LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 339/7

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Piekrastes teritoriju ilgtspējīga attīstība”

(pašiniciatīvas atzinums)

(2010/C 339/02)

Ziņotājs: Buffetaut kgs

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu 2009. gada 26. februārī nolēma sagatavot pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“Piekrastes teritoriju ilgtspējīga attīstība”.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Lauksaimniecības, lauku attīstības un vides specializētā nodaļa atzinumu pieņēma 2009. gada 13. oktobrī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 459. plenārajā sesijā, kas notika 2010. gada 20. un 21. janvārī (20. janvāra sēdē), ar 138 balsīm par un 4 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi.

1.1. EESK uzsver, ka ES 136 000 kilometru garā krasta līnija ir ievērojama priekšrocība, bet demogrāfiskais, nekustamā īpašuma, lauksaimniecības, ekonomikas un tūrisma spiediens piekrastes teritorijās var apdraudēt tās pievilcību un nākotni. Tikai politikas jomas, kuru pamatā ir ilgtspējīga attīstība ekonomikas, sociālajā un vides jomā, piekrastes reģioniem var garantēt drošu nākotni.

Tādēļ EESK ir šādi ieteikumi.

1.2.1. Vides aizsardzības jomā:

— aizsargāto piejūras teritoriju pārvaldības tīkla izveide un Eiropas marķējuma ieviešana šādām teritorijām,

— pamatojoties uz dalībvalstu sadarbību, izveidot Eiropas datubāzi par labu juridisko un normatīvo praksi piekrastes mantojuma aizsardzības jomā,

— papildu uzmanības pievēršana pārāk bieži aizmirstajam jautājumam par piekrastes mākslīgu pārveidošanu (izņemot objektus, kas aizsargā dabas, vēstures un kultūras mantojumu un tur dzīvojošo cilvēku eksistenci) un tāda Eiropas jūras pētījumu laboratoriju tīkla izveide, kura mērķis būtu uzraudzīt objektus no jūras atgūtās teritorijās,

— tādas piejūras reģionu zinātnes un tehnikas komitejas izveidošana, kas paredzētu jūras līmeņa celšanās sekas un ieteiktu attiecīgus risinājumus, kā arī risinājumus saistībā ar arktisko ledāju sarukšanu polārajos reģionos,

— informēšana un izpratnes veidošana par jūras vidi.

1.2.2. Transports.

EESK atkārtoti uzsver atbalstu Eiropas transporta sistēmai, kuras izveide palīdzētu atbalstīt Eiropas ekonomiku. Komiteja īpaši uzsver šādu projektu nozīmi piekrastes teritoriju ilgtspējīgai attīstībai: jūras maģistrāles (Baltijas jūra, Atlantijas loks, Dienvidaustrumeiropa un Vidusjūras reģiona rietumu daļa), dzelzceļa ass Rail Baltica, vairākveidu pārvadājumu Jonijas–Adrijas jūras koridora dzelzceļa ass. Tas būs lietderīgs jūras un dzelzceļa transporta satiksmes pieaugums, bet tās radītais piesārņojums būs pareizi jāpārvalda.

1.2.3. Grūtības, veicot saimniecisko darbību piekrastē.

EESK uzsver nepieciešamību Eiropas Sociālā fonda, Eiropas Reģionālās attīstības fonda un Eiropas Zivsaimniecības fonda līdzekļus paredzēt piekrastes reģioniem, kas saskaras ar īpašām grūtībām, lai tiem atvieglotu jaunas saimnieciskās darbības uzsākšanu.

Tā pievērš uzmanību dalībvalstu un Eiropas Savienības izdevumiem investīcijām un darbiem, kas paredzēti, lai apturētu gaidāmo jūras līmeņa paaugstināšanos; tās būs ievērojamas budžeta izmaksas.

Tā uzsver, ka klimata pārmaiņu ietekme piekrastes zonās var izraisīt iedzīvotāju pārvietošanos, kuras sociālās sekas un ietekme uz nodarbinātību ir iepriekš jāparedz.

1.2.4. Tūrisms.

EESK iesaka regulāri organizēt Eiropas konferenci par atbildīgu piejūras tūrismu, piemēram, ar RK un EESK kopīgu atbalstu. Tā būtu iespēja apspriest labu praksi visā ES.

Komiteja arī atbalsta kopīgu vides kritēriju noteikšanu piekrastes kūrortiem, ostām un buru laivu piestātnēm visā ES.

1.2.5. Klimata pārmaiņas.

EESK iesaka uzsākt Eiropas sadarbības programmu, kas veltīta pētījumiem par to, kā piekrastes teritorijas var pielāgoties apstākļiem, kad jūras līmenis paaugstinās, un izveidot pētniecības centru informācijas apmaiņas tīklu, kā arī Eiropas zinātnes un tehnikas komiteju, kuras uzdevums būtu paredzēt konkrētus risinājumus saistībā ar vispārēju ūdens līmeņa paaugstināšanos.

1.2.6. Informētība par jūras vidi.

Komiteja iesaka paredzēt pasākumus, kuru mērķis ir veidot izpratni par jūras vidi un par tās nozīmi pašreizējo un nākamo paaudžu labklājībā. Šie pasākumi galvenokārt būtu jāorientē uz skolām un plašu publiku. Tos varētu veikt piekrastes teritorijās brīvlaiku periodos.

2. Ievads.

2.1. Divdesmit pirmā gadsimta cilvēkus piesaista jūra. Šī tendence ir vispārēja, un dažas lielās metropoles, piemēram, Šanhaja, Tokija, Osaka un Honkonga, attīstās pie upju ietekām okeānā un īpaši tur, kur ir seklums. Prognozētāji vērtē, ka minētā tendence turpināsies visos kontinentos.

2.2. Minētā parādība novērojama arī ES, kura nevar to ignorēt, jo īpaši tāpēc, ka tai pieder 136 000 kilometru piekrastes un tāpēc, ka ES piejūras reģioni dod aptuveni 40 % iekšzemes kopprodukta un tajos dzīvo 40 % Savienības iedzīvotāju.

2.3. Tādējādi piekrastes zonas ir saimnieciskās pārticības avots, kā arī vietas, kam raksturīga kvalitatīva dzīve un sociālā labklājība. Tā kā piekrastes ir pievilcīgas, tur šaurā un ierobežotā telpā koncentrēti notiek daudzas darbības: tūrisms, zveja, lauksaimniecība, ostu un lidostu darbība, pilsētu izaugsme, saimnieciskā darbība, transporta infrastruktūras u.c. Tas viss dažkārt smagi ietekmē ekosistēmas. Piekrastes zonas ir vietas, kur saskaras dažāda veida izmantojumi, kas saistīti ar cilvēka darbību. Turklāt jūras seklajos piekrastes ūdeņos esošās ekosistēmas ir tās, kas ir bioloģiski visdaudzveidīgākās.

2.4. Cilvēka darbība koncentrējas krasta joslās, kas pēc definīcijas ir ierobežotas un kuras pastiprināti apdraud jūras līmeņa celšanās un erozija. Tāpēc tiek apdraudēta dzīves kvalitāte, dabas zonas, sauszemes un jūras ekosistēmas.

ES nevar ignorēt šādu stāvokli un tā ietekmi uz ekonomiku, saimniecisko dzīvi un vidi.

2.5. Komisija 2000. gadā publicēja paziņojumu par piekrastes zonu integrētu pārvaldību (PZIP) Eiropā. Tam sekoja Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 30. maija ieteikums par PZIP stratēģijas īstenošanu Eiropā. Komisija 2007. gada jūnijā iepazīstināja ar PZIP novērtējumu, secinot, ka ES ieteikumam bijusi labvēlīga ietekme, bet stratēģijai vajadzīgs jauns impulss.

2.6. Tas nav vienīgais aspekts, kuram ES ir pievērsusies, un Komisija 2007. gada oktobrī publicēja paziņojumu par integrētu Eiropas Savienības jūrniecības politiku.

2.7. Visbeidzot, 2008. gada jūnijā tika pieņemta pamatdirektīva par jūras vides stratēģiju. Saskaņā ar minēto dokumentu katrai dalībvalstij sadarbībā ar citām dalībvalstīm un kaimiņvalstīm, kas nav ES dalībvalstis, jāizstrādā stratēģijas attiecībā uz jūras ūdeņiem. Mērķis ir “pastāvīgi nodrošināt jūras vides aizsardzību un saglabāšanu” un “novērst tās stāvokļa pasliktināšanos”, lai vēlākais līdz 2021. gadam panāktu “labu jūras vides ekoloģisko stāvokli”.

2.8. Arī Eiropas Parlaments 2008. gada novembrī pieņēma īpašu rezolūciju par reģionālās attīstības aspektiem saistībā ar tūrisma ietekmi uz piekrastes reģioniem.

2.9. Var secināt, ka piekrastes zonu dažādās problēmas tiek risinātas, izmantojot daudzus ES līmeņa dokumentus un iniciatīvas, kuru īstenošana ir dalībvalstu un attiecīgo vietējo un reģionālo pašvaldību uzdevums.

2.10. Turklāt jāmin arī kopējās zivsaimniecības politikas ietekme uz piekrastes zonu saimniecisko un sociālo dzīvi.

2.11. Tādējādi jebkādai ilgtspējīgas attīstības politikai jāietver saskaņotas un savstarpēji savietojamas nozaru politikas (piemēram, kopējā lauksaimniecības politika) un pieejas, kas nav viegls uzdevums, jo intereses un problēmas var būt savstarpēji pretrunīgas gan saistībā ar piekrastes sauszemes daļu, gan saistībā ar jūru.

2.12. Tādējādi ES piekrastes teritoriju politikas pamatā ir pieci instrumenti:

1) PZIP ir Kopienas instruments, kura pamatā ir Padomes un Parlamenta 2002. gada ieteikums. Tā mērķis ir sekmēt ilgtspējīgu attīstību un mudināt dalībvalstis pieņemt savas valsts līmeņa stratēģijas. Tas regulē un sekmē labas prakses un projektu apmaiņu;

2) integrētā ES jūrniecības politika. Tā ir konkrētāka un nosaka, kādas darbības jomas uzskatāmas par īpaši svarīgām: — Eiropas jūras telpa bez robežām; — Eiropas jūras pētniecības stratēģija; — integrētas dalībvalstu jūrniecības politikas; — Eiropas jūras uzraudzības tīkls; — jūras teritorijas plānošanas ceļvedis; — stratēģija, kas ļauj mazināt klimata pārmaiņu ietekmi krasta teritorijās; — kuģu izraisītā piesārņojuma samazināšana; — nelegālās zvejas un zvejas resursu iznīcināšanas apkarošana; — Eiropas jūrniecības darbības klasteru tīkls; — Eiropas darba tiesību akti zvejniecības un jūras transporta nozarē;

3) Eiropas zvejniecības politika, kas neapšaubāmi ietekmē dažu krasta teritoriju saimniecisko un sociālo dzīvi;

4) dzīvotņu direktīvas (Natura 2000) piemērošana jūrniecībā;

5) pamatdirektīva par jūras vides stratēģiju.

2.13. Jebkurā gadījumā jāņem vērā, ka katra piekraste ir citāda un ģeogrāfiskās un fizikās īpatnības liek izvēlēties atšķirīgus pasākumus atkarībā no tā, vai jūra ir dziļa vai seklāka, vai tai ir raksturīgs paisums un bēgums, vai piekrastē ir mērenais vai polārais klimats, vai krasts ir zems, klinšains vai smilšains utt. Tāpēc, lai gan var noteikt kopējus mērķus, nav iespējams definēt vienādu politiku visām piekrastēm, kā arī paredzēt tās piemērošanas nosacījumus.

3. Sauszemes un jūras dzīvotņu saglabāšana.

3.1. Minēto piekrastes teritoriju ilgtspējīgas attīstības problēmas galvenokārt ir saistītas ar dažiem īpaši jutīgiem tematiem.

3.2. Tā kā šajās teritorijās ir maz zemes, dažas valstis atbalsta vai ir sākušas piekrastes zemes saglabāšanas iniciatīvas. Tādas ir, piemēram, National Trust Lielbritānijā vai Conservatoire du littoral (piekrastes saglabāšana) Francijā, kā arī tādu dabas parku izveidošana, kuros ietilpst krasta zona. Būtu jāapsver iespēja izvērst minētā veida iniciatīvas, kuru mērķis ir nodrošināt visneaizsargātāko un visapdraudētāko dabas teritoriju apsaimniekošanu, ļaujot publiskajai pārvaldei sabiedrības interesēs aizstāt privātīpašniekus. Zināmā mērā tas nozīmē valsts mantojuma kategorijas radīšanu tāpat kā vēstures pieminekļu un muzejos glabāto mākslas darbu gadījumā.

3.3. Direktīva 92/43/EEK, kuru parasti sauc par Dzīvotņu, floras un faunas direktīvu (vai vienkārši Dzīvotņu direktīvu) attiecas uz dabiskajām dzīvotnēm, kā arī uz savvaļas augu un dzīvnieku sugām. Pamatojoties uz minēto direktīvu, dažas dalībvalstis Natura 2000 teritorijās iekļauj jūru. Var uzdot jautājumu, vai minētais aizsardzības instruments tiek izmantots lietderīgi (jo īpaši saistībā ar pamatojumu tā attiecināšanai uz lielām dziļas jūras teritorijām, par kur bioloģisko daudzveidību un riska faktoriem ir maz zināms).

3.4. Lai aizsargātu jūras piekrastes bioloģisko daudzveidību un saglabātu piekrastes zivju resursu bagātību, dažas dalībvalstis ir izveidojušas aizsargājamās jūras teritorijas (MPA — Marine Protected Aeras). Šīm iniciatīvām būs vēl jo lielāka pozitīva ietekme, ja tām pievienosies visas piekrastes valstis. Tāpēc aizsargājamās jūras teritorijas būtu jāapvieno, jāatbalsta un jāsaskaņo darbība tajās. Šā uzdevuma veikšanai lietderīgs būtu aizsargājamo teritoriju pārvaldības tīkls un Eiropas marķējums.

3.5. Piekrastes teritoriju straujā urbanizācija un lauksaimniecības zemju pārmērīgi intensīva izmantošana, kā arī sālsūdens iekļūšana piekrastes gruntsūdeņos liek pievērst īpašu uzmanību tam, lai piekrastes iedzīvotājiem nodrošinātu ilgstošu piekļuvi kvalitatīvam saldūdenim.

4. Piesārņojuma novēršana un tā pārvaldība.

4.1. Šis, protams, ir ierastais jautājums par to atkritumu pārvaldību, ko tieši izmet jūrā, un par upju un straumju ūdens piesārņojumiem, kā arī par ostu teritoriju ūdens īpašo piesārņojumu un jūras transporta radīto piesārņojumu.

4.2. Uz daļu no minētajiem jautājumiem attiecas Eiropas tiesību akti, jo īpaši Ūdens pamatdirektīva un tās atvasinātās direktīvas. Komisija 2007. gadā izteica nožēlu par direktīvas viduvēji sekmīgo transponēšanu un nepietiekamo starptautisko sadarbību. Direktīvas īstenošana daudzkārt notika ar novēlošanos. Dalībvalstīm 2010. gadā būs jāiesniedz ūdenstilpju pārvaldības plāni, kuros jāiekļauj ūdens objektu kvalitātes aizsardzības vai, iespējams, atjaunošanas pasākumi. Ņemot vērā minēto, būs jāsaskaņo rīcība attiecībā uz ūdens objektiem, kas ir kopīgi ar valstīm, kuras neietilps ES. Jānosaka ūdens dažādu veidu piesārņojuma kaitīgās ietekmes pakāpe, atsevišķi izskatot ietekmētos (cilvēks — viņa veselība, saimniecība un labklājība — un jūras organismi) un laiku, kas nepieciešams, lai dzīvotnes un sugas atgūtos no nodarītā kaitējuma, vai arī nosakot, ka kaitējums ir neatgriezenisks.

4.3. Pamatdirektīva par jūras vides stratēģiju pieņemta, lai risinātu jautājumus, kas saistīti ar nepieciešamību saglabāt un uzlabot jūras ūdens kvalitāti. Tajā noteikti jūras reģioni un apakšreģioni un izvirzīta prasība dalībvalstīm kopīgi pieņemt jūras stratēģijas un noteikt vides mērķus.

4.4. Kuģu radītā jūras piesārņojuma problēmas risināšanai pieņemtas dažādas Erika iniciatīvas.

4.5. Pārāk bieži netiek ņemts vērā viens no vides apdraudējuma veidiem, proti, seklo ūdeņu dzīvotņu neatgriezeniska iznīcināšana (dzīvotnes un ekosistēma), ko izraisa krasta pārlieka mākslīga pārveidošana tādu iemeslu dēļ, kas nekādā veidā nav saistīti ne ar dzīvnieku un augu populācijām, ne ar mantojuma aizsardzību. Eiropas jūras krasts tiek aizvien vairāk mākslīgi pārveidots, daudzus objektus izvietojot uz jūras — piestātnes, ostas un citas būves, kā arī dažādi vidēja termiņa objekti krasta aizsargāšanai jūras līmeņa paaugstināšanās dēļ —, tāpēc ir vajadzīga Kopienas līmeņa rīcība (piemēram, novērošanas centra izveide pēc novērošanas centra MEDAM, kas uzrauga visa Vidusjūras Francijas krasta apbūvi (1), parauga). Lielā apjoma dēļ krasta mākslīga pārveidošana ir pretrunā ar ilgtspējīgu attīstību un krasta un seklumu dabiskās vides saglabāšana turpmāk jāuzskata par svarīgu risināmu jautājumu. Eiropas Savienībā to zināmā mērā sāk apzināties. Piemēram, Kamargā, lai pielāgotos aizvien augstākajam ūdens līmenim, kur tas ir iespējams, jūrai ļauj pārņemt teritorijas, no kurām tā atkāpusies. Itālijā, Toskānas piekrastes pilsētā Maremmā, pārdomā, kā samazināt tūrisma/jahtu ostu platību, jahtas ziemā uzglabājot uz sauszemes un izstrādājot rūpīgi pārdomātu ostas vietu pārvaldīšanas plānu.

5. Transports piekrastes teritorijās.

5.1. Jūras piekrastes ceļu tīkli bieži ir pārslogoti. Tas apdraud ceļu drošību, ir CO2 emisiju un cita piesārņojuma avots un rada zaudējumus ekonomikā. Jau ilgu laiku ES aicina daļu minētās ceļu satiksmes plūsmas pārnest uz dzelzceļu vai “jūras maģistrālēm”, bet vērā ņemami rezultāti nav panākti. Tāpēc RK vēlas izteikt šādas piezīmes:

— dabas un vides aizsardzības kustības ne vienmēr ir saskaņotas un ļoti bieži pretojas tādu infrastruktūru izveidei, kas ļautu samazināt satiksmi uz ceļiem, attīstot citus transporta veidus (piemēram, automobiļu pārvadāšanai paredzētās Lionas–Turīnas dzelzceļa līnijas blokāde, ierastā pretošanās jebkāda veida ostu paplašināšanai, piemēram, attiecībā uz Havras ostu 2000. gadā vai Roterdamas ostu, pretošanās Reinas–Ronas kanāla būvei);

— neraugoties uz Komisijas nesenajām iniciatīvām (paziņojums “Ceļā uz dzelzceļa tīklu, kurā prioritāte ir kravu pārvadājumiem” 2007. gadā, regula “Eiropas dzelzceļa tīkls konkurētspējīgiem kravu pārvadājumiem” 2009. gadā), ES dzelzceļa kravu pārvadājumu paplašināšanas politika tiek maz īstenota gan “kultūras” iemeslu dēļ, jo īpaši saistībā ar pasažieru vilcienu ierasto prioritāti, gan, bez šaubām, komerckultūras trūkuma dēļ.

5.2. Neraugoties uz grūtībām, satiksmes daļēja pārvirzīšana uz dzelzceļu vai uz jūru varētu mazināt jūras piekrastes ceļu tīklu noslogojumu. Viss ir atkarīgs no tā, kā mēs saskaņosim saimniecisko un sociālo attīstību un vides aizsardzību.

6. Virzībā uz ilgtspējīgu jūras krasta tūrismu.

6.1. Tūrismu pārāk bieži pasniedz kā risinājumu grūtībās nonākušām piekrastes teritorijām. Tūrisma sezona tomēr bieži vien ir pārāk īsa, lai būtu reāla alternatīva lejupslīdošai saimnieciskajai darbībai. Tūrisms, kuru bieži uzskata par “brīnumlīdzekli”, var likt pārmērīgi izmantot krasta zonas, nodarot neatgriezenisku kaitējumu videi, bet neradot ilgtspējīgus risinājumus saimnieciskajām grūtībām. Turklāt, izraisot vides degradāciju, pārāk intensīvs tūrisms var “nokaut vistu, kas dēj zelta olas”. Nav šaubu, ka jāattīsta ilgtspējīgāks tūrisms, un gan publiskās iestādes, gan nevalstiskās organizācijas ir jau paredzējušas dažas iniciatīvas.

6.2. Francijā, reaģējot uz tā saukto “krasta betonēšanu”, 1986. gadā pieņēma likumu par jūras krasta apsaimniekošanu, aizsardzību un labu izmantošanu. Tā mērķis ir bioloģiskā un vides līdzsvara aizsardzība, dabas objektu un ainavu saglabāšana, kā arī ar ūdens tuvumu saistītas saimnieciskās darbības saglabāšana un attīstīšana (zveja, jūras kultūras, ostu darbība u. c.). Minētais likums ir paredzēts piekrastes kopienām, un tā galvenajos noteikumos ietverts pienākums pilsētu plānošanā iesaistītajām personām aizsargāt izcilas dabas teritorijas un jebkādas būvniecības liegums vismaz 100 metru joslā no krasta ārpus pilsētas teritorijas. Vairāk nekā divdesmit gadu pēc likuma ieviešanas rezultāti pārsvarā ir pozitīvi. ES nav pilnvaru pilsētbūvniecībā un krasta teritoriju apsaimniekošanā, bet tā varētu vismaz sekmēt dalībvalstu labas likumdošanas un reglamentējošas prakses apmaiņu.

6.3. Vides izglītības fonds 1985. gadā radīja ekomarķējumu “Zilais karogs”. Kopš tā laika darbojas Eiropas Zilā karoga shēma. Minētais ekomarķējums attiecas uz piekrastes teritoriju pašvaldībām un ostām. To piešķir, ja ir apliecināta atbilstība tādiem kritērijiem kā vides izglītība, drošība, pludmales pakalpojumu pieejamība, atkritumu apsaimniekošana, ūdens apsaimniekošana, peldūdens kvalitāte un iekārtas attīrīšanai no piesārņojuma. Īpaši kritēriji paredzēti tūrisma/jahtu ostām. Lai gan šīs iniciatīvas mērķis neapšaubāmi ir tūrisma attīstība, nevar noliegt, ka tai piemīt daudzas priekšrocības.

6.4. Visur Eiropā attīstās ekotūrisms vai atbildīgs tūrisms, kuru bieži vien sekmē vietējās pašvaldības. Agrotūrisms piekrastes teritoriju lauksaimniekiem ļauj papildināt savus ienākumus.

7. Eiropas zivsaimniecības politika.

7.1. Zivsaimniecības pārvaldība ir Komisijas pārziņā. Eiropas ilgtspējīgas zivsaimniecības politika liek apšaubīt dažus nozares ekonomikas modeļus, un tam var būt ievērojamas saimnieciskas un sociālas sekas. Lai izskatītu ilgtspējīgas zivsaimniecības jautājumu, nepieciešamas labāka zinātniska izpratne, jo bez tās nebūs iespējams pārvaldīt zivju krājumus ilgtermiņā. Lai to paveiktu, atsevišķi jāskata starptautiskā zveja un zveja teritoriālajos ūdeņos, kā arī katrs jūras reģions, atbilstīgi izmantojot subsīdijas, kuru galvenais mērķis ir zivju krājumu labāka pārvaldība.

7.2. Atsevišķa pieeja vajadzīga arī sīkzvejai un lielapjoma zvejai. Attiecībā uz sīkzveju Eiropas aizsargāto jūras teritoriju tīkls (MPA — Marine Protected Areas) ļautu labāk pārvaldīt piekrastes zivju sugas, šādu teritoriju daļā, kur nenotiek zveja, garantējot lielāku dabīgo blīvumu un zivīm ar normālu dzimumu proporciju nodrošinot ikru un zivju mazuļu labu izplatīšanu. Tāpat būtu lietderīgi sekmēt “zivsaimniecības sabiedrību” dibināšanu (kā tas ir dažās valstīs: kooperatīvi, apvienības, šķīrējtiesas, reģionālās konsultatīvās padomes u.c.), aktīvi iesaistot zinātniskos ekspertus, lai labāk pārvaldītu piekrastes zvejas apgabalus, kuri būtu plašāki par pašreizējiem (ūdeņi ap ostām, kādas pašvaldības krasta teritorija vai cits administratīvs vai vēsturisks iedalījums) un aptveru ekoloģiski vienveidīgas teritorijas. Varētu paredzēt “zivsaimniecības sabiedrību” tīklu izveidi, lai sekmētu pieredzes un labas prakses apmaiņu.

7.3. Jāizskata arī makšķerēšanas (amatierzvejas) jautājums. Tā nav ierobežota (amatierzveja jūrā vairumā valstu ir ļoti maz reglamentēta) un tai nav saimniecisku ierobežojumu (daži amatierzvejas līdzekļi nav salīdzināmi ar nozvejotā vērtību), tāpēc sava apjoma dēļ tā var nodarīt būtisku kaitējumu dažām sugām.

8. Piekrastes saimnieciskā darbība.

8.1. Visā Eiropā jau gadsimtiem ilgi piekrastē ir notikusi saimnieciska darbība: ostas, kuģu būve, zveja. Lai gan ES atrodas dažas no pasaules lielākajām ostām, kuģu būvētavas un zvejniecība saskaras ar nopietnām strukturālām problēmām.

8.2. Kopš otrā pasaules kara beigām Eiropas kuģu būvētavas konkurē ar Āzijas kuģu būvētavām, tāpēc tās ir spiestas pārstrukturēties un specializēties. Dažas kuģu būvētavas tomēr saskaras ar lielām grūtībām, piemēram, Gdaņskas, Gdiņas un Ščecinas kuģu būvētavas Polijā. Tas nozīmē, ka ievērojama uzmanība jāvelta darba ņēmēju pārkvalifikācijai un apmācībai, un ne tikai Polijā.

8.3. Eiropai ir arī izdevies izveidot vienu no pasaules lielākajām atpūtas nozarēm. Pirms krīzes minētajā nozarē darbojās vairāk nekā 37 000 uzņēmumu, un tajā bija nodarbināti vairāk nekā 270 000 darba ņēmēju. Šobrīd tai jāpārvar lielas grūtības, kas ievērojami ietekmē darba ņēmēju stāvokli. Arī šajā jomā ir vajadzīga darba ņēmēju pārkvalifikācija un apmācība, vienlaikus saglabājot šo Eiropas rūpniecībai ļoti svarīgo nozari.

8.4. Kā iepriekš minēts, zivju krājumu izsīkšana, dažu zvejas metožu aizliegšana ES (kas nenozīmē to aizliegšanu valstīs, kas nav ES dalībvalstis) un pārzveja ir likusi pieņemt Eiropas zvejniecības politiku, kas smagi ietekmē šo nozari, kurā arī ir vajadzīgi pārkvalifikācijas un apmācības pasākumi.

8.5. Akvakultūra ir jauns darbības veids, lai apmierinātu pieprasījumu pēc zivīm. Nedrīkst aizmirst to, ka akvakultūra salīdzinājumā ar zveju ir pavisam cits darbības veids, kas tuvāks lopkopībai. Turklāt šī darbība ir saistīta ar veselības un vides aizsardzības pasākumiem.

8.6. Piekrastes teritoriju ilgtspējīgai attīstībai ir jāsaglabā darbības, kas saistītas ar attiecīgo ģeogrāfisko stāvokli. Piekrastes videi draudzīgas lauksaimnieciskās darbības saglabāšana minētajai darbībai atbilstošos apstākļos ir lietderīga. Savukārt tūrisms nevar atrisināt visas ar darbavietu trūkumu saistītās grūtības, jo īpaši tāpēc, ka daži tūrisma infrastruktūru projekti var apdraudēt piekrastes teritorijas, kur vēl ir saglabājusies dabiskā vide. Īstenojot savu politiku šajā saimnieciski specifiskajā un trauslajā vidē, ES īpaša uzmanība jāpievērš to saimnieciskajām un sociālajām sekām.

9. Informētība par jūras vidi.

9.1. Eiropā 40 % iedzīvotāju dzīvo 136 000 km garajā piekrastē, kas piesaista arī vislielākās tūristu plūsmas. Mums labāk jāiepazīst bagātā jūras vide, kuru apdraud lielais cilvēku blīvums. Programma izpratnes par jūras vidi veicināšanai, kurā ņemti vērā piejūras teritoriju dažādie apstākļi, piemēram, atsaucoties uz reģioniem vai apakšreģioniem, kas noteikti, piemērojot jūras vides stratēģiju, vai vismaz uz tām piecām jūrām un okeāniem, kas apskalo ES (Baltijas jūra, Ziemeļjūra, Atlantijas okeāns, Vidusjūra, Melnā jūra), ļautu labāk informēt par jūras vides aizsardzības pasākumiem cīņai ar piesārņojumu, pārzveju un krastu degradāciju to mākslīgas pārveidošanas rezultātā, un labāk tos pamatot. Tāpēc ir ļoti svarīgi sekmēt labāku informācijas izplatīšanu skolās un pašvaldībās, kas atbild par piekrastes teritoriju apsaimniekošanu.

10. Pasaules klimata pārmaiņas un ūdens līmeņa celšanās.

10.1. Klimata sasilšana izraisīs vispārēju jūras līmeņa celšanos un ekstremālu klimata parādību biežāku atkārtošanos (vētras, orkāni, virpuļviesuļi u.c.). Tās ietekme jau novērojama dažās valstīs, un tā izraisīs krastu eroziju, pludmaļu izzušanu un krasta aizsargāšanas konstrukciju nostiprināšanu. Minētā problēma Eiropas valstis un reģionus skars ļoti dažādi, bet vispārēji tā ietekmēs visas apbūvētās piekrastes teritorijas un pirmām kārtām visas ostu un kūrortu infrastruktūras. Dažas dalībvalstis jau sākušas vērienīgus pasākumus, piemēram, Nīderlandē pēc katastrofālajiem plūdiem 1953. gadā pieņemts plāns “Delta”, bet Itālijā Venēcijas glābšanai tiek īstenota operācija “Mozus”. Lai vislabāk sagatavotos šīm gaidāmajām un neatgriezeniskajām pārmaiņām, jāparedz Kopienas pamatnostādnes, vienlaikus ņemot vērā saimnieciskās intereses un vides apsvērumus.

10.2. Lai sagatavotos klimata pārmaiņām un to sekām, ES nedrīkst aprobežoties tikai ar preventīviem pasākumiem, bet tai kopā ar dalībvalstīm jāsāk īstenot vērienīgu pētniecības un izstrādes programmu, kuras pamatā būtu pētniecības centru sadarbība un rezultātu kopīga izmantošana. Tāda iniciatīva apliecinātu, ka šajā jomā cieša Eiropas līmeņa sadarbība ir lietderīga un nepieciešama.

Briselē, 2010. gada 20. janvārī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Mario SEPI

(1) http://www.medam.org