Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES REGULA, ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu banku noregulējuma fondu, un groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1093/2010 /* COM/2013/0520 final - 2013/0253 (COD) */





PASKAIDROJUMA RAKSTS 1. PRIEKŠLIKUMA KONTEKSTS Kā norādīts Komisijas paziņojumā Eiropas Parlamentam un Padomei “Ceļvedis virzībā uz banku savienību”[1], Komisijas paziņojumā “Plāns padziļinātas un patiesas ekonomikas un monetārās savienības izveidei. Eiropas debašu sākums”[2] un četru priekšsēdētāju ziņojumā “Ceļā uz patiesu ekonomisko un monetāro savienību”[3] 2012. gadā, integrēta finanšu sistēma jeb “Banku savienība” ir svarīga politikas pasākumu daļa, lai ievirzītu Eiropu atpakaļ ceļā uz ekonomikas atveseļošanu un izaugsmi. Ātra virzība ceļā uz Banku savienību ir nepieciešama, lai nodrošinātu finansiālo stabilitāti un izaugsmi eurozonā un visā iekšējā tirgū. Tas ir svarīgs solis, lai novērstu pašreizējo finanšu sadrumstalotību un nenoteiktību, atvieglotu finansēšanas nosacījumus visneaizsargātākajām valstīm un bankām un likvidētu saikni starp tām, un atjaunotu pārrobežu banku darbību iekšējā tirgū par labu eurozonas dalībvalstīm un eurozonā neietilpstošām dalībvalstīm. Izmantojot iekšējā tirgus 28 dalībvalstīm kopīgo tiesisko regulējumu (vienotu noteikumu kopumu), Eiropas Komisija ir pieņēmusi visaptverošu pieeju un ierosinājusi plānu, tostarp dažādus instrumentus un pasākumus Banku savienības izveidei, kas ir potenciāli atvērta dalībai visām dalībvalstīm, bet jebkurā gadījumā ietver pašreizējās 18 eurozonas dalībvalstis. Eiropadome 2013. gada martā apņēmās pabeigt Banku savienības izveidi, veicot šādus pasākumus. Pirmkārt, prioritārā kārtā ir jāpabeidz atlikušās likumdošanas procedūras, lai izveidotu Vienotu uzraudzības mehānismu (VUM), piešķirot ECB pilnvaras uzraudzīt eurozonas bankas[4]. Otrkārt, vasaras mēnešos būtu jāpanāk vienošanās par to, kā pēc VUM izveides un banku bilanču, tostarp vēsturisko aktīvu definīcijas pārskatīšanas, Eiropas Stabilizācijas mehānisms (ESM) varētu tieši rekapitalizēt bankas. Tāpat 2013. gada vasarā būtu jāpanāk vienošanās par Komisijas priekšlikumiem Eiropas Parlamenta un Padomes [ ] Direktīvai, ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību sanācijas un noregulējuma režīmu (turpmāk “Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva [ ]”)[5]). Visbeidzot, prioritārā kārtā būtu jāizskata Komisijas priekšlikums par Vienotu noregulējuma mehānismu (VNM), kā arī par piemērotiem un efektīviem atbalsta pasākumiem, lai tos pieņemtu šajā parlamentārajā sasaukumā. Kā noteikts, Banku savienība ietvers visas eurozonas dalībvalstis un eurozonā neietilpstošās dalībvalstis, kuras vēlas tai pievienoties. Banku savienībā un visās pārējās dalībvalstīs piemēros to pašu ES mēroga vienotu noteikumu kopumu par prudenciālajām prasībām[6] un noteikumus par banku noregulējumu. Tādējādi tiks saglabāta iekšējā tirgus integritāte. Banku savienības radītā spēcīgāka finanšu stabilitāte arī vairos uzticēšanos un izaugsmes iespējas visā iekšējā tirgū. Prudenciālo un noregulējuma noteikumu centrāla un vienota piemērošana dalībvalstīs, kuras piedalās Banku savienībā, dos labumu visām dalībvalstīm. Novēršot finanšu sadrumstalotību, kas patlaban kavē saimniecisko darbību, tā palīdzēs nodrošināt godīgu konkurenci un novērst šķēršļus pamatbrīvību brīvai izmantošanai ne tikai iesaistītajās dalībvalstīs, bet arī visā iekšējā tirgū. 1.1. Vienots noregulējuma mehānisms un finansēšanas pasākumi – Banku savienības galvenie elementi Ātrā vienošanās par Vienotu uzraudzības mehānismu 2012. gada aprīlī, tikai septiņus mēnešus pēc Komisijas 2012. gada septembrī sagatavotā priekšlikuma, veidoja pamatu Banku savienībai, kas ir svarīga daļa no ekonomiskās un monetārās savienības. Pastiprināta uzraudzība VUM ietvaros atjaunos uzticēšanos banku stabilitātei. 2014. gadā ECB uzņemsies galīgo atbildību par visu eurozonas banku uzraudzību. Praksē ECB tieši uzraudzīs lielākās un starptautiski visaktīvākās bankas, tai būs iespēja pārņemt tiešu uzraudzību pār pārējām, turpretim valsts iestādes būs atbildīgas par mazāku banku uzraudzību ikdienā. Izmantojot VUM, lai izveidotu banku pakalpojumu tirgu ilgtspējību VUM iesaistītajās dalībvalstīs, ES ir jāievieš vienots noregulējuma mehānisms, lai risinātu maksātnespējīgu banku problēmas. Nekad pilnībā nevar izslēgt risku, ka banka var saskarties ar nopietnām likviditātes vai maksātspējas problēmām. Tādēļ ir nepieciešams sagatavot satvaru, kas ļauj iestādēm padziļināti pārstrukturēt bankas, vienlaikus novēršot ļoti būtiskos riskus ekonomikas stabilitātei un izmaksas, kas rodas no banku nesistemātiskas likvidācijas saskaņā ar valsts tiesību aktiem par maksātnespēju, un pārtraukt nepieciešamību šo procesu finansēt no publiskajiem līdzekļiem. Ja Eiropas Parlaments un Padome pieņems Banku sanācijas un noregulējuma direktīvu, tajā tiks ietverti noteikumi par to, kā pārstrukturēt ES bankas, kas ir nonākušas nopietnās finansiālās grūtībās, kā saglabāt reālās ekonomikas būtiskās funkcijas un kā zaudējumus un izmaksas sadalīt starp banku akcionāriem, kreditoriem un neapdrošinātiem noguldītājiem. Veicot iekšēju rekapitalizāciju, kas ir viens no galvenajiem instrumentiem noregulējuma direktīvā, tiktu sadalīti zaudējumi un norakstīti akcionāru, subordinēto kreditoru un prioritāro kreditoru prasījumi. Ieguldītāji, kuru ieguldītā summa nepārsniedz 100 000 euro, jebkurā gadījumā nav pakļauti zaudējuma riskam, jo to prasības aizsargā valsts noguldījumu garantiju sistēmas. Lai noregulētu banku darbību, direktīva paļaujas uz valsts iestāžu un noregulējuma fondu tīklu. Lai arī šis ir būtisks solis uz priekšu nolūkā samazināt atšķirīgās valstu pieejas un aizsargāt iekšējā tirgus integritāti, tas nav pietiekams tām dalībvalstīm, kuras kredītiestāžu uzraudzību veic kopīgi VUM ietvaros. Kā atzinusi Eiropadome, Banku savienībā banku uzraudzība un noregulēšana jāveic tāda paša līmeņa iestādei. Pretējā gadījumā starp uzraudzības iestādi (ECB) un valsts noregulējuma iestādēm var rasties domstarpības par to, kā rīkoties ar grūtībās nonākušām bankām, turpretim tirgus prognozes par dalībvalstu (ne)spēju novērst banku maksātnespēju valsts līmenī varētu nemainīties, pastiprinot atgriezenisko saikni starp valstīm un bankām, ka arī sadrumstalotību un konkurences kropļojumus visā iekšējā tirgū. Salīdzinājumā ar noregulējuma iestāžu tīklu vienots noregulējuma mehānisms ar centrālu lēmumu pieņemšanas iestādi un vienotu banku noregulējuma fondu nodrošinās svarīgus ieguvumus dalībvalstīm, nodokļu maksātājiem, bankām un finanšu un ekonomikas stabilitāti visā ES: · spēcīga lēmumu pieņemšana centrālā līmenī nodrošinās, ka noregulējuma lēmumi visās iesaistītajās dalībvalstīs tiks pieņemti ātri un efektīvi, novēršot nekoordinētu rīcību, samazinot negatīvu ietekmi uz finanšu stabilitāti un ierobežojot vajadzību pēc finansiāla atbalsta; · centralizētas ekspertu zināšanas un pieredze banku noregulējuma jomā maksātnespējīgo banku problēmas spēs risināt sistemātiskāk un efektīvāk, nekā atsevišķas valsts iestādes, kam ir ierobežotāki resursi un pieredze; · vienots banku noregulējuma fonds spēs apvienot būtiskus resursus no banku iemaksām un tādējādi efektīvāk aizsargāt nodokļu maksātājus, nekā valstu fondi, vienlaikus nodrošinot līdzvērtīgus konkurences apstākļus bankām visās iesaistītajās dalībvalstīs. Vienots fonds novērsīs koordinācijas problēmas, kas rodas, izmantojot valsts fondus, un būs svarīgs, lai pārtrauktu banku atkarību no valstu kredītspējas. Vienotais noregulējuma mehānisms jāizveido ES tiesiskā un institucionālā regulējuma ietvaros. Eiropadomes 2012. gada 14. decembra secinājumos apgalvots, ka "EMS izveides pabeigšanas process balstīsies uz ES iestāžu sistēmu un tiesisko regulējumu". Lai arī ad hoc starpvaldību instrumentu izmantošana ārpus ES regulējuma bija nepieciešama, lai rastu risinājumus ārkārtējos tirgus apstākļos un novērstu pārvaldības trūkumus EMS sākotnējā izveidē, tā apdraud ES lēmumu pieņemšanas demokrātisko kvalitāti un ES tiesību sistēmas saskaņotību. Līdz ar to ir nepieciešams izveidot Vienotu noregulējuma mehānismu (VNM) ES tiesiskajā un institucionālajā regulējumā, tāpat kā iepriekš VUM, lai pabeigtu EMS saskaņā ar Eiropadomes secinājumiem un, plašākā nozīmē, lai aizsargātu ES demokrātisko un institucionālo kārtību. 1.2. Pāreja uz Banku savienību Tiek plānots, ka Vienotais uzraudzības mehānisms stāsies spēkā 2014. gada vidū. Savukārt Vienotais noregulējuma mehānisms sāks darboties 2015. gada janvārī, kad ir plānots, ka spēkā stāsies Direktīva [ ], kurā būs ietverti noteikumi par banku noregulējumu iekšējā tirgū[7]. Līdz ar to VNM piemērotu šīs regulas noteikumus, kas ir saskaņā ar Direktīvas [ ] noteikumiem dalībvalstīm, kuras piedalās Banku savienībā, turpretim valstu iestādes piemērotu Direktīvas [ ] noteikumus neiesaistītajām dalībvalstīm. Ja noregulējuma darbības ietvers valdības atbalstu, jebkurā gadījumā tiks piemēroti valsts atbalsta noteikumi par sloga sadali. Lai sloga sadali īstenotu starp akcionāriem un mazāk prioritārajiem kreditoriem, VNM no dienas, kad stāsies spēkā šī regula, varēs piemērot noteikumus, kas ļauj norakstīt akcijas un subordinēto parādu tādā apjomā, kas vajadzīgs, lai piemērotu valsts atbalsta noteikumus. Turklāt dalībvalstis var nolemt īstenot jaunos noteikumus, kas ir izklāstīti Direktīvā [ ], savos valsts tiesību aktos pat pirms minētās direktīvas transponēšanas termiņa. Jebkurā gadījumā Komisijas kompetence valsts atbalsta jomā tiks saglabāta visos noregulējuma gadījumos, kuros ir iesaistīts atbalsts, kas kvalificējams kā valsts atbalsts. Faktiski, ja Vienotā banku noregulējuma fonda izmantošana VNM ietvaros neveido valsts atbalstu saskaņā ar Līgumā noteiktiem specifiskiem kritērijiem, minētie kritēriji vēl aizvien būtu piemērojami pēc analoģijas, lai nodrošinātu, ka, izmantojot Noregulējuma fondu, tiek piemēroti tie paši noteikumi kā tad, ja valsts noregulējuma iestādēm būtu jāizmanto valsts finansēšanas mehānismi. Šo konverģences procesu Eiropas mērogā virzīs, no vienas puses, pārskatītās valsts atbalsta pamatnostādnes banku atbalstam, un, no otras puses, vienošanās par to, kā Eiropas Stabilizācijas mehānisms varētu rekapitalizēt grūtībās nonākušās bankas. Pārskatītās valsts atbalsta pamatnostādnes paredz stingrākas prasības attiecībā uz sloga sadali akcionāriem un mazāk prioritārajiem kreditoriem visās dalībvalstīs, kas sniedz publisko atbalstu savām bankām. Tas novērstu iekšējā tirgus pašreizējo sadrumstalotību atkarībā no valsts stabilitātes un vēsturisko aktīvu apjoma. ESM pamatnostādnēs savukārt tiktu precizēts, ar kādiem nosacījumiem un ievērojot valsts atbalsta noteikumus, dalībvalstis, kuras nespēj nodrošināt publisko atbalstu bankām, varētu saņemt aizdevumus vai, ja nepieciešams, kā bankas varētu tieši rekapitalizēt ar ESM. 2. PAMATOJUMS VIENOTAM NOREGULĒJUMA MEHĀNISMAM Komisija ņēma vērā analīzi, kas veikta ietekmes novērtējumā, ko sagatavoja Direktīvas [ ] priekšlikuma pieņemšanai, kurā novērtēja darbības un juridiskos aspektus, kas saistīti ar vienota noregulējuma mehānisma (VNM) izveidi. Par ierosinātajiem VNM aspektiem ir veikta papildu analīze, pamatojoties uz ietekmes novērtējumā ietverto atjaunināto informāciju. Attiecībā uz VNM spēju nodrošināt efektīvus lēmumus laiks ir svarīgs divu iemeslu dēļ: ex ante, lai uzlabotu jaunizveidotā VNM kā atbilstīga instrumenta ticamību, mazinot nenoteiktības avotus tirgos; un, kad ir sākts noregulējums, VNM saglabāt aktīvu vērtību, ko var mazināt nevajadzīgi kavējumi noregulējuma procesā. Valsts iestāžu tīklam katrai apspriešanai attiecībā uz pārrobežu iestādēm būtu vajadzīgs papildu procedūras laiks. Turpretim ierosinātais atbildības sadalījums starp centrālo lēmumu pieņemšanas līmeni un vietējām īstenošanas iestādēm ļaus ietaupīt laiku. Lai apkopotu visu pieredzi, kas vajadzīga īstenošanas pārvaldīšanai, valsts līmenī to varēs paveikt ātrāk, nekā centrālajā līmenī, jo ir piemērojami valsts tiesību akti; centrālā līmenī būs iespēja izveidot lielāku kritisko masu, lai ātrāk piesaistītu un attīstītu vislabāko specializēto cilvēkkapitālu. Attiecībā uz VNM spēju nodrošināt efektīvus lēmumus to pieņemšana centrālā mērogā veicinās noregulējuma izmaksu samazināšanu tāpēc, ka ar to var panākt būtiskas priekšrocības apjomradītu ietaupījumu izteiksmē tīkla ietvaros un tāpēc, ka tas ir svarīgs noregulējuma lēmumu izpildāmībā un optimizēšanā. Strukturālā izteiksmē sistēma, kas nepārsniedz valsts iestāžu pilnvaras samazināt izmaksas savai dalībvalstij, nespēj pilnībā ņemt vērā pārrobežu ietekmi. Kopš krīzes sākuma dalībvalstis bija iecerējušas ieviest sloga sadalīšanas mehānismu, lai šādās situācijās mazinātu globālās labklājības zaudējumus[8]. Vienots noregulējuma mehānisms ir labāk piemērots, nekā tīkls, lai garantētu sloga sadales izpildāmību, kas ir nepieciešams priekšnoteikums, lai darbotos vienošanās par sloga sadali. Tas arī garantēs optimāla noregulējuma politikas ārējo izpildāmību, kas iepriekš ļauj vienoties par sloga sadales noteikumu, kurā noteikta noregulējuma izmaksu sadale saskaņā ar taisnīgiem un līdzsvarotiem kritērijiem. 3. PRIEKŠLIKUMA JURIDISKIE ASPEKTI 3.1. Juridiskais pamats Šā priekšlikuma juridiskais pamats ir LESD 114. pants, kas ļauj pieņemt pasākumus, lai tuvinātu valsts tiesību aktus, kuru mērķis ir iekšējā tirgus izveide un darbība. Priekšlikuma mērķis ir saglabāt iekšējā tirgus integritāti un uzlabot tā darbību. Noregulējuma noteikumu vienota kopuma vienāda piemērošana un centrālas iestādes piekļuve vienotajam Eiropas Noregulējuma fondam atjaunos Savienības banku pakalpojumu tirgu vienmērīgu darbību, novērsīs šķēršļus pamatbrīvību izmantošanai un būtiskus konkurences kropļojumus vismaz tajās dalībvalstīs, kuras kopīgi uzrauga kredītiestādes Eiropas mērogā. Lai arī Direktīva [ ] sniedz augstu saskaņošanas līmeni, tā aizvien nodrošina elastību dalībvalstīm, kas nozīmē to, ka iekšējā tirgū varētu saglabāties neliela līmeņa sadrumstalotība. Savukārt Vienotais noregulējuma mehānisms nodrošina integrētu lēmumu pieņemšanu, saskaņojot VNM noregulējumu ar VUM uzraudzību, lai likvidētu konkurējošo priekšrocību, kas ir bankām VUM iesaistītajās dalībvalstīs, salīdzinājumā ar neiesaistītajām dalībvalstīm, jo nepastāv centralizēta sistēma, kas risinātu maksātnespējīgo banku problēmas. Lai nodrošinātu to, ka visām iesaistītajām dalībvalstīm ir pilnīga uzticēšanās banku noregulējuma procesa kvalitātei un objektivitātei, īpaši attiecībā uz ietekmi uz ekonomiku vietējā mērogā, noregulējuma lēmumus centrāli sagatavos un uzraudzīs Vienota noregulējuma valde, lai nodrošinātu saskaņotu un vienotu pieeju, un noregulējuma procesu sāks Komisija. Komisija arī lems par noregulējuma instrumentu satvaru, kurus piemēros attiecīgajai vienībai, un par fonda izmantošanu, lai atbalstītu noregulējuma darbību. Turklāt nolūkā atbalstīt noregulējuma procesu un uzlabot tā efektivitāti, ar ierosināto regulu izveido vienotu banku noregulējuma fondu. Ierosinātā regula ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs, bet tā attiecas uz visām vienībām, kuras uzrauga VUM. Vienotais noteikumu kopums, kas izklāstīts Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regulā (ES) Nr. 575/2013 par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām[9], Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīvā 2013/36/ES par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokersabiedrību prudenciālo uzraudzību[10] un Direktīvā [ ], tiks piemērots iesaistītajām dalībvalstīm, tāpat kā to piemēro visā iekšējā tirgū. Tādēļ LESD 114. pants ir piemērots juridiskais pamats. 3.2. Subsidiaritāte Saskaņā ar subsidiaritātes principu, kas noteikts LES 5. panta 3. punktā, jomās, kuras nav Savienības ekskluzīvā kompetencē, Savienība rīkojas tikai tad, ja dalībvalstis centrālā vai reģionālā un vietējā līmenī nevar pietiekami labi īstenot paredzētās darbības mērķus, bet ierosinātās darbības mēroga vai seku dēļ tie ir labāk sasniedzami Savienības līmenī. Tikai rīcība Savienības līmenī var nodrošināt, ka maksātnespējīgās bankas tiek noregulētas, radot minimālu negatīvu ietekmi un konsekventā veidā saskaņā ar vienotu noteikumu kopumu. VNM radītu ievērojamus apjomradītus ietaupījumus, ļaujot izvairīties no negatīvās ārējās ietekmes, ko var izraisīt lēmumu pieņemšana un fondu izmantošana tikai valsts līmenī. Būtiskas atšķirības starp noregulējuma lēmumiem, kas pieņemti valsts līmenī un kuros ņemtas vērā vietējās īpatnības un finansējuma ierobežojums, var apdraudēt iekšējā tirgus stabilitāti un integritāti. Lai arī Vienota uzraudzības mehānisma izveide nodrošina līdzvērtīgus konkurences apstākļus banku uzraudzībā un samazina iecietības risku, Vienotais noregulējuma mehānisms nodrošina, ka, bankai kļūstot maksātnespējīgai, pārstrukturēšanu var veikt ar viszemākajām izmaksām, kreditori saņem taisnīgu un vienlīdzīgu attieksmi, un finansējumu var ātri izmantot visā iekšējā tirgū visproduktīvākajā veidā. Līdz ar to ir lietderīgi, ka Savienība ierosina nepieciešamo likumdošanas darbību, lai izveidotu šādu noregulējuma mehānismu bankām, kuras uzrauga VUM. Regula ir piemērots juridiskais instruments, lai novērstu atšķirības transponēšanā valsts tiesību aktos un nodrošinātu vienotu institucionālu mehānismu un vienlīdzīgus konkurences apstākļus visām iesaistīto dalībvalstu bankām. 3.3. Proporcionalitāte Saskaņā ar proporcionalitātes principu Savienības rīcības saturs un veids ir samērīgs ar Līgumu mērķu sasniegšanai nepieciešamo. Banku savienībā banku uzraudzība un noregulēšana ir jāveic tāda paša līmeņa iestādei. Pretējā gadījumā starp Eiropas uzraudzības iestādi un valsts noregulējuma iestādēm var rasties domstarpības par to, kā risināt grūtībās nonākušo banku problēmas un segt to izmaksas. Šādas domstarpības varētu apdraudēt gan uzraudzības, gan noregulējuma efektivitāti un kropļot konkurenci dalībvalstu starpā. Nesenā krīze norādīja uz vajadzību pēc ātras un izlēmīgas rīcības, kuru atbalsta ES līmeņa finansēšanas pasākumi, lai novērstu to, ka valsts vadīta banku noregulēšana nesamērīgi ietekmē reālo ekonomiku, un lai iegrožotu nenoteiktību un novērstu masveida naudas izņemšanas iespēju no bankām un kaitīgas ietekmes izplatību uz finansiālo situāciju iekšējā tirgū. Vienots noregulējuma mehānisms nodrošinātu, ka tos pašus noteikumus piemēro vienādi jebkurai maksātnespējīgai bankai iesaistītajā dalībvalstī. Pienācīgs atbalsta finansējums mazinātu problēmas atsevišķās bankās, kuras rada uzticēšanās trūkumu visai attiecīgās dalībvalsts vai citu valstu banku sistēmai, kas tirgu uztverē ir pakļautas līdzīgiem riskiem. Papildu tiesiskā noteiktība, pareizi saskaņoti stimuli Banku savienības ietvaros un ekonomiskie ieguvumi centrālas un vienotas noregulējuma darbības rezultātā nozīmē, ka priekšlikums atbilst proporcionalitātes principam un aprobežojas tikai ar to, kas nepieciešams noteikto mērķu sasniegšanai. Šajā regulā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas iekļauti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, proti, tiesības uz personas datu aizsardzību, brīvība veikt uzņēmējdarbību, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu, un tā ir jāīsteno saskaņā ar minētajām tiesībām un principiem. 4. SĪKĀKS PRIEKŠLIKUMA SKAIDROJUMS 4.1. Vienots noregulējuma mehānisms 4.1.1. Principi, struktūra un darbības joma Vienotajam noregulējuma mehānismam jāietver lēmumu pieņemšanas struktūras, kuras ir juridiski pamatotas un efektīvas krīzes laikā. Lēmumu pieņemšana jānodrošina Eiropas līmenī, bet tajā ir jāiesaista dalībvalstis, atzīstot, cik svarīgs ir banku noregulējums valstu ekonomikām. Vienotais noregulējuma mehānisms piemēros vienoto noteikumu kopumu par banku noregulējumu, kas izklāstīts Banku sanācijas un noregulējuma direktīvā, attiecībā uz grūtībās nonākušajām bankām šajā mehānismā iesaistītajās dalībvalstīs. Vienoto noregulējuma mehānismu veidos vienoti noteikumi un procedūras, kuras piemēros Vienotā noregulējuma valde (“Valde”) kopā ar Komisiju un iesaistīto dalībvalstu noregulējuma iestādēm. Eiropas Komisija piedalīsies VNM vienīgi tik lielā mērā, lai izpildītu šajā regulā noteiktos konkrētos uzdevumus un saistībā ar Līgumā noteikto valsts atbalsta kontroli vai lai pēc analoģijas piemērotu kritērijus, kas noteikti LESD 107. panta piemērošanai. Tomēr noregulējuma procesa rakstura dēļ Vienotais noregulējuma mehānisms nepiemēro Vienotā uzraudzības mehānisma diferencēto pieeju atšķirīgiem banku veidiem. Atšķirībā no notiekošā ikdienas uzraudzības darba, visticamāk, tikai konkrēts skaits banku kļūs maksātnespējīgas un tām jebkurā noteiktā brīdī tiks piemērots noregulējums. Turklāt Vienotā noregulējuma mehānisma visaptveroša darbības joma pilnībā atbilst principam, ka problēmu gadījumā ECB var uzņemties jebkuras bankas tiešu uzraudzību, tostarp ar mērķi veikt iespējamu noregulējumu. Visbeidzot, krīze ir parādījusi, ka ne tikai lielām starptautiskām bankām ir nepieciešams noregulējuma satvars Eiropas līmenī. Diferencētu noregulējuma iestāžu esamība atšķirīga apjoma bankām arī nozīmētu diferencētus finansējuma un atbalsta mehānismus, kas varētu atkal padziļināt saiknes starp valstīm un bankām un kropļot konkurenci. 4.1.2. VNM darbību principi Lai nodrošinātu objektīvu un taisnīgu noregulējuma procesu, jebkāda diskriminācija, pamatojoties uz pilsonību vai uzņēmējdarbības vietu, no Komisijas, Valdes un valsts noregulējuma iestāžu puses pret bankām, to noguldītājiem, kreditoriem vai akcionāriem, ir aizliegta. Pārrobežu grupu noregulējumam piemēro vairākus principus, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi starp grupas struktūrām, ļautu pienācīgi ņemt vērā noregulējumā iesaistītās dalībvalsts intereses, un novērstu to, ka kreditoriem piemērotās izmaksas pārsniedz apmēru, kāds būtu noteikts parastās maksātnespējas procedūrās. Ja noregulējums attiecas tikai uz noregulējamās grupas atsevišķām daļām, priekšlikuma mērķis ir nodrošināt, ka noregulējuma procesam nebūs negatīvas ietekmes uz tām grupas vienībām, kurām noregulējumu nepiemēro. Principā noregulējuma izmaksas segs iekšēja rekapitalizācija un banku nozare. Līdz ar to šis priekšlikums nodrošina, ka Komisija, Valde un valsts noregulējuma iestādes izlemj par noregulējuma finansēšanas pasākumiem tādā veidā, lai tiktu līdz minimumam samazināts publiskā sektora ārkārtas atbalsts. 4.1.3. Mijiedarbība ar Komisijas kontroles funkciju valsts atbalsta jomā VNM ietvaros jebkurā gadījumā tiks saglabāta valsts atbalsta kontrole, ko veic Komisija. Tas nozīmē, ka, tiklīdz ECB paziņo Komisijai un Valdei, ka banka vai grupa ir maksātnespējīga vai, domājams, kļūs maksātnespējīga, noregulējuma procedūrai VNM vajadzības gadījumā ir jānotiek paralēli valsts atbalsta procedūrai, lai attiecīgā dalībvalsts vai dalībvalstis tiktu aicinātas paziņot Komisijai par plānotajiem pasākumiem saskaņā ar LESD 108. pantu. Šādā nolūkā ir jāizveido nepārtraukta sadarbība un informācijas apmaiņa starp Valdi un Komisiju valsts atbalsta procedūras pabeigšanai. Turklāt Komisijas lēmums saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem būtu priekšnoteikums, lai Komisija pieņemtu lēmumu sākt bankas noregulējumu. Ja fonda izmantošanā nepastāv valsts atbalsts, pēc analoģijas būtu jāpiemēro LESD 107. panta piemērošanai noteiktie kritēriji kā priekšnoteikums lēmuma pieņemšanai par bankas noregulējumu, lai saglabātu iekšējā tirgus integritāti starp iesaistītajām un neiesaistītajām dalībvalstīm. 4.1.4. Uzdevumi un lēmumu pieņemšanas struktūra Vienotais noregulējuma mehānisms attiecas uz būtiskākajiem noregulējuma uzdevumiem, kas ir nepieciešami maksātnespējīgo banku glābšanai. Šādi uzdevumi, cita starpā, ietver atļauju piemērot vienkāršotus pienākumus attiecībā uz noregulējuma plānu sagatavošanu, noregulējuma plānu izstrādi, noregulējuma plānu pārskatīšanu, banku noregulējamības novērtēšanu, lemšanu par noregulējuma piemērošanu bankai, noregulējuma pilnvaru izmantošanu attiecībā uz noregulējamo iestādi un noregulējuma shēmu īstenošanu. Turklāt VNM attiecas uz lēmumiem par noregulējuma finansējuma izmantošanu. VNM sastāvs nodrošina, ka tās lēmumu pieņemšanas struktūras arī krīzes laikā ir juridiski pamatotas un efektīvas. Tās ir izveidotas, lai nodrošinātu, ka lēmumus pieņem Eiropas mērogā un iesaistot dalībvalstis, jo banku noregulējums ir būtisks valstu ekonomikām. Vienotā noregulējuma mehānisma lēmumu pieņemšanas struktūras ietver Vienoto noregulējuma valdi, iesaistīto dalībvalstu valsts noregulējuma iestādes un Eiropas Komisiju. VNM uzdevumi ir sadalīti Vienoto Noregulējuma valdei un valsts noregulējuma iestādēm. Lai nodrošinātu Vienotā noregulējuma mehānisma efektivitāti un pārskatatbildību un saskaņā ar juridiskajām prasībām, Eiropas Komisijai kā ES iestādei ir pilnvaras sākt bankas noregulējumu, pamatojoties uz Valdes ieteikumu vai pēc savas iniciatīvas. Ja Komisija sāk noregulējuma procedūru, tā arī izlemtu par noregulējuma instrumentu satvaru, kurus piemēros katrā atsevišķā gadījumā, un par fonda izmantošanu. Vienotā noregulējuma valde pieņemtu visus pārējos lēmumus saskaņā ar VNM regulu un tos nodotu valsts noregulējuma iestādēm izpildei valsts līmenī saskaņā ar VNM regulu un Direktīvu [ ]. Valde uzraudzītu, kā valsts noregulējuma iestādes izpilda tās lēmumus valsts līmenī, un, ja valsts noregulējuma iestāde šādu lēmumu nepildītu, Valde varētu adresēt lēmumus tieši bankām. 4.1.5. Lēmumu pieņemšanas procedūras Saskaņā ar Direktīvā [ ] izklāstīto noteikumu kopumu bankai tiktu piemērots noregulējums, ja tā kļūst maksātnespējīga vai, domājams, kļūs maksātnespējīga, ja šādu notikumu pavērsienu nevar novērst privātā sektora pasākumi un ja noregulējums ir vispārības interesēs, jo banka ir sistēmiska tādā ziņā, ka tās maksātnespēja izjauktu finanšu stabilitāti. Noregulējuma mērķis ir nodrošināt bankas svarīgo funkciju turpināmību, aizsargāt finanšu stabilitāti, samazināt paļaušanos uz nodokļu maksātāju naudu un aizsargāt noguldītājus. Noregulējumu sāk pēc procesa, ar ko nodrošina, ka ir pieņemts pamatots un objektīvs lēmums attiecībā uz jebkuru maksātnespējīgu banku: – ECB kā banku uzraudzības iestāde paziņo Komisijai, Valdei un attiecīgajām valsts iestādēm un ministrijām, ka banka kļūst maksātnespējīga; – Noregulējuma valde novērtē, vai pastāv sistēmisks risks un nav privātā sektora risinājuma; – šādā gadījumā Noregulējuma valde iesaka Komisijai sākt noregulējuma procedūru; – Komisija nolemj sākt noregulējumu un norāda Noregulējuma valdei uz satvaru noregulējuma instrumentu piemērošanai un fonda izmantošanai, lai atbalstītu noregulējuma darbību. Valde ar lēmumu, kas adresēts valsts noregulējuma iestādēm, pieņem noregulējuma shēmu, kurā izklāsta noregulējuma instrumentus, darbības un finansēšanas pasākumus, kā arī sniedz norādījumus attiecīgās valsts noregulējuma iestādēm izpildīt noregulējuma pasākumus; – valsts noregulējuma iestādes īsteno Valdes noteiktos noregulējuma pasākumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Ja valsts noregulējuma iestādes neizpilda valdes lēmumus, valdei ir pilnvaras aizstāt valsts noregulējuma iestādes un konkrētus lēmumus par noregulējuma pasākumu īstenošanu adresēt tieši bankām. 4.1.6. Pārskatatbildība un budžets Katra Vienotā noregulējuma mehānisma struktūra būs neatkarīga savu uzdevumu izpildē, un tai piemēros stingrus pārskatatbildības noteikumus, lai nodrošinātu, ka tā izmanto savas pilnvaras pareizā un objektīvā veidā šīs regulas un Direktīvas [ ] noteiktajās robežās. Līdz ar to Noregulējuma valde ir pārskatatbildīga Eiropas Parlamentam un Padomei par visiem lēmumiem, kas pieņemti, pamatojoties uz šo priekšlikumu. Iesaistīto dalībvalstu parlamenti arī tiks informēti par valdes darbībām. Valdei būs jāsniedz atbilde uz visiem novērojumiem vai jautājumiem, ko tai adresējuši iesaistīto dalībvalstu parlamenti. VNM budžets, kas ietver vienoto noregulējuma fondu, nav daļa no Savienības budžeta. Izdevumi, kas attiecas uz VNM uzdevumiem, fonda pārvaldību un izmantošanu, tiks finansēti no banku nozares iemaksām. 4.1.7. Attiecības ar neiesaistītajām dalībvalstīm Ar Direktīvu [ ] valsts noregulējuma iestāžu vidū izveido noregulējuma kolēģijas, kuru kompetencē ir banku grupas, nodrošinot atbilstīgu un līdzsvarotu visu to dalībvalstu noregulējuma iestāžu līdzdalību, kurās banka darbojas. Ja piederības un uzņēmējas valsts noregulējuma iestādes nespēj vienoties par noregulējuma plānu sagatavošanu un par pašu noregulējumu, EBI veic starpnieka funkcijas. VNM kontekstā vienībām un grupām, kuras veic uzņēmējdarbību VUM iesaistītajās dalībvalstīs, VNM aizstāj noregulējuma kolēģijas, kuras noteiktas Direktīvā [ ], ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokersabiedrību sanācijas un noregulējuma režīmu. Savukārt pārstāvji no valsts noregulējuma iestādēm ir iesaistīti Noregulējuma valdē. Bankām, kas ir izveidotas neiesaistītajās dalībvalstīs, kā noteikts VUM regulā, turpina pilnībā piemērot Direktīvu [ ]. Līdzīgi, mijiedarbību starp VNM un valsts noregulējuma iestādēm neiesaistītajās dalībvalstīs pilnībā reglamentēs Direktīva [ ]. Noteikumi par mijiedarbību starp dažādiem noregulējuma fondiem (zaudējumu savstarpēja sadalīšana un brīvprātīga aizņemšanās un kredītu sniegšana) arī pilnībā attiecas uz Vienoto noregulējuma fondu un neiesaistīto dalībvalstu valsts noregulējuma fondiem. Priekšlikumā arī precizēts, ka EBI loma, kas noteikta Direktīvā [ ] un EBI regulā, tostarp tās starpnieka pilnvaras, pilnībā attieksies uz Noregulējuma valdi. Turklāt šajā priekšlikumā trīs veidos ir ņemts vērā banku stāvoklis, kuras veic uzņēmējdarbību tajās dalībvalstīs, kuras nepiedalās VNM. Pirmkārt, priekšlikumā ir izklāstīts visu VNM sastāvdaļu nediskriminācijas princips pret kredītiestādēm, noguldītājiem, ieguldītājiem vai citiem kreditoriem, pamatojoties uz to valstspiederību vai uzņēmējdarbības vietu. Otrkārt, priekšlikumā paredzēts, ka gadījumos, ja grupu veido kredītiestādes, kas veic uzņēmējdarbību iesaistītajā dalībvalstī un neiesaistītajā dalībvalstī, Valde Direktīvā [ ] noteiktajās noregulējuma kolēģijās aizstāj iesaistīto dalībvalstu valsts noregulējuma iestādes. Treškārt, neiesaistītajām dalībvalstīm vienmēr ir iespēja pievienoties VUM un līdz ar to nodrošināt, ka uz bankām, kuras veic uzņēmējdarbību to teritorijā, arī attiecas VNM. 4.1.8. Attiecības ar Eiropas Parlamenta un Padomes [ ] Direktīvu [ ], ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokersabiedrību sanācijas un noregulējuma režīmu Vienotā noregulējuma mehānisma ietvaros vienoto noteikumu kopumu, kas izklāstīts Direktīvā [ ], ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokersabiedrību sanācijas un noregulējuma režīmu, piemēros iesaistītajām dalībvalstīm, tāpat kā to piemēro visā iekšējā tirgū. Izņēmumi šajā gadījumā ir pieļaujami tikai, ja šajā regulā noteiktās procedūras vai noteikumi aizstāj attiecīgos Direktīvas [ ] noteikumus (piemēram, noteikumus par pārrobežu kolēģijām, kuras aizstāj ar lēmumu pieņemšanu VNM ietvaros). VNM priekšlikums integrē konkrētus noteikumus, kas ir paralēli Direktīvai [ ], jo Noregulējuma valdei un Komisijai savas darbības ir jābalsta uz tieši piemērojamiem Savienības tiesību aktiem. Citi šā priekšlikuma noteikumi ietver konkrētas atsauces uz Komisijas priekšlikumu par Direktīvu [ ]. Daži no šiem noteikumiem tika grozīti ar ziņojumu, par ko maijā nobalsoja Eiropas Parlamenta ECON komiteja, un ar Padomes 26. jūnija vispārējo pieeju. VNM regulai galu galā ir pilnībā jābūt saskaņā ar vienošanos par Direktīvu [ ], kas panākta starp Eiropas Parlamentu un Padomi. Šajā priekšlikumā ir ietvertas atsauces uz Padomes vispārējo pieeju kā uz jaunāko pieejamo dokumentu. Tā kā sarunas starp Eiropas Parlamentu un Padomi vēl patlaban norisinās un direktīva vēl nav pabeigta, Komisijas mērķis ir aizstāt minētos būtiskos noteikumus ar likumdevēju vidū notiekošo sarunu par Direktīvu [ ] galīgo iznākumu. Attiecībā uz konkrētiem aspektiem, kurus reglamentē Direktīva [ ], VNM pareizai darbībai ir nepieciešama turpmāka saskaņošana ar Vienoto banku noregulējuma fondu. Pirmkārt, prasījumu hierarhija būtu pilnībā jāsaskaņo attiecībā uz noregulējumu, pamatojoties uz noguldītāju prioritātes principu. Regulas priekšlikuma 15. pantā ir ierosināts saskaņot noregulējuma prasījumu hierarhiju, pamatojoties uz noguldītāju prioritātes principu. Komisija uzskata, ka šāda saskaņošana ir nepieciešama visām vienībām, kurām piemēro Direktīvu [ ], lai vienotajā tirgū nodrošinātu vienlīdzīgus konkurences apstākļus. Otrkārt, VNM ietvaros stingri jānosaka elastības iespējas iekšējas rekapitalizācijas izmantošanai, un šajā ziņā visām bankām jāpiemēro tie paši nosacījumi. Līdz ar to priekšlikuma 24. pantā ir ietverti stingri papildu noteikumi, pamatojoties uz Padomes 2013. gada 26. jūnijā pieņemto vispārējo pieeju, un šajā kontekstā tiek izslēgta jebkādu atkāpju izmantošana, kuras noteiktas Direktīvā [ ] (īpaši, par iekšējas rekapitalizācijas robežvērtības aprēķināšanu). 4.2. Noregulējuma valde 4.2.1. Pārvaldība Lai nodrošinātu efektīvu un pārskatatbildīgu noregulējuma lēmumu pieņemšanas procesu, Noregulējuma valdes struktūra un darbības noteikumi paredz visu tieši skarto dalībvalstu adekvātu iesaisti. Valdes sastāvā ir izpilddirektors, izpilddirektora vietnieks, Komisijas un ECB iecelti pārstāvji, un katras iesaistītās dalībvalsts norīkoti pārstāvji, kuri pārstāv valsts noregulējuma iestādes. Valde, ko vada izpilddirektors, tiekas un strādā divās sesijās: izpildsesijā un plenārsesijā. Valdes sanāksmēs varētu aicināt piedalīties novērotājus. Valde plenārsesijā pieņem visus vispārīga rakstura lēmumus. Izpildsesijā Valde pieņem lēmumus attiecībā uz atsevišķām vienībām vai banku grupām. Šādi lēmumi ir dažādi, sākot no noregulējuma plānošanas, agrīnas intervences pilnvarām līdz lēmumiem par noregulējuma shēmām, arī par fonda izmantošanu noregulējuma procesa finansēšanai un norādījumu sniegšanu valsts noregulējuma iestādēm par to, kā īstenot noregulējuma lēmumus. Valdes izpildsesijā piedalās izpilddirektors, izpilddirektora vietnieks un Komisijas un ECB ieceltie pārstāvji. Atkarībā no bankām vai grupām, kurām katrā atsevišķā gadījumā jāpiemēro noregulējums, Valde, tiekoties izpildsesijā, papildus izpilddirektoram, izpilddirektora vietniekam un Komisijas un ECB ieceltajiem pārstāvjiem arī uzaicina pārstāvjus, kurus norīkojušas attiecīgās valsts noregulējuma iestādes. Tādējādi, ja noregulējumu piemēro pārrobežu banku grupām, sanāksmēs un lēmumu pieņemšanas procesā piedalās gan tās dalībvalsts pārstāvis, kurā atrodas grupas līmeņa noregulējuma iestāde, gan to dalībvalstu pārstāvji, kurās uzņēmējdarbību veic meitasuzņēmumi vai vienības, kurām piemēro konsolidēto uzraudzību. Balsošanas noteikumos, kurus piemēro Valdei, ņem vērā vajadzību apsvērt visu noregulējuma lēmumā iesaistīto dalībvalstu intereses. Nevienam no dalībniekiem apspriešanā nav veto tiesību. Tomēr, ņemot vērā dalībvalstu suverenitāti lemt par valsts budžeta izmantošanu, šajā priekšlikumā ir skaidri noteikts, ka VNM nevar pieprasīt dalībvalstīm sniegt publiskā sektora ārkārtas atbalstu jebkurai noregulējamai vienībai. Turklāt, lai pilnībā ņemtu vērā fiskālo ietekmi dalībvalstīs, attiecīgo valsts noregulējuma iestāžu norīkotie pārstāvji Valdes izpildsesijā var pieprasīt vienu papildu apspriešanu, lai apspriestos par iespējamajām sekām. 4.2.2. Pilnvaras Noregulējuma valde centralizē informāciju, kas ir ECB un valsts noregulējuma iestāžu rīcībā par to jurisdikcijā esošo banku finansiālo stabilitāti. Salīdzinājumā ar valsts iestāžu tīklu, kas darbojas saskaņā ar valsts pilnvarām, Valde ļauj labāk novērtēt apstākļus, kas var radīt vajadzību pēc bankas noregulējuma un novērst pārrobežu negatīvo ietekmi. Šajā priekšlikumā ir izmantots Banku sanācijas un noregulējuma direktīvas satvars, un tas pilnvaro Noregulējuma valdi nekavējoties iejaukties, ja bankas vai grupas finansiālā situācija pasliktinās. Noregulējuma valdei ir piešķirtas pilnvaras noteikt, kad sniegt ieteikumu Komisijai sākt bankas vai grupas noregulējumu. Tiklīdz Komisija nolemj, ka ir izpildīti nosacījumi, un sāk bankas noregulējumu, Valde Komisijas noteiktajā satvarā lemj par piemērojamā noregulējuma instrumentu konkrētiem aspektiem un to, kā piešķirt fonda līdzekļus. Šādas pilnvaras ļauj Noregulējuma valdei atlasīt un vienādi piemērot noregulējuma instrumentus, noteikumus un procedūras. Jo īpaši, ja bankas darbojas pārrobežu mērogā, tas novērsīs pašreizējās atšķirības dalībvalstu noteikumos un pieejās, kā arī visas negatīvās sekas, ko tās rada Savienības banku pakalpojumu tirgu darbībā. Šāda tieša Noregulējuma valdes atbildība nodrošinās vienlīdzīgu attieksmi pret bankām visās iesaistītajās dalībvalstīs un paredzamību un uzticēšanos vienotā noteikumu kopuma par banku noregulējumu īstenošanai. Tas palielinās tiesisko noteiktību un labāk saglabās finanšu aktīvu vērtību, novēršot nevajadzīgus traucējumus līdzekļu plūsmā. Tas arī nodrošinās, ka maksātnespējīgās iestādes aktīvus izmantos visproduktīvākajā veidā, lai mazinātu kreditoru zaudējumus visās iesaistītajās dalībvalstīs, un nevis atbilstīgi atsevišķu dalībvalstu bažām. Noregulējuma valde nodrošina, ka noregulējuma lēmumus visas valsts noregulējuma iestādes īsteno godprātīgi saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Šajā nolūkā Valdei ir pilnvaras uzraudzīt un novērtēt īstenošanu, ko veikušas valsts noregulējuma iestādes, vajadzības gadījumā pieprasīt informāciju tieši no bankām vai veikt izmeklēšanu vai pārbaudes uz vietas. Ja valsts noregulējuma iestāde neīsteno noregulējuma lēmumu saskaņā ar saskaņoto noregulējuma shēmu, Valdei ir tiesības konkrētus lēmumus tieši adresēt attiecīgajai bankai, pieprasot veikt vajadzīgo darbību, lai īstenotu noregulējuma lēmumu. 4.2.3. Sadarbība Eiropas un starptautiskā mērogā Lai veiktu savus uzdevumus, Noregulējuma valde sadarbosies ar ECB un pārējām iestādēm, kuras ir pilnvarotas uzraudzīt kredītiestādes VUM ietvaros, un ar citām iestādēm, kas ir daļa no Eiropas Finanšu uzraudzības sistēmas. Noregulējuma valde arī cieši sadarbosies ar valsts noregulējuma iestādēm, jo tām ir svarīga loma noregulējuma pasākumu sagatavošanā un īstenošanā. Tā kā daudzas kredītiestādes darbojas ne tikai Savienībā, bet starptautiskā mērogā, Noregulējuma valdei būs ekskluzīvas kompetences iesaistīto dalībvalstu valsts iestāžu vārdā noslēgt juridiski nesaistošus sadarbības nolīgumus ar trešo valstu iestādēm. 4.3. Vienotais banku noregulējuma fonds 4.3.1. Principi, izveide un uzdevumi Valdes rīcības pamatā ir principi, ka jebkurus zaudējumus, izmaksas vai citus izdevumus, kas radušies saistībā ar noregulējuma instrumentu izmantošanu, sākumā sedz noregulējamās iestādes akcionāri un kreditori, un visbeidzot, ja nepieciešams, finanšu nozare. Pat ja iestādes pārstrukturēšanas izmaksas būtu jāsedz no tās iekšējiem resursiem, ir jābūt mehānismam, kas attiecīgajai iestādei (vai nu tās sākotnējā formā, ar pagaidu bankas starpniecību, vai kā aktīvu pārvaldības struktūrai – "sliktajai bankai") ļauj turpināt darbību. Tādēļ ir svarīgi izveidot banku noregulējuma fondu, lai nodrošinātu noregulējuma darbību efektivitāti, piemēram, īstermiņa finansējuma nodrošināšana noregulējamai iestādei vai garantijas šādas iestādes potenciālajiem pircējiem. Vienota noregulējuma fonda primārais mērķis ir nodrošināt finanšu stabilitāti, nevis segt zaudējumus vai nodrošināt kapitālu noregulējamai iestādei. Fonds nebūtu jāuzskata par glābšanas fondu. Tomēr var būt ārkārtas apstākļi, ja pēc tam, kad ir pietiekami izsmelti iekšējie resursi (vismaz 8 % no noregulējamās iestādes saistībām un pašu kapitāla), sākotnējo mērķi nevarēja sasniegt bez fonda palīdzības, lai segtu minētos zaudējumus vai nodrošinātu kapitālu. Tikai šādos apstākļos fonds varētu rīkoties kā atbalsta sniedzējs privātajiem līdzekļiem. Vienota noregulējuma fonda izveide sākotnēji ir pamatota ar faktu, ka integrētos finanšu tirgos jebkāds finanšu atbalsts bankas noregulējumam uzlabo finanšu stabilitāti un citu banku stāvokli ne tikai attiecīgajā dalībvalstī, bet arī citās dalībvalstīs. Tā kā bankas iesaistītajās dalībvalstīs ir šāda atbalsta netiešas saņēmējas, atbalsta finansēšanai paredzētās iemaksas nebūtu jānosaka tikai bankām no vienas dalībvalsts. Efektivitātes izteiksmē fonda spējas apvienot resursus no visām eurozonas valstīm sniedz efektīvāku risinājumu banku krīzei, ja zaudējumi tiek asimetriski koncentrēti dažās dalībvalstīs un šajā ziņā kalpo kā eurozonas mēroga apdrošināšanas mehānisms. Nesenā krīze parādīja, ka zaudējumi dalībvalstīs radās diferencētā veidā. Tā kā zaudējumi jebkādu nākotnes satricinājumu dēļ banku nozarē, visticamāk, būs koncentrēti konkrētā laikā dažās dalībvalstīs, kopīgs Eiropas mēroga privāts atbalsta mehānisms, pretstatā atsevišķiem valstu atbalsta mehānismiem, būs efektīvāks šādu satricinājumu novēršanā, izmantojot priekšiemaksas un, ārkārtas gadījumos, pēciemaksas no visas eurozonas banku nozares. Tādēļ, apvienojot līdzekļus Eiropas mērogā, fonds nodrošinās lielāku līdzekļu apjomu un palielinās banku sistēmas izturību. Tajā pašā laikā vienmērīgi izlīdzinot papildu pēciemaksas visu iesaistīto dalībvalstu bankās, tiks samazināts šādu iemaksu līmenis katrai bankai, ierobežojot šādu iemaksu prociklisku ietekmi. Turklāt mehānisms, kura zaudējumu segšanas spējas pārsniedz valsts robežas, var efektīvi likvidēt savstarpējas atkarības apburto loku starp banku krīzi konkrētajā dalībvalstī un valsts fiskālo situāciju. Šādā veidā dažu dalībvalstu pašreizējais slogs tiktu mazināts, ja vienots noregulējuma fonds būtu izveidots jau finanšu krīzes sākumā. Turklāt vienots noregulējuma fonds, kas spēs apvienot līdzekļus no banku nozares visās iesaistītajās dalībvalstīs, tiks balstīts uz lielāku iemaksu bāzi un līdz ar to tam būs lielāka reputācijas bāze, ļaujot Valdei vajadzības gadījumā vairāk un ar mazākām izmaksām aizņemties tirgū. Lielākas spējas iegūt ārēju finansējumu tirgū samazinās fonda nepieciešamību paļauties uz publiskajām finansēm ārkārtas zaudējumu gadījumos, kas palīdzētu likvidēt saikni starp valstīm un bankām un aizsargāt nodokļu maksātājus no noregulējuma izmaksām. Visbeidzot, vienots fonds ir arī vajadzīgs, lai pareizi saskaņotu stimulus visās Banku savienības iestādēs. Ja, īpaši pārrobežu banku grupu gadījumā, līdzekļus noregulējuma segšanai, kas pārsniedz apjomu, ko seguši akcionāri un kreditori, būtu jānodrošina no valsts fondiem, tiktu apdraudēta ne tikai Vienotā noregulējuma mehānisma, bet arī Vienotā uzraudzības mehānisma efektivitāte. Vienota noregulējuma mehānisma izveidei nepieciešams, lai Noregulējuma valdei būtu ātra un efektīva piekļuve vienotajam banku noregulējuma fondam. Fonds rada privātu ārēju avotu, kas var nodrošināt vidēja termiņa un ilgtermiņa finansējumu, lai novērstu vai samazinātu publiskā sektora līdzekļu izmantošanu banku noregulējumā. Turklāt tas palielina noregulējuma procesa efektivitāti, novēršot koordinācijas problēmas, kuras rodas valsts fondu izmantošanā, īpaši pārrobežu grupu gadījumā. 4.3.2. Fonda finansēšana Lai nodrošinātu pietiekamu finansējumu, novērstu uz iemaksām balstītas shēmas procikliskumu un samazinātu vajadzību pēc ārēja finansiāla atbalsta, fondam ir nepieciešami gatavi pieejamie resursi. Šajā nolūkā fonda mērķapjomam būtu jābūt vismaz 1 % no segtajiem noguldījumiem iesaistīto dalībvalstu banku sistēmā, lai nodrošinātu pienācīgu noregulējumu turpmākās krīzēs ar noteikumu, ka kreditori sedz vismaz līdz 8 % no kopējām noregulējuma iestādes saistībām un pašu kapitāla. Pamatojoties uz 2011. gada datiem par bankām un segto noguldījumu paredzamo apjomu eurozonas bankās, 1 % mērķa līmenis Vienotajam noregulējuma fondam atbilstu aptuveni 55 miljardiem euro. Fonda mērķapjoms absolūtās summās (euro) būs dinamisks un palielināsies automātiski, ja banku nozarē būs izaugsme. Ir paredzēts 10 gadu pārejas posms, līdz fonds sasniegs pilnīgu mērķa līmeni. To varētu pagarināt līdz 14 gadiem, ja fonds veic izmaksas, kuras pārsniedz pusi no fonda mērķapjoma. Ja sākotnējā izveides posmā no fonda izmaksas netiek veiktas, banku nozare katru gadu ieguldītu vienu desmito daļu no mērķapjoma absolūtās summās aptuveni 5,5 miljardu euro apmērā. Pēc sākotnējā fonda izveides posma bankām piemēros papildu iemaksas, ja to iemaksu bāze palielinās vai no fonda tiek veiktas izmaksas. Ja no fonda pieejamie finanšu līdzekļi samazinās par pusi no tā mērķapjoma, bankām piemēros minimuma gada iemaksu vismaz vienas piektdaļas apmērā no visu to dalībvalstu banku, kuras piedalās Vienotajā noregulējuma mehānismā, kopējām saistībām. Iemaksas tiks aprēķinātas saskaņā ar Banku sanācijas un noregulējuma direktīvu, pamatojoties uz banku saistībām, izņemot pašu kapitālu un segtos noguldījumus, un tās tiks piemērotas banku riska profilam. Tas nozīmē, ka bankām, kuras tiek finansētas gandrīz vienīgi no noguldījumiem, praksē būs ļoti zemas iemaksas. Neapšaubāmi, šādas bankas veiks iemaksas valsts noguldījumu garantiju sistēmās. Ir paredzēti aizsardzības pasākumi, lai novērstu to, ka iemaksu iekasēšana rada finanšu stabilitātes problēmas stabilās iestādēs, tas ir, pagaidu atbrīvojums no pienākuma veikt pēciemaksas. Ja priekšiemaksas ir nepietiekamas un pēciemaksas nav pieejamas nekavējoties, var būt nepieciešams atbalsta papildu finansējums, īpaši pārejas posmā, lai nodrošinātu bankas(-u) sistēmisko funkciju turpināmību visā pārstrukturēšanas procesā. Fonds spēs slēgt līgumus par aizdevumiem vai citiem atbalsta veidiem ar finanšu iestādēm vai trešām pusēm, ja ir nepieciešams finansēt noregulējumu (tostarp no publiskā sektora līdzekļiem). Šo atbalstu principā atmaksās noregulējamā iestāde. Tomēr, ja tas nebūs iespējams, regulā ir paredzēts, ka zaudējumus kā pēciemaksas sadalīs visām bankām, kurām piemēro mehānismu. Tas nodrošinās, ka publiskā sektora līdzekļu izmantošana vidējā termiņā ir neitrāla. Lai novērstu nelabvēlīgu apstākļu rašanos dalībvalstīm, kuras ir ieviesušas noregulējuma fondu laikā, kad šis priekšlikums stājas spēkā, regulā ir paredzēta iespēja attiecīgajām dalībvalstīm izlemt, kādā veidā tiks izmantoti esošie valstu noregulējuma fondi, lai saskaņā ar regulu izpildītu banku saistības. 4.3.3. Noguldījumu garantiju sistēmu nozīme noregulējuma ietvaros Ja bankai piemēro noregulējumu, iemaksu segto noguldījumu summas apmērā sedz valsts noguldījumu garantijas sistēma, ar ko attiecīgā banka ir saistīta, par zaudējumu summu, kas tai būtu bijis jāsedz, ja banka tiktu likvidēta parastā maksātnespējas procedūrā. Šo funkciju jau pilnībā nodrošina Direktīva [ ]. Turklāt VNM neietekmē institucionālās aizsardzības shēmas un citus grupu finansēšanas atbalsta mehānismus, ko izveidojušas konkrētas kredītiestāžu grupas. VNM iejauksies vienīgi tad, ja šādi privātā sektora risinājumi maksātnespējīgas bankas glābšanā nav sekmīgi. 4.3.4. Fonda nozīme grupu noregulējumā, kurās iesaistītas iestādes ārpus VNM Lai veiktu tādu grupu noregulējumu, kurās ir iesaistītas gan iestādes, kam piemēro VNM, gan iestādes, kam to nepiemēro, fonda iemaksas atbildīs tām grupas daļām, kurām piemēro VNM, turpretim valsts finansēšanas mehānismi ārpus VNM iemaksām segs pārējo summu. Lai stiprinātu noregulējuma finansējumu visā iekšējā tirgū, šis priekšlikums paredz iespēju fondam pēc brīvprātības principa aizņemties no citiem noregulējuma finansēšanas mehānismiem vai tiem sniegt aizdevumu. Tas ļaus fondam veikt svarīgus maksājumus, kurus nesedz priekšiemaksas un pēciemaksas. Tas arī atbalstīs noregulējuma finansēšanas mehānismus ārpus VNM esošajās dalībvalstīs. 4.3.5. Valsts noregulējuma finansēšanas mehānismu aizstāšana Tā kā fonds aizstāj tajā iesaistīto dalībvalstu noregulējuma finansēšanas mehānismus, dalībvalstis, kuras jau ir izveidojušas valsts noregulējuma finansēšanas mehānismus laikā, kad stājas spēkā šīs regula, var izlemt izmantot šādus mehānismus saskaņā ar saviem valsts tiesību aktiem. Dalībvalstis varētu arī nolemt, ka šādi valsts noregulējuma finansēšanas mehānismi maksā iemaksas fondā savu banku vārdā, līdz minētie mehānismi tiks pilnībā izsmelti. 5. IETEKME UZ BUDŽETU Noregulējuma valdi pilnībā finansēs no finanšu iestāžu iemaksām. Tomēr valdes sākotnējā izveides posmā būs neliela ietekme uz Savienības budžetu. Sīkāks apraksts ir sniegts pievienotajā finanšu pārskatā. 2013/0253 (COD) Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES REGULA, ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu banku noregulējuma fondu, un groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1093/2010 EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 114. pantu, ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu, pēc tiesību akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem, ņemot vērā Eiropas Centrālās Bankas atzinumu[11], ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu[12], rīkojoties saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, tā kā: (1) Lai veicinātu ekonomikas atlabšanu Savienībā, ir svarīgi, lai banku pakalpojumu iekšējais tirgus būtu labāk integrēts. Pašreizējā finanšu un ekonomikas krīze ir parādījusi, ka iekšējā tirgus darbība šajā jomā ir apdraudēta un pieaug finanšu sadrumstalotības risks. Starpbanku tirgi ir kļuvuši mazāk likvīdi, un banku pārrobežu darbības samazinās, jo ir bažas par kaitīgas ietekmes izplatību, uzticēšanās trūkums citu valstu banku sistēmām un dalībvalstu spējai atbalstīt bankas. (2) Atšķirības dažādu dalībvalstu valsts noregulējuma noteikumos un attiecīgajā administratīvajā praksē un vienota lēmumu pieņemšanas procesa trūkums Savienības līmenī attiecībā uz pārrobežu banku noregulējumu vairo šo uzticēšanās trūkumu un tirgu nestabilitāti, jo bankas maksātnespējas rezultātā tās nenodrošina noteiktību un paredzamību. Noregulējuma lēmumi, kas ir pieņemti valsts līmenī, var radīt konkurences kropļojumus un galu galā apdraudēt iekšējo tirgu. (3) Jo īpaši, atšķirīgā prakse dalībvalstīs attieksmē pret noregulējamo banku kreditoriem un maksātnespējīgo banku glābšanā ietekmē uztverto kredītrisku, finanšu stabilitāti un to banku maksātspēju. Tas apdraud sabiedrības uzticēšanos banku nozarei un rada šķēršļus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai iekšējā tirgū, jo, ja nepastāvētu šādas atšķirības dalībvalstu praksē, finansēšanas izmaksas būtu zemākas. (4) Atšķirības dažādu dalībvalstu valsts noregulējuma noteikumos un attiecīgajā administratīvajā praksē var būt iemesls tam, kādēļ bankām un klientiem jāmaksā lielākas izmaksas par aizņēmumiem tikai to uzņēmējdarbības vietas dēļ un neatkarīgi no to patiesās kredītspējas. Turklāt banku klienti dažās dalībvalstīs saskaras ar augstākām aizņēmuma likmēm, nekā banku klienti citās dalībvalstīs, neatkarīgi no pašu kredītspējas. (5) Tik ilgi, kamēr noregulējuma noteikumi, prakse un pieejas sloga sadalījumam tiks izstrādāti valsts līmenī un finanšu resursi, kas nepieciešami noregulējuma finansēšanai, tiks iegūti un iztērēti valsts līmenī, iekšējais tirgus būs sadrumstalots. Turklāt valsts uzraudzības iestādēm ir spēcīgi stimuli samazināt iespējamo banku krīzes ietekmi uz valsts ekonomiku, pieņemot vienpusēju rīcību, lai aizsargātu banku darbības, piemēram, ierobežojot pārvedumus un aizdevumus grupu ietvaros vai nosakot augstākas likviditātes un kapitāla prasības to jurisdikcijā esošiem meitasuzņēmumiem, kuru mātesuzņēmumi, iespējams, kļūst maksātnespējīgi. Tas ierobežo banku pārrobežu darbības un līdz ar to rada šķēršļus pamatbrīvību izmantošanai, un kropļo konkurenci iekšējā tirgū. (6) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva [ ][13] ir zināmā mērā saskaņojusi valsts banku noregulējuma noteikumus un ir paredzējusi sadarbību noregulējuma iestāžu starpā attiecībā uz pārrobežu banku maksātnespējas problēmām. Tomēr Direktīvā [ ] paredzētā saskaņošana nav pilnīga, un lēmumu pieņemšanas process nav centralizēts. Direktīva [ ] būtībā nosaka kopīgus noregulējuma instrumentus un pilnvaras, kas ir pieejamas katras dalībvalsts iestādēm, bet dod tām rīcības brīvību instrumentu piemērošanā un valsts finansēšanas mehānismu izmantošanā, lai atbalstītu noregulējuma procedūras. Direktīva [ ] nenovērš to, ka dalībvalstis pieņem individuālus un iespējami nekonsekventus lēmumus attiecībā uz pārrobežu grupu noregulējumu, kuri var ietekmēt noregulējuma vispārējās izmaksas. Turklāt, tā kā tajā ir paredzēti valsts finansēšanas mehānismi, tā pietiekamā mērā nesamazina banku atkarību no atbalsta, ko sniedz no valsts budžeta, un nenovērš dalībvalstu atšķirīgās pieejas finansēšanas mehānismu izmantošanā. (7) Efektīvu vienotu noregulējuma lēmumu nodrošināšana maksātnespējīgām bankām Savienībā, tai skaitā par Savienības līmenī iegūta finansējuma izmantošanu, ir svarīga iekšējā tirgus pilnveidošanai finanšu pakalpojumu jomā. Iekšējā tirgū banku maksātnespēja vienā dalībvalstī var ietekmēt visas Savienības finanšu tirgu stabilitāti. Nodrošināt efektīvus un vienādus noregulējuma nosacījumus un finansēšanu ar vienādiem nosacījumiem visās dalībvalstīs ir ne vien to dalībvalstu interesēs, kurās bankas darbojas, bet visu dalībvalstu interesēs kopumā, jo tas saglabās konkurenci un uzlabos iekšējā tirgus darbību. Banku sistēmas iekšējā tirgū ir savstarpēji cieši saistītas, banku grupas ir starptautiskas, un bankām ir liels ārvalstu aktīvu procents. Ja netiktu ieviests vienots noregulējuma mehānisms, banku krīzei dalībvalstīs, kuras piedalās Vienotajā uzraudzības mehānismā (VUM), būtu spēcīgāka negatīva sistēmiska ietekme arī uz neiesaistītajām dalībvalstīm. Vienota noregulējuma mehānisma izveide palielinās iesaistīto dalībvalstu banku stabilitāti un novērsīs krīzes negatīvo ietekmi uz neiesaistītajām dalībvalstīm, un tādējādi atvieglos visa iekšējā tirgus darbību. (8) Pēc VUM izveides ar Padomes Regulu (ES) Nr. .../...[14] gadījumos, kad ECB centrāli uzrauga bankas iesaistītajās dalībvalstīs, pastāv neatbilstība starp šādu banku uzraudzību, ko veic Savienība, un šādām bankām piemērojamu valsts režīmu noregulējuma procedūrās saskaņā ar Direktīvu [ ]. (9) Lai arī bankas dalībvalstīs, kuras nepiedalās VUM, valsts līmenī gūst labumu no saskaņotiem uzraudzības, noregulējuma un finansiālā atbalsta pasākumiem, bankām dalībvalstīs, kuras piedalās VUM, piemēro Savienības uzraudzības pasākumus un valsts pasākumus noregulējuma un finanšu atbalsta jomā. Šī neatbilstība rada nelabvēlīgus konkurences apstākļus bankām VUM iesaistītajās dalībvalstīs salīdzinājumā ar bankām pārējās dalībvalstīs. Tā kā par uzraudzību un noregulējumu atbildīgās iestādes VUM ietvaros ir divos atšķirīgos līmeņos, intervence bankās un noregulējums tajās dalībvalstīs, kuras piedalās VUM, nenoritētu tik ātri, konsekventi un efektīvi, kā bankās tajās dalībvalstīs, kuras nepiedalās VUM. Tas negatīvi ietekmē šo banku finansējuma izmaksas un rada nelabvēlīgus konkurences apstākļus, kaitējot tām dalībvalstīm, kurās šādas bankas darbojas, un vispārējai iekšējā tirgus darbībai. Līdz ar to ir svarīgi izveidot centralizētu noregulējuma mehānismu visām bankām, kuras darbojas VUM iesaistītajās dalībvalstīs, lai garantētu vienlīdzīgus konkurences apstākļus. (10) Noregulējuma pienākumu sadale starp valsts un Savienības līmeņiem būtu jāsaskaņo ar uzraudzības pienākumu sadali starp minētajiem līmeņiem. Tik lielā mērā, cik uzraudzība dalībvalstī tiek saglabāta valsts līmenī, attiecīgajai dalībvalstij būtu jāuzņemas atbildība par bankas maksātnespējas finansiālajām sekām. Līdz ar to vienotais noregulējuma mehānisms būtu jāpiemēro vienīgi tām bankām un finanšu iestādēm, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstīs, kuras piedalās VUM, un uz kurām attiecas ECB uzraudzība VUM ietvaros. Bankām, kuras veic uzņēmējdarbību VUM neiesaistītajās dalībvalstīs, nebūtu jāpiemēro vienotais noregulējuma mehānisms. Ja šādām dalībvalstīm sāktu piemērot vienoto noregulējuma mehānismu, tas tām radītu nepareizus stimulus. Īpaši, uzraudzības iestādes minētajās dalībvalstīs varētu kļūt saudzīgākas pret savā jurisdikcijā esošajām bankām, jo tām nebūtu jāuzņemas viss finanšu risks to maksātnespējas gadījumā. Tādēļ, lai nodrošinātu paralēlismu ar VUM, vienotais noregulējuma mehānisms būtu jāpiemēro VUM iesaistītajās dalībvalstīs. Ja dalībvalstis pievienojas VUM, tām arī automātiski būtu jāpiemēro vienotais noregulējuma mehānisms. Visbeidzot, sagaidāms, ka vienotais noregulējuma mehānisms tiks attiecināts uz visu iekšējo tirgu. (11) Vienots banku noregulējuma fonds (turpmāk “Fonds”) ir svarīgs elements, bez kura vienots noregulējuma mehānisms nevarētu pienācīgi darboties. Valsts finansējuma atšķirīgās sistēmas traucētu piemērot vienotus banku noregulējuma noteikumus iekšējā tirgū. Fondam būtu jāpalīdz nodrošināt vienāda administratīvā prakse noregulējuma finansēšanā un novērst to, ka atšķirīga valstu prakse rada šķēršļus pamatbrīvību izmantošanai vai kropļo konkurenci iekšējā tirgū. Fonds būtu jāfinansē tieši no bankām, un tajā būtu jāiepludina līdzekļi Savienības mērogā, lai noregulējuma resursus varētu objektīvi sadalīt dalībvalstīm, tādējādi palielinot finanšu stabilitāti un ierobežojot saikni starp uztverto atsevišķu dalībvalstu finansiālo situāciju un to banku un uzņēmumu finansēšanas izmaksām, kuras darbojas šajās dalībvalstīs. (12) Tādēļ ir nepieciešams pieņemt pasākumus, lai izveidotu vienotu noregulējuma mehānismu visām vienotajā uzraudzības mehānismā iesaistītajām dalībvalstīm ar mērķi atvieglot iekšējā tirgus pienācīgu un stabilu darbību. (13) To, ka viena Savienības mēroga noregulējuma iestāde iesaistītajās dalībvalstīs centralizēti piemēro Direktīvā [ ] izklāstīto banku noregulējuma vienotu noteikumu kopumu, var nodrošināt vienīgi, ja noteikumi, kas reglamentē vienota noregulējuma mehānisma izveidi un darbību, ir tieši piemērojami dalībvalstīs ar mērķi novērst to dažādu interpretāciju katrā dalībvalstī. Tam būtu jāsniedz priekšrocības iekšējam tirgum kopumā, jo tas veicinās taisnīgu konkurenci un šķēršļu novēršanu pamatbrīvību īstenošanā ne tikai iesaistītajās dalībvalstīs, bet arī visā vienotajā tirgū. (14) Atspoguļojot Padomes Regulas (ES) Nr. .../... darbības jomu, vienotajam noregulējuma mehānismam būtu jāattiecas uz visām kredītiestādēm, kas veic uzņēmējdarbību iesaistītajās dalībvalstīs. Tomēr vienotā noregulējuma mehānisma ietvaros būtu jāparedz iespēja tieši noregulēt jebkuru iesaistītās dalībvalsts kredītiestādi, lai novērstu asimetrijas iekšējā tirgū attieksmē pret maksātnespējīgām iestādēm un kreditoriem noregulējuma procesā. Tik lielā mērā, cik mātesuzņēmumi, ieguldījumu brokeru sabiedrības un finanšu iestādes ir ietvertas ECB konsolidētajā uzraudzībā, tās būtu jāietver vienotā noregulējuma mehānisma darbības jomā. Lai arī ECB minētās iestādes neuzraudzīs individuāli, tā būs vienīgā uzraudzības iestāde, kurai būs globāla izpratne par risku, kuram ir pakļauta grupa un netieši — arī tās atsevišķi dalībnieki. No vienotā noregulējuma mehānisma darbības jomas izslēdzot vienības, kas ietilpst ECB konsolidētās uzraudzības jomā, nebūtu iespējams plānot banku grupu noregulējumu un pieņemt grupu noregulējuma stratēģiju, un līdz ar to pieņemtie noregulējuma lēmumi būtu mazāk efektīvi. (15) Vienotajā noregulējuma mehānismā lēmumi būtu jāpieņem visatbilstošākajā līmenī. (16) ECB, kas ir uzraudzības iestāde VUM ietvaros, ir vislabākajā pozīcijā, lai novērtētu, vai kredītiestāde kļūst maksātnespējīga vai, domājams, kļūs maksātnespējīga, un vai ir pamatota iespēja, ka jebkāda privāta sektora vai uzraudzības darbība novērstu tās maksātnespēju samērīgā laikposmā. Valdei pēc ECB paziņojuma saņemšanas būtu jāsniedz ieteikums Komisijai. Ņemot vērā vajadzību līdzsvarot dažādās iesaistītās intereses, Komisijai būtu jānolemj, vai veikt iestādes noregulējumu, un jālemj par nepārprotamu un precīzu noregulējuma satvaru, ar ko nosaka noregulējuma darbības, kuras jāveic Valdei. Šajā sistēmā Valdei būtu jāizlemj par noregulējuma shēmu un jāsniedz norādes valsts noregulējuma iestādēm par noregulējuma instrumentiem un pilnvarām, kas jāīsteno valsts līmenī. (17) Valdei būtu jābūt pilnvarotai pieņemt lēmumus, īpaši saistībā ar noregulējuma plānošanu, noregulējamības novērtēšanu, noregulējamības šķēršļu novēršanu un noregulējuma darbības sagatavošanu. Valsts noregulējuma iestādēm būtu jāpalīdz Valdei plānot noregulējumu un sagatavot noregulējuma lēmumus. Turklāt, tā kā noregulējuma pilnvaru izmantošana ietver valsts tiesību aktu piemērošanu, valsts noregulējuma iestādēm būtu jābūt atbildīgām par noregulējuma lēmumu īstenošanu. (18) Vienotā tirgus pareizas darbības nolūkā ir svarīgi, lai noregulējuma pasākumiem tiktu piemēroti tie paši noteikumi, neatkarīgi no tā, vai tos ir pieņēmušas valsts noregulējuma iestādes saskaņā ar Direktīvu [ ] vai vienotā noregulējuma mehānisma ietvaros. Komisija minētos pasākumus novērtēs saskaņā ar LESD 107. pantu. Ja noregulējuma finansēšanas mehānismu izmantošana neietver valsts atbalstu saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, Komisijai nolūkā nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus iekšējā tirgū minētie pasākumi būtu jānovērtē pēc analoģijas atbilstīgi LESD 107. pantam. Ja paziņojums saskaņā ar LESD 108. pantu nav jāveic, jo atbilstīgi LESD 107. pantam nav iesaistīts valsts atbalsts attiecībā uz Valdes ierosinātu fonda izmantošanu, nolūkā nodrošināt iekšējā tirgus integritāti starp iesaistītajām un neiesaistītajām dalībvalstīm, Komisijai, novērtējot ierosinājumu izmantot fonda līdzekļus, pēc analoģijas būtu jāpiemēro attiecīgie valsts atbalsta noteikumi saskaņā ar LESD 107. pantu. Valdei nebūtu jāizlemj par noregulējuma shēmu, līdz Komisija nav pārliecinājusies, pēc analoģijas ar valsts atbalsta noteikumiem, ka fonda izmantošanā ir ievēroti tie paši noteikumi kā valsts finansēšanas mehānismu intervences gadījumā. (19) Lai noregulējuma procesā nodrošinātu ātru un efektīvu lēmumu pieņemšanu, Valdei vajadzētu būt īpašai Savienības aģentūrai ar specifisku struktūru, kas atbilst tās konkrētajiem uzdevumiem un kas atšķiras no visu pārējo Savienības aģentūru modeļa. Tās sastāvam būtu jānodrošina, ka ir pienācīgi ņemtas vērā visu noregulējuma procedūrās iesaistīto attiecīgo pušu intereses. Valdei būtu jādarbojas izpildsesijās un plenārsesijās. Valdes izpildsesijā tajā būtu jāpiedalās izpilddirektoram, izpilddirektora vietniekam un Komisijas un ECB pārstāvjiem. Ņemot vērā Valdes uzdevumus, izpilddirektors un izpilddirektora vietnieks būtu jāieceļ amatā Padomei pēc Komisijas priekšlikuma un Eiropas Parlamenta uzklausīšanas. Apspriežoties par bankas vai grupas noregulējumu, kas veic uzņēmējdarbību vienā iesaistītajā dalībvalstī, Valdes izpildsesijā būtu jāuzaicina un jāiesaista lēmumu pieņemšanas procesā loceklis, ko norīkojusi attiecīgā dalībvalsts un kas pārstāv savas valsts noregulējuma iestādi. Apspriežoties par pārrobežu grupu, piederības un visu attiecīgo uzņēmēju dalībvalstu norīkotie locekļi, kas pārstāv savas valsts noregulējuma iestādes, būtu arī jāuzaicina un jāiesaista lēmumu pieņemšanas procesā Valdes izpildsesijā. Tomēr piederības dalībvalsts iestādēm un uzņēmējas dalībvalsts iestādēm būtu jābūt samērīgai ietekmei uz attiecīgo lēmumu, tādēļ uzņēmējas dalībvalsts iestādēm būtu kopā jābūt tikai vienai balsij. Uz Valdes sanāksmēm arī var uzaicināt novērotājus, tostarp ESM un eurogrupas pārstāvi. (20) Ņemot vērā Valdes uzdevumus un noregulējuma mērķus, kas ietver publisko līdzekļu aizsardzību, Valdes darbība būtu jāfinansē no iemaksām, ko veic iesaistīto dalībvalstu iestādes. (21) Valdei un, ja nepieciešams, Komisijai būtu jāaizstāj valsts noregulējuma iestādes, kuras ir noteiktas saskaņā ar Direktīvu [ ], attiecībā uz visiem aspektiem, kas saistīti ar noregulējuma lēmumu pieņemšanas procesu. Valsts noregulējuma iestādēm, kas noteiktas saskaņā ar Direktīvu [ ], būtu jāturpina veikt darbības, kuras ir saistītas ar Valdes pieņemto noregulējuma shēmu īstenošanu. Lai nodrošinātu pārredzamību un demokrātisku kontroli, kā arī aizsargātu Savienības iestāžu tiesības, Valdei būtu jābūt atbildīgai Eiropas Parlamentam un Padomei par visiem lēmumiem, kuri pieņemti, pamatojoties uz šo priekšlikumu. To pašu pārredzamības un demokrātiskas kontroles iemeslu dēļ valstu parlamentiem vajadzētu būt noteiktām tiesībām iegūt informāciju par Valdes darbībām un iesaistīties ar to dialogā. (22) Ja Direktīva [ ] valsts noregulējuma iestādēm nodrošina iespēju piemērot vienkāršotus pienākumus vai atbrīvojumus attiecībā uz prasību par noregulējuma plānu izstrādi, jāparedz procedūra, ar kuru Valde varētu atļaut šādu vienkāršotu pienākumu piemērošanu. (23) Lai nodrošinātu vienotu pieeju iestādēm un grupām, Valdei būtu jāpiešķir pilnvaras izstrādāt noregulējuma plānus šādām iestādēm un grupām. Valdei būtu jānovērtē šādu iestāžu un grupu noregulējamība un jāpieņem pasākumi, kuru mērķis ir novērst šķēršļus noregulējamībai, ja tādi pastāv. Valdei būtu jāpieprasa valsts noregulējuma iestādēm piemērot šādus piemērotus pasākumus, kuri izstrādāti, lai novērstu noregulējamības šķēršļus ar mērķi nodrošināt konsekvenci un attiecīgo iestāžu noregulējamību. (24) Noregulējuma plānošana ir būtisks efektīva noregulējuma elements. Līdz ar to Valdei vajadzētu būt pilnvarām pieprasīt izmaiņas iestāžu vai grupu struktūrā un organizācijā, lai novērstu praktiskus šķēršļus noregulējuma instrumentu piemērošanā un lai nodrošinātu attiecīgo vienību noregulējamību. Ņemot vērā visu iestāžu potenciāli sistēmisko raksturu, finanšu stabilitātes saglabāšanas nolūkā ir būtiski, lai varas iestādēm būtu iespēja noregulēt jebkuru iestādi. Lai tiktu ievērotas tiesības veikt uzņēmējdarbību, kā noteikts Pamattiesību hartas 16. pantā, Valdes rīcības brīvībai būtu jābūt ierobežotai ar tiesībām veikt vienīgi to, kas ir vajadzīgs iestādes struktūras un darbību vienkāršošanai, vienīgi nolūkā palielināt tās noregulējamību. Turklāt visiem šādos nolūkos piemērotajiem pasākumiem būtu jāatbilst Savienības tiesību aktiem. Pasākumi nedrīkstētu būt tiešā vai netiešā veidā diskriminējoši pilsonības dēļ, un tie būtu jāpamato ar primāro apsvērumu, ka tie ir veikti vispārības interesēs, lai nodrošinātu finanšu stabilitāti. Lai noteiktu, vai darbība ir veikta vispārības interesēs, Valdei, kura darbojas vispārības interesēs, būtu jāspēj sasniegt savus noregulējuma mērķus, nesaskaroties ar šķēršļiem, kas kavē piemērot noregulējuma instrumentus vai izmantot tai piešķirtās pilnvaras. Turklāt darbība nedrīkstētu pārsniegt mērķu sasniegšanai nepieciešamo. (25) Vienotais noregulējuma mehānisms būtu jāveido, pamatojoties uz Direktīvas [ ] un VUM sistēmu. Līdz ar to Valdei būtu jābūt pilnvarām iejaukties agrīnā posmā, kad pasliktinās iestādes finansiālā situācija vai maksātspēja. Informācija, ko Valde šajā posmā saņem no valsts noregulējuma iestādēm vai ECB, ir svarīga, lai izlemtu par darbību, ko tā varētu veikt ar mērķi sagatavoties attiecīgās iestādes noregulējumam. (26) Lai vajadzības gadījumā nodrošinātu ātru noregulējuma darbību, Valdei, sadarbojoties ar attiecīgo kompetento iestādi vai ECB, būtu cieši jāuzrauga attiecīgo iestāžu situācija un šo iestāžu atbilstība kādam no šajā ziņā veicamajiem agrīnas intervences pasākumiem. (27) Lai mazinātu traucējumus finanšu tirgos un ekonomikā, noregulējuma process būtu jāīsteno īsā laikposmā. Komisijai visā noregulējuma procedūrā būtu jābūt piekļuvei visai informācijai, ko tā uzskata par svarīgu, lai noregulējuma procesā pieņemtu informētu lēmumu. Ja Komisija nolemj sākt iestādes noregulējumu, Valdei būtu nekavējoties jāpieņem noregulējuma shēma, ar ko nosaka konkrētus noteikumus par noregulējuma instrumentiem un pilnvarām un jebkuru finansēšanas mehānismu izmantošanu. (28) Maksātnespējīgas iestādes likvidācija saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru varētu apdraudēt finanšu stabilitāti, pārtraukt būtisku pakalpojumu sniegšanu un ietekmēt noguldītāju aizsardzību. Šādā gadījumā noregulējuma instrumentu piemērošana ir vispārības interesēs. Tāpēc ar noregulējumu būtu jāsasniedz šādi mērķi: nodrošināt būtisku pakalpojumu nepārtrauktību, saglabāt finanšu sistēmas stabilitāti, samazināt pārmērīgu risku uzņemšanos, iespējami samazināt paļaušanos uz publiskā sektora finansiālo atbalstu maksātnespējīgām iestādēm un aizsargāt noguldītājus. (29) Tomēr vienmēr būtu jāapsver iespēja maksātnespējīgu iestādi likvidēt saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru, pirms tiek pieņemts lēmums par tās saglabāšanu, nepārtraucot tās darbību. Maksātnespējīga iestāde būtu jāsaglabā, nepārtraucot tās darbību, finansiālas stabilitātes nolūkā un pēc iespējas lielākā mērā izmantojot privātus līdzekļus. To var panākt, pārdodot iestādi vai apvienojot ar citu pircēju no privātā sektora, vai arī norakstot iestādes saistības vai konvertējot tās parādu pašu kapitālā, lai veiktu rekapitalizāciju. (30) Īstenojot noregulējuma pilnvaras, Komisijai un Valdei būtu jānodrošina, ka akcionāri un kreditori sedz samērīgu daļu no zaudējumiem, kā arī tiek nomainīti vadītāji, samazinātas iestādes noregulējuma izmaksas un piemērota līdzīga attieksme visiem maksātnespējīgās iestādes vienas un tās pašas kategorijas kreditoriem. (31) Akcionāru un kreditoru tiesību ierobežojumi būtu jānosaka atbilstīgi Pamattiesību hartas 52. pantam. Tāpēc noregulējuma instrumenti būtu jāpiemēro tikai tām iestādēm, kuras kļūst maksātnespējīgas vai, domājams, kļūs maksātnespējīgas, un tikai tad, ja tas ir nepieciešams, lai sasniegtu mērķi par finanšu stabilitātes nodrošināšanu vispārības interesēs. Jo īpaši, noregulējuma instrumenti būtu jāpiemēro tad, ja iestādi nevar likvidēt saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru, nedestabilizējot finanšu sistēmu, un ir nepieciešami pasākumi, lai nodrošinātu sistēmiski svarīgu funkciju ātru nodošanu un turpināmību, un ja nav pamatotu izredžu rast alternatīvu privātu risinājumu, tostarp iespējas, ka esošie akcionāri vai trešā persona palielinātu kapitālu pietiekamā apjomā, lai pilnībā atjaunotu iestādes dzīvotspēju. (32) Īpašumtiesību aizskārumiem nevajadzētu būt nesamērīgiem. Tā rezultātā skartajiem akcionāriem un kreditoriem nevajadzētu rasties lielākiem zaudējumiem nekā tiem, kas būtu radušies, ja iestāde būtu likvidēta laikā, kad pieņemts lēmums par noregulējumu. Ja noregulējamās iestādes aktīvi tiek daļēji pārvesti privātam pircējam vai pagaidu iestādei, noregulējamās iestādes atlikusī daļa būtu jālikvidē saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru. Lai aizsargātu likvidējamās iestādes esošos akcionārus un kreditorus likvidācijas procesā, tiem vajadzētu būt tiesībām saņemt savu prasījumu atmaksājuma summu, kas nav mazāka par summu, kuru tie saskaņā ar aplēsēm būtu atguvuši, ja visa iestāde būtu tikusi likvidēta saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru. (33) Lai aizsargātu akcionāru tiesības un nodrošinātu, ka kreditori saņem ne mazāk, kā tie saņemtu parastās maksātnespējas procedūras gadījumā, būtu jānosaka skaidri pienākumi attiecībā uz iestādes aktīvu un saistību novērtēšanu un jādod pietiekams laiks pienācīgi novērtēt, kāda attieksme tiem tiktu piemērota, ja iestāde būtu tikusi likvidēta saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru. Būtu jāparedz iespēja uzsākt šādu novērtēšanu jau agrīnas intervences posmā. Pirms jebkādu noregulēšanas darbību veikšanas būtu jāaplēš iestādes aktīvu un saistību vērtība un jānolemj par attieksmi, kādu piemērotu akcionāriem un kreditoriem parastās maksātnespējas procedūras gadījumā. (34) Ir svarīgi, lai zaudējumi tiktu atzīti uzreiz iestādes maksātnespējas brīdī. Maksātnespējīgu iestāžu aktīvu un saistību novērtējuma pamatprincips ir to tirgus vērtība noregulējuma instrumentu piemērošanas brīdī un tiktāl, ciktāl tirgi darbojas pareizi. Ja patiešām pastāv tirgu funkciju traucējumi, novērtējums būtu jāveic, izmantojot pienācīgi pamatotas aktīvu un saistību ekonomiskās vērtības. Būtu jāparedz iespēja, ka Valde steidzamības dēļ var ātri veikt maksātnespējīgās iestādes aktīvu vai saistību provizorisko vērtējumu, kas būtu jāpiemēro, līdz tiek veikts neatkarīgs novērtējums. (35) Tādēļ, lai nodrošinātu, ka noregulējuma process ir objektīvs un stabils, ir jānosaka kārtība, kādā būtu jānoraksta vai jākonvertē kreditoru nenodrošinātie prasījumi pret noregulējamo iestādi. Lai ierobežotu risku, ka kreditoriem rodas lielāki zaudējumi nekā tad, ja iestāde tiktu likvidēta saskaņā ar parastām maksātnespējas procedūrām, nosakāmā kārtība būtu jāpiemēro parastās maksātnespējas procedūrās un veicot norakstīšanu vai konvertāciju noregulējuma procesā. Tas atvieglotu parāda cenas noteikšanu. (36) Komisijai būtu jānodrošina noregulējuma darbības satvars, kas jāizmanto atkarībā no konkrētās lietas apstākļiem, un būtu jāspēj paredzēt visu nepieciešamo noregulējuma instrumentu izmantošanu. Minētā skaidri noteiktā un precīzā satvara ietvaros Valdei būtu jāizlemj par konkrētu noregulējuma shēmu. Attiecīgajiem noregulējuma instrumentiem būtu jāietver uzņēmuma pārdošanas instruments, pagaidu iestādes instruments, iekšējās rekapitalizācijas instruments un aktīvu nodalīšanas instruments, kuri ir arī noteikti Direktīvā [ ]. Minētajam satvaram būtu arī jāietver iespēja novērtēt, vai pastāv nosacījumi kapitāla instrumentu norakstīšanai un konvertācijai. (37) Uzņēmuma pārdošanas instrumentam būtu jāsniedz iespēja pārdot iestādi vai tās uzņēmuma daļas vienam vai vairākiem pircējiem bez akcionāru piekrišanas. (38) Ar aktīvu nodalīšanas instrumentu būtu jānodrošina, ka iestādes var pārvest vājos vai pasliktinātos aktīvus uz atsevišķu struktūru. Šis instruments būtu jāizmanto tikai kopā ar citiem instrumentiem, lai novērstu to, ka maksātnespējīgā iestāde iegūst pārmērīgu konkurējošu priekšrocību. (39) Ar efektīvu noregulējuma satvaru būtu pēc iespējas jānovērš tas, ka maksātnespējīgas iestādes noregulējuma izmaksas sedz nodokļu maksātāji. Tam būtu arī jānodrošina, ka arī lielas sistēmiski nozīmīgas iestādes var noregulēt, neapdraudot finanšu stabilitāti. Šo mērķi panāk ar iekšējas rekapitalizācijas instrumentu, attiecinot uz konkrētās vienības akcionāriem un kreditoriem pienācīgu zaudējumu apmēru un liekot tiem segt atbilstīgu daļu no šīm izmaksām. Šajā nolūkā Finanšu stabilitātes padome ieteica noregulējuma sistēmā ietvert likumā noteiktās pilnvaras norakstīt parādu kā papildu iespēju apvienojumā ar citiem noregulējuma instrumentiem. (40) Lai nodrošinātu nepieciešamo elastību zaudējumu sadalē starp kreditoriem visdažādākajos apstākļos, būtu jānodrošina, ka iekšējas rekapitalizācijas instrumentu var piemērot gan situācijās, kad mērķis ir noregulēt maksātnespējīgo iestādi tā, lai tā turpinātu darboties, ja ir reālas izredzes atjaunot iestādes dzīvotspēju, gan situācijās, kad sistēmiski svarīgi pakalpojumi tiek nodoti pagaidu iestādei un atlikusī iestādes daļa izbeidz darbību un tiek likvidēta. (41) Ja iekšējas rekapitalizācijas instrumentu piemēro, lai atjaunotu maksātnespējīgās iestādes kapitālu, tādējādi nodrošinot tās darbības turpināmību, noregulējumu ar iekšējas rekapitalizācijas instrumenta palīdzību vienmēr veic kopā ar tādiem instrumentiem kā vadības nomaiņa un iestādes un tās darbību pārstrukturēšana tādā veidā, lai novērstu tās maksātnespējas cēloņus. Šāda pārstrukturēšana būtu jāpanāk, īstenojot uzņēmējdarbības reorganizācijas plānu. (42) Iekšējās rekapitalizācijas instrumentu nav lietderīgi piemērot nodrošinātiem, finansiāli nodrošinātiem vai citādi garantētiem prasījumiem. Taču, lai nodrošinātu iekšējas rekapitalizācijas instrumenta efektivitāti un tā mērķu sasniegšanu, to būtu jābūt iespējams piemērot pēc iespējas plašākam klāstam maksātnespējīgās iestādes nenodrošināto saistību. Tomēr ir lietderīgi izslēgt konkrētus nenodrošināto saistību veidus no iekšējās rekapitalizācijas instrumenta piemērošanas jomas. Sabiedriskās kārtības un efektīva noregulējuma nolūkā iekšējas rekapitalizācijas instrumentu nevajadzētu piemērot noguldījumiem, kas aizsargāti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 94/19/EK[15], saistībām pret maksātnespējīgas iestādes darbiniekiem vai komercprasījumiem, kuri attiecas uz iestādes ikdienas darbībai nepieciešamajām precēm un pakalpojumiem. (43) Noguldītājiem, kuri tur noguldījumus, kas ir garantēti saskaņā ar noguldījumu garantiju sistēmu, nevajadzētu piemērot iekšējas rekapitalizācijas instrumentu. Tomēr noguldījumu garantiju sistēma veicina noregulēšanas procesa finansēšanu tādā mērā, kādā būtu bijis jāatlīdzina zaudējumi noguldītājiem. Iekšējās rekapitalizācijas pilnvaru īstenošana nodrošinātu to, ka noguldītājiem joprojām būtu piekļuve saviem noguldījumiem — tas ir galvenais iemesls, kāpēc ir izveidotas noguldījumu garantiju sistēmas. Ja šādos gadījumos šo sistēmu iesaistīšana netiktu nodrošināta, tas radītu nepamatotas priekšrocības attiecībā pret pārējiem kreditoriem, kas būtu pakļauti noregulējuma iestādes pilnvaru īstenošanai. (44) Lai sloga sadali īstenotu starp akcionāriem un mazāk prioritārajiem kreditoriem, kā pieprasīts valsts atbalsta noteikumos, vienotajam noregulējuma mehānismam no dienas, kurā sāk piemērot šo regulu, pēc analoģijas būtu jāspēj piemērot iekšējas rekapitalizācijas instruments. (45) Lai izvairītos no tā, ka iestādes strukturē savas saistības tādā veidā, kas mazina iekšējas rekapitalizācijas instrumenta efektivitāti, Valdei būtu jāspēj noteikt, ka iestāžu rīcībā visu laiku būtu jābūt pašu kapitāla, subordinētā parāda un pirmās kārtas saistību kopsummai, uz ko attiecas iekšējas rekapitalizācijas instruments un kuru nosaka kā kopējo iestādes saistību proporciju, kas nav uzskatāmi par pašu kapitālu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 575/2013[16] un Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīvu 2013/36/ES[17]. (46) Labākā noregulējuma metode būtu jāizvēlas atkarībā no konkrētas lietas apstākļiem, un šajā nolūkā būtu jābūt pieejamiem visiem noregulējuma instrumentiem, kas noteikti Direktīvā [ ]. (47) Direktīva [ ] ir piešķīrusi pilnvaras valsts noregulējuma iestādēm norakstīt un konvertēt kapitāla instrumentus, jo nosacījumi kapitāla instrumentu norakstīšanai un konvertācijai var sakrist ar noregulējuma nosacījumiem, un šādā gadījumā ir jāveic novērtējums, vai vienīgi kapitāla instrumentu norakstīšana un konvertācija ir pietiekama, lai atjaunotu attiecīgās vienības finanšu stabilitāti, vai ir arī jāveic noregulējums. Parasti to izmantos noregulējuma kontekstā. Komisijai būtu jāaizstāj valsts noregulējuma iestādes arī šajā uzdevumā, un līdz ar to tai būtu jāpiešķir pilnvaras novērtēt, vai nosacījumi kapitāla instrumentu norakstīšanai un konvertācijai ir izpildīti, un nolemt, vai sākt iestādes noregulējumu, ja ir izpildīti arī noregulējuma nosacījumi. (48) Noregulējuma darbības efektivitāte un saskaņotība būtu jānodrošina arī visās iesaistītajās dalībvalstīs. Šajā nolūkā ārkārtas gadījumos un, ja valsts noregulējuma iestāde nav pavisam vai pietiekamā mērā piemērojusi Valdes lēmumu, Valdei būtu jābūt pilnvarotai nodot citai personai konkrētus noregulējamās iestādes aktīvus, tiesības vai saistības vai pieprasīt tādu parāda instrumentu konvertāciju, kuru konvertācija noteiktos apstākļos ir noteikta līgumā. Būtu jāizslēdz jebkāda valsts noregulējuma iestāžu rīcība, kas ierobežotu vai ietekmētu Valdes pilnvaru vai funkciju īstenošanu. (49) Lai uzlabotu vienotā noregulējuma mehānisma efektivitāti, Valdei visos gadījumos būtu cieši jāsadarbojas ar Eiropas Banku iestādi. Vajadzības gadījumā Valdei būtu arī jāsadarbojas ar Eiropas Vērtspapīru un tirgu iestādi, Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestādi un Eiropas Sistēmisko risku kolēģiju un pārējām iestādēm, kas ir daļa no Eiropas finanšu uzraudzības sistēmas. Turklāt Valdei būtu cieši jāsadarbojas ar ECB un pārējām iestādēm, kurām ir piešķirtas pilnvaras uzraudzīt kredītiestādes VUM ietvaros, īpaši attiecībā uz grupām, uz kurām attiecas ECB konsolidētā uzraudzība. Lai efektīvi pārvaldītu maksātsnepējīgo banku noregulējuma procesu, Valdei būtu jāsadarbojas ar valsts noregulējuma iestādēm visos noregulējuma procesa posmos. Līdz ar to sadarbība ar tām ir nepieciešama ne tikai, lai īstenotu Valdes pieņemtos noregulējuma lēmumus, bet arī pirms jebkura noregulējuma lēmuma pieņemšanas, noregulējuma plānošanas posmā vai agrīnas intervences posmā. (50) Tā kā Valde aizstāj iesaistīto dalībvalstu noregulējuma iestādes to noregulējuma lēmumos, Valdei būtu arī jāaizstāj minētās iestādes sadarbībā ar neiesaistītajām dalībvalstīm attiecībā uz noregulējuma funkcijām. Jo īpaši Valdei noregulējuma kolēģijās būtu jāpārstāv visas iestādes no iesaistītajām dalībvalstīm, tostarp iestādes no neiesaistītajām dalībvalstīm. (51) Tā kā daudzas iestādes darbojas ne tikai Savienībā, bet starptautiskā mērogā, efektīvā noregulējuma mehānismā ir jāizklāsta sadarbības principi ar attiecīgo trešo valstu iestādēm. Atbalsts trešo valstu iestādēm būtu jāsniedz saskaņā ar Direktīvas [ ] 88. pantā noteikto tiesisko regulējumu. Tā kā Valdei būtu jābūt vienīgajai iestādei, kas ir pilnvarota noregulēt maksātnespējīgas bankas iesaistītajās dalībvalstīs, šajā nolūkā tai būtu jāpiešķir ekskluzīvas tiesības noslēgt nesaistošus sadarbības nolīgumus ar minētajām trešo valstu iestādēm iesaistīto dalībvalstu iestāžu vārdā. (52) Lai efektīvi veiktu savus uzdevumus, Valdei būtu jābūt piemērotām izmeklēšanas pilnvarām. Tai būtu jāspēj pieprasīt visu nepieciešamo informāciju vai nu tieši, vai ar valsts noregulējuma iestāžu starpniecību un veikt izmeklēšanu un pārbaudes uz vietas, vajadzības gadījumā sadarbojoties ar valsts kompetentajām iestādēm. Noregulējuma kontekstā Valdei būtu iespējams veikt pārbaudes uz vietas, lai efektīvi uzraudzītu valsts iestāžu veikto īstenošanu un nodrošinātu, ka Komisija un Valde pieņem savus lēmumus, pamatojoties uz pilnībā precīzu informāciju. (53) Lai nodrošinātu, ka Valdei ir pieeja visai svarīgajai informācijai, darba ņēmējiem nebūtu jādod iespēja atsaukties uz dienesta noslēpuma noteikumiem nolūkā neatklāt informāciju Valdei. (54) Lai nodrošinātu to lēmumu, kas pieņemti vienotā noregulējuma mehānisma satvarā, ievērošanu, pārkāpuma gadījumā būtu jāpiemēro samērīgas un atturošas sankcijas. Valdei vajadzētu būt tiesībām sniegt norādes valsts noregulējuma iestādēm, lai piemērotu naudassodu vai periodiskus soda maksājumus uzņēmumiem par tās lēmumos noteikto pienākumu neizpildi. Lai nodrošinātu konsekventu, efektīvu un lietderīgu izpildes praksi, Valdei būtu jābūt tiesībām izdot valsts noregulējuma iestādēm paredzētas vadlīnijas par naudas sodu un soda maksājumu piemērošanu. (55) Ja valsts noregulējuma iestāde pārkāpj vienotā noregulējuma mehānisma noteikumus, neizmantojot tai piešķirtās pilnvaras saskaņā ar valsts tiesību aktiem, lai īstenotu valdes sniegtu norādījumu, attiecīgajai dalībvalstij ir pienākums kompensēt jebkurus zaudējumus, kas radušies privātpersonām, attiecīgā gadījumā, noregulējamai vienībai vai grupai vai jebkuram minētās vienības vai grupas daļas kreditoram jebkurā dalībvalstī saskaņā ar tās judikatūru. (56) Būtu jānosaka atbilstīgi noteikumi, kas reglamentē Valdes budžetu, budžeta sagatavošanu, iekšējo noteikumu pieņemšanu, ar kuriem precizē tās budžeta izstrādi un izpildi, un pārskatu iekšējo un ārējo revīziju. (57) Zināmos apstākļos piemēroto noregulējuma instrumentu efektivitāte var būt atkarīga no īstermiņa finansējuma, kas ir pieejams iestādei vai pagaidu iestādei, no potenciālajiem pircējiem sniegtajām garantijām vai kapitāla nodrošināšanas pagaidu iestādei. Līdz ar to ir svarīgi izveidot fondu, lai novērstu to, ka šādiem nolūkiem tiek izmantots publiskā sektora finansējums. (58) Ir jānodrošina, ka fonds ir pilnībā pieejams maksātnespējīgu iestāžu noregulējumam. Tādēļ fondu vajadzētu izmantot vienīgi noregulējuma instrumentu un pilnvaru efektīvas īstenošanas nolūkā. Turklāt tas būtu jāizmanto tikai saskaņā ar piemērojamajiem noregulējuma mērķiem un principiem. Līdz ar to Valdei būtu jānodrošina, ka jebkurus zaudējumus, izmaksas vai citus izdevumus, kas radušies saistībā ar noregulējuma instrumentu izmantošanu, pirmām kārtām sedz noregulējamās iestādes akcionāri un kreditori. Vienīgi, ja tiek izsmelti akcionāru un kreditoru resursi, zaudējumi, izmaksas vai citi izdevumi, kas radušies saistībā ar noregulējuma instrumentiem, būtu jāsedz no fonda. (59) Parasti pirms jebkādas noregulējuma darbības veikšanas un neatkarīgi no tās vispirms būtu jāiekasē iemaksas no finanšu nozares. Ja iepriekšējs finansējums nav pietiekams, lai segtu fonda izmantošanas rezultātā radušos zaudējumus vai izmaksas, būtu jāiekasē papildu iemaksas papildu izmaksu vai zaudējumu segšanai. Turklāt fondam būtu jāspēj noslēgt līgumus par aizdevumiem vai citiem atbalsta veidiem no finanšu iestādēm vai citām trešām pusēm, ja tā pieejamie līdzekļi nav pietiekami, lai segtu zaudējumus, izmaksas un citus izdevumus, kas radušies, izmantojot fondu, un papildus pēciemaksas nav nekavējoties pieejamas. (60) Lai sasniegtu kritisko masu un novērstu prociklisku ietekmi, kas rastos, ja fondam būtu jāpaļaujas tikai uz pēciemaksām sistēmiskas krīzes gadījumā, ir nepieciešams, lai pieejamie ex ante fonda finanšu līdzekļi sasniegtu noteiktu mērķapjomu. (61) Būtu jānosaka atbilstošs grafiks fonda finansējuma mērķapjoma sasniegšanai. Tomēr Valdei būtu jāspēj pielāgot iemaksu periods, ņemot vērā būtiskās izmaksas no fonda. (62) Ja iesaistītās dalībvalstis jau ir izveidojušas valsts noregulējuma finansēšanas mehānismus, tām būtu jāspēj noteikt, ka valsts noregulējuma finansēšanas mehānismi izmanto pieejamos finanšu līdzekļus, kas iegūti no iestādēm iepriekš, iekasējot priekšiemaksas, lai kompensētu iestādēm to priekšiemaksas, kuras minētajām iestādēm būtu jāmaksā fondam. Šāda kompensēšana būtu jāveic, neskarot dalībvalstu saistības, kuras noteiktas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 94/18/EK[18]. (63) Lai nodrošinātu, ka iemaksas tiek aprēķinātas taisnīgi, kā arī radītu stimulu darboties atbilstoši mazāk riskantam modelim, fondā veicamajās iemaksās būtu jāņem vērā riska pakāpe, ko uzņēmušās kredītiestādes. (64) Lai nodrošinātu noregulējuma izmaksu pareizu sadali starp noguldījumu garantiju sistēmām un fondu, noguldījumu garantiju sistēmai, ar kuru noregulējamā iestāde ir saistīta, ir jāatbild (segto noguldījumu apjomā) par to zaudējumu summu, kas tai būtu bijis jāsedz, ja iestāde būtu likvidēta saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru. (65) Lai aizsargātu fondā turēto summu vērtību, šīs summas būtu jāiegulda pietiekami drošos, daudzveidīgos un likvīdos aktīvos. (66) Komisijai būtu jāpiešķir pilnvaras pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar LESD 290. pantu, lai noteiktu fondā veicamo iemaksu veidu un iemeslus, kādēļ ir jāmaksā iemaksas, veidu, kādā tiek aprēķināta iemaksu summa, un veidu, kādā tās ir jāiemaksā; precizētu reģistrācijas, grāmatvedības, ziņošanas pienākumus un citus pienākumus, lai nodrošinātu, ka iemaksas tiek maksātas pilnībā un laikus; noteiktu iemaksu sistēmu iestādēm, kurām ir atļauts darboties pēc tam, kad fonds ir sasniedzis savu mērķapjomu; noteiktu kritērijus iemaksu sadalei laikā; noteiktu nosacījumus, kādos iemaksu maksājumus var veikt ātrāk; paredzētu kritērijus gada iemaksu noteikšanai; noteiktu pasākumus, lai precizētu apstākļus un nosacījumus, kādos iestādi daļēji vai pilnībā var atbrīvot no priekšiemaksām, un pasākumus, lai precizētu apstākļus un nosacījumus, kādos iestādi var daļēji vai pilnībā atbrīvot no pēciemaksām. (67) Lai saglabātu Valdes darba konfidencialitāti, Valdes locekļiem, Valdes darbiniekiem, tostarp darbiniekiem, kas strādā apmaiņas ietvaros no iesaistītajām dalībvalstīm vai ir no tām norīkoti ar mērķi veikt noregulējuma pienākumus, būtu jāpiemēro dienesta noslēpumu noteikumi, pat ja tiem vairs nav jāpilda savi pienākumi. Nolūkā veikt tai piešķirtos uzdevumus Valdei būtu jāatļauj, piemērojot nosacījumus, apmainīties ar informāciju ar valsts vai Savienības iestādēm un struktūrām. (68) Lai nodrošinātu, ka Valde ir pārstāvēta Eiropas Finanšu uzraudzības sistēmā, Regulā (ES) Nr. 1093/2010 būtu jāveic grozījumi, lai iekļautu Valdi starp kompetentajām iestādēm, kuras noteiktas ar minēto regulu. Šāda Valdes pielīdzināšana kompetentajām iestādēm saskaņā ar Regulu (ES) Nr. 1093/2010 ir konsekventa ar EBI funkcijām, kuras piešķirtas atbilstīgi Regulas Nr. 1093/2010 25. pantam, lai palīdzētu un aktīvi piedalītos atveseļošanas un noregulējuma plānu izstrādē un koordinācijā un censtos atvieglot maksātnespējīgo iestāžu, īpaši pārrobežu grupu, noregulējumu. (69) Kamēr Valde nav pilnībā darbotiesspējīga, Komisijai būtu jābūt atbildīgai par sākotnējām darbībām, tostarp iemaksu iekasēšanu, kas ir nepieciešamas, lai segtu administratīvos izdevumus, un pagaidu izpilddirektora norīkošanu, lai Valdes vārdā pilnvarotu visus nepieciešamos maksājumus. (70) Šajā regulā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas iekļauti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, proti, tiesības uz personas datu aizsardzību, brīvība veikt uzņēmējdarbību, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu, un tā ir jāīsteno saskaņā ar minētajām tiesībām un principiem. (71) Tā kā šīs regulas mērķus, proti, izveidot efektīvu un lietderīgu vienotu tiesisko regulējumu kredītiestāžu noregulējumam un nodrošināt noregulējuma noteikumu konsekventu piemērošanu, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka šo mērķi labāk var sasniegt Savienības mērogā, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šī regula paredz tikai to, kas ir vajadzīgs minēto mērķu sasniegšanai, IR PIEŅĒMUŠI ŠO REGULU. I DAĻA VISPĀRĒJIE NOTEIKUMI 1. pants Priekšmets Ar šo regulu tiek izveidoti vienoti noteikumi un vienota procedūra 2. pantā minēto vienību noregulējumam, kuras veic uzņēmējdarbību iesaistītajās dalībvalstīs, kas minētas 4. pantā. Šos vienotos noteikumus un procedūru piemēro Komisija kopā ar Valdi un iesaistīto dalībvalstu noregulējuma iestādēm, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu, kuru izveido ar šo regulu. Vienoto noregulējuma mehānismu atbalsta vienots banku noregulējuma fonds (turpmāk “fonds”). 2. pants Darbības joma Šī regula ir piemērojama šādām vienībām: a) kredītiestādēm, kas veic uzņēmējdarbību iesaistītajās dalībvalstīs; b) mātesuzņēmumiem, kas veic uzņēmējdarbību vienā no iesaistītājām dalībvalstīm, tai skaitā finanšu pārvaldītājsabiedrībām un jauktām finanšu pārvaldītājsabiedrībām, kuru konsolidēto uzraudzību veic ECB saskaņā ar Padomes Regulas (ES) Nr. [ ], ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību, 4. panta 1. punktu i) apakšpunktu; c) iesaistītajās dalībvalstīs uzņēmējdarbību veicošām ieguldījumu brokeru sabiedrībām un finanšu iestādēm, ja uz tām attiecas pār mātesuzņēmumu veiktā konsolidētā uzraudzība, kuru veic ECB saskaņā ar Padomes Regulas (ES) Nr. [ ] 4. panta 1. punkta i) apakšpunktu. 3. pants Definīcijas Šīs regulas nolūkā ir piemērojamas definīcijas, kas noteiktas Direktīvas [ ] 2. pantā un Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīvas 2013/36/ES[19] 3. pantā. Turklāt ir piemērojamas šādas definīcijas: 1) “valsts kompetentā iestāde” ir jebkura valsts kompetentā iestāde, kā definēts Padomes Regulas (ES) Nr. [ ] 2. panta 2. punktā; 2) “valsts noregulējuma iestāde” ir iestāde, ko dalībvalsts noteikusi saskaņā ar Direktīvas [ ] 3. pantu; 3) “noregulējuma darbība” ir noregulējuma instrumenta piemērošana iestādei vai vienībai, kas minēta 2. pantā, vai vienas vai vairāku noregulējuma pilnvaru īstenošana attiecībā uz to; 4) “segtie noguldījumi” ir noguldījumi, kurus garantē noguldījumu garantiju sistēmas saskaņā ar valsts tiesību aktiem atbilstīgi Direktīvai 94/19/EK un līdz seguma līmenim, kas paredzēts Direktīvas 94/19/EK 7. pantā; 5) “atbilstīgi noguldījumi” ir noguldījumi, kas definēti Direktīvas 94/19/EK 1. pantā un uz kuriem attiecas aizsardzība saskaņā ar minētās direktīvas 2. pantu, neatkarīgi no to apjoma; 6) “grupas līmeņa noregulējuma iestāde” ir valsts noregulējuma iestāde iesaistītajā dalībvalstī, kurā iestāde vai mātesuzņēmums, uz kuru attiecas konsolidētā uzraudzība, veic uzņēmējdarbību; 7) “kredītiestāde” ir kredītiestāde, kā definēts Regulas (ES) Nr. 575/2013[20] 4. panta 1. punkta 1) apakšpunktā; 8) “ieguldījumu brokeru sabiedrība” ir ieguldījumu brokeru sabiedrība, kā definēts Regulas (ES) Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 2) apakšpunktā, uz kuru attiecas sākotnējā kapitāla prasības, kas noteiktas minētās regulas 9. pantā; 9) “finanšu iestāde” ir finanšu iestāde, kā definēts Regulas (ES) Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 26) apakšpunktā; 10) “mātesuzņēmums” ir mātesuzņēmums, kā definēts Regulas (ES) Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 15) apakšpunktā, tostarp iestāde, finanšu pārvaldītājsabiedrība vai jaukta finanšu pārvaldītājsabiedrība; 11) “noregulējamā iestāde” ir 2. pantā minētā vienība, attiecībā uz kuru tiek veikta noregulējuma darbība; 12) “iestāde” ir kredītiestāde vai ieguldījumu brokeru sabiedrība, uz kuru attiecas konsolidētā uzraudzība saskaņā ar 2. panta c) punktu; 13) “grupa” ir mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmumi, kuri ir 2. pantā minētās vienības; 14) “meitasuzņēmums” ir meitasuzņēmums saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 16) apakšpunktā sniegto definīciju; 15) “uzņēmuma pārdošanas instruments” ir noregulējuma kritērijiem atbilstīgas iestādes īpašumtiesību instrumentu vai aktīvu, tiesību vai saistību pārvešana pircējam, kas nav pagaidu iestāde; 16) “pagaidu iestādes instruments” ir noregulējuma kritērijiem atbilstīgas iestādes aktīvu, tiesību vai saistību pārvešana pagaidu iestādei; 17) “aktīvu nodalīšanas instruments” ir noregulējuma kritērijiem atbilstīgas iestādes aktīvu un tiesību pārvešana aktīvu pārvaldības struktūrai; 18) “iekšējās rekapitalizācijas instruments” ir norakstīšanas un konvertācijas pilnvaras attiecībā uz noregulējamās iestādes saistībām; 19) “pieejamie finanšu līdzekļi” ir nauda, noguldījumi, aktīvi un neatsaucamas maksājumu saistības, kas fondam pieejamas 74. pantā minētajos nolūkos; 20) “finansējuma mērķapjoms” ir pieejamo finanšu līdzekļu apjoms, kas jāsasniedz saskaņā ar 68. pantu. 4. pants Iesaistītās dalībvalstis Iesaistītās dalībvalstis ir dalībvalstis, kuru valūta ir euro, vai dalībvalsts, kuras valūta nav euro, bet kura ir izveidojusi ciešu sadarbību saskaņā ar Padomes Regulas (ES) Nr. [ ] 7. pantu. 5. pants Saistība ar Direktīvu [ ] un piemērojamie valsts tiesību akti 1. Ja, pamatojoties uz šo regulu, Komisija vai Valde īsteno uzdevumus vai pilnvaras, kuras saskaņā ar Direktīvu [ ] jāīsteno iesaistītās dalībvalsts valsts noregulējuma iestādei, Valde šīs regulas un Direktīvas [ ] piemērošanas nolūkos ir uzskatāma par attiecīgo valsts noregulējuma iestādi vai pārrobežu grupas noregulējuma gadījumā – par attiecīgo grupas valsts noregulējuma iestādi. 2. Valde, rīkojoties kā valsts noregulējuma iestāde, attiecīgā gadījumā rīkojas, pamatojoties uz Komisijas pilnvarojumu. 3. Ievērojot šīs regulas noteikumus, iesaistītās dalībvalsts valsts noregulējuma iestādes rīkojas, pamatojoties uz un saskaņā ar attiecīgajiem valsts noteikumiem, kuri saskaņoti ar Direktīvu [ ]. 6. pants Vispārēji principi 1. Neviena Valdes, Komisijas vai valsts noregulējuma iestādes rīcība, priekšlikums vai rīcībpolitika nav diskriminējoša pret vienībām, kuras minētas 2. pantā, noguldījumu turētājiem, ieguldītājiem vai citiem kreditoriem, kuri veic uzņēmējdarbību Savienībā, pamatojoties uz to pilsonību vai uzņēmējdarbības veikšanas vietu. 2. Pieņemot lēmumus vai veicot rīcību, kas skar vairāk nekā vienu iesaistīto dalībvalsti un jo īpaši, pieņemot lēmumus, kas attiecas uz grupām, kuras veic uzņēmējdarbību divās vai vairāk iesaistītajās dalībvalstīs, Komisija pienācīgi apsver visus šos faktorus: a) iesaistīto dalībvalstu intereses, kurās grupa veic darbību, un jo īpaši jebkura lēmuma vai darbības, vai bezdarbības ietekmi uz finanšu stabilitāti, ekonomiku, noguldījumu garantiju sistēmu vai ieguldītāju kompensācijas sistēmu jebkurā no šīm dalībvalstīm; b) mērķi līdzsvarot dažādo iesaistīto dalībvalstu intereses un izvairīties no kādas iesaistītās dalībvalsts netaisnīgas interešu aizskaršanas vai netaisnīgas interešu aizsardzības; c) nepieciešamību izvairīties no negatīvas ietekmes uz citam tādas grupas daļām, kurai piederīga vienība, kas minēta 2. pantā, ir pakļauta noregulējumam; d) nepieciešamību izvairīties no 2. pantā minēto vienību kreditoriem radīto izmaksu nesamērīga pieauguma apmērā, kas būtu lielāks nekā tas, kas tiem būtu radies, ja tās būtu noregulētas saskaņā ar parastajām maksātnespējas procedūrām; e) lēmumus, kas jāpieņem saskaņā ar LESD 107. pantu un kas minēti 16. panta 10. punktā. 3. Komisija līdzsvaro 2. punktā minētos faktorus ar 12. pantā minētajiem noregulējuma mērķiem, atbilstoši katras lietas būtībai un apstākļiem. 4. Ar nevienu Valdes vai Komisijas lēmumu dalībvalstīm netiek pieprasīts sniegt ārkārtas finansiālo atbalstu no publiskā sektora līdzekļiem. II DAĻA ĪPAŠIE NOTEIKUMI I SADAĻA Funkcijas Vienotajā noregulējuma mehānismā un procesuālie noteikumi 1. nodaļa Noregulējuma plānošana 7. pants Noregulējuma plāni 1. Valde izstrādā vienību, kas minētas 2. pantā, un grupu noregulējuma plānus. 2. Valsts noregulējuma iestādes 1. punkta nolūkos pārsūta Valdei visu noregulējuma plānu izstrādei un īstenošanai nepieciešamo informāciju, kuru tās ieguvušas saskaņā ar Direktīvas [ ] 10. pantu un 12. panta 1. punktu, neskarot šīs sadaļas 5. nodaļu. 3. Noregulējuma plānā tiek paredzētas iespējas šajā regulā minēto noregulējuma instrumentu un noregulējuma pilnvaru piemērošanai vienībām, kas minētas 2. pantā. 4. Noregulējuma plānā tiek paredzētas noregulējuma darbības, kuras Komisija un Valde var veikt, ja vienība, kas minēta 2. pantā, vai grupa atbilst noregulējuma veikšanas nosacījumiem. Noregulējuma plānā ņem vērā dažādus scenārijus, tostarp to, ka maksātnespējas gadījums var būt ļoti specifisks vai ka tas var notikt plašāka mēroga finansiālās nestabilitātes vai sistēmas mēroga atgadījumu laikā. Noregulējuma plānā netiek paredzēts nekāds ārkārtas finansiālais atbalsts no publiskā sektora līdzekļiem papildus saskaņā ar šo regulu izveidotajam fondam. 5. Katras vienības noregulējuma plānā iekļauj šādu informāciju: a) plāna galveno elementu kopsavilkumu; b) kopsavilkumu par būtiskām izmaiņām saistībā ar iestādi, kas notikušas pēc tam, kad iesniegta jaunākā ar noregulējumu saistītā informācija; c) to, kādā veidā varētu nepieciešamajā apmērā juridiski un ekonomiski nodalīt kritiski svarīgās funkcijas un galvenās darbības jomas no citām funkcijām, lai nodrošinātu to nepārtrauktību iestādes maksātnespējas gadījumā; d) visu būtisko plāna aspektu izpildes paredzamo termiņu; e) saskaņā ar 8. pantu veiktā noregulējamības novērtējuma detalizētu aprakstu; f) to 8. panta 5. punktā paredzēto pasākumu aprakstu, kas nepieciešami, lai pārvarētu vai novērstu šķēršļus noregulējumam, kuri konstatēti saskaņā ar 8. pantu veiktā novērtējuma rezultātā; g) aprakstu par vērtības un tirgspējas noteikšanas procedūrām attiecībā uz iestādes kritiski svarīgajām funkcijām, galvenajām darbības jomām un aktīviem; h) detalizētu aprakstu par mehānismiem, ar kuriem nodrošina, ka 8. pantā prasītā informācija ir atjaunināta un vienmēr ir noregulējuma iestāžu rīcībā; i) noregulējuma iestādes skaidrojumu par noregulējuma risinājumu finansēšanas iespējām, neparedzot ārkārtas finansiālo atbalstu no publiskā sektora līdzekļiem; j) detalizētu aprakstu par dažādām noregulējuma stratēģijām, ko varētu piemērot dažādu iespējamo scenāriju gadījumos; k) aprakstu par kritiski svarīgām savstarpējām saitēm; l) analīzi par plāna ietekmi uz citām grupas iestādēm; m) aprakstu par iespējām saglabāt piekļuvi maksājumiem un tīrvērtes pakalpojumiem un citām infrastruktūrām; n) plānu saziņai ar plašsaziņas līdzekļiem un sabiedrību; o) minimuma prasības pašu kapitālam un atbilstīgajām saistībām, kas prasītas saskaņā ar 10. pantu, un attiecīgā gadījumā termiņu minētā līmeņa sasniegšanai; p) attiecīgā gadījumā – minimuma prasības pašu kapitālam un līgumiskiem iekšējās rekapitalizācijas instrumentiem saskaņā ar 10. pantu, un attiecīgā gadījumā termiņu minētā līmeņa sasniegšanai; q) aprakstu par būtiskām operācijām un sistēmām iestādes operacionālo procesu nepārtrauktas darbības nodrošināšanai; r) aprakstu par plāna īstenošanas ietekmi uz darba ņēmējiem, tostarp novērtējumu par visām saistītajām izmaksām. 6. Grupu noregulējuma plānos iekļau