par to, kā tikusi īstenota Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 22. oktobra Direktīva 2013/48/ES par tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera procesā, par tiesībām uz to, ka pēc brīvības atņemšanas informē trešo personu, un par tiesībām, kamēr atņemta brīvība, sazināties ar trešām personām un konsulārajām iestādēm

Direktīva attiecas uz aizdomās turēto un apsūdzēto tiesībām uz advokāta palīdzību neatkarīgi no tā, vai viņiem ir atņemta brīvība. Tā attiecas arī uz šo personu tiesībām sazināties ar ģimeni, radiniekiem, citām trešām personām un konsulārajām iestādēm, kad tām atņemta brīvība. Direktīva apvieno divus pasākumus, kas ceļvedī sākotnēji tika ierosināti kā divi atsevišķi priekšlikumi: i) tiesības saņemt juridiskas konsultācijas (ceļveža C pasākuma daļa); un ii) tiesības sazināties ar radiniekiem, darba devējiem un konsulārajām iestādēm (ceļveža D pasākums).

Direktīva 2013/48/ES par tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera procesā, par tiesībām uz to, ka pēc brīvības atņemšanas informē trešo personu, un par tiesībām, kamēr atņemta brīvība, sazināties ar trešām personām un konsulārajām iestādēm (turpmāk “direktīva”) ir trešais instruments, kas pieņemts saistībā ar Ceļvedi aizdomās turētu vai apsūdzētu personu procesuālo tiesību stiprināšanai kriminālprocesā (turpmāk “ceļvedis”). Eiropadome 2009. gada 11. decembrī atzinīgi novērtēja ceļvedi un iekļāva to Stokholmas programmā, kuras mērķis ir nodrošināt atvērtu un drošu Eiropu tās pilsoņu un viņu aizsardzības labā.

Direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka šo direktīvu piemēro aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem kriminālprocesā no brīža, kad dalībvalsts kompetentās iestādes ar oficiālu paziņojumu vai citādi ir viņiem darījušas zināmu, ka viņi tiek turēti aizdomās vai ir apsūdzēti par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, neatkarīgi no tā, vai viņiem ir atņemta brīvība. Direktīvu piemēro līdz procesa noslēgumam, ar ko saprot galīgu jautājuma izšķiršanu par to, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir izdarījis noziedzīgo nodarījumu, tostarp attiecīgajā gadījumā notiesāšanu un pārsūdzībā pieņemto lēmumu. Saskaņā ar direktīvas 2. panta 2. punktu to piemēro arī personām, uz kurām attiecas Eiropas apcietināšanas ordera process ("pieprasītās personas"), no brīža, kad tās ir aizturētas izpildes dalībvalstī.

Izteikts vairākums dalībvalstu nodrošina šā noteikuma ievērošanu, un divas dalībvalstis to ir transponējušas burtiski. Citās dalībvalstīs pareiza transponēšana izriet no tā, ka tiesību aktos ir vai nu: i) konkrēti minētas pierādījumu vākšanas darbības, kas norādītas direktīvas 3. panta 3. punkta c) apakšpunktā; vai ii) tie ar plaša tvēruma noteikumiem paredz tiesības, kas nodrošina tiesības uz advokāta palīdzību no procesa sākuma vai jebkurā procesa posmā, vai atsaucas uz izmeklēšanas darbību. Tomēr nelielā skaitā dalībvalstu iemesli, kuru dēļ direktīvas 2. panta 1. punkts tika transponēts daļēji, skāra arī direktīvas 3. panta 2. punkta b) apakšpunkta transponēšanu (sk. 3.2.1. punktu).

Direktīvas 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu precīzi ir transponējušas vairākas dalībvalstis. Tomēr deviņas dalībvalstis šo noteikumu ir transponējušas tikai daļēji. Iemesli, kuru dēļ dažas no šīm dalībvalstīm direktīvas 2. panta 1. punktu ir transponējušas tikai daļēji, skāra arī 3. panta 2. punkta a) apakšpunkta transponēšanu (sk. 3.2.1. punktu). Turklāt divās no šīm dalībvalstīm tiesības uz advokāta palīdzību ir skaidri noteiktas tikai nopratināšanas laikā, nevis pirms tam. Dažās citās dalībvalstīs pastāv šaubas attiecībā uz tiesībām uz advokāta palīdzību pirms nopratināšanas, vismaz konkrētās personu kategorijās. Vienā dalībvalstī, ja persona ir saņēmusi rakstisku uzaicinājumu ierasties uz nopratināšanu, tiek pieņemts, ka apspriešanās ar advokātu pirms nopratināšanas ir notikusi.

Lai gan divas dalībvalstis šo noteikumu ir transponējušas burtiski, prasība piešķirt tiesības “bez nepamatotas kavēšanās” izriet no trim avotiem: i) noteikumiem, kas paredz tiesību tūlītēju stāšanos spēkā vai informāciju par to; ii) tā, ka tiesības piešķir no brīža, kad tiek iegūts aizdomās turamā vai apsūdzētā statuss; vai iii) plaša tvēruma noteikumiem, kas nodrošina tiesības uz advokāta palīdzību jebkurā procesa posmā.

Šis punkts ietver noteikumus par dalībvalstu pienākuma līmeni palīdzēt aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem saņemt advokāta palīdzību. Lai gan direktīva ir piemērojama neatkarīgi no tā, vai personām ir atņemta brīvība (direktīvas 2. panta 1. punkta pirmais teikums), 3. panta 4. punktā ir nodalīta to personu situācija, kurām ir atņemta brīvība, un to personu situācija, kurām brīvība nav atņemta. To personu gadījumā, kurām brīvība nav atņemta, dalībvalstīm ir jācenšas darīt pieejama vispārēja informācija, lai palīdzētu atrast advokātu; to personu gadījumā, kurām ir atņemta brīvība, dalībvalstu pienākuma līmenis ir augstāks. Pēdējā minētajā gadījumā dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem, kam ir atņemta brīvība, ir iespējams efektīvi īstenot tiesības uz advokāta palīdzību.

Vairāk nekā puse dalībvalstu šo noteikumu ir transponējušas pareizi. Tomēr dažās dalībvalstīs tika konstatētas daļējas transponēšanas problēmas. Šādas nepilnības ir saistītas ar to, ka nav ietvertas konkrētas personu grupas konkrētos procesa posmos, vai ar to, ka tiesību akti neatspoguļo konkrētas saziņas metodes, piemēram, tikšanās, telefonisku saziņu, pasta un citus sūtījumus. Četru dalībvalstu tiesību akti atļauj atkāpes no konfidencialitātes prasības, un tas ietekmē atbilstību direktīvai.

Piecpadsmit dalībvalstu gadījumā iespēja piemērot atkāpi neparedz saikni ar prasībām, kas noteiktas direktīvas 3. panta 6. punkta a) un b) apakšpunktā, un neatbilst direktīvā paredzētajiem scenārijiem. Tas rada risku, ka aizdomās turēto un apsūdzēto situācija varētu palikt neskaidra un bez garantijas, ka nopratināšana vai pierādījumu vākšana direktīvas 3. panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē varētu notikt bez advokāta klātbūtnes tikai un vienīgi tad, ja persona ir atteikusies no šīm tiesībām saskaņā ar nosacījumiem, kas izklāstīti direktīvas 9. pantā (sk. 3.9. punktu). Valstu tiesību aktos tika konstatētas atsauces, piemēram, uz “aizturēšanas perioda nepamatotu pagarināšanu”, “nepārvaramas varas” gadījumiem, uz to, ka izmeklēšanas darbību aizkavēšana ir “nedroša”, uz advokāta klātbūtni nopratināšanā, “kas jau var būt sākusies”, un uz samērā neskaidriem nosacījumiem, piemēram, “pamatotiem apsvērumiem”. Dažādu dalībvalstu tiesību aktos ir noteikts, ka advokāta nepiedalīšanās izmeklēšanā netraucē procesuālo darbību īstenošanu, ja ir pieejami pierādījumi, ka advokāts bija informēts par šādas darbības datumu un laiku. Tāpat ir noteikumi, kas paredz, ka advokātam var nebūt iespējas piedalīties izmeklēšanas darbībās, ja “darbību nav iespējams atlikt” un “ja tādēļ nav iespējams par to paziņot”.

Tikai piecas dalībvalstis nav izmantojušas nevienu no šīm iespējām piemērot atkāpi. Atkāpes tika konstatētas 20 citās dalībvalstīs, pamatojoties uz riskiem personām vai izmeklēšanas vajadzībām. Tomēr direktīvas pareizu transponēšanu nevar apšaubīt vien nelielā skaitā no šīm dalībvalstīm, kas nozīmē, ka vairākās dalībvalstīs tika konstatētas iespējamas neatbilstības. Aplūkojot dalībvalstis, kurās ir neatbilstības, var secināt, ka dažas no to noteiktajām atkāpēm atbilst direktīvai, savukārt citas rada bažas. Piemēram, valsts tiesību aktos, kuros atspoguļotas 3. panta 6. punktā aprakstītās situācijas, var nebūt skaidri noteikts, ka visas atkāpes būtu jāpiemēro tikai ārkārtas apstākļos, kā arī ciktāl tas ir pamatoti, ņemot vērā lietas konkrētos apstākļus.

Saskaņā ar direktīvas 3. panta 6. punktu ir atļauta pagaidu atkāpe no tiesībām uz advokāta palīdzību. Tas ļauj ārkārtas apstākļos un tikai pirmstiesas stadijā nopratināt aizdomās turēto vai apsūdzēto vai veikt pierādījumu vākšanu direktīvas 3. panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē. Uz šāda pamata dalībvalstis var paredzēt pagaidu atkāpes, ciktāl tas ir pamatoti, ņemot vērā lietas konkrētos apstākļus, pamatojoties uz kādu no šādiem pārliecinošiem iemesliem:

Tikai piecas dalībvalstis ir izmantojušas šo iespēju. Divas no tām savos tiesību aktos ir pārņēmušas direktīvas tekstu vārdu pa vārdam. Trīs citu dalībvalstu tiesību akti ļauj nopratināt personu, bet tas neatbilst direktīvai. Tāpat bažas rada daži citi elementi. Pirmkārt, iespēja atkāpties var netikt attiecināta tikai uz pirmstiesas stadiju, kā paredzēts direktīvā. Otrkārt, atkāpju ārkārtas un pagaidu raksturs var būt apšaubāms; un, treškārt, daži no attiecīgajiem tiesību aktiem ļauj personām, kas nav advokāti saskaņā ar valsts tiesību aktiem, palīdzēt aizdomās turētajam vai apsūdzētam.

Šis noteikums paredz pagaidu atkāpes aizdomās turētā vai apsūdzētā ģeogrāfiski attālās atrašanās vietas dēļ. Saskaņā ar šo noteikumu dalībvalsts drīkst atkāpties no direktīvas 3. panta 2. punkta c) apakšpunkta tikai tad, ja nav iespējams pēc brīvības atņemšanas bez nepamatotas kavēšanās nodrošināt tiesības uz advokāta palīdzību. Šādos apstākļos pagaidu atkāpes piemērošanas laikā nedrīkst notikt aizdomās turētā vai apsūdzētā nopratināšana vai pierādījumu vākšana direktīvas 3. panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē (sk. arī 30. apsvērumu).

Tomēr nelielā skaitā dalībvalstu personām agrīnos procesa posmos, piemēram, pirms oficiālas apsūdzības izvirzīšanas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, vai personām, uz kurām attiecas konkrēti nozaru tiesību akti, var nebūt pieejami pasākumi, kas atvieglotu advokāta palīdzības saņemšanu. Piemēram, vienā no šīm dalībvalstīm sazināšanās ar advokātu ir atkarīga arī no “pieejamajiem līdzekļiem”, kas ir ļoti neskaidrs formulējums.

Pusē dalībvalstu nav atļauts atkāpties no tiesībām uz to, ka par brīvības atņemšanu bērnam tiek informēta persona, kam ir vecāku atbildība par bērnu, vai cita piemērota pilngadīga persona, kā noteikts direktīvas 5. panta 2. punktā, savukārt pārējās dalībvalstīs šāda atkāpe ir atļauta. Pēdējā minētajā dalībvalstu grupā lielākā daļa valstu tiesību aktu paredz 5. panta 4. punktā noteiktās garantijas, savukārt divas dalībvalstis nav vispār transponējušas šīs prasības. Vienā citā dalībvalstī tiesību aktos nav skaidri noteikta prasība, ka bez nepamatotas kavēšanās ir jāinformē iestāde, kas ir atbildīga par bērnu aizsardzību vai labklājību.

Vairākas dalībvalstis pieļauj atteikumus atbilstīgi direktīvā noteiktajiem pamatojumiem. Tomēr dažas citas dalībvalstis paredz atkāpes saskaņā ar nosacījumiem, kas ir līdzīgi direktīvā noteiktajiem, bet nav tik ierobežojoši. Citām dalībvalstīm ir vēl brīvāki nosacījumi, kuru gadījumā var tikt atliktas tiesības uz to, ka tiek informēta trešā persona, atsaucoties, piemēram, uz nepieciešamību “noskaidrot patiesību kriminālprocesa ietvaros”, situācijām, kurās paziņošana “apdraudētu kriminālprocesu”, “būtisku izmeklēšanas kavējumu” vai “lietas noskaidrošanu un izmeklēšanu”. Atteikuma pamatojums var izrietēt arī no nepieciešamības “nodrošināt svarīgas darbības mērķa sasniegšanu”, “novērst kriminālpārkāpumu” vai novērst “uzraudzības mērķa apdraudēšanu”. Tāpat valstu tiesību aktos ir minēti tādi pamatojumi kā “nepamatoti sarežģījumi”, “nepārvarami apstākļi” vai neskaidri “pamatoti iemesli” vai “jebkādi citi iemesli”.

Saskaņā ar direktīvas 5. panta 3. punktu ir atļautas pagaidu atkāpes no tiesībām uz to, ka tiek informēta trešā persona (tostarp arī lietās, kurās ir iesaistīti bērni, sk. turpmāk 3.5.3. punktu), ja, ņemot vērā lietas konkrētos apstākļus, tas ir pamatoti ar kādu no šādiem pārliecinošiem iemesliem:

Vairākās citās dalībvalstīs transponēšanas pareizība ir apšaubāma. Tas ir tādēļ, ka ir noteikti ierobežojumi attiecībā uz to, kādas personas var tikt informētas par brīvības atņemšanu, vai tāpēc, ka trešās personas tiek informētas neatkarīgi no tās personas vēlmēm, kurai ir atņemta brīvība.

Vienpadsmit dalībvalstīs tika konstatētas daļējas transponēšanas problēmas. Daudzās no šīm dalībvalstīm nav skaidrs, vai trešā persona tiek informēta bez nepamatotas kavēšanās. Vairākās dalībvalstīs tiesības uz to, ka tiek informēta trešā persona, ir attiecinātas uz konkrētām brīvības atņemšanas situācijām vai uz konkrētām aizdomās turēto vai apsūdzēto kategorijām. Dažās dalībvalstīs direktīvas 2. panta 1. punkta kontekstā noteikto personu kategoriju ierobežojums ietekmēja arī 5. panta 1. punkta transponēšanu. Bažas radīja arī tas, ka direktīvas prasības ir atspoguļotas tikai un vienīgi noteikumos par informāciju, kas ir jāsaņem aizdomās turētajam vai apsūdzētajam.

Direktīvas 5. panta 1. punktā ir noteikts, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem, kam ir atņemta brīvība, ir tiesības uz to, ka par brīvības atņemšanu bez nepamatotas kavēšanās informē vismaz vienu personu, piemēram, radinieku vai darba devēju, ja viņi to vēlas.

3.7.Tiesības sazināties ar konsulārajām iestādēm (7. pants)

Saskaņā ar direktīvas 7. pantu aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem, kas nav valstspiederīgie, ir tiesības uz to, ka par brīvības atņemšanu bez nepamatotas kavēšanās tiek informētas to valstspiederības valsts konsulārās iestādes, un sazināties ar minētajām iestādēm, ja viņi to vēlas. Direktīvas 7. pants nodrošina arī to, ka šādiem aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības, ka to konsulārās amatpersonas tos apmeklē, tiesības ar tām sarunāties un sarakstīties un tiesības, ka to konsulārās iestādes tiem nokārto juridisko pārstāvību.

Gandrīz visās dalībvalstīs direktīvas 7. panta transponēšana ir lielākoties pabeigta. Atsevišķas iespējamās nepilnības lielākoties novērš 1963. gada Vīnes Konvencijas par konsulārajiem sakariem, tostarp tās 36. panta, tieša piemērojamība. Tas, piemēram, kompensētu to, ka nav tiešu atsauču uz tādu personu situāciju, kurām ir divas vai vairāk valstspiederības, vai iespēju nokārtot juridisko pārstāvību.

Tomēr pastāv šaubas par tiesību aktu atbilstību aptuveni pusē dalībvalstu. Vairākās dalībvalstīs tas ir saistīts ar iespējamām atkāpēm no minētajām tiesībām vai — vienas dalībvalsts gadījumā — ar samērā neskaidru atsauci uz saziņu, izmantojot “pieejamos līdzekļus”. Šādi tiesību akti vai procedūras var nenodrošināt, ka tiek pilnībā īstenots to tiesību mērķis, kuras ir noteiktas direktīvas 7. pantā (sk. 7. panta 3. punktu). Dažās citās dalībvalstīs konsulārās iestādes tiek informētas neatkarīgi no attiecīgās personas piekrišanas. Tas neatbilst 7. panta 1. punktam, jo saskaņā ar to attiecīgās konsulārās iestādes informēšana ir atkarīga no personas vēlmes.

3.8.Vispārēji nosacījumi pagaidu atkāpju piemērošanai (8. pants)

Direktīvas 8. pantā ir paredzēti papildu nosacījumi direktīvas 3. panta 5. un 6. punktā un 5. panta 3. punktā noteikto pagaidu atkāpju piemērošanai. Direktīvas 8. panta 1. punktā ir noteikts, ka atkāpes: i) ir samērīgas un nepārsniedz nepieciešamo; ii) ir stingri ierobežotas laikā; iii) netiek balstītas tikai un vienīgi uz inkriminētā noziedzīgā nodarījuma veida vai smaguma un iv) neskar vispārējo procesa taisnīgumu. Lēmumi par visām šādām atkāpēm, izvērtējot katru gadījumu atsevišķi, jāpieņem vai nu tiesu iestādei, vai citai kompetentai iestādei ar nosacījumu, ka šo lēmumu var pārsūdzēt tiesā. Direktīvas 3. panta 5. un 6. punktā noteiktās atkāpes atļauj ar pienācīgi pamatotu lēmumu, kas ir arī jāprotokolē.

Direktīvas 8. panta 2. punkts attiecas uz iespējamām atkāpēm no tiesībām uz advokāta palīdzību. Lielākajā daļā dalībvalstu, kurās ir paredzētas šādas atkāpes un kuras ir transponējušas direktīvas 8. panta 2. punktu, lēmumu par atkāpēm var pieņemt iestāde, kas nav tiesu iestāde; tikai dažās no šīm dalībvalstīm tiek prasīta tiesu iestādes iesaistīšanās. Gan prasība pieņemt pamatotu lēmumu, gan protokolēt šo lēmumu nereti izriet no vispārējiem procesuālajiem noteikumiem, ja vien šīs prasības nav transponētas burtiski. Vairākās dalībvalstīs rodas atbilstības problēmas, jo nereti tikai daļā no noteikumiem, kuri atļauj atkāpes, ir paredzētas vajadzīgās garantijas. Tas galvenokārt ir tādēļ, ka nav skaidru noteikumu par lēmumu protokolēšanu, bet nav arī noteikumu, kas paredzētu pārsūdzēšanu tiesā, ja lēmumus pieņem iestādes, kuras nav tiesu iestādes, un — mazākā mērā — nav noteikumu par lēmuma pamatotību.

Direktīvas 8. panta 3. punkts attiecas uz iespējamām atkāpēm no tiesībām uz to, ka par brīvības atņemšanu informē trešo personu. Daudzās dalībvalstīs, kurās ir paredzētas šādas atkāpes un kuras ir transponējušas direktīvas 8. panta 3. punktu, lēmumu par atkāpēm var pieņemt iestāde, kas nav tiesu iestāde; tikai nelielā skaitā šo dalībvalstu tiek prasīta tiesas iestādes iesaistīšanās. Transponēšanas problēmas radās tikai dažās dalībvalstīs; šīs problēmas izraisīja tas, ka nav noteikumu, kas paredzētu pārsūdzēšanu tiesā, ja lēmumus pieņem iestādes, kuras nav tiesu iestādes, vai pat direktīvas 8. panta 3. punkta prasību pilnīga netransponēšana.

3.9.Atteikšanās no tiesībām (9. pants)

Šajā noteikumā ir paredzētas garantijas gadījumos, kad aizdomās turētie vai apsūdzētie neatkarīgi no tā, vai viņiem ir atņemta brīvība, atsakās no 3. un 10. pantā paredzētajām tiesībām. Direktīvā ir noteikts, ka šādos gadījumos aizdomās turētajam vai apsūdzētajam vienkāršā un saprotamā valodā ir jāsniedz skaidra un pietiekama informācija par attiecīgo tiesību saturu un iespējamām sekām, ja no tām atsakās. Šo informāciju var sniegt mutiski vai rakstiski. Atteikšanās ir jāpauž brīvprātīgi un nepārprotami. Direktīvas 9. pantā ir arī noteikts, ka atteikšanās no tiesībām, kā arī apstākļi, kuros tā pausta, ir jāprotokolē, un ka aizdomās turētie un apsūdzētie atteikšanos var vēlāk jebkurā kriminālprocesa brīdī atsaukt. Aizdomās turētie vai apsūdzētie ir jāinformē par iespēju atsaukt atteikšanos. Šāds atsaukums stājas spēkā no brīža, kad tas ir izdarīts.

Lielā skaitā dalībvalstu ir spēkā tiesību akti, kas reglamentē iespēju atteikties no tiesībām uz advokāta palīdzību. Piecās dalībvalstīs šādu tiesību aktu nav. Viena dalībvalsts nepiedāvā iespēju atteikties no tiesībām uz advokāta palīdzību, tādēļ aizstāvība vienmēr ir obligāta.

Lai gan trīs dalībvalstis ir direktīvu transponējušas gandrīz burtiski, saistībā ar 9. panta transponēšanu tika konstatētas daudzas nepilnības. Direktīvas 9. panta 1. un 2. punkta prasību transponēšana ir pietiekama tikai dažās dalībvalstīs, savukārt vairākās citās pastāv nopietnas transponēšanas problēmas. To nereti izraisa tas, ka aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem sniegtā informācija nav plašāka par to, ko paredz attiecīgie noteikumi Direktīvā 2012/13/ES par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā, piemēram, netiek sniegta informācija par atteikšanās sekām. Attiecībā uz 9. panta 3. punkta transponēšanu tikai dažās dalībvalstīs to var uzskatīt par apmierinošu.

Trīs dalībvalstīs no tiesībām uz advokāta palīdzību drīkst atteikties tikai pilngadīgas personas. Vienā no šīm dalībvalstīm ir arī nodalīta atteikšanās no tiesībām uz juridisko pārstāvību un no tiesībām apspriesties ar advokātu pirms nopratināšanas. Divās dalībvalstīs normatīvie noteikumi par atteikšanos no tiesībām ir paredzēti tikai tādu noteikumu kontekstā, kuri šajās dalībvalstīs nosaka, ko uzskata par “obligāto aizstāvību”, tādējādi paredzot, ka aizstāvība vairs nav obligāta.

3.10.Tiesības uz advokāta palīdzību Eiropas apcietināšanas ordera procesā (10. pants)

3.10.1.Tiesības uz advokāta palīdzību izpildes dalībvalstī (10. panta 1. un 2. punkts)

Direktīvas 10. panta 1. un 2. punktā ir noteikts, ka personām, uz kurām attiecas Eiropas apcietināšanas orderis (pieprasītajām personām), pēc apcietināšanas saskaņā ar minēto orderi ir tiesības uz advokāta palīdzību izpildes dalībvalstī. Izpildes dalībvalstī pieprasītajām personām bez nepamatotas kavēšanās no brīvības atņemšanas brīža ir jābūt tiesībām uz advokāta palīdzību, tiesībām tikties un sazināties ar advokātu, kas tās pārstāv, un tiesībām uz advokāta klātbūtni un efektīvu līdzdalību procesuālajās darbībās. Ja advokāts piedalās uzklausīšanā, tas ir jāfiksē, izmantojot protokolēšanas procedūru saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem.

Lielākajā daļā dalībvalstu tiesību akti paredz dažu vai visu noteikumu par kriminālprocesu mutatis mutandis piemērošanu. Tas nozīmē, ka Eiropas apcietināšanas ordera lietās piešķirto tiesību būtība atbilst tiesībām, kādas aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem ir valsts kriminālprocesa ietvaros. Piecās dalībvalstīs tiesības uz advokāta palīdzību ir transponētas, balstoties tikai un vienīgi uz konkrētiem noteikumiem, kas reglamentē Eiropas apcietināšanas ordera procesu un aplūko direktīvas tiesības šādā kontekstā.

Divdesmit vienā dalībvalstī pēc apcietināšanas ir nepārprotami nodrošinātas tiesības uz advokāta palīdzību Eiropas apcietināšanas ordera procesā (direktīvas 10. panta 1. punkts). Četrās dalībvalstīs šā laika aspekta garantija nav tik acīmredzama. Daudzas dalībvalstis ir pareizi transponējušas tiesības uz pieprasītās personas advokāta līdzdalību uzklausīšanā (direktīvas 10. panta 2. punkta c) apakšpunkts).

Noteikumu, kas reglamentē kriminālprocesu, mutatis mutandis piemērošana izraisīja problēmas saistībā ar direktīvas 10. panta 2. punkta pareizu transponēšanu. Šādas problēmas ietver samērā neskaidru atsauci uz iespēju sazināties ar advokātu, izmantojot “jebkādus pieejamos līdzekļus”, un pieprasītās personas un advokāta saziņas ierobežojumu pusstundas apmērā (sk. 3.3.2.1. un 3.3.3. punktu). Tā kā noteikumus par kriminālprocesu piemēroja mutatis mutandis, atkāpes no tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesā vairākās dalībvalstīs var attiekties arī uz Eiropas apcietināšanas ordera procesu; nekas tāds direktīvas 10. panta 1. un 2. punktā nav paredzēts.

3.10.2.Tiesības uz advokāta palīdzību izsniegšanas dalībvalstī (10. panta 4. un 5. punkts)