Ar RED II 2018. gadā tika ieviesti noteikumi par atjaunīgās enerģijas projektu atļauju piešķiršanas procesa administratīvās daļas organizāciju un maksimālo ilgumu, ietverot visas attiecīgās atļaujas būvēt stacijas, veikt to jaudu atjaunināšanu, ekspluatēt un pieslēgt tās tīklam. Dalībvalstīm RED II, tostarp šie jaunie noteikumi, bija jātransponē savos tiesību aktos līdz 2021. gada 30. jūnijam, taču neviena dalībvalsts šajā termiņā nebija paziņojusi par pilnīgu RED II transponēšanu. Tāpēc Komisija 2021. gada jūlijā sāka pārkāpuma procedūras pret visām dalībvalstīm par RED II netransponēšanu, lai tās izpildītu savas saistības, tostarp tās, kas attiecas uz administratīvajām procedūrām. Tikmēr lielākā daļa dalībvalstu ir paziņojušas Komisijai par valsts pasākumiem, kas pieņemti, lai pilnībā vai daļēji transponētu RED II. Laikā, kad tika publicēti šie norādījumi, desmit dalībvalstis nebija paziņojušas par valsts pasākumiem, ar kuriem tiek transponēti ar RED II ieviestie noteikumi par atļauju izsniegšanas procesa organizāciju un ilgumu (t. i., 16. pants), savukārt pārējās dalībvalstis bija paziņojušas vismaz par dažiem no nepieciešamajiem pasākumiem.

Neatkarīgi no tā, vai atjaunīgās enerģijas projekti tiek izstrādāti, izmantojot publiskus konkursus, korporatīvus atjaunīgās enerģijas pirkuma līgumus vai tirgotājus, ar atļauju piešķiršanu un citām administratīvajām procedūrām saistītie šķēršļi kavē projektus, palielina nenoteiktību un izmaksas un attur ieguldītājus, tādējādi apdraudot ES dekarbonizācijas mērķrādītāju un 2030. gadam izvirzītā atjaunīgās enerģijas mērķrādītāja sasniegšanu. Šie šķēršļi, galvenokārt valsts, reģionālā vai pat vietējā līmenī, ietver to noteikumu sarežģītību, kas piemērojami vietu izvēlei un projektu administratīvajām atļaujām, tīkla pieslēguma jautājumus, ierobežojumus, kas saistīti ar tehnoloģiju specifikāciju pielāgošanu atļauju piešķiršanas procedūras laikā, vai jautājumus, kas saistīti ar atļauju piešķīrēju iestāžu vai tīkla operatoru darbiniekiem. Attiecīgi atjaunīgās enerģijas projektu īstenošana var ilgt līdz pat desmit gadiem. Šo šķēršļu likvidēšana tagad ir aktuālāka nekā jebkad agrāk.

Francija ir samazinājusi iespējamo vides atļauju pārsūdzību skaitu sauszemes vēja enerģijas projektu gadījumā no trim līdz tikai divām pārsūdzībām. No 2018. gada 1. decembra apelācijas sūdzības var iesniegt tieši administratīvajās apelācijas tiesās, un tās vairs nav vispirms jāiesniedz administratīvajās tiesās (tā tas jau bija atkrastes vēja enerģijas projektu gadījumā kopš dekrēta pieņemšanas 2016. gada janvārī).

Tiesvedības ilgums neietilpst RED II noteiktajā termiņā, bet dalībvalstis var veikt pasākumus, lai saīsinātu procedūras, kas ieilgušas saistībā ar apstrīdēšanu tiesā. Lai gan ir jānodrošina tiesības uz tiesu iestāžu pieejamību, dalībvalstis var organizēt savu valsts tiesu sistēmu tā, lai nodrošinātu ātrāku tiesvedības lietu izskatīšanu, piemēram, vienas instances procedūras konkrētiem valsts nozīmes projektiem, termiņu noteikšanu konkrētiem tiesvedības posmiem atkarībā no valsts apstākļiem, lai izvairītos no nevajadzīgas pārsūdzības procedūru paildzināšanas, vai tādu noteikumu ieviešanu, kuru mērķis ir ierobežot ļaunprātīgu tiesāšanos. Vairākas dalībvalstis jau ir veikušas pasākumus, lai racionalizētu ar atļaujām saistītās tiesvedības ilgumu.

Tomēr šie vidējie rādītāji ir balstīti uz izlasēm, kas nav pilnībā reprezentatīvas, jo visā ES trūkst salīdzināmu datu par atļauju piešķiršanas procedūru kopējo ilgumu atjaunīgās enerģijas projektu gadījumā, tostarp par ietekmes uz vidi novērtējuma sagatavošanu un pabeigšanu, tīkla pieslēguma atļaujas piešķiršanu un iespējamo juridisko problēmu risināšanu. Turklāt atļauju piešķiršanas procedūru ilgums atjaunīgās enerģijas projektu gadījumā ir atkarīgs arī no tīklu pieejamības un paātrinātas izvēršanas vai pastiprināšanas, lai savienotu šādus projektus un integrētu saražoto enerģiju. Jāņem vērā arī tas, ka dažās dalībvalstīs procedūras var būt ātrākas, tomēr ne vienmēr efektīvākas. Dažādu šķēršļu dēļ var tikt apstiprināts mazāks skaits projektu, neraugoties uz ātrākām procedūrām. Tas liecina par nepieciešamību aktīvi pievērsties un novērst šķēršļus, kas kavē atļauju piešķiršanas procedūras visās dalībvalstīs. Saskaņā ar tehniskā atbalsta instrumentu Komisija sniedz palīdzību 17 dalībvalstīm, lai tās pakāpeniski izbeigtu atkarību no Krievijas fosilā kurināmā saskaņā ar REPowerEU plānu, tostarp ātrākai atļauju piešķiršanai atjaunīgās enerģijas projektiem un paātrinātai jumta saules enerģijas iekārtu izvēršanai. Konkrētāk, saskaņā ar 2023. gada TAI uzaicinājumu Komisija piedāvā atbalstu dalībvalstīm, izmantojot galveno tehnisko atbalstu “Atļauju piešķiršanas paātrināšana atjaunīgas enerģijas projektiem”.

Dažādās dalībvalstīs atļauju piešķiršanas procedūru ilgums attiecībā uz dažādām atjaunīgās enerģijas tehnoloģijām ļoti atšķiras. Atkrastes vēja enerģijas projektu īstenošanas laiks var būt līdz 10 gadiem, lai gan nesen pabeigtie Nīderlandes atkrastes vējparki, piemēram, Borssele III un Borssele IV, ir sākuši darboties 4–5 gadus pēc līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas. Attiecībā uz sauszemes vēja enerģiju paziņotais atļauju piešķiršanas procesa ilgums svārstās no 3 līdz 9 gadiem, un pastāv būtiskas atšķirības ne tikai starp dalībvalstīm, bet dažkārt arī starp dažādiem vienas valsts reģioniem. Uz zemes uzstādītu saules enerģijas projektu gadījumā paziņotais ilgums ir no aptuveni 1 gada līdz 4,5 gadiem.

Vēl viens iespējams vienkāršojums ir nosacīts atbrīvojums no būvatļaujām kopā ar paziņošanas prasībām maza mēroga FE sistēmām. Flandrijas reģionā Beļģijā saules FE ar zināmiem nosacījumiem ir atbrīvoti no būvatļaujas saņemšanas.

Mājsaimniecību un enerģijas kopienu maza mēroga atjaunīgās enerģijas projektu gadījumā resursu trūkums vēl vairāk pastiprina šķēršļus, ar kuriem jau saskaras profesionāli tirgus dalībnieki. Grieķijā enerģijas kopienām piemēro prioritāru režīmu attiecībā uz pieteikumiem par pieslēgumu tīklam, vides apstākļu apstiprināšanu un ražošanas licencēšanu salīdzinājumā ar citiem pieteikumiem tajā pašā teritorijā tajā pašā piemērošanas ciklā. Portugālē atjaunīgās enerģijas kopienām piemēro atbrīvojumus no iepriekšējas kontroles/paziņošanas, reģistrācijas un ekspluatācijas prasībām atkarībā no uzstādītās jaudas vai no publiskā tīkla izmantošanas elektroenerģijas pievadīšanai pašpatēriņa gadījumā. Līdzīgi Īrijā enerģijas kopienām nav vajadzīga plānošanas atļauja pirms to tīkla pieteikuma iesniegšanas un uz tām neattiecas vienkāršotā atļauju piešķiršanas procedūra.

Lai novērstu darbinieku trūkumu, no vienas puses, un prasmju trūkumu, no otras puses, ir vajadzīga mērķtiecīga un prognozējoša pieeja. Saskaņā ar šo pieeju un Eiropas Komisijas dzimumu līdztiesības aspekta integrēšanas pieeju visās jomās, tostarp zaļās un digitālās pārkārtošanās jomā, īpaša uzmanība būtu jāpievērš tam, lai visos līmeņos palielinātu sieviešu līdzdalību un vienlīdzīgas iespējas visiem.

Gadījumos, kad dažādām pārvaldes iestādēm ir jāveic koordinācija un jāsniedz apstiprinājums, to, ka vienas pārvaldes iestādes nesniegta atbilde kavē turpmākos pasākumus, varētu mazināt, ieviešot pamatotu administratīvo klusēšanu atbilstīgi skaidri noteiktiem nosacījumiem, ja vien atbilde nav jāsniedz saskaņā ar ES vai valsts tiesību aktiem. Spānija nesen 2020. gada dekrētā par pašpatēriņa iekārtām un saules enerģijas parkiem ieviesa pamatotu administratīvo klusēšanu par konkrētiem administratīviem pasākumiem. Ja vairākām iesaistītajām pārvaldes iestādēm ir jāsniedz savstarpējas atbildes un tās to neizdara 30 dienu laikā, konkrēto administratīvo pasākumu uzskata par apstiprinātu.

Zviedrijas gadījumā Zviedrijas Enerģētikas aģentūras uzdevums ir izveidot digitālo kontaktpunktu un būt atbildīgai par to. Izmantojot kontaktpunktu, ir jānodrošina tiešas saites ar iestādēm, kas izskata lietu. Valsts noteikumos, ar kuriem transponē RED II, ir iekļauts arī to iestāžu saraksts, kuras palīdz kontaktpunktam, tostarp iestādes un aģentūras, kas atbild par jūrlietu jautājumiem, vides aizsardzību, valsts mantojumu un lauksaimniecību, kā arī pašvaldības.

Atkarībā no dalībvalsts projektu virzītājiem ir jāsadarbojas ar valsts, reģionālā un pašvaldību līmeņa pārvaldes iestādēm un/vai dažādiem departamentiem vai ministrijām. Vairāki dažkārt pretrunīgi valsts un reģionālo tiesību aktu un procedūru līmeņi, kā arī neskaidrs kompetenču sadalījums starp valsts, reģionālajām un/vai vietējām iestādēm rada nevajadzīgus sarežģījumus un var aizkavēt atļauju piešķiršanas procesu. Ieinteresētās personas uzskata, ka ne vienmēr ir skaidrs, vai dažu iestāžu iesaistīšanās administratīvajā atļauju piešķiršanas procesā ir obligāta un vai to viedoklis ir saistošs. Turklāt, ja atļaujas piešķiršanā ir iesaistītas vairākas valsts iestādes, bieži vien projekta pieteikuma statuss un posms, kurā pastāv nepilnības, nav pārredzami. Turklāt digitālo rīku un risinājumu ieviešana pārvaldes iestādēs ir nevienmērīga.

Papildus atbalstošai telpiskās plānošanas sistēmai tādi digitāli rīki kā ģeogrāfiskās informācijas sistēmas (ĢIS) tiešsaistes datubāzes un kadastri arī var atvieglot piemērotas zemes noteikšanu (piemēram, uzrādot katras tehnoloģijas potenciālu, ierobežotas piekļuves zonas, degradētu zemi, ko nevar izmantot lauksaimniecībā, tīkla pieejamību, esošos projektus un datus/pētījumus, vides priekšnovērtējumus). Savienības līmenī Enerģētikas un rūpniecības ģeogrāfiskā laboratorija (ERĢL) vizualizē dažus no šiem datiem. Komisija nupat ir pabeigusi datu kopu iekļaušanu ERĢL, kas var palīdzēt dalībvalstīm noteikt vēja un saules enerģijas projektiem piemērotas teritorijas. Lai gan attiecīgās datu kopas ir atkarīgas no izvērtējamā atjaunīgās enerģijas avota, ERĢL jau ir iekļautas šādas datu kopas: Natura 2000 teritorijas, valstu noteiktas teritorijas, svarīgākās bioloģiskās daudzveidības teritorijas un svarīgas putnu teritorijas, kā arī augsnes dati.

Stratēģiskāka pieeja atjaunīgo energoresursu izvēršanas teritoriju noteikšanai, izmantojot telpisko plānošanu, būs būtiska, lai darītu pieejamu telpu, kura būs pietiekama, lai uzņemtu papildu atjaunīgās enerģijas jaudu, kas vajadzīga, lai sasniegtu ES mērķrādītājus. Tas attiecas gan uz atkrastes, gan sauszemes tehnoloģijām atjaunīgās enerģijas ražošanai, kā arī uz atjaunīgās siltumenerģijas nozari. Šādu plānu attiecīgais administratīvais līmenis var būt atšķirīgs atkarībā no tehnoloģijas, piemēram, piemērotas teritorijas vēja enerģijas iekārtām būtu jānosaka vairāk reģionālā līmenī, savukārt mazas teritorijas saules FE var izraudzīties pašvaldību līmenī. Jūras telpiskie plāni tiek izstrādāti valstu līmenī, arvien vairāk sadarbojoties ar kaimiņvalstīm, kas atrodas vienā un tajā pašā jūras baseinā. Atkrastes atjaunīgās enerģijas stratēģijā ir precizēts, ka jūras telpiskā plānošana ir galvenais šo tehnoloģiju izvēršanas pīlārs. Pārskatītajā TEN-E regulā ir noteikts, ka dalībvalstīm jāsadarbojas, nosakot savus atkrastes atjaunīgās enerģijas izvēršanas mērķrādītājus 2050. gadam, ar starpposma pasākumiem 2030. un 2040. gadā. REPowerEU paziņojumā dalībvalstis aicinātas bez liekas kavēšanās apzināt atjaunīgās enerģijas projektu īstenošanai piemērotas teritorijas uz sauszemes un jūrā, ņemot vērā savus nacionālos enerģētikas un klimata plānus un šo projektu devumu pārskatītajā 2030. gada atjaunīgās enerģijas mērķrādītāja sasniegšanā. Šā kartēšanas procesa ietvaros vajadzētu iezīmēt ierobežotas un skaidri noteiktas teritorijas, kas ir īpaši piemērotas atjaunīgo energoresursu attīstīšanai (“izdevīgas teritorijas”), vienlaikus pēc iespējas izvairoties no vidiski vērtīgām teritorijām un cita starpā par prioritāti nosakot degradētu, lauksaimniecībā neizmantojamu zemi.

Attiecībā uz to, lai nodrošinātu, ka to iestāžu darbiniekiem, kuras ir atbildīgas par atjaunīgās enerģijas projektu atļauju novērtēšanu, ir atbilstošas zināšanas juridiskos un tehniskos jautājumos, viens no iespējamiem pirmajiem pasākumiem pašreizējā prasmju trūkuma novēršanai varētu būt “Erasmus+” alianses izveide nozaru sadarbībai prasmju jomā starp valsts iestādēm, nozari, sociālajiem partneriem un izglītības un apmācības iestādēm. 2021. gadā notika augsta līmeņa apaļā galda diskusija par ES Prasmju paktu, kurā piedalījās ieinteresētās personas no atjaunīgās enerģijas nozares un kura bija daļa no apaļā galda diskusijām ar rūpniecisko ekosistēmu pārstāvjiem ieinteresēto personu mobilizācijai, lai tās iesaistītos Prasmju paktā. Prasmju pakts ir jauns iesaistes modelis, lai risinātu ar tādām prasmēm saistītās problēmas, kas vajadzīgas ekonomikas atveseļošanai un ES industriālās stratēģijas un zaļās un digitālās pārkārtošanās īstenošanai. Tā mērķis ir novērst prasmju trūkumu visās rūpniecības ekosistēmās, mobilizējot uzņēmumus, darba ņēmējus, valsts, reģionālās un vietējās iestādes, sociālos partnerus, nozares organizācijas, profesionālās izglītības un apmācības sniedzējus, tirdzniecības kameras un nodarbinātības dienestus, lai tie veiktu ieguldījumus prasmju pilnveides un pārkvalifikācijas darbībās. Pēc apaļā galda diskusijas Komisija ir gatava veicināt plaša mēroga prasmju partnerības sagatavošanu sauszemes atjaunīgās enerģijas jomā. Turklāt ir pieejamas attiecīgas ES finansējuma iespējas (piemēram, LIFE, kohēzijas politikas fondi, tehniskās palīdzības instrumenti). Šajā saistībā būtiska nozīme ir arī diplomu, prasmju un kvalifikāciju savstarpējai atzīšanai visā ES, kas ir īpaši svarīga ES pierobežas reģionos.

Lai gan dati par atļauju piešķīrēju iestāžu darbiniekiem ir ierobežoti, 2018. gadā Aragonas reģions Spānijā piešķīra atļaujas 1100 MW apmērā jauniem sauszemes vējparkiem, un 30 darbinieki nodarbojās vienīgi ar vēja un FE atļauju pieteikumu apstrādi. Somija no sava atveseļošanas un noturības plāna ir piešķīrusi 6 miljonus EUR, lai 2021.–2023. gadā uz laiku pieņemtu darbā cilvēkus, kas apstrādā vides atļaujas, procedūras un projektus, un lai atbalstītu jaunas energotehnoloģijas, tostarp atkrastes vēja enerģijas, liela mēroga saules enerģijas un ģeotermālās enerģijas iekārtas. Finansiālo atbalstu izmantos, lai segtu personāla izmaksas saistībā ar ietekmes uz vidi novērtējumu novērtēšanu, lēmumu par vides atļaujām pārsūdzību izskatīšanu un lai palīdzētu pašvaldībām un apgabaliem nodrošināt zemes izmantošanas plānošanu un būvatļauju piešķiršanu. Itālija ir izveidojusi 40 locekļu darba grupu, kuru pārrauga Ekoloģiskās pārkārtošanās ministrija un kuras uzdevums ir palīdzēt īstenot nacionālo enerģētikas un klimata plānu un atveseļošanas un noturības plānu. Tās uzdevums ir paātrināt ietekmes uz vidi novērtējumu apstrādi. Katram darba grupas loceklim ir vismaz piecu gadu profesionālā pieredze un prasmes, kas vajadzīgas, lai novērtētu atjaunīgās enerģijas projektu tehniskos, vidiskos un ainaviskos aspektus. Vācijas plāns atļauju piešķiršanas vienkāršošanai sauszemes vēja enerģijas projektiem, kurā ir 18 punkti, paredz, ka federālajām zemēm ir jānodrošina, ka to iestāžu rīcībā, kas veic plānošanu un apstiprināšanu, ir pietiekams skaits darbinieku un nepieciešamais tehniskais aprīkojums atļauju pieteikumu apstrādei. Turklāt Vācijas koalīcijas nolīgumā ir iekļauta atsauce uz ārējām projektu grupām, lai samazinātu atļauju piešķīrēju iestāžu slogu.

Iepriekš minētais ERĢL kartēšanas rīks tagad ietver arī datu kopu par esošajām notekūdeņu attīrīšanas iekārtām, kurās varētu izvietot atjaunīgās enerģijas projektus un kuras turpinās attīstīt, lai veicinātu telpas daudzējādu izmantošanu.

Vairākas dalībvalstis (tostarp Vācija, Itālija, Francija, Spānija un Polija) apsver izstrādāt vadlīnijas par agrosolārām iniciatīvām, kas ir prakse, kurā apvienota lauksaimniecības un saules FE ražošana, kura pēdējos gados ir kļuvusi arvien izplatītāka. Divējāds lietojums, izmantojot agrosolāras iekārtas, var palīdzēt panākt labvēlīgu sabiedrības attieksmi un sniegt tiešu labumu lauksaimniekiem un lauku kopienām. Zinātniskie pētījumi liecina, ka šīs pieejas var sniegt arī līdzieguvumus, piemēram, labāku ūdens aizturi sausajās teritorijās un kopumā labāku ražīgumu. Vienprātībai par definīcijām un ietekmes kritērijiem būtu labvēlīga ietekme valsts un reģionālā līmenī. Tas pavērtu ceļu tam, lai agrosolāras iekārtas varētu sistemātiskāk iekļaut zemes izmantošanas plānos, un palīdzētu nepieļaut negatīvu ietekmi uz lauksaimniekiem.

Līdzīga prakse ir izveidojusies jūras telpā, kur Beļģija savā jūras telpiskajā plānā ir noteikusi teritorijas vienlaicīgai darbību attīstībai, t. i., pārtikas ražošanai (zvejniecībai, akvakultūrai) un atkrastes atjaunīgajai enerģijai, tādējādi veicinot sinerģiju un integrētu daudzējādu izmantošanu. Daudzējādu izmantošanu var attīstīt, arī pievienojot esošajām darbībām jaunas darbības. Ir iespējama arī jūras saimnieciskās darbības apvienošana ar dabas aizsardzību (piemēram, Natura 2000 teritorijās) vai atjaunošanu.

c.Labvēlīga kopienas attieksme un iesaistīšanās

Centralizēti noteikti izvēršanas vai telpas izmantošanas mērķrādītāji var būt svarīgi atkarībā no valsts konteksta, jo pašvaldības bieži vien mēdz raudzīties uz atjaunīgās enerģijas attīstību no vietējās perspektīvas un ne vienmēr ņem vērā valsts mērķrādītājus atjaunīgās enerģijas jomā. No otras puses, atjaunīgo energoresursu attīstīšana būtu jāīsteno vietējā līmenī, nevis jāuzskata par uzspiestu vietējām kopienām, kaitējot tām. Tāpēc izšķiroša nozīme ir agrīnai sabiedrības iesaistei reģionālo vai vietējo telpisko plānu izstrādē, tāpat arī pasākumiem, kas ļauj vietējām kopienām gūt labumu no atjaunīgās enerģijas iekārtām to tuvumā, arī plašākā sociāli taisnīgas zaļās pārkārtošanās kontekstā. To var panākt, izmantojot enerģijas kopienas, mazākas elektroenerģijas izmaksas vai finansiālās līdzdalības shēmas (“līdzīpašums” vai “līdzieguvumi”), vai reģiona rūpniecības attīstības plānus.

Šādas shēmas var organizēt dažādos veidos, piemēram, finansējumu no valsts vai reģionāliem avotiem piešķirot vietējām iestādēm teritoriju un resursu nodrošināšanai, iekārtu operatoriem, kuri maksā īpašu maksu vai nodokli tieši vietējām iestādēm, vai iekārtu operatoriem, kuri brīvprātīgi veic maksājumus reģionālai apvienībai, lai uzlabotu vietējo situāciju. Šādi maksājumi būtu jāsaista ar konkrētiem mērķiem, lai palielinātu iedzīvotāju sociālos ieguvumus, piemēram, sociālos pakalpojumus (piemēram, bērnudārzu, veselības aprūpes pakalpojumus) vai infrastruktūru (piemēram, ielas vai sabiedrisko transportu). Skaidrs tiesiskais regulējums ļauj izvairīties no sarunām katrā atsevišķā gadījumā, kas var izraisīt nevienmērīgus rezultātus un radīt lielāku publiskā sektora prettiesiskas rīcības risku.

Valsts līmenī ieviesto shēmu piemēri ir “zaļo fondu shēma” pašvaldībām, kurās izvietoti vēja enerģijas projekti Dānijā, subsīdiju shēma pašvaldībām Luksemburgā vai vietējo iedzīvotāju minimāls līdzdalības līmenis, kas paredzēts dažādās reģionālajās enerģētikas stratēģijās Nīderlandē. Baleāru salu Klimata pārmaiņu aktā (Spānija) ir īpašs noteikums par to, ka visos atjaunīgās enerģijas projektos, kuru jauda pārsniedz 5 MW, vietējiem iedzīvotājiem jādod iespēja investēt vismaz 20 % no vajadzīgā finansējuma. Vēl viena iespēja uzlabot līdzdalību vietējā ekonomikā ir iespējas ieguldīt atjaunīgās enerģijas projektu daļās, kā to veicina, piemēram, “Zaļās izaugsmes kolektīvās finansēšanas marķējums” Francijā. Tomēr šīs kolektīvās finansēšanas pieejas, kā arī dažas citas finansiālās līdzdalības shēmas rada ieguvumus vienīgi tiem iedzīvotājiem, kuri var ieguldīt projektos (“līdzatbildība” ar līdzdalību pārvaldībā vai bez tās).

Atjaunīgās enerģijas kopienas ir ļoti spēcīgi instrumenti, ar ko palielināt vietējo iedzīvotāju aktīvu līdzdalību un ieguvumus enerģētikas pārkārtošanā. Tās var arī palīdzēt risināt enerģētiskās nabadzības problēmu. Grieķijā enerģijas kopienu definīcija paredz, ka tās aktīvi piedalās enerģētiskās nabadzības mazināšanā un ražošanas, uzkrāšanas un pašpietiekamības veicināšanā salās. Šajā nolūkā neaizsargātiem patērētājiem un iedzīvotājiem, kas dzīvo zem nabadzības sliekšņa, ir arī tiesības uz virtuālu neto uzskaiti, un viņi var gūt labumu no sabiedrības saražotās enerģijas, neiesaistoties tajā (ja viņi atrodas ģeogrāfiski tuvu). Beļģijā sociālo mājokļu uzņēmumi izstrādāja inovatīvu uzņēmējdarbības modeli, kurā tie iegulda saules enerģijas paneļos, kas izvietoti uz sociālo mājokļu jumtiem, un FE un saražotās elektroenerģijas izmantošanas izmaksas ir iekļautas īres maksā. Īres izmaksas ir lētākas nekā pašreizējās elektroenerģijas cenas, pateicoties projekta nozīmīgumam.

Pārrobežu enerģijas kopienām var būt svarīga loma ES pierobežas reģionos. Interreg pārrobežu sadarbības programmas projektā “SEREH — Emenas–Harenas viedās enerģijas reģions” starp Vāciju un Nīderlandi jau ir sākts darbs pareizajā virzienā. Tas attīsta decentralizētu pārrobežu elektroenerģijas un enerģijas tirgu, un citi pierobežas reģioni varēs izmantot tajā gūtos konstatējumus un ieteikumus.

Attiecībā uz kopienu iesaisti enerģētikas pārkārtošanā, Īrijas pārvades sistēmu operators “EirGrid”, kopiena “Friends of the Earth” un Atjaunīgo energoresursu tīkla iniciatīva 2021. gadā sāka kopīgu trīs gadu projektu, lai iesaistītu kopienas dialogā par problēmām un iespējām, kas saistītas ar Īrijas enerģētikas pārkārtošanu.

Dažos gadījumos pamats sabiedrības iebildumiem pret projektiem ir arī vējturbīnu tuvums mājokļiem. Šajos gadījumos iedzīvotāji pauž bažas par tādiem traucējumiem kā troksnis un vizuālā ietekme.

Noteikumi par attālumu starp vējturbīnām un mājokļiem dažādās dalībvalstīs atšķiras — dažos gadījumos drošības attālums ir atkarīgs no reģiona vai pašvaldības, vai no apdzīvotības blīvuma teritorijā, kurā atrodas turbīnas. Citos gadījumos drošības attālumu nosaka vējturbīnas gala augstums un vējrata diametrs.

Ļoti lieli drošības attālumi var sniegt tikai nelielus papildu ieguvumus samazināta trokšņa veidā, taču vienlaikus palielinās izmaksas, kas saistītas ar apkalpes ceļiem un atbalsta infrastruktūru un elektroenerģijas ražošanas attālināšanu no pieprasījuma. Šajā saistībā ierobežojoši noteikumi var arī padarīt lielu daļu zemes nepieejamu projektiem un/vai samazināt iespēju veikt esošo vējparku jaudu atjaunināšanu, izmantojot modernākās tehnoloģijas. Tāpēc izstrādātājiem dažkārt ir jāuzstāda novecojušas iekārtas, piemēram, mazākas un mazāk efektīvas vējturbīnas, lai izpildītu attāluma prasības. Projektu izstrādātāji var arī izvēlēties pagarināt kalpošanas laiku, nevis veikt esošo objektu energoatjaunināšanu.

Noteikumiem par attālumu līdz mājoklim vajadzētu būt pamatotiem ar faktiem un pierādījumiem, t. i., attiecībā uz troksni un vizuāliem traucējumiem, un tiem vajadzētu būt pēc iespējas minimāliem. Izstrādājot noteikumus, dalībvalstīm ir jālīdzsvaro nepieciešamība samazināt vējturbīnu negatīvo ietekmi un maksimāli palielināt zemes pieejamību projektu izstrādei, ņemot vērā arī citus telpiskās plānošanas ierobežojumus. Turklāt, lai nodrošinātu projektu izstrādātājiem skaidrību par ieguldījumiem, ir vajadzīga skaidra un pārredzama informācija par ierobežojumiem, kas saistīti ar attālumu līdz mājokļiem.

d.Ar vidi saistītie apsvērumi

Dažas no izplatītākajām problēmām saistībā ar vietu izvēli, kas rodas atjaunīgās enerģijas projektu izstrādātājiem, ir procedūru ilgums un sarežģītība, lai nodrošinātu atbilstību tiesību aktiem vides jomā, kā arī konflikti ar vides interešu grupām vai iedzīvotājiem. Atļaujas un ar tām saistītie ietekmes novērtējumi ir rīks, ar ko līdzsvarot dažādas sabiedrības intereses, taču tas arī rada lielus sarežģījumus un problēmas pārvaldē un tiesās. Ja ir jānovērtē un jālīdzsvaro dažādas sabiedrības intereses, pārdomu un lēmumu pieņemšanas procesam noteikti ir vajadzīgs laiks. Tāpēc ar vidi saistītie apsvērumi ir jāintegrē atjaunīgās enerģijas plānošanas procesos jau no paša sākuma. Tas ļauj noteikt iespējamo būtisko ietekmi uz vidi un pasākumus, kas paredzēti tās novēršanai, samazināšanai un kompensēšanai, cik vien iespējams. Turklāt pastāv iespējas, kas ļautu dalībvalstīm racionalizēt procedūras, lai nodrošinātu atbilstību tiesību aktiem vides jomā un atvieglotu piemērotu vietu izvēli projektu virzītājiem. Tas arī palīdzēs mazināt konfliktus, kas var rasties ar vides grupām un atsevišķiem dalībniekiem, kā arī ar valsts iestādēm dažādos līmeņos. Šādi konflikti jo īpaši skar vēja enerģiju, ģeotermālo enerģiju un hidroenerģiju, kā arī liela mēroga saules FE iekārtas. Lai gan tiesu iestāžu pieejamība ir viena no pamattiesībām, alternatīvi strīdu izšķiršanas mehānismi un mediācija var palīdzēt ātrāk atrisināt šādus konfliktus.

I.Prasības, kas izriet no ES tiesību aktiem vides jomā, un veidi, kā racionalizēt atbilstību

ES tiesību akti var izraisīt to, ka vienam projektam ir jāveic vairāki vides novērtējumi. Valsts līmenī bieži tiek ieviestas īpašas papildu prasības atļauju piešķiršanas procesos (piemēram, saistībā ar īpašuma jautājumiem, zemes izmantošanas plānošanu vai kultūras mantojumu). Vairākas juridiskās prasības un paralēli novērtējumi vienam projektam var radīt administratīvās un īstenošanas izmaksas, kā arī kavēšanos, neatbilstības un administratīvo nenoteiktību to piemērošanā. IVN direktīvas 2. pantā ir skaidri noteikts, ka IVN var integrēt citās procedūrās. Tas paver ievērojamas iespējas vienkāršot vides atļauju piešķiršanu, ja ir vajadzīgi vairāki vides novērtējumi, kas izriet no vairākām direktīvām (IVN direktīvas, SVN direktīvas, Dzīvotņu direktīvas un Putnu direktīvas, Rūpniecisko emisiju direktīvas, Ūdens pamatdirektīvas, Seveso direktīvas u. c.), un ir iesaistītas vairākas iestādes. Saskaņā ar “vienas pieturas aģentūras” pieeju iepriekš minētos novērtējumus un to apstiprināšanu var sagatavot atsevišķi, bet koordinēt; tos var arī apvienot vienā procesā.