Rezultātu apkopojumā izmantoti dati no dažādiem informācijas avotiem. Lielu daļu kvantitatīvo datu sniedz Eiropas Padomes Tiesiskuma efektivitātes izvērtēšanas komisija (CEPEJ), ar ko Komisija ir noslēgusi līgumu par īpaša gada pētījuma veikšanu. Tiek izmantoti dati par laikposmu no 2010. gada līdz 2015. gadam, un dalībvalstis tos ir sniegušas atbilstoši CEPEJ metodikai. Pētījumā iekļautas arī detalizētas piezīmes un informācijas lapas par īpašām iezīmēm konkrētā valstī, kas nodrošina plašāku kontekstu. Tās ir jāinterpretē kopā ar sniegtajiem datiem.

Daži no efektīvas tiesu sistēmas būtiskākajiem rādītājiem ir savlaicīgums, neatkarība, pieejamas cenas un ērta piekļuve neatkarīgi no tā, uz kādu valsts tiesu sistēmas modeli vai tiesiskajām tradīcijām tā ir balstīta.

Liela daļa dalībvalstu 2016. gadā ieguldīja pūles, lai uzlabotu valsts tiesu sistēmas efektivitāti. Tiesu sistēmas reformām ir nepieciešams laiks, reizēm vairāki gadi no jaunu reformu izziņošanas, tiesību aktu un reglamentējošu noteikumu pieņemšanas līdz reālai apstiprināto pasākumu īstenošanai. 1. diagrammā ir sniegts apstiprināto un paredzēto tiesu sistēmas reformu pārskats. Tas ir uz faktiem balstīts pārskats par to, “kurš ar ko nodarbojas”, bez kvalitatīva novērtējuma. Šajā ziņā ir svarīgi uzsvērt, ka jebkurā tiesu sistēmas reformā ir jāaizstāv tiesiskums un jāievēro Eiropas standarti attiecībā uz tiesu sistēmas neatkarību. 1. diagrammā ir redzams, ka vairākās dalībvalstīs liela uzmanība joprojām tiek pievērsta procesuālajām tiesībām un ir izziņots ievērojams skaits jaunu reformu saistībā ar juridisko palīdzību, strīdu alternatīvas izšķiršanas metodēm (SAI), tiesu specializāciju un tiesu kartēm. Salīdzinot ar 2015. gada rezultātu apkopojumu, ir redzams, ka aktivitātes līmenis kopumā ir saglabājies stabils gan izziņoto reformu, gan apspriesto pasākumu ziņā.

CEPEJ ievāktie dati par tiesvedības ilgumu norāda “nolēmumu pieņemšanas laiku”, kas ir aprēķinātais tiesvedības ilgums (balstoties uz nepabeigto lietu un pabeigto lietu skaita attiecību). Dati par tiesu efektivitāti, piemērojot ES tiesības konkrētās jomās, norāda vidējo tiesvedības ilgumu, kas iegūts no tiesās esošo lietu reālā izskatīšanas ilguma. Jāatzīmē, ka tiesvedības ilgums vienā dalībvalstī var būtiski atšķirties arī atkarībā no ģeogrāfiskā novietojuma, jo īpaši pilsētu centros, kur komercdarbības dēļ var palielināties izskatāmo lietu apjoms.

Komisija turpina atbalstīt tiesu sistēmu reformas ar Eiropas strukturālajiem un investīciju fondiem (ESI fondi). Pašreizējā plānošanas periodā no 2014. gada līdz 2020. gadam no ESI fondiem tiks piešķirti EUR 4,2 miljardi, lai atbalstītu dalībvalstu centienus stiprināt to valsts pārvades, tostarp tiesu sistēmas, kapacitāti. Tiesu sistēmu par prioritāro jomu atbalstam no ESI fondiem ir izvirzījušas 14 dalībvalstis. Komisija uzsver, ka, īstenojot šīs prioritātes, ir svarīgi izmantot uz rezultātiem orientētu pieeju, un aicina dalībvalstis novērtēt ESI fondu atbalsta ietekmi. Tehnisko atbalstu no Komisijas Strukturālo reformu atbalsta dienesta 2016. gadā lūdza piecas dalībvalstis, piemēram, lūdzot dalīties valstu pieredzē saistībā ar tiesu karšu reformām.

Šī sadaļa papildina vispārīgos datus par tiesu sistēmu efektivitāti, un šeit sniegta informācija par vidējo tiesvedības ilgumu konkrētās jomās, kas saistītas ar ES tiesībām. 2017. gada rezultātu apkopojums ir balstīts uz iepriekšējiem datiem tādās jomās kā konkurence, elektroniskā komunikācija, ES preču zīme un patērētāju tiesību aizsardzība, un tajā sniegti arī dati par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanu. Jomas ir izvēlētas, vadoties pēc to būtiskuma vienotajam tirgum un uzņēmējdarbības videi. Kopumā ilgstoša tiesvedības kavēšanās var negatīvi ietekmēt no ES tiesību aktiem izrietošo tiesību izmantošanu, piemēram, gadījumos, kad tiesiskās aizsardzības līdzekļi vairs nav pieejami vai arī smagi finanšu zaudējumi kļūst neatgūstami.

*Beļģija, Luksemburga, Austrija, Somija, Zviedrija un Apvienotā Karaliste: scenārijs netiek piemērots, jo patērētāju tiesību aizsardzības iestādes nav pilnvarotas pieņemt lēmumus par attiecīgo patērētāju tiesību aizsardzības noteikumu pārkāpumiem. Dažās no šīm dalībvalstīm (piemēram, Somijā un Zviedrijā) patērētāju tiesību aizsardzības iestādes varu ierosināt lietas tiesā vai sazināties ar prokuroru (Beļģija). Vācija: administratīvās iestādes var pieņemt lēmumus tikai pārrobežu lietās, bet ne citās saistītās lietās, jo Federālā tieslietu un patērētāju tiesību aizsardzības ministrija ir norīkojusi izpildes pasākumus īstenot citām kvalificētām iestādēm. Dažās dalībvalstīs (Bulgārijā, Dānijā, Igaunijā, Īrijā, Spānijā un Lietuvā) ir jauktas sistēmas, kurās par atsevišķiem noteikumiem (piemēram, negodīgiem līguma nosacījumiem Bulgārijā un Kiprā) prasības tiesā ir jāiesniedz patērētājiem. Vācija, Austrija: lielākoties civiltiesību īstenošana patērētāju tiesībās ar patērētāju vai privāto / daļēji privāto iestāžu starpniecību. Spānija: dati aptver četras autonomas komūnas. Atsevišķos gados attiecīgo lietu skaits Dānijā, Igaunijā, Grieķijā, Francijā, Horvātijā un Nīderlandē bija niecīgs (mazāk par piecām gadā). Tas var nozīmēt, ka gada dati ir atkarīgi no vienas lietas ar ļoti ilgu vai īsu izskatīšanas laiku, tādējādi radot lielas atšķirības starp dažādiem gadiem. Itālija, Polija un Rumānija sniedza aplēses. Tukšs stabiņš attiecīgajā gadā nozīmē, ka Dānija un Nīderlande neziņoja par nevienu lietu, bet dati par Grieķiju, Franciju, Portugāli un Slovākiju nav pieejami. Dažu iestāžu pilnvaras aptver tikai daļu attiecīgo ES tiesību aktu attiecībā uz patērētāju tiesību aizsardzību.

*Lietu skaits dalībvalstīs ir atšķirīgs. Tukšs stabiņš liecina, ka dalībvalsts nav ziņojusi par lietām attiecīgajā gadā. Dažās instancēs saistīto lietu niecīgais skaits (Beļģijā, Igaunijā, Īrijā, Kiprā, Lietuvā un Apvienotajā Karalistē) nozīmē to, ka gada dati ir atkarīgi no vienas lietas ar ļoti ilgu vai īsu izskatīšanas laiku, kas var radīt lielas atšķirības starp dažādiem gadiem. Dānija: pirmās instances apelācijas lietas izskata tiesām pielīdzināma iestāde. Spānija, Austrija un Polija: izskata dažādas tiesas atkarībā no lietas būtības. Portugāle: vidējais ilgums ir 1706 dienas.

tiesa var lemt par pagaidu pasākumiem, lai īslaicīgi aizkavētu vai novērstu pārkāpumu. Dati ES preču zīmes un elektroniskās komunikācijas jomā liecina, ka saistītās tiesvedības ilgums dalībvalstīs var svārstīties no vairākām dienām līdz astoņiem mēnešiem (20. diagramma), turklāt tas atkarīgs no lietas veida vienā valstī. Mazais lietu skaits saistībā ar pagaidu pasākumiem dažās dalībvalstīs var būt saistīts arī ar procesuālajiem noteikumiem, kas padara pasākumu izmantošanu sarežģītāku;

dažādo izpildes ķēdē iesaistīto struktūru nozīme ir attēlota patērētāju jomā. 16. un 17. diagrammā ir attēlots gan administratīvā procesa, gan tiesvedības ilgums. Kad iesaistās šīs divas ķēdes daļas, kopējais procesa ilgums var svārstīties, piemēram, no aptuveni 160 līdz 1200 dienām atkarībā no dalībvalsts. Taču dati liecina, ka daudzās dalībvalstīs liela daļa administratīvo lēmumu netiek pārsūdzēti tiesā, kas ļauj secināt, ka daudzi pārkāpumi tiek atrisināti tikai administratīvā ceļā;

konkurences un elektroniskās komunikācijas lietas vidēji ir vismaz vairākus mēnešus ilgākas nekā lietas konkrētās ES preču zīmes un patērētāju tiesību aizsardzības jomās. To var skaidrot ar konkurences un elektroniskās komunikācijas lietu sarežģītību un ekonomisko nozīmi, kā arī, iespējams, procesuālajiem noteikumiem dažās ES valstīs. Lietu izskatīšanas ilgums vienas dalībvalsts ietvaros var krasi atšķirties atkarībā no tiesību jomas;

Lielākajā daļā dalībvalstu pusēm, uzsākot tiesvedību, ir jāmaksā tiesas nodeva. 22. diagrammā ir salīdzināta tiesas nodevas likme abos scenārijos, kas izteikta kā daļa no prasības vērtības. Piemēram, ja turpmāk redzamajā diagrammā tiesas nodeva ir 10 % no EUR 6000 prasības, patērētājam par tiesvedības uzsākšanu jāmaksā EUR 600. Prasība ar zemu vērtību ir balstīta uz katras dalībvalsts Eurostat nabadzības riska slieksni.

* Diagrammā uzrādīts slieksnis (no 40 % līdz –30 %) juridiskās palīdzības saņemšanai. Dānijā, Vācijā, Īrijā, Francijā, Horvātijā, Lietuvā, Nīderlandē, Portugālē, Somijā un Zviedrijā juridisko palīdzību sniedz pie 40–154 % ienākuma sliekšņa. Ungārijā, Rumānijā un Apvienotajā Karalistē (Skotijā) juridisko palīdzību sniedz pie ienākuma sliekšņa robežās starp –30 % un –68 %. “Prasība ar zemu vērtību” ir prasība, kas atbilst Eurostat nabadzības riska slieksnim uz vienu personu katrā dalībvalstī, pārvērstam mēneša ienākumos (piemēram, 2014. gadā šī vērtība bija robežās no EUR 110 Rumānijā līdz EUR 1716 Luksemburgā). Lielākā daļa dalībvalstu, aprēķinot atbilstības tiesības saņemt juridisko palīdzību, par pamatu izmanto neto ienākumus, izņemot Dāniju, Luksemburgu un Nīderlandi, kuras izmanto bruto ienākumus. Īrijā, Slovākijā un Apvienotajā Karalistē (Skotijā) juridiskā palīdzība nav pieejama prasībām, kuru vērtība atbilst attiecīgajam nabadzības riska slieksnim, jo summa būtu pārāk maza. Vācija: ienākumu slieksni nosaka, pamatojoties uz 2016. gada Prozesskostenhilfebekanntmachung un vidējām ar mājokli saistītajām izmaksām gadā (SILC). Latvija: ienākumi robežās no EUR 128,06 līdz EUR 320, atkarībā no pieteikuma iesniedzēja dzīvesvietas. Koeficients balstīts uz vidējo aritmētisko.

Visā tiesu sistēmas ķēdē ir nepieciešama pieejamība, lai atvieglotu attiecīgās informācijas iegūšanu — par tiesu sistēmu, to, kā celt prasību un kādi ir ar to saistītie finanšu aspekti, par tiesvedības statusu līdz pat tās beigām —, lai nodrošinātu ātru piekļuvi nolēmumam tiešsaistē.

*Katrai no trijām instancēm var piešķirt divus punktus, ja tiek nodrošināta civillietu/komerclietu un administratīvo lietu pieejamība. Ja ir aptverta tikai viena no divām lietu kategorijām, katrai instancei tiek piešķirts tikai viens punkts. Maksimālais iespējamais rezultāts: 30 punkti. Dānija: lielāko daļu lietu lemj neatkarīgas koleģiālas tiesām pielīdzināmas administratīvās iestādes ārpus Dānijas tiesām. Nīderlande: katram publicētajam spriedumam nav pievienoti atslēgvārdi, bet gan satura rādītājs.

*Katrai no trijām instancēm var piešķirt divus punktus, ja tiek nodrošināta civillietu/komerclietu un administratīvo lietu pieejamība. Ja ir aptverta tikai viena no divām lietu kategorijām, tiek piešķirts tikai viens punkts. Maksimālais iespējamais rezultāts: 7 punkti. Vācija: katrā federālajā zemē tiesnešiem ir savas vadlīnijas saziņai ar presi un plašsaziņas līdzekļiem. Somija: visās tiesās ir cilvēks, kas nepieciešamības gadījumā var komunicēt ar presi, bet tas neietilpst personas galvenajos pienākumos.

37. diagramma. Profesionālu tiesnešu-sieviešu īpatsvara mainība pirmās un otrās instances tiesās no 2010. gada līdz 2015. gadam, kā arī augstākajās tiesās no 2010. gada līdz 2016. gadam* (atšķirība procentpunktos) (avots: Eiropas Komisija (augstākās tiesas) un CEPEJ pētījums (pirmās un otrās instances tiesas))

*Tabulā redzams tādu tiesnešu sadalījums, kas piedalās pastāvīgās apmācību aktivitātēs (t. i., tādās, kas norisinās pēc tiesnešu sākotnējās apmācības pirms kļūšanas par tiesnesi) katrā no četrām apzinātajām jomām, kas izteikts procentos no kopējā apmācīto tiesnešu skaita. Nav ņemta vērā juridiskā apmācība. Tiesnešu apmācības iestādes Apvienotajā Karalistē (Ziemeļīrijā) nenodrošināja īpašu apmācību par izvēlētajām prasmēm.

Standarti var paaugstināt tiesu sistēmu kvalitāti. Pēc 2016. gada rezultātu apkopojumā veiktās kvalitātes standartu kartēšanas šajā izdevumā tiek pētīti konkrēti standarti saistībā ar laiku un detalizētāku informāciju pusēm. 47.–49. diagrammā ir atspoguļota standartu izmantošana attiecībā uz laika ierobežojumiem, termiņiem un lietu uzkrāšanos, kā arī sniegts pārskats par to, kuras dalībvalstis izmanto šos standartus. Laika ierobežojumi ir kvantitatīvi termiņi, piemēram, laikam no lietas reģistrēšanas līdz pirmajai tiesas sēdei. Termiņi ir izmērāmi mērķi/prakse, piemēram, noteikums, ka iepriekš noteikta daļa lietu ir jāpabeidz noteiktā laikā. Lietu uzkrāšanās ir lietas, kas pēc iepriekš noteikta laika nav pabeigtas, piemēram, trīs mēnešus vai pat desmit gadus. 48. diagrammā ir redzams, cik daudzās tiesību jomās ir laika standarti.

Tiesu iestāžu neatkarība ir prasība, kas izriet no ES Pamattiesību hartā nostiprinātajām tiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesas priekšā (47. pants). Tas garantē tiesu sistēmas godīgumu, paredzamību un noteiktību, kas ir svarīgi elementi, lai radītu pievilcīgu vidi ieguldījumiem. Papildus informācijai par priekšstatu attiecībā uz tiesu iestāžu neatkarību, kas gūts no dažādiem avotiem, rezultātu apkopojumā ir atspoguļots, kā tiek organizētas tiesu sistēmas, lai aizsargātu tiesu sistēmas neatkarību konkrēta veida situācijās, kurās to neatkarība var būt apdraudēta. Turpinot sadarbību ar Eiropas tiesiskās sadarbības tīkliem, jo īpaši ar Eiropas Tieslietu padomju tīklu (ENCJ), 2017. gada rezultātu apkopojumā ir sniegti aktuāli dati par strukturālo neatkarību un jauni dati par tiesnešu iecelšanu amatā un novērtēšanu.

Lielākajā daļā dalībvalstu ir standarti pušu informēšanai par procedūras gaitu, tiesas grafiku vai iespējamiem kavējumiem (50. diagramma). Atšķirības starp dalībvalstīm lielākoties ir saistītas ar izmantotajām metodēm. Dažās dalībvalstīs ir sistēma automātiskai ziņošanai ar e-pasta vai īsziņas starpniecību, sniedzot informāciju par kavējumiem, grafikiem vai procedūras gaitu kopumā. Citas valstis vienkārši nodrošina piekļuvi informācijai tiešsaistē procedūras laikā, bet vēl citas atstāj to tiesu pārziņā. Attiecībā uz ērtību iedzīvotājiem vēlamāka ir automatizēta informēšana no tiesas puses, nevis informēšana, kurai nepieciešama pušu rīcība.

Pienācīga IKT izmantošana tiesās veicina ātrāku lietu izskatīšanu un samazina izmaksas. Piemēram, ar reformu, kuras rezultātā tiesām dalībvalstī tika rasta iespēja nosūtīt pusēm dokumentus elektroniski un pārējo papīra pastu nosūtīt ar centralizētas pasta sistēmas starpniecību, 2016. gadā tika ietaupīti vairāk nekā EUR 4,5 miljoni (vairāk nekā 2 % tiesu budžeta). Rezultātu apkopojums liecina, ka visās dalībvalstīs netiek īstenota prasību iesniegšana elektroniski (23. diagramma), kā arī nav iespēju sekot līdzi procedūras gaitai tiešsaistē. Aptauja par IKT reālo izmantošanu informācijas apmaiņā starp tiesām un advokātiem liecina, ka IKT rīki tiek plaši izmantoti 10 no 20 dalībvalstīm, kas piedalījās aptaujā (24. diagramma). Visbiežāk tos izmanto vispārīgai saziņai ar tiesām, savukārt dokumentu parakstīšana, prasību iesniegšana, pavēstu un pierādījumu iesniegšana elektroniski notiek nedaudz retāk. Astoņās no desmit dalībvalstīm, kurās advokāti ziņo par ievērojami retāku IKT izmantošanu, visbiežāk norādītais iemesls ir tāds, ka rīki nav pieejami, bet retāk tas saistīts ar sliktu pieredzi IKT izmantošanā.

3.3.2. Strukturālā neatkarība

Rezultātu apkopojumā ir sniegts pārskats par to, kā ir organizētas tiesu sistēmas, lai aizsargātu tiesu sistēmas neatkarību noteikta veida situācijās, kad tā var tikt apdraudēta. Šajā rezultātu apkopojumā uzsvars ir uz dažiem tiesnešu statusa galvenajiem aspektiem: tiesnešu iecelšanu (56. un 57. diagramma), tiesnešu novērtēšanu (58. diagramma), tiesnešu pārcelšanu bez viņu piekrišanas (59. diagramma) un tiesnešu atlaišanu (60. diagramma).

Standarti, kas nodrošina, ka šādās situācijās tiek ievērota tiesu sistēmas neatkarība, ir noteikti Eiropas Padomes 2010. gada Ieteikumā jautājumā par tiesnešu neatkarību, efektivitāti un pienākumiem (turpmāk — Ieteikums). Rezultātu apkopojumā sniegtie dati nav uzskatāmi par novērtējumu vai pašreizējiem kvantitatīvajiem datiem par aizsardzības pasākumu efektivitāti. To mērķis nav atspoguļot aizsardzības pasākumu sarežģītību un detaļas. Vairāku aizsardzības pasākumu esība pati par sevi nenodrošina tiesu sistēmas efektivitāti. Jāatzīmē arī tas, ka būtiska nozīme tiesu sistēmas neatkarības nodrošināšanā ir arī īstenošanas politikai un praksei, ar ko veicina tiesu iestāžu objektivitāti un novērš to korupciju.

– Aizsardzības pasākumi attiecībā uz tiesnešiem –

Strukturālās neatkarības garantijām ir nepieciešami noteikumi, tostarp par tiesnešu iecelšanu. 56. diagrammā ir attēlotas struktūras un iestādes, kas ierosina tiesnešus to pirmreizējai iecelšanai amatā pirmās instances tiesās, un iestādes, kas tos ieceļ amatā. Tajā arī redzams, vai tiesnešu pieņemšana darbā notiek ar īpaša tiesnešu eksāmena vai konkursa palīdzību, vai ar vakances paziņojumu bez īpaša eksāmena.

56. diagramma. Tiesnešu iecelšana: ierosinošās un ieceļošās iestādes*

* Vairākās valstīs citas iestādes vai struktūras (piemēram, tiesu priekšsēdētāji, tiesneši) var apspriest tiesneša amata kandidātus vai tām vajadzētu to darīt, vai ar tām var vai ir ieteicams apspriesties par šiem kandidātiem (piemēram, Beļģijā, Čehijā, Vācijā, Igaunijā, Lietuvā, Ungārijā, Nīderlandē, Austrijā, Apvienotajā Karalistē (Anglijā un Velsā) un Apvienotajā Karalistē (Skotijā)). Dažās valstīs (piemēram, Lietuvā un Polijā) noteikti kandidāti ir atbrīvoti no īpašā eksāmena tiesnešiem, ņemot vērā to iepriekšējo kvalifikāciju vai pieredzi. Čehijas Republika: tiesnešus formāli ieceļ prezidents, par tiesneša norīkošanu darbam konkrētā tiesā lemj tieslietu ministrs. Praksē tiesneša amata kandidātus nominē reģionālo tiesu priekšsēdētāji. Pēc tam kandidātu saraksts tiek nosūtīts Tieslietu ministrijai, kas (pēc visu apstākļu izvērtēšanas) pārsūta kandidātu sarakstu valsts vadītājam. Vācija: federālo zemju līmenī procedūras ievērojami atšķiras. Pusē no 16 federālajām zemēm darbā pieņemšanas procesā piedalās tiesnešu vēlēšanu komitejas. Dažās federālajās zemēs šo jautājumu pilnībā risina Tieslietu ministrija, bet citās federālajās zemēs tiesības lemt par pieņemšanu darbā un (pirmreizējo) iecelšanu amatā ir nodotas augstāko reģionālo tiesu priekšsēdētājiem. Dažas federālās zemes paredz obligātu tiesnešu padomes iesaisti. Citās nepieciešama kopīga iecelšana, ko veic kompetentais ministrs un samierināšanas komiteja, ja tiesnešu padome iebilst. Dažās federālajās zemēs tiesnešus ievēlē zemju parlamenti, un tie jāieceļ valsts izpildvarai. Īrija: Tiesnešu iecelšanas konsultatīvā padome valdībai iesaka vismaz septiņus kandidātus. Pēc valdības lēmuma prezidents formāli ieceļ tiesnesi un nevar atteikties iecelt ierosināto kandidātu. Francija: tiesneša amata kandidātus atlasa, izmantojot īpašu eksāmenu, kas jānokārto, lai kļūtu par tiesnesi, un sarindo atbilstoši to rezultātiem. Pēc kandidāta un Tieslietu ministrijas apspriešanās par norīkošanu darbam konkrētā tiesā Tiesnešu augstākajai padomei (Conseil Supérieur de la Magistrature) jāizdod atzinums par šo kandidātu pirmreizējo iecelšanu, un pēc tam tieslietu ministrs pārsūta kandidātu sarakstu Republikas Prezidentam, kam, izdodot dekrētu, oficiāli jāieceļ tiesneša amata kandidāti, bet kam pašam nav rīcības brīvības šajā jautājumā. Latvija: pēc trim gadiem Tiesnešu kvalifikācijas kolēģija, kas sastāv no tiesnešiem un kas ir tiesnešu ievēlēta, sniedz vērtējošu atzinumu par tiesneša profesionālo darbu. Nīderlande: lēmumu ierosināt tiesnesi iecelšanai amatā formāli pieņem tiesas priekšsēdētājs, ņemot vērā Neatkarīgās atlases komitejas ieteikumu. Rumānija: rādītājs attiecas uz vecāko tiesnešu iecelšanu. Apvienotā Karaliste (Anglija un Velsa): atšķirīgas procedūras tiek piemērotas augstāka ranga tiesnešu (augstākās tiesas tiesnešu un augstāka ranga tiesnešu) pirmreizējai iecelšanai, kas ir redzams iepriekš, un zemāka ranga tiesnešu (apgabaltiesu tiesnešu un zemāka ranga tiesnešu) iecelšanai.

57. diagrammā ir attēlotas izpildvaras (piemēram, republikas prezidenta, valdības) vai parlamenta iespējamās rīcībā esošās pilnvaras, kad tie pirmo reizi ieceļ tiesnešus amatā pirmās instances tiesās, pamatojoties uz iesniegumu no ierosinošajām iestādēm (piemēram, tieslietu padomes, tiesas). Stabiņa augstums ir atkarīgs no tā, vai izpildvara var noraidīt tiesneša amata kandidātu pavisam, vai tā var izvēlēties tikai vienu no ierosinātajiem kandidātiem un vai tā var izvēlēties un iecelt citu kandidātu pat tad, ja to nav ierosinājusi kompetentā iestāde. Svarīgs aizsardzības pasākums neiecelšanas gadījumā ir pienākums norādīt izskatīšanas iemeslus un iespējamību. Diagramma ir faktisks tiesu sistēmas attēlojums un nav uzskatāma par aizsardzības pasākumu efektivitātes kvalitatīvu novērtējumu. Piemēram, ir jāatzīmē, ka vairākās valstīs, kurās izpildvara vai parlaments ir pilnvarots noraidīt tiesneša amata kandidātu, tas nekad nav noticis (piemēram, Nīderlandē, Austrijā, Slovākijā, Zviedrijā, Apvienotajā Karalistē (Anglijā un Velsā) un Apvienotajā Karalistē (Skotijā)) vai ir noticis ļoti retos gadījumos (piemēram, Latvijā, Slovēnijā un Somijā).

57. diagramma. Tiesnešu iecelšana: izpildvaras un parlamenta kompetence* (augstāka vērtība nozīmē lielākas iespējamās pilnvaras)

*Katrai dalībvalstij piešķirts viens punkts, ja izpildvara/parlaments var noraidīt ierosināto kandidātu un izvēlēties citu ierosināto kandidātu; viens punkts ir piešķirts, ja izpildvarai/parlamentam nav pienākuma minēt iemeslus tiesneša amata kandidāta neiecelšanai; divi punkti ir piešķirti, ja izpildvara var noraidīt kandidātu un izvēlēties jebkuru citu kandidātu; vēl divi punkti ir piešķirti, ja neiecelšanas gadījumā nav veikta lietas izskatīšana. Vācija: datu nav. Īrija: valdība var iecelt personu, kura nav Tiesnešu iecelšanas konsultatīvās padomes nosūtītajā sarakstā, taču praksē tā nenotiek. Galīgo lēmumu par iecelšanu izdara prezidents, un viņam nav tiesību noraidīt kandidātu. Grieķija (admin.): galīgo lēmumu par iecelšanu izdara prezidents, un viņam nav tiesību noraidīt kandidātu. Lietuva: prezidents bez Tieslietu padomes rekomendācijas nevar iecelt tiesnesi; ja Tieslietu padome sniedz prezidentam pozitīvu rekomendāciju, prezidentam ir brīva izvēle pieņemt galīgo lēmumu; ja Tieslietu padome sniedz prezidentam negatīvu rekomendāciju, prezidentam, pieņemot galīgo lēmumu, ir jāņem vērā attiecīgā rekomendācija. Luksemburga: šajā jautājumā nav saistošu dokumentu, taču ieceļošā struktūra līdz šim nekad nav noraidījusi tiesneša amata kandidātu, ko ierosinājusi iecelt Tiesu darbinieku darbā pieņemšanas un apmācības komisija (Commission du recrutement et de la formation des attaches de justice). Polija: to, vai tiesnešu neiecelšanas gadījumā prezidentam ir jānorāda iemesli un notiek lietas izskatīšana, šobrīd izskata Augstākā administratīvā tiesa. Rumānija: prezidents var atteikties iecelt vecāko tiesnesi vai prokuroru tikai vienu reizi. Pamatots atteikums tiek nosūtīts Tiesnešu augstākajai padomei. Slovākija: prezidents var atteikties iecelt tiesneša amata kandidātu, taču tas nekad nav noticis. Somija: ja prezidents neieceļ ierosināto kandidātu, viņš nevar izvēlēties citu kandidātu, bet tikai atlikt atcelšanu tālākai sagatavošanai. Zviedrija: ja valdība vēlas iecelt kandidātu, kura kandidatūru nav iesniegusi Tiesnešu ierosināšanas padome, tai ir juridisks pienākums pieprasīt jaunu padomes atzinumu par attiecīgo kandidātu. Apvienotā Karaliste (Anglija un Velsa) un Apvienotā Karaliste (Ziemeļīrija): ieceļošā struktūra ir lords kanclers (Apvienotās Karalistes tieslietu ministrs), kurš iesaka tiesneša amata kandidātu, kas oficiāli jāieceļ karalienei. Apvienotā Karaliste (Skotija): ieceļošā struktūra ir Skotijas pirmais ministrs, kas iesaka tiesneša amata kandidātu karalienei oficiālai iecelšanai. Ja Skotijas pirmais ministrs noraida tiesneša amata kandidātu, ierosinošā iestāde (Skotijas Tiesnešu iecelšanas padome) šo tiesneša amata kandidātu var atkārtoti ieteikt pirmajam ministram.

58. diagrammā ir attēlots, kas lemj par tiesnešu novērtēšanu un kādi kritēriji tiek izmantoti (piemēram, kvantitatīvie, kvalitatīvie). Ieteikumā ir paredzēts, ka gadījumā, ja tiesu iestādes izveido sistēmas tiesnešu novērtēšanai, šādām sistēmām ir jābūt balstītām uz objektīviem kritērijiem.

58. diagramma. Tiesnešu individuāla novērtēšana*

*Katrai dalībvalstij piešķirti divi punkti, ja novērtējumu veic viena iestāde un struktūra, un viens punkts, ja šāda kompetence ir divām iestādēm/struktūrām. Viens punkts ir piešķirts, ja valsts izmanto kvantitatīvos un kvalitatīvos kritērijus, un divi punkti ir piešķirti, ja tiek izmantoti tikai kvantitatīvie kritēriji. Apvienotā Karaliste (Anglija un Velsa): datu nav. Grieķija: krimināllietu un civillietu tiesnešus novērtē Tieslietu padome, un administratīvo lietu tiesnešus novērtē tiesu inspekcijas struktūra. Itālija: attiecībā uz krimināllietu un civillietu tiesnešiem novērtē kvalitatīvos un kvantitatīvos kritērijus; attiecībā uz administratīvo lietu tiesnešiem novērtē kvantitatīvos kritērijus.

59. diagrammā ir attēlots, vai ir atļauta tiesnešu pārcelšana bez viņu piekrišanas, un, ja tā, kādas iestādes pieņem šādu lēmumu, kādi ir pārcelšanas iemesli un vai šādu lēmumu ir iespējams apstrīdēt. Skaitļi atspoguļo to, cik tiesneši 2015. gadā tika pārcelti bez viņu piekrišanas organizatorisku, disciplināru vai citu iemeslu dēļ un cik daudzi to apstrīdēja (ja skaitlis nav norādīts, dati nav pieejami).

59. diagramma. Tiesnešu pārcelšana bez viņu piekrišanas* (tiesnešu neatceļamība)

*Beļģija: pārcelšana tikai organizatorisku iemeslu dēļ tiesas ietvaros. Čehijas Republika: tiesnesi var pārcelt tikai uz tādas pašas instances tiesu vai arī uz vienu līmeni augstāku vai zemāku tiesu (visām tiesām jāatrodas vienā jurisdikcijas apgabalā). Vācija: pārcelšana uz laiku, kas nepārsniedz trīs mēnešus, un tikai pārstāvības gadījumos. Francija: tieslietu ministrs var pārcelt tiesnesi organizatorisku iemeslu dēļ retos gadījumos, piemēram, ja tiesa tiek slēgta vai tādu likumīgu iemeslu dēļ kā iecelšana amatā uz noteiktu laiku (tiesu priekšsēdētāji vai īpašu funkciju veikšanai). Horvātija: tiesneši tika pārcelti tiesu kartes reformas īstenošanas rezultātā. Itālija: Civillietu un krimināllietu tiesu padome (CSM) disciplināru iemeslu dēļ pārcēla trīs tiesnešus un divus maģistrātus, un viņi visi apstrīdēja pārcelšanu; administratīvo tiesu padome CPGA, kas var pārcelt tikai disciplināru iemeslu dēļ, nepārcēla nevienu tiesnesi. Lietuva: pārcelšana uz laiku, ja ir neatliekama nepieciešamība nodrošināt tiesas pienācīgu darbību. Rumānija: var pārcelt tikai īslaicīgi, ne ilgāk kā uz vienu gadu, disciplināru sankciju gadījumā. Somija: pārcelšana funkciju vai valsts pārvaldes reorganizācijas gadījumā.