Priekšlikums Eiropas parlamenta un Padomes direktīva, ar ko groza Direktīvu 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem {SEC(2004) 1154} /* COM/2004/0607 galīgā redakcija - COD 2004/0209 */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 22.9.2004 COM(2004) 607 galīgā redakcija 2004/0209 (COD) Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA, ar ko groza Direktīvu 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (iesniegusi Komisija){SEC(2004) 1154} PASKAIDROJUMA RAKSTS I PRIEKŠLIKUMA MĒRĶIS 1. Šī priekšlikuma mērķis ir grozīt Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvu 2003/88/EK [1] par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem. 2. Ņemot vērā iespējamo direktīvas grozīšanu, dažu Direktīvas 2003/88/EK noteikumu pārskatīšanu uzliek pati direktīva. Tā ietver divus noteikumus, kuru pārskatīšana paredzēta pirms 2003. gada 23. novembra. Šie noteikumi attiecas uz atkāpšanos no bāzes laikposma, piemērojot 6. pantu (maksimālais darba nedēļas ilgums) un iespēju nepiemērot 6. pantu, ja darba ņēmējs piekrīt veikt šādu darbu. 3. No otras puses, direktīvas noteikumu Tiesas interpretācija saistībā ar vairākām prejudiciālajām lietām saskaņā ar Līguma 234. pantu ietekmēja jēdzienu „darba laiks”, tādejādi, ietekmējot direktīvas pamatnoteikumus. Komisija uzskatīja par nepieciešamu un savlaicīgu analizēt šīs tiesību prakses ietekmi, jo īpaši SIMAP [2] un Jaeger [3] lēmumus lietās par ārstu dežūru laiku noteikšanu kā darba laiku atkarībā no fiziskās klātbūtnes ārstnieciskā iestādē. 4. Saskaņā ar Līguma 138. pantu Komisija Kopienas līmenī konsultēja sociālos partnerus par Kopienas darbības iespējamo nostāju šajā jautājumā. Pēc šīm konsultācijām Komisija uzskatīja, ka Kopienas darbība ir vēlama, un vēlreiz Kopienas līmenī konsultēja sociālos partnerus par iecerētā priekšlikuma saturu atbilstoši Līguma 138. panta 3. punktam. Šo konsultāciju otrā posma rezultāti izklāstīti turpmāk. II SOCIĀLO PARTNERU KONSULTĀCIJU OTRĀ POSMA REZULTĀTI 5. Vispirms jāatzīmē, ka sociālie partneri noraidīja aicinājumu uzsākt sarunas šajā nozarē, lai panāktu vienošanos Eiropas līmenī, un lūdza Komisiju iesniegt direktīvas priekšlikumu. 6. Domas par šāda priekšlikuma saturu dalījās. Darba ņēmēju pārstāvniecības organizācija (DPO) aizstāv viedokli, ka pieņemama ir vienīgi pakāpeniska un pēc iespējas ātrāka 22. panta 1. punkta (atteikums) atcelšana. Darba ņēmēju pārstāvniecības organizācija UNICE vēlas saglabāt pašreizējā 22. panta 1. punktu, papildinot to ar iespēju koplīguma ceļā atļaut dalībvalstīm atteikumu („opt-out”). Savukārt CEEP izsakās par labu šī noteikuma saglabāšanai, pastiprinot tā piemērošanas nosacījumus. 7. Jautājumā par atkāpēm no bāzes laikposma CES atgādina, ka bāzes laikposma noteikšana uz gadu saskaņā ar pašreizējo likumdošanu jau ir iespējama. CES uzskata, ka bāzes laikposma pagarināšana par 12 mēnešiem likumdošanas vai normatīvā ceļā rada iecerētajam pretēju rezultātu attiecībā uz mūsdienu līgumiem par darba laiku. Tādējādi tā aizstāv pašreizējo rīkojumu saglabāšanu. UNICE uzskata, ka direktīvā vajadzētu noteikt viena gada bāzes laikposmu, kuru varētu pagarināt ar koplīgumu. Lai samazinātu administratīvo slodzi, jo īpaši MVU, un nodrošinātu nodarbinātību svārstīga pieprasījuma laikā, šis grozījums atbilstu to uzņēmumu vajadzībām, kas cieš no spēcīgām pieprasījuma svārstībām. Līdzīgi izsakās CEEP. 8. Viedokļi par darba laika noteikšanu arī ir diezgan atšķirīgi. CES uzskata, ka jēdziena „dežūras laika neaktīvā daļa” ieviešana neatbilst problēmām, ar kādām sastopas dalībvalstis. CES uzskata, ka var atrast vienkāršāku risinājumu. UNICE uzskata, ka par darba laiku uzskatāms tikai reālais darba laiks, un ierosina „darba laika” definīcijas grozīšanu. CEEP atbalsta kategorijas „dežūras laika neaktīvā daļa” pievienošanu, ko nevajadzētu uzskatīt par darba laiku. III PRIEKŠLIKUMA PAMATOJUMS 9. Komisija vairākkārt uzsvēra[4] savu pārliecību, ka tikai četru nozaru savstarpējā tuvināšanās, kas noteikta un pakļauta sociālo partneru apspriešanai Kopienas līmenī, ļautu rast sabalansētu risinājumu un nodrošinātu noteikto kritēriju ievērošanu. 10. Komisija iepriekš darīja zināmus arī tos kritērijus, kuriem būtu jāatbilst iecerētajam priekšlikumam: - darba laikā darba ņēmējiem jānodrošina paaugstināts veselības un drošības aizsardzības līmenis; - jāpalielina dalībvalstu uzņēmumu darba laika kontroles elastīgums; - jāuzlabo saderība starp profesionālo un ģimenes dzīvi; - jāizvairās uzspiest uzņēmumiem nepamatotus tiesību ierobežojumus, jo īpaši maziem un vidējiem uzņēmumiem (MVU). 11. Komisijas uzskata, ka šis priekšlikums vislabāk atbilst minētajiem kritērijiem. 12. Šis priekšlikums ļauj paaugstināt darba ņēmēju aizsardzības līmeni un tajā pašā laikā sniedz uzņēmumiem nepieciešamo elastību attiecībā uz darba laika organizēšanu. Kas attiecas konkrēti uz individuālo atteikumu, kurš dod iespēju neievērot 48 stundu ierobežojumu, šis priekšlikums ievieš dubulto sistēmu, kas apvieno individuālas pieejas priekšrocības un papildu drošību, ko dod koplīgums. Tiesības uz individuālo atteikumu varēs iegūt ar iepriekšējo atļauju, kuru nodrošina koplīgums vai līgumi starp abām pusēm, bet vienīgi gadījumā, ja šādi līgumi ir saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi. Gadījumos, kad tie nav saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi, par atteikumu var turpināt vienoties ar individuālo piekrišanu, bet, lai novērstu nelikumības un pārliecinātos, ka darba ņēmēja izvēle ir pilnīgi brīva, piemērošanas nosacījumi ir pārskatīti. Turklāt priekšlikums paredz nedēļas darba laika ierobežošanu attiecībā uz jebkuru nedēļu. 13. Tā uzlabo labāku saderību starp profesionālo un ģimenes dzīvi jo īpaši ar piedāvātajām izmaiņām attiecībā uz 22. panta 1. punktu. Lisabonas stratēģijas preambulas 6. apsvērumā tiek atgādināts, ka dalībvalstu pienākums ir sekmēt sociālo partneru sarunas šajā nozarē. 14. Bez tam šis priekšlikums dalībvalstu uzņēmumiem ļauj elastīgāk plānot darba laiku. Bāzes laikposms nedēļas darba laika ilguma aprēķinā varētu būt viens gads, kas tādējādi uzņēmumiem dotu iespēju atsaukties uz vairāk vai mazāk regulārām pieprasījuma svārstībām. 15. Lai nodrošinātu atbilstošu līdzsvaru starp veselības aizsardzību un strādnieku drošību, no vienas puses, un uzņēmumu elastības vajadzībām, no otra puses, un, ņemot vērā, ka dežūras laika neaktīvā daļa neprasa tādu pašu aizsardzības līmeni kā aktīvā daļa, priekšlikums nosaka, ka dežūras laika neaktīvā daļa nav uzskatāma kā darba laiks Direktīvas interpretācijā, ja vien nacionālā likumdošana, koplīgumi vai līgumi starp sociālajiem partneriem nenosaka citādi. 16. Priekšlikums ņem vērā uzņēmumu īpašo stāvokli, jo īpaši MVU stāvokli. Individuālais atteikums paliks pieejams uzņēmumiem, kuriem nav ne koplīguma, ne personāla pārstāvniecības (galvenokārt vidējiem un maziem uzņēmumiem); iespēja noteikt bāzes laikposmu uz vienu gadu vienkāršos līgumdarba darba ņēmēja darba laika regulēšanu, kas ļaus labāk atsaukties uz pieprasījuma svārstībām. IV PRIEKŠLIKUMA MATERIĀLAIS SATURS 17. Direktīvu 2003/88/EK piedāvā grozīt šādi: 18. 2 . pants (definīcijas): Definīcijas „darba laiks” un „atpūtas laiks” netiek mainītas. Šis priekšlikums iekļauj divas jaunas definīcijas: „dežūras laiks” un „dežūras laika neaktīvā daļa”, kas jāpievieno jau esošajām definīcijām. Šo divu jauno definīciju mērķis ir iekļaut direktīvā jēdzienu, kas vārda tiešā nozīmē nav trešā laika kategorija, kas pievienojama divām pārējām, bet kategorija, kas apvieno jēdzienus „darba laiks” un „atpūtas laiks”. Piedāvātais jēdziens „atpūtas laiks” aptver situācijas, kurās darba ņēmēja pienākums ir atrasties savā darba vietā. 19. 2.a jaunais pants (dežūras laiks): atsaucoties uz abu definīciju iekļaušanu, šī panta mērķis ir definēt režīmu, kas piemērojams dežūras laikam un konkrētāk – neaktīvajam dežūras laikam. Konkrēti noteikts, ka dežūras laika neaktīvā daļa nav darba laiks, ja vien pretējo nenosaka nacionālie likumi vai saskaņā ar likumdošanu un/ vai nacionālo praksi, koplīgums vai līgums starp sociālajiem partneriem. Laiks, kurā darba ņēmēji reāli veic darbu, pilnībā jāuzskata kā darba laiks direktīvas interpretācijā. 20. 16. panta (bāzes laikposmi) b) daļa: atbilstoši šim grozījumam „standarta” bāzes laikposms paliek četri mēneši. Tomēr dalībvalstis to varēs paildzināt līdz vienam gadam ar noteikumu konsultēt ieinteresētos sociālos partnerus un sekmēt sociālo dialogu šajā jautājumā. Tāpat konkretizēts, ka bāzes laikposms nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt darba līguma ilgumu. 21. 17. panta (atkāpes) 1. un 3. punkts: šie grozījumi jālasa kopā ar 16. panta b) apakšpunkta grozījumu. Tajā atcelta atkāpes iespēja četru mēnešu bāzes laikposmā. Ņemot vērā, ka nacionālie likumi var noteikt viena gada bāzes laikposmu, vairs nav jāparedz atkāpe, kas var turpināties sešus mēnešus. 22. 17. panta (atkāpes) 2. punkts: 3. un 5. pants nosaka dienas un nedēļas atpūtas laiku, respektīvi, 11 stundas, kas seko 24 stundām un 24 stundas plus 11 stundas dienas atpūta katrā septiņu dienu periodā. Tomēr abus šos pantus iespējams atcelt. Atkāpes gadījumā kompensējošā atpūta jāsaskaņo ar darba ņēmējiem. Šī grozījuma mērķis ir izskaidrot, ka kompensējošās atpūtas laikposms jāgarantē, ievērojot pieņemamo termiņu un jebkurā gadījumā laikā, kas nepārsniedz 72 stundas. 23. 18. pants (atkāpes no koplīgumiem): šis pants satur arī kompensējošās atpūtas skaidrojumu (sk. iepriekš). 24. 19. panta pirmā un trešā daļa un 20. panta 2. punkts ir atcelts. Abos gadījumos ir paredzēts atcelt atkāpes no bāzes laikposma, jo 16. panta b) apakšpunkts piedāvāto papildinājumu rezultātā ir novecojis. 25. 22. panta 1. punkts : Šis lēmums nosaka noteikumus, kas jāievēro dalībvalstīm, lai tiktu atļauta 6. panta nepiemērošana (nedēļas maksimālā darba laika ilgums). 6. panta nepiemērošana pakļauta noteikumam, ka tai jābūt atļautai ar koplīgumu vai līgumu, kas atbilstošā līmenī noslēgts starp sociāliem partneriem. Teksts paredz, ka nevar piemērot prasību sniegt atļauju ar koplīgumu, kamēr neviens koplīgums vēl nav stājies spēkā un kamēr uzņēmumā vai iestādē nepastāv pārstāvniecība, kurai dotas tiesības noslēgt koplīgumu šajā nozarē saskaņā ar likumdošanu un/ vai nacionālo praksi. Šajos gadījumos saskaņā ar formulētajiem noteikumiem pietiek ar darba ņēmēja individuālu piekrišanu. Atļauja ar koplīgumu vai līgumu ir nepieciešams, bet nepietiekošs nosacījums. Darba ņēmēja piekrišana ir nepieciešama vienmēr. Attiecībā uz iepriekšējo situāciju noteikumi ir definēti skaidrāk un konkrētāk. Tādējādi darba ņēmējam piekrišana jādod rakstiski, to nevar dot, kad darba attiecības jau sākušās vai pārbaudes laikā, tās derīguma laiks ir ierobežots, ir noteikta maksimālā darba stundu robeža, un ir precizēts reģistrācijas grāmatu rakstīšanas pienākums. 2004/0209 (COD) Priekšlikums E IROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA, ar ko groza Direktīvu 2003/88/EK par dažiem darba laika plānošanas aspektiem EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 137. panta 2. punktu, ņemot vērā Komisijas priekšlikumu[5], ņemot vērā Eiropas ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšlikumu[6], ņemot vērā Reģionu komitejas priekšlikumu[7], saskaņā ar Līguma 251. pantā noteikto procedūru[8], tā kā (1) Līguma 137. pants paredz, ka Kopiena atbalsta un papildina dalībvalstu darba apstākļu uzlabošanu, aizsargājot strādnieku veselību un drošību. Direktīvām, kas pieņemtas, pamatojoties uz iepriekš minēto pantu, jāvairās uzspiest tādus administratīvo, finansiālo un juridisko tiesību ierobežojumus, kas liktu šķēršļus mazu un vidēju uzņēmumu izveidei un attīstībai. (2) Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīva 2003/88/EK par dažiem darba laika plānošanas aspektiem[9] nosaka minimālās veselības un drošības normas, kas piemērojamas ikdienas atpūtai, pārtraukumiem, nedēļas atpūtai, maksimālajam nedēļas darba ilgumam, ikgadējam atvaļinājumam, kā arī dažiem nakts darba aspektiem, darbam maiņās un darba ritmam. (3) Abi Direktīvas 2003/88/EK rīkojumi jāpārskata pirms 2003. gada 23. novembra. Runa ir par 19. pantu un 22. panta 1. punktu. (4) Lai varētu atbildēt uz jaunajām darba devēju un darba ņēmēju prasībām, vairāk nekā desmit gadus pēc Padomes Direktīvas 93/104/EK[10] pieņemšanas, kas ir sākotnējā direktīva par darba laika plānošanu, ir jāmodernizē Kopienas likumdošana. (5) Saderība starp darbu un ģimenes dzīvi ir būtisks elements to mērķu sasniegšanai, kurus Eiropas Savienība noteikusi Lisabonas stratēģijā. Tā spēj radīt ne tikai visapmierinošākos darba apstākļus, bet arī ļauj labāk piemēroties darba ņēmēju, jo īpaši ar ģimenisku atbildību saistītiem, vajadzībām. Vairāki grozījumi, kas izdarīti Direktīvā 2003/88/EK, jo īpaši tās 22. pantā, uzlabo saderību starp darbu un ģimenes dzīvi. (6) Šajā kontekstā dalībvalstu pienākums ir iedrošināt sociālos partnerus atbilstošā līmenī noslēgt līgumus, kas izstrādā likumus par labāku saderību starp profesionālo un ģimenes dzīvi. (7) Ir jāatrod līdzsvars starp veselības aizsardzību un darba ņēmēju drošību un elastīgu darba laika plānošanu, jo īpaši attiecībā uz dežūras laiku un konkrētāk - uz dežūras laika neaktīvo daļu. (8) Lai vienkāršotu pastāvošo režīmu un to labāk piemērotu uzņēmumu un strādnieku vajadzībām, jāpārskata arī nosacījumi, kas attiecas uz bāzes laikposmu. (9) 22. panta 1. punkta piemērošanā gūtā pieredze parāda, ka individuāls galīgais lēmums, kuru nesatur Direktīvas 6. pants, var radīt problēmas attiecībā uz veselības aizsardzību un darba ņēmēju drošību, kā arī darba ņēmēja brīvu izvēli. (10) Saskaņā ar Līguma 138. panta 2. punktu Komisija Kopienas līmenī konsultēja sociālos partnerus par darbības iespējamo nostāju šajā jautājumā. (11) Pēc šīs konsultācijas Komisija uzskatīja, ka Kopienas darbība ir vēlama, un vēlreiz Kopienas līmenī konsultēja sociālos partnerus par plānotā priekšlikuma saturu saskaņā ar Līguma 138. panta 3. punktu. (12) Saskaņā ar konsultācijas otro posmu sociālie partneri neinformēja Komisiju par savu vēlmi uzsākt procesu, kas varētu izraisīt Līguma 138. panta 4. punktā paredzēto līguma noslēgšanu. (13) Ņemot vērā, ka dalībvalstis nevar sekmīgi īstenot plānotās darbības mērķus, kas nosaka Kopienas likumdošanas modernizēšanu attiecībā uz darba laika plānošanu, labāk tos var īstenot Kopienas līmenī, jo Kopiena var rīkoties atbilstoši subsidiaritātes principam, kas izklāstīts Līguma 5. pantā. Saskaņā ar proporcionalitātes principu, ko pasludina iepriekš minētais pants, šī direktīva neparedz vairāk kā nepieciešams šo mērķu sasniegšanai. (14) Šajā direktīvā respektētas pamattiesības un ievēroti principi, kurus atzīst Eiropas Savienības pamattiesību harta. Šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt pamatotu un taisnīgu darba apstākļiem pilnīgu ievērošanu (Eiropas Savienības pamattiesību hartas 31. pants). (15) Saskaņā ar subsidiaritātes principu un proporcionalitātes principu, kas izklāstīts Līguma 5. pantā, iepriekš minētās darbības mērķus dalībvalstis nevar sekmīgi īstenot tiktāl, ciktāl runa ir par spēkā esošā Kopienas tiesību akta grozīšanu. IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU: 1. pants Direktīvu 2003/88/CE groza šādi: 1. 2. pantā iekļauj šādu 1.a un 1.b pantu: „1.a . „dežūras laiks”: laiks, kurā darba ņēmēja pienākums ir atrasties savā darba vietā, lai pēc darba devēja prasības uzsāktu sava darba pildīšanu. 1.b . „dežūras laika neaktīvā daļa”: laiks, kurā darba ņēmējs dežūrē 1.a panta nozīmē, bet darba devējs tam neliek veikt viņa darbu.” 2. Iekļauj šādu 2.a pants: „2.a pants Dežūras laiks Dežūras laika neaktīvā daļa netiek uzskatīta par darba laiku, ja vien valsts tiesību akti, koplīgums vai līgums starp sociālajiem partneriem saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/ vai praksi to nenosaka citādi. Laiks, kurā darba ņēmējs dežūras laikā reāli veic savu darbu, vienmēr tiek uzskatīts par darba laiku.” 3. 16. panta b) punktu aizstāj ar šo: „b) bāzes laikposmu, kas nepārsniedz četrus mēnešus, lai piemērotu 6. pantu (maksimālais darba laiks nedēļā). Tomēr dalībvalstis ar normatīviem vai administratīviem aktiem objektīvu vai tehnisku iemeslu dēļ vai ar darba organizāciju saistītu iemeslu dēļ var pagarināt šo bāzes laikposmu uz divpadsmit mēnešiem ar noteikumu ievērot pamatprincipus, kas attiecas uz darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzību, un ar noteikumu konsultēt attiecīgos sociālos partnerus un, pūloties sekmēt jebkuras sociālā dialoga būtiskas formas, ieskaitot saskaņošanu, ja puses to vēlas. Ja darba līguma ilgums ir mazāks par vienu gadu, bāzes laikposms nevar būt lielāks par darba līguma ilgumu. Apmaksātos ikgadējā atvaļinājuma laikposmus, kas piešķirti saskaņā ar 7. pantu, bet slimības atvaļinājuma laikposmus neietver, un tie ir neitrāli, kad aprēķina vidējo rādītāju;” 4. 17. pantu groza šādi: a) 1. punktā vārdus „no 3. līdz 6. pantam, kā arī no 8. un 16. pantam” aizstāj ar vārdiem „3. līdz 6. pantam, kā arī no 8. un 16. panta a) un c) punkta”. b) 2. punktā vārdus „ar noteikumu, ka attiecīgiem darba ņēmējiem piešķir līdzvērtīgus kompensējošus atpūtas laikposmus” aizstāj ar vārdiem „ar noteikumu, ka attiecīgiem darba ņēmējiem piešķir līdzvērtīgus kompensējošus atpūtas laikposmus, ievērojot pieņemamo termiņu, kas nevar pārsniegt 72 stundas”. c) 3. punkta ievada teikuma vārdus „3., 4., 5., 8. un 16. panta” aizstāj ar vārdiem „3., 4., 5., 8. un 16. panta a) un c) apakšpunkta”. d) 5. punktu groza šādi: i) pirmo daļu aizstāj ar šo: „Saskaņā ar šā panta 2. punktu var pieļaut atkāpes no 6. panta attiecībā uz ārstiem mācībās, saskaņā ar šā punkta no otrā līdz septītajam apakšpunktam izklāstītajiem noteikumiem.” ii) Atceļ pēdējo daļu. 5. 18. panta trešajā daļā vārdus „ar nosacījumu, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem piešķir līdzvērtīgus kompensējošus atpūtas laikposmus” aizstāj ar vārdiem „ar nosacījumu, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem piešķir līdzvērtīgus kompensējošus atpūtas laikposmus, ievērojot pieņemamo termiņu, kas nevar pārsniegt septiņdesmit divas stundas”. 6. 19. pantu aizstāj ar šo: „Dalībvalstis, ievērojot darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības pamatprincipus, objektīvu vai tehnisku iemeslu dēļ vai ar darba organizāciju saistītu iemeslu dēļ var ļaut, ka koplīgumi vai starp sociālajiem partneriem noslēgti līgumi fiksē bāzes laikposmu, kas attiecas uz maksimālo nedēļas darba ilgumu, kas nekādā gadījumā nepārsniedz divpadsmit mēnešus.” 7. Atceļ 20. panta 2. punktu. 8. 22. pantu groza šādi: a) 1. punktu aizstāj ar šo: „Dalībvalstīm ir iespēja nepiemērot 6. pantu, ievērojot darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības vispārējos principus. Tomēr šīs iespējas īstenošana konkrēti jāparedz koplīgumā vai līgumā, kas noslēgts starp sociālajiem partneriem nacionālā vai reģionālā līmenī, vai arī saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/ vai praksi koplīgumu vai līgumu veidā, kas atbilstošā līmenī noslēgti starp sociālajiem partneriem. Šo tiesību īstenošana iespējama arī ar līgumu starp darba devēju un darba ņēmēju, kad neviens koplīgums nav spēkā un, ja saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi attiecīgajā uzņēmumā vai iestādē nav personāla pilnvarotas pārstāvniecības, slēdzot šīs nozares koplīgumu vai līgumu starp sociālajiem partneriem. b) iekļauj šādu 1.a punktu: 1.a) punkts. Jebkurā gadījumā dalībvalstīm, izmantojot 1. punktā paredzēto iespēju, jāveic nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātu, ka: a) neviens darba devējs nenodarbina darba ņēmēju vairāk par četrdesmit astoņām stundām septiņu dienu periodā, kas aprēķināts kā bāzes laikposma vidējais lielums, kas noteikts 16. panta b) punktā, ja vien šāda darba veikšanai saņemta darba ņēmēja rakstiska piekrišana. Šāda līguma derīguma termiņš ar tā atjaunošanas tiesībām nevar pārsniegt vienu gadu. Individuālā darba līguma parakstīšanas vai jebkura pārbaudes laikā dota piekrišana ir spēkā neesoša; b) darba ņēmējs nevar ciest nekādus zaudējumus tā iemesla dēļ, ka viņš nav devis savu piekrišanu šāda darba veikšanai; c) neviens darba ņēmējs nevar sniegt pakalpojumus vairāk nekā sešdesmit piecas stundas jebkurā nedēļā, ja vien koplīgums vai līgums, kas noslēgts starp sociālajiem partneriem, nenosaka citādi; d) darba devējs kontrolē visu darba ņēmēju, kas veic šādu darbu, sarakstu un reāli nostrādāto stundu uzskaites reģistru; e) saraksti jānodod kompetentu iestāžu rīcībā, kas darba ņēmēju drošības un/ vai veselības iemeslu dēļ var aizliegt vai ierobežot iespēju pārsniegt maksimālo nedēļas darba ilgumu; f) saskaņā ar kompetentu iestāžu prasību darba devēji tām iesniedz informāciju par darba ņēmēju noslēgtajiem līgumiem, lai veiktu darbu, kura ilgums pārsniedz četrdesmit astoņas stundas septiņu dienu laikā, kas aprēķināts kā vidējais lielums 16. panta b) punktā noteiktajā bāzes laikposmā, kā arī par šo darba ņēmēju reāli nostrādātajām stundām.” 9. Iekļauj šādu 24.a pantu: „24.a pants Atskaite par ieviešanu Visvēlākais piecus gadus pēc šīs direktīvas 3. pantā paredzētā termiņa Komisija Eiropas Parlamentam un Padomei un Eiropas ekonomikas un sociālo lietu padomei iesniedz atskaiti par šīs direktīvas noteikumu, jo īpaši 22. panta 1. un 2. punkta īstenošanu, kam nepieciešamības gadījumā pievienoti priekšlikumi, kas nosaka šī rīkojuma pakāpenisku atcelšanu, ja Komisija to uzskata par nepieciešamu. 2. pants Dalībvalstis nosaka sankcijas, kas piemērojamas nacionālo rīkojumu pārkāpšanas gadījumos, un veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu to īstenošanu. Šādi paredzētām sankcijām jābūt efektīvām, samērīgām un iebiedējošām. Visvēlākais 3. pantā minētajā termiņā dalībvalstis dara Komisijai zināmus šos noteikumus un pēc iespējas ātrāk arī visus turpmākos grozījumus. Tās īpaši rūpējas par to, lai darba ņēmēju un/ vai to pārstāvju rīcībā būtu atbilstošas procedūras, kas ļautu veikt šajā direktīvā paredzētos pienākumus. 3. pants Dalībvalstis vēlākais […] ievieš normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, vai arī vēlākais šajā datumā dalībvalstis pārliecinās, ka sociālie partneri, savstarpēji vienojoties, ir īstenojuši nepieciešamos pasākumus, un uzņemas veikt pasākumus, lai jebkurā brīdī spētu nodrošināt šīs direktīvas izvirzīto rezultātu. Tās nekavējoties iesniedz Komisijai šo aktu tekstu, kā arī atbilstības tabulu starp šiem aktiem un šo direktīvu. Dalībvalstu pieņemtie akti satur atsauci uz šo direktīvu vai tiem šāda atsauce tiek pievienota to oficiālās publicēšanas laikā. Šīs atsauces kārtību pieņem dalībvalstis. 4. pants Šī direktīva stājas spēkā nākošajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. 5. pants Šīs direktīvas saņēmējas ir dalībvalstis. Briselē, […] Eiropas Parlamenta vārdā — Padomes vārdā — Eiropas Parlamenta priekšsēdētājs priekšsēdētājs […] […] [1] Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīva 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem, OV L 299, 18.11.2003., 9. lpp. [2] Tiesas 2000. gada 3. oktobra Lēmums lietā C-303/98, Sindicato de Médicos de Asistencia Pública (SIMAP) pret Conselleria de Sanidad y Consumo de la Generalidad Valenciana , Tiesu prakses krājums 2000, I-07963. lpp. [3] Tiesas 2003. gada 9. oktobra Lēmums lietā C-151/02, prasība, kuru Tiesā iesniedza Landesarbeitsgericht Schleswig-Holstein (Vācija) strīdā starp Landeshauptstadt Kiel un Norbert Jaeger , kuru šī jurisdikcija nav izlēmusi un kas vēl nav publicēts. [4] Īpaši skatīt divus sociālo partneru konsultāciju dokumentus: Komisijās ziņojumu Padomei, Eiropas Parlamentam, Eiropas ekonomiskas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai par Direktīvas 93/104/EK pārskatīšanu attiecībā uz konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem, gala dokumentu COM(2003) 843 un sociālo partneru konsultāciju Kopienas līmenī otro posmu par Direktīvas 93/104/EK pārskatīšanu attiecībā uz darba laika pārkārtošanu un dokumentu SEC(2004) 610. [5] OV C […], […], […]. lpp. [6] OV C […], […], […]. lpp. [7] OV C […], […], […]. lpp. [8] OV C […], […], […]. lpp. [9] Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīva 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem, OV L 299, 18.11.2003., 9. lpp. [10] Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīva 93/104/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem, OV L 307, 13.12.1993., 18. lpp.