1.

nolemj izveidot īpašu komiteju terorisma jautājumos, kurai ir uzticēti šādi stingri noteikti pienākumi: a) izskatīt, analizēt un objektīvi novērtēt faktus, ko sniegušas dalībvalstu tiesībaizsardzības iestādes, kompetentās ES aģentūras un atzīti eksperti, kā arī terorisma apdraudējuma apmēru Eiropā, un ierosināt atbilstošus pasākumus, lai ļautu Eiropas Savienībai un tās dalībvalstīm palīdzēt novērst, izmeklēt un veikt kriminālvajāšanu par noziegumiem, kas saistīti ar terorismu; b) konstatēt un objektīvi, piemērojot pieeju par pamatošanos uz pierādījumiem, analizēt iespējamās kļūdas un nepareizu darbību, kā dēļ varēja notikt nesenie teroristu uzbrukumi dažādās dalībvalstīs, jo īpaši vācot, apkopojot un analizējot visu dalībvalstu izlūkdienestiem vai tiesībaizsardzības un tiesu iestādēm pieejamo informāciju par pārkāpējiem, pirms tie izdara teroristisku nodarījumu; c) pārbaudīt un izvērtēt, kā tiek īstenoti spēkā esošie pasākumi un instrumenti ārējo robežu pārvaldības jomā, tostarp izvērtējot ārējo robežpārbaužu nepareizu darbību, kā rezultātā personas varēja iebraukt Eiropā ar viltotiem dokumentiem, un izvērtēt iemeslus, kāpēc dažas dalībvalstis nav pilnībā izpildījušas savus pienākumus, kas noteikti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 1987/2006 (1) (Šengenas Informācijas sistēmas regula); vākt un analizēt informāciju par iespējamiem trūkumiem dalībvalstu un Komisijas rīcībā, nodrošinot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/399 (2) (Šengenas Robežu kodekss) saistīto noteikumu pilnīgu īstenošanu, un ierosināt atbilstošus pasākumus konstatēto nepilnību novēršanai; d) konstatēt trūkumus saistībā ar tiesu, tiesībaizsardzības un izlūkošanas informācijas apmaiņu starp dalībvalstīm; izmeklēt jo īpaši iespējamas plaši izplatītas nepilnības datu vākšanā, analizēšanā un informācijas paziņošanā, kas varētu palīdzēt novērst uzbrukumus, jo īpaši: — analizējot un novērtējot tādu ES datubāzu darbību kā Šengenas Informācijas sistēma (SIS), Vīzu informācijas sistēma (VIS), kopējais Eiropas Informācijas apmaiņas modelis (EIXM), un iespējamās nepilnības, dalībvalstīm īstenojot spēkā esošos tiesību instrumentus, piemēram, Padomes Lēmumu 2008/615/TI (3) vai Padomes Pamatlēmumu 2006/960/TI (4); analizējot jo īpaši cēloņus, kāpēc dažas dalībvalstis nepapildināja šīs datubāzes ar informāciju, īpaši attiecībā uz to pienākumiem, kas noteikti Šengenas Informācijas sistēmas regulā un Padomes Lēmumā 2007/533/TI (5); — analizējot varbūtību, ka dalībvalstis nav izpildījušas Padomes Lēmuma 2005/671/TI (6) 2. panta 3. punktā noteikto pienākumu, kas paredz, ka Eiropolam un Eurojust nosūta vismaz minētā panta 4. un 5. punktā noteikto informāciju, kuru attiecīgā iestāde savākusi; — vācot un analizējot informāciju par to, kā dalībvalstu iestādes ievēro Pamatlēmuma 2006/960/TI 3. un 7. pantā noteikto pienākumu, proti, nodrošināt, ka kompetentās tiesībaizsardzības iestādes sniedz citu dalībvalstu kompetentajām tiesībaizsardzības iestādēm attiecīgo informāciju un izlūkdatus gadījumos, kad ir faktiski iemesli uzskatīt, ka informācija un izlūkdati varētu palīdzēt atklāt, novērst vai izmeklēt Pamatlēmuma 2002/584/TI (7) 2. panta 2. punktā minētos nodarījumus; — pārbaudot, vai Eiropols ir pilnībā izpildījis paziņošanas pienākumu, kurš noteikts 17. pantā Padomes Lēmumā 2009/371/TI (8), kas atcelts ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/794 (9); — pārbaudot, vai dalībvalstu valsts vienības ir pilnībā izpildījušas pienākumu, kas noteikts 8. panta 4. punkta a) apakšpunktā Lēmumā 2009/371/TI, kas atcelts ar Regulu (ES) 2016/794, pēc savas iniciatīvas sniedzot Eiropolam informāciju un izlūkdatus, kas vajadzīgi tā pienākumu veikšanai; — izmeklējot iespējamos trūkumus informācijas apmaiņā starp ES aģentūrām, kā arī tiesiskos līdzekļus un šo aģentūru vajadzību pēc piekļuves Šengenas informācijas sistēmai un citām attiecīgām ES informācijas sistēmām; — novērtējot pašreizējo neoficiālo sadarbību starp dalībvalstu izlūkošanas dienestiem un izvērtējot efektivitāti informācijas apmaiņas un praktiskās sadarbības ziņā; — izskatot Eiropas Savienības attiecības ar trešām valstīm un starptautiskām struktūrām cīņā pret terorismu, tostarp pastāvošo starptautisko sadarbību un instrumentus cīņā pret terorismu, arī paraugprakses apmaiņu, un pašreizējā informācijas apmaiņas līmeņa efektivitāti; e) izvērtēt, kā ES terorisma apkarošanas tiesību akti un to īstenošana ietekmē pamattiesības; f) izvērtēt, cik pieejami un efektīvi ir visi resursi, kas piešķirti kompetentajām iestādēm, kuras ir iesaistītas cīņā pret terorismu (policija, armija, tiesas, budžets, izlūkošana, novērošana, informācija, IT utt.) dalībvalstīs un ES līmenī; analizēt iespējamos trūkumus policijas sadarbībā un šķēršļus praktiskai pārrobežu tiesībaizsardzības sadarbībai izmeklēšanas jomā saistībā ar cīņu pret terorismu, konstatējot tehniskus, strukturālus un juridiskus ierobežojumus attiecībā uz izmeklēšanas spējām; g) izmeklēt trūkumus tiesu sistēmās un tiesu iestāžu sadarbībā ES līmenī, kā arī sadarbībā pārrobežu izmeklēšanās, jo īpaši izmantojot Eurojust, Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu, kopējās izmeklēšanas grupas, kā arī Eiropas apcietināšanas orderi un Eiropas izmeklēšanas rīkojumu; konstatēt tehniskus, strukturālus un juridiskus ierobežojumus attiecībā uz izmeklēšanas un kriminālvajāšanas spējām; h) izskatīt pašreizējo paraugprakses apmaiņu un sadarbību starp valstu iestādēm un attiecīgajām ES struktūrām saistībā ar viegli pieejamu mērķu, tostarp tranzīta zonu, aizsardzību, piemēram, lidostu un dzelzceļa staciju, kā arī kritiskās infrastruktūras aizsardzību, kā paredzēts Padomes Direktīvā 2008/114/EK (10), i) izpētīt pašreizējos mehānismus, kuri ir pieejami terorismā cietušajiem, jo īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2012/29/ES (11), identificējot pastāvošo paraugpraksi, ar kuru būtu jāapmainās; j) vākt informāciju un analizēt radikalizācijas procesu un to radikalizācijas novēršanas programmu efektivitāti, kas ir izstrādātas ierobežotā skaitā dalībvalstu; konstatēt paraugpraksi, ar kuru būtu jāapmainās, un pārliecināties, vai dalībvalstis ir veikušas attiecīgus pasākumus šajā sakarā; k) izvērtēt to, cik efektīva ir dalībvalstu sadarbība, kā arī sadarbība starp kompetentajām iestādēm, atbildīgajiem subjektiem un tiesībaizsardzības iestādēm cīņā pret nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un terorisma finansēšanu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/60/EK (12), un apmainīties ar viedokļiem ar attiecīgajiem dalībniekiem banku nozarē un krāpšanas gadījumu izmeklēšanas un tiesībaizsardzības iestādēm, lai konstatētu jaunus terorisma finansēšanas veidus, tostarp tās saiknes ar organizēto noziedzību; l) sniegt jebkādus ieteikumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem visos iepriekš minētajos jautājumos, un šiem nolūkiem izveidot vajadzīgos kontaktus, doties vizītēs un organizēt uzklausīšanas ar Eiropas Savienības iestādēm un attiecīgajām aģentūrām, kā arī starptautiskām un valsts iestādēm, dalībvalstu un trešo valstu parlamentiem un valdībām, un ierēdņiem, kuri ir iesaistīti ikdienas cīņā pret terorismu, piemēram, tiesībaizsardzības iestādēs, policijas iestādēs, izlūkdienestos, tiesnešiem un maģistrātiem, kā arī zinātnieku aprindu, uzņēmumu un pilsoniskās sabiedrības, tostarp cietušo organizāciju, pārstāvjiem;