LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 57/19

Pieteikuma publikācija saskaņā ar 50. panta 2. punkta a) apakšpunktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1151/2012 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu kvalitātes shēmām

2013/C 57/09

Šī publikācija dod tiesības izteikt iebildumus pret pieteikumu atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1151/2012 51. pantam.

VIENOTS DOKUMENTS

PADOMES REGULA (EK) Nr. 510/2006

par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību (1)

“PRÉS-SALÉS DU MONT-SAINT-MICHEL”

EK Nr.: FR-PDO-0005-0813-25.06.2010

AĢIN ( ) ACVN ( X )

1. Nosaukums:

“Prés-salés du Mont-Saint-Michel”

2. Dalībvalsts vai trešā valsts:

Francija

3. Lauksaimniecības produkta vai pārtikas produkta apraksts:

3.1. Produkta veids:

1.1. grupa. Svaiga gaļa (un subprodukti)

3.2. Produkta apraksts, uz kuru attiecas nosaukums (1):

Gaļa, ko apzīmē ar cilmes vietas nosaukumu “Prés-salés du Mont-Saint-Michel”, ir iegūta no jēriem, kuri nav vecāki par 12 mēnešiem un kuru raksturīgās īpašības veidojušās piejūras ganību ietekmē. Šie jēri cēlušies no šādu šķirņu teķiem: Suffolk, Roussin, Rouge de l’Ouest, Vendéen, Cotentin, Avranchin, Charollais vai no teķiem, kas dzimuši no aitām, kuras cēlušās no saimniecībām, kas ir apstiprinātas piejūras solončaku ganību saimniecības ar attiecīgu dokumentu. Vaislas mātītes dzimušas no aitām, kas cēlušās no piejūras solončaku ganību saimniecībām un audzētas ģeogrāfiskajā apgabalā.

Liemeņiem ir jābūt ar šādām īpašībām:

— minimālais svars 14 kg,

— liemeņa profils mazizliekts: “profils no taisna līdz ieliektam” un “muskuļi vidēji līdz labi attīstīti” (U, R vai O muskuļaudu klase pēc EUROP skalas),

— taukaudu stāvoklis – “taukains vaskojums vai klāts ar vieglu tauku slāni” (atbilst 2. vai 3. taukaudu klasei pēc EUROP skalas),

— ārējie un iekšējie tauki stingri un baltā līdz baltā krēmkrāsā, vienmērīgā klājumā.

Gaļu piedāvā atdzesētu. Aizliegts izmantot sasaldētu un atlaidinātu gaļu.

3.3. Izejvielas (tikai pārstrādātiem produktiem):

—

3.4. Dzīvnieku barība (tikai dzīvnieku izcelsmes produktiem):

Jēri un aitas barību uzņem galvenokārt piejūras solončaku ganībās. Jēru audzēšana noris secīgos posmos: pēcdzemdību posms, piejūras solončaku ganību posms un, ja vajadzīgs, noslēguma posms.

— Pēcdzemdību posma laikā, kas pēc dzimšanas ilgst vismaz 45 dienas, taču ne ilgāk par 105 dienām, jēru pamatbarība ir mātes piens, bet papildbarībā var izēdināt piena pulveri, lopbarības līdzekļus vai barības koncentrātus.

— Piejūras solončaku ganību posmā, kas ilgst vismaz 70 dienas, jēri piejūras solončakos uzturas identificētās atsevišķās ganību platībās, bet applūduma gadījumā – patvēruma laukumos. Jēri barojas galvenokārt (līdztekus ganībām pieļaujams izēdināt ne vairāk par 400 g barības koncentrātu dienā) vai vienīgi ar ganību zāli.

— Noslēguma posmā (ja tas vajadzīgs jēriem, kas piejūras solončaku ganību posmā barojušies vienīgi ar ganību zāli) jēri vairs neganās piejūras solončaku ganībās, un ne ilgāk par 30 vai 40 dienām atkarā no gadalaika tiem izēdina lopbarības līdzekļus un barības koncentrātus.

Jebkurā gadījumā piejūras ganību posma ilgums, ieskaitot patvēruma laukumiņos pavadītās ganību dienas, kad piejūras solončakus appludina paisuma ūdeņi, ir vismaz puse no dzīvnieka dzīves ilguma.

Dažādajos dzīvnieku audzēšanas posmos patērētās lopbarības izcelsme ir ģeogrāfiskajā apgabalā, un šo lopbarību veido svaiga zāle, kuru nogana vai uzglabā siena vai skābsiena veidā un kurā sausnas saturs ir vismaz 50 %, saknes un bumbuļi, kā arī dārzeņi.

No 2013. gada 1. jūlija kukurūzas skābbarības izēdināšana ir aizliegta.

Aitām un jēriem izēdināmos barības koncentrātus atkarībā no dažādajiem dzīvnieku audzēšanas posmiem veido šādas sastāvdaļas:

— labības graudi, labības produkti un blakusprodukti – mieži, kukurūza, kvieši, tritikāle, auzas,

— eļļasaugu sēklas, eļļasaugu produkti un blakusprodukti – sojas, saulespuķu, rapša un linsēklu rauši, sojas sēklas, sojas pākstis;

— proteīnaugi – zirņi, lupīna, lauka pupas;

— bumbuļaugi un sakņaugi, to produkti un blakusprodukti – biešu mīkstumi;

— lopbarība – lucerna, salmi;

— melase – cukurniedru melase;

— piedevas;

— minerālvielas, vitamīni.

Lopbarībai 100 % apmērā jābūt iegūtai ģeogrāfiskajā apgabalā, bet barības koncentrāti tajā iegūstami 50 % apmērā.

Saimniecībā esošo aitu ganāmpulkam atļauts izēdināt vienīgi tādus augus, blakusproduktus un barības līdzekļus, kas nav iegūti no ģenētiski modificētiem produktiem. Solončaku pļavu lopkopības saimniecībās izmantoto barības līdzekļu sastāvā nedrīkst ietilpt nekādi dzīvnieku izcelsmes produkti, izņemot piena produktus.

3.5. Īpaši ražošanas posmi, kas jāveic noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā:

Atnešanās, audzēšana un nokaušana

3.6. Īpaši noteikumi griešanai, rīvēšanai, iepakošanai u. c.:

—

3.7. Īpaši noteikumi marķēšanai:

Ar cilmes vietas nosaukumu “Prés-salés du Mont-Saint-Michel” apzīmēto gaļu pēc liemeņa pirmās atdzesēšanas identificē un marķē uz tā ar neizdzēšamas tintes marķējumu, kurā ir norāde “Prés-salés MSM”, apzīmējot galvenās daļas: plecus, sānus un kājas.

Realizācijas posmos līdz pat galīgajam izplatītājam liemeņiem un no tā iegūtajiem izcirtņiem jābūt ar marķējumu, uz kura norādīta vismaz šāda informācija:

— aizsargātais nosaukums,

— norāde “appellation d’origine protégée” (aizsargāts cilmes vietas nosaukums),

— Eiropas Savienības ACVN simbols,

— lopkopja vārds un uzvārds,

— lopkopības saimniecības numurs,

— jēra valsts identifikācijas numurs,

— kaušanas datums,

— kaušanas vieta un lopkautuves numurs,

— norāde “le temps de maturation sur os entre les dates d'abattage des agneaux et de la vente au détail au consommateur final est de 4 jours pleins au minimum” (neatkaulotas gaļas nogatavināšanās laiks no jēru kaušanas dienas līdz mazumtirdzniecībai galīgajam patērētājam ir vismaz 4 pilnas dienas).

4. Precīza ģeogrāfiskā apgabala definīcija:

Ģeogrāfisko apgabalu, kurā jēri dzimst, tiek audzēti un nokauti, veido šādi Manche un Ille et Vilaine departamenta 42 kantoni, no kuriem 6 – daļēji, un tie ir šādi.

Manche departamentā: visu pašvaldību teritorija Avranches, Barneville-Carteret, Beaumont-Hague, Bréhal, Bricquebec, Cherbourg-Octeville, Cherbourg-Octeville-Sud-Ouest, Coutances, Ducey, Equeurdreville-Hainneville, Granville, la Haye-Pesnel, Isigny-le-Buat, Jullouville, Lessay, Montmartin-sur-Mer, Les Pieux, Pontorson, Saint-Hilaire-du-Harcouët, Saint-James, Saint-Malo-de-la-Lande, Saint-Ovin, Saint-Sauveur-le-Vicomte, Sartilly, Tourlaville, Valognes un Vesly kantonā; Haye-du-Puits kantona pašvaldību teritorija, izņemot šādas pašvaldības: Appeville, Coigny, Cretteville, Houtteville, Prétot-Sainte-Suzanne un Vindefontaine; Saint-Sauveur-Lendelin kantonā: Muneville-le-Bingard un La Ronde-Haye pašvaldības teritorija.

Ille et Vilaine departamentā: visu pašvaldību teritorija Antrain, Dol-de-Bretagne, Fougères-Nord, Fougères-Sud, Louvigné-du-Désert, Pleine-Fougère, Saint-Aubin-du-Cormier un Saint-Brice-en-Coglès kantonā; Cancale kantonā: La Fresnaie, Hirel un Saint-Benoit-des-Ondes pašvaldības teritorija; Saint-Aubin d’Aubigné kantonā: Andouillé-Neuville, Gahard, Romazy, Saint-Aubin-d’Aubigné, Sens-de-Bretagne un Vieux-Vy-sur-Couesnon pašvaldības teritorija; Vitré-est un Vitré-ouest kantonā: Balazé, Châtillon-en-Vendelais, Montautour, Princé, Saint-M'Hervé un Vitré pašvaldības teritorija.

5. Saikne ar ģeogrāfisko apgabalu:

5.1. Ģeogrāfiskā apgabala specifika:

Saikni stiprinoši dabas faktori

Ģeogrāfiskais apgabals atrodas Normandijas-Bretaņas jūras līča apkaimē un plešas Manche un Ille et Vilaine departamenta piekrastes daļā. Šis piekrastes apgabals ievērojams ar savdabīgu jūras krastu, kam ir liela nozīme, un stipru jūras un okeāna klimatisko ietekmi. Šā ģeogrāfiskā apgabala vidienē atrodas pļavas, ko regulāri appludina jūras ūdens un ko sauc par piejūras solončakiem vai zālājiem, kurā dzīvnieki gūst sev pamatbarību. Šie solončaki veido plūdmaiņu zonu augšējo daļu. Tie izveidojušies vietvietām Senmišela kalna (Mont-Saint-Michel) līcī un estuāros uz rietumiem no Cotentin, kur slāņojas smalkas sanesas un nesniedzas viļņi un stipras straumes. Piejūras solončaku augsne pamatā veidota no jūras dūņām, ko sauc par tangue (smilšainas dūņas), un ļoti smalkām, ar kaļķi bagātām smiltīm. Šīs zemes platības klātas ar ļoti biezu, sīki sazarojušos erātisko kanālu un kanāliņu tīklu, kas dala zālāju daudzās izmantojamās vienībās un rada aitu ganāmpulkam pārvaramus pārvietošanās šķēršļus.

Tur sastopama sāļajām augsnēm un applūdumiem pielāgojusies augu valsts, ko veido tā sauktās halofītiskās sugas. Vairākas no tām, piemēram, Puccinellia maritima, Triglochin maritima vai Halimione portulacoides, it īpaši, ja šo sugu augi ir pārcietuši salnu, aitas ir ļoti iecienījušas, un tās tādējādi veido galveno barības daļu jēriem, no kuriem iegūst produktu “Prés-salés du Mont-Saint-Michel”.

Saikni stiprinoši cilvēkfaktori

Par jēru audzēšanu Senmišela kalna līcī rakstiskas liecības ir jau kopš X gadsimta, kad šā kalna klosteros apmetušies mūki izmantoja tiem piešķirtās aitu turēšanas tiesības – “brebiage”. Dati par aitkopības produkcijas ražošanu tajā laikmetā minēti arī Cotentin mazo ostu apgabalā atrodošās Lessay abatijas dibināšanas hartā, jo abatija dāvājumā bija saņēmusi divas aitu kūtis; pēcāk, 1181. gadā, šīs abatijas maksājamo desmito tiesu cita starpā veidoja divas trešdaļas aitu vilnas (Anrī II Plantageneta harta).

Līdz XX gadsimta pirmajai pusei aitu ganāmpulkos dzīvnieki turēti grupās, sasaistīti kopā pa 2–4 īpatņiem, izņemot Senmišela kalna polderus, kur samērā lieli ganāmpulki laisti ganībās piejūras solončakos ganu uzraudzībā. Sākot ar XX gadsimta otro pusi, veidojas lopkopības saimniecības ar lielāku specializāciju, kuru rīcībā ir aitu kūtis.

Lai pielāgotos vides radītajiem fiziskajiem ierobežojumiem, lopkopji vienmēr veikuši selekcijas darbu, izraugoties vaislinieces īpašā veidā – tā lai tās būtu mātītes, kurām ir labākās māšu–zīdītāju īpašības, ņemot vērā dzīvnieku spēju pārvietoties applūstošās zemes platībās un jēru spēju augot pielāgoties piejūras solončaku augu veģetācijas periodam. Šādos apstākļos mātītes, kas ņemtas no pašu ganāmpulka, bet tēviņi, kas iepirkti no ārpuses, pieder pie šķirnēm, kuras labi pielāgojušās piejūras solončaku dzīves apstākļiem un kuru īpatņi muskuļaudu masas ziņā ir salīdzinoši lēnaudzīgāki.

Piejūras sāļo pļavu jēru audzēšana attīstījusies, pateicoties arī kūtu ierīkošanai un to pļavu apsaimniekošanai, kuras atrodas zemes īpašumos piejūras solončaku tuvumā. To pastāvēšana ir nepieciešama, lai dzīvniekiem būtu kur patverties gan atnešanās laikā, gan arī tad, kad paisumu laikā piejūras pļavas applūst ar jūras ūdeņiem.

Lai pārvarētu īpatņu augšanas lielo nevienmērīgumu ganāmpulkā un klimatisko apstākļu nestabilitāti, lopkopji izstrādājuši attiecīgajai vietai pielāgotu papildbarības izēdināšanas stratēģiju. Ja dzīvnieku patvērumu vietas ir krasta tuvumā, papildbarību var izēdināt vakarā pēc ganībām. Ja patvērumu vietas atrodas attālāk, lopkopji var īstenot tikai pirmskaušanas nobarošanu. Tai izmantojamie barības līdzekļi lielākoties ir ražoti uz vietas apgabalā, kaut arī daļa, it īpaši ar slāpekli bagātā barība, var tikt ievesta no ārienes.

Šī īpašā lopkopības prakse un vietējo audzētāju, miesnieku un lopkautuvju sadarbība bija noteicoši faktori, kuru dēļ pastāvīgi izmantoja tuvējās lopkautuves, kas saglabājušas raksturīgos aitu kaušanas līdzekļus un zinātību. Saskaņā ar šo īpašo kaušanas prasmi laiks, kuru jēri pirms nokaušanas pavada lopkautuvē, ir neilgs un apstākļi – ērti, bet jēru nokaušana, liemeņu sadale un iekšu izņemšana tiek veikta sevišķi rūpīgi; tādējādi tiek pasargāti virsējie tauki un netiek pieļauta liemeņa notraipīšana. Regulēti tiek arī mitruma izdalīšanās un gaļas nogatavošanās apstākļi. Liemeņu atbilstību pārbauda tikai pēc tam, kad šīs darbības ir paveiktas, un vērtē jo īpaši tauku kvalitāti un liemeņu izskatu.

5.2. Produkta specifika:

Liemeņiem raksturīgi balti un stingri tauki, to sadalījums liemenī ir vienmērīgs. Liemeņiem ir taukains vaskojums vai tie ir klāti ar vieglu tauku slāni, liemeņu profils ir mazizliekts, un kājas ir samērā taisnas. Gaļa izceļas ar sārtu krāsu, garām muskuļšķiedrām un marmorējumu (intramuskulārajiem taukiem). Cepot gaļa ir ļoti sulīga, un sulīgums saglabājas visu košļāšanas laiku; gaļas aromātiskā garša mutē ir stipra un paliekoša, nav tauksviedru piegaršas.

Šīs gaļas specifiskums ir atzīts jau sen, kā par to liecina konstatējums, ko sniedzis Pierre Thomas du Fosse – Ruānas (Rouen) zinātnieks un literāts, kas Pontorsonā (Pontorson) ieradies 1691. gada vasarā: „Jūras piekrastes zāle ir kā mazais mārsils, tā piešķir aitas gaļai tik izsmalcinātu garšu, ka tās dēļ varētu atteikties no irbes vai fazāna gaļas – tik stipri šī zāle uzlabo gaļas garšu.”

Šo seno izslavētību jo īpaši apstiprināja nesenāks notikums – Kānas (Caen) apelācijas tiesas 1986. gada 24. janvāra nolēmums, kurā precizēts, ka aitas, ko periodiski laiž ganībās, kuras periodiski klāj jūras ūdens, parasti sauc par sāļo pļavu aitām, un ka ir atzīts, ka šādi audzētu dzīvnieku gaļai piemīt īpaša kvalitāte.

5.3. Saikne starp ģeogrāfisko apgabalu un produkta kvalitāti vai īpašībām (ACVN) vai produkta īpašo kvalitāti, reputāciju vai citām īpašībām (AĢIN):

Saikni starp gaļu “Prés-salés du Mont-Saint-Michel” un tās ražošanas vietu veido tas, ka aitu ganāmpulks patērē piejūras solončakos augošos augus un veic fizisku piepūli, lai tiktu pie šādas barības. Šai fiziskajai piepūlei ir nozīmīga vieta saiknē ar vietējo zemi gan Senmišela kalna līča solončakos, kas sniedz lielu plašumu, kur dzīvniekiem pārvietoties, gan arī Cotentin mazo ostu apkaimē, kaut arī tur zālāji nav tik plaši. Šādai nozīmei ir savs pamats: piejūras solončaku lopbarība ir samērā mazvērtīga, un aitu iecienīto sugu zāles retums liek tām pārvietoties lielos attālumus, lai nodrošinātu sev vajadzīgo barības devu. Tā rezultātā liemeņi ir mazizliekti un gaļai ir koša krāsa.

Šīs gaļai piemītošās īpašības pastiprina ierobežojumi, kas raksturīgi šīm irdenās zemes platībām, ko drumstalo dziļu erātisko kanālu tīkls un kas pakļautas skarbā klimata ietekmei. Šo skarbo apstākļu dēļ dzīvnieki, kad tie vēl ir pārāk jauni, solončakos bieži vien nevar nokļūt, taču paaugušies, tiem jāpaliek tajos pietiekami ilgi, lai pilnībā izmantotu šo īpašo barību, tādējādi veidojot gaļas sevišķo kvalitāti.

Šādos lopkopības apstākļos izaug dzīvnieki, no kuriem iegūtie liemeņi ir ne tikai mazizliekti, bet arī to tauki ir stingri un to ir nedaudz, kā arī gaļas garša ir īpaša, turklāt bez tauksviedru piegaršas.

Šīs īpašības neiet zudumā, jo dzīvniekus kauj audzēšanas vietu tuvienē. Šāds tuvums neprasa ilgu transportēšanas laiku, tāpēc dzīvnieki tiek pasargāti no stresa – potenciāla gaļas īpašību bojāšanas faktora, un tādējādi gaļa saglabā organoleptiskās īpašības, ko tā ieguvusi, dzīvniekam augot šādās lopkopības saimniecībās. Šī aitu audzēšana ir ļāvusi ģeogrāfiskajā apgabalā attīstīt un saglabāt lopkautuves ar specifisku zinātību – tajās gan ievēro izejvielas kvalitāti, gan arī prot saglabāt virsējo tauku slāni un nepārkāpt aizliegumu mazgāt jērus dušā, vienlaikus atvieglojot liemeņu atbilstības kontroli.

Tādējādi sāļajās pļavās audzēto jēru gaļas sulīgums un labā garša, ko atzinīgi vērtē gastronomi, dara to par ļoti izslavētu gaļu – par to jau vairāk kā gadsimtu liecina pārdošanas cenas, kas ir par 50–100 % augstākas nekā parastai jēra gaļai.

Atsauce uz specifikācijas publikāciju:

(Regulas (EK) Nr. 510/2006 5. panta 7. punkts (2))

https://www.inao.gouv.fr/fichier/CDCPresSalesMontSaintMichel.pdf

(1) Aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 21. novembra Regulu (ES) Nr. 1151/2012 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu kvalitātes shēmām.

(2) Skat. 1. atsauci.