P9_TA(2022)0278

Kopīga Eiropas rīcība aprūpes jomā

Eiropas Parlamenta 2022. gada 5. jūlija rezolūcija par virzību uz kopīgu Eiropas rīcību aprūpes jomā (2021/2253(INI))

(2023/C 47/04)

Eiropas Parlaments,

— ņemot vērā Līguma par Eiropas Savienību (LES) 2. un 3. pantu,

— ņemot vērā LES 3. pantā noteiktos mērķus, jo īpaši sociālās atstumtības un diskriminācijas apkarošanu, sociālā taisnīguma, sieviešu un vīriešu līdztiesības, paaudžu solidaritātes un bērnu tiesību aizsardzības, kā arī ekonomiskās, sociālās un teritoriālās kohēzijas veicināšanu,

— ņemot vērā Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 8. pantu par dzimumu līdztiesības aspekta integrēšanu, kurā noteikts, ka Savienība tiecas novērst nevienlīdzību starp sievietēm un vīriešiem un sekmēt vienlīdzību, un horizontālo sociālo klauzulu tā 9. pantā,

— ņemot vērā sociālās politikas mērķus, kas noteikti LESD 151. un 153. pantā,

— ņemot vērā pārskatīto Eiropas Sociālo hartu, jo īpaši tās 15. pantu par personu ar invaliditāti tiesībām uz neatkarību, sociālo integrāciju un līdzdalību un 23. pantu par vecāka gadagājuma cilvēku tiesībām uz sociālo aizsardzību,

— ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartu (“Harta”), jo īpaši tās 25. pantu par vecāka gadagājuma cilvēku tiesībām dzīvot neatkarīgu un cilvēka cienīgu dzīvi un 26. pantu par personu ar invaliditāti integrāciju, kā arī LES 6. pantā minēto Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju,

— ņemot vērā Eiropas sociālo tiesību pīlāra (EPSR) principus, jo īpaši 17. principu par personu ar invaliditāti iekļaušanu un 18. principu par tiesībām uz ilgtermiņa aprūpi,

— ņemot vērā ANO Veselīgu vecumdienu desmitgadi (2021–2030. gads) un PVO satvaru valstīm, lai panāktu integrētu ilgtermiņa aprūpes nepārtrauktību (1),

— ņemot vērā EPSR rīcības plānu un tā 2030. gada pamatmērķus,

— ņemot vērā ANO ilgtspējīgas attīstības mērķus, jo īpaši 3. mērķi “Laba veselība un labklājība”, 5. mērķi “Dzimumu līdztiesība”, 8. mērķi “Pienācīgs darbs un ekonomiskā izaugsme” un 10. mērķi “Samazināta nevienlīdzība”,

— ņemot vērā ANO neatkarīgā eksperta jautājumos par vecāka gadagājuma cilvēku cilvēktiesību stāvokli 2020. gada 22. jūlija tematisko ziņojumu par koronavīrusa slimības (Covid-19) ietekmi uz to, kā vecāka gadagājuma cilvēku cilvēktiesību stāvokli, A/75/2020 (2), un viņas paziņojumu par vecāka gadagājuma cilvēku autonomiju un aprūpi ANO Cilvēktiesību padomes 30. sesijā (3),

— ņemot vērā Starptautiskās Darba organizācijas (SDO) konvencijas un ieteikumus un jo īpaši 1977. gada Konvenciju par medmāsām C149 un tai pievienoto Ieteikumu Nr. 157, 2000. gada Konvenciju par maternitātes aizsardzību C183 un tai pievienoto Ieteikumu Nr. 191, 2011. gada Konvenciju par pienācīgu darbu mājsaimniecībās nodarbinātajām personām C189 un tai pievienoto Ieteikumu Nr. 201, 2019. gada Konvenciju par vardarbību un aizskarošu izturēšanos C190 un tai pievienoto Ieteikumu Nr. 206, kā arī Ieteikumu par sociālās aizsardzības minimumu Nr. 202,

— ņemot vērā SDO 2019. gada 19. decembra ziņojumu “IAM mērķu sasniegšanas ietekme uz nodarbinātības radīšanu agrīnā pirmsskolas aprūpē, izglītībā, veselības aprūpē un ilgtermiņa aprūpē 45 valstīs”,

— ņemot vērā Starptautiskās Darba konferences 109. sesijā 2021. gada jūnijā pieņemto SDO rezolūciju par globālu aicinājumu rīkoties, lai no Covid-19 krīzes atveseļotos, piemērojot uz cilvēku vērstu pieeju, kas ir iekļaujoša, ilgtspējīga un noturīga,

— ņemot vērā Starptautiskās Darba organizācijas 2022. gada 7. marta ziņojumu “Aprūpe darbā: ieguldījumi aprūpes atvaļinājumos un pakalpojumos, lai panāktu dzimumu līdztiesību darba pasaulē”,

— ņemot vērā ANO Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām (UNCRPD),

— ņemot vērā ANO Konvenciju par jebkādas sieviešu diskriminācijas izskaušanu (CEDAW),

— ņemot vērā ANO Konvenciju par bērna tiesībām (UNCRC),

— ņemot vērā Komisijas priekšsēdētājas Ursula von der Leyen politiskās pamatnostādnes,

— ņemot vērā Komisijas darba programmu 2022. gadam,

— ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2021. gada 24. jūnija Regulu (ES) 2021/1057, ar ko izveido Eiropas Sociālo fondu Plus (ESF+) (4),

— ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2021. gada 12. februāra Regulu (ES) 2021/241, ar ko izveido Atveseļošanas un noturības mehānismu (5),

— ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2020. gada 23. decembra Regulu (ES) 2020/2221, ar ko Regulu (ES) Nr. 1303/2013 groza attiecībā uz papildu resursiem un īstenošanas kārtību, lai palīdzētu veicināt ar Covid-19 pandēmiju un tās sociālajām sekām saistītās krīzes seku pārvarēšanu un sagatavoties zaļai, digitālai un noturīgai ekonomikas atveseļošanai (REACT-EU) (6),

— ņemot vērā Regulu (ES) 2021/522, ar ko izveido Savienības rīcības programmu veselības aizsardzības jomā (“EU4Health programma”) laikposmam no 2021. līdz 2027. gadam (7),

— ņemot vērā ESAO un Eiropas Komisijas kopīgo iniciatīvu par veselības stāvokli,

— ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2019. gada 20. jūnija Direktīvu (ES) 2019/1158 par darba un privātās dzīves līdzsvaru vecākiem un aprūpētājiem un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 2010/18/ES (8),

— ņemot vērā Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvu 2000/43/EK, ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (9),

— ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvu 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (10),

— ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2022. gada 9. marta Direktīvu (ES) 2022/431, ar ko groza Direktīvu 2004/37/EK par darba ņēmēju aizsardzību pret risku, kas saistīts ar kancerogēnu vai mutagēnu iedarbību darbā (11),

— ņemot vērā Padomes 2021. gada 14. jūnija Ieteikumu (ES) 2021/1004, ar ko izveido Eiropas Garantiju bērniem (12),

— ņemot vērā Komisijas 2020. gada 5. marta paziņojumu “Savienība, kurā valda līdztiesība: dzimumu līdztiesības stratēģija 2020.–2025. gadam” (COM(2020)0152),

— ņemot vērā Komisijas 2017. gada 26. aprīļa paziņojumu “Iniciatīva strādājošo vecāku un aprūpētāju darba un privātās dzīves līdzsvara atbalstam” (COM(2017)0252),

— ņemot vērā 2021. gada 9. decembrī pieņemto Komisijas rīcības plānu sociālās ekonomikas un darbvietu radīšanas veicināšanai,

— ņemot vērā Komisijas 2021. gada 27. janvāra“Zaļo grāmatu par novecošanu” (COM(2021)0050),

— ņemot vērā Komisijas 2021. gada paziņojumu “Ilgtermiņa redzējums lauku apvidiem”,

— ņemot vērā ministru deklarāciju, kas pieņemta ANO Eiropas Ekonomikas komisijas ceturtajā ministru konferencē par novecošanas jautājumiem Lisabonā 2017. gada 22. septembrī“Ilgtspējīga sabiedrība visu vecumu cilvēkiem: lielāka dzīves ilguma potenciāla izmantošana”,

— ņemot vērā Komisijas 2021. gada 4. marta priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par to, lai ar darba samaksas pārredzamības un izpildes mehānismu palīdzību nostiprinātu principa, ka vīrieši un sievietes par vienādu vai vienādi vērtīgu darbu saņem vienādu darba samaksu, piemērošanu (COM(2021)0093),

— ņemot vērā Komisijas 2020. gada 28. oktobra priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par adekvātu minimālo algu Eiropas Savienībā (COM(2020)0682),

— ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas (EESK) 2022. gada 19. janvāra atzinumu SOC/687-EESC-2021 “Ceļā uz jaunu aprūpes modeli veciem cilvēkiem: COVID-19 pandēmijā gūtā pieredze”,

— ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas (EESK) 2012. gada 21. septembra atzinumu SOC/535- EESC-2016 “Mājsaimniecībās dzīvojošo aprūpes darbinieku tiesības”,

— ņemot vērā Sociālās aizsardzības komitejas (SPC) un Eiropas Komisijas (EMPL ĢD) 2021. gada ziņojumu par ilgtermiņa aprūpi “Tendences, problēmas un iespējas novecojošā sabiedrībā”,

— ņemot vērā ekspertu grupas jautājumos par efektīviem ieguldījumiem veselībā 2021. gada 23. jūnija atzinumu “Atbalsts veselības nozares darbinieku un citu kritiski svarīgo darba ņēmēju garīgajai veselībai”,

— ņemot vērā EPSCO padomes 2021. gada 14. jūnija secinājumus par COVID-19 sociālekonomisko ietekmi uz dzimumu līdztiesību (ST 8884/21),

— ņemot vērā 2018. gada 15. novembra rezolūciju par aprūpes pakalpojumiem Eiropas Savienībā dzimumu līdztiesības uzlabošanai (13),

— ņemot vērā 2021. gada 21. janvāra rezolūciju par dzimumperspektīvu COVID-19 krīzes laikā un pēc tās (14),

— ņemot vērā 2021. gada 21. janvāra rezolūciju par ES dzimumu līdztiesības stratēģiju (15),

— ņemot vērā 2022. gada 10. marta rezolūciju par ES Dzimumu līdztiesības rīcības plānu III (16),

— ņemot vērā 2021. gada 21. janvāra rezolūciju par pienācīgu un cenu ziņā pieņemamu mājokļu pieejamību visiem (17),

— ņemot vērā Padomes 2019. gada 22. maija Ieteikumu par kvalitatīvām agrīnās pirmsskolas izglītības un aprūpes sistēmām (18),

— ņemot vērā 2021. gada 11. marta rezolūciju par bērna tiesībām ES Bērna tiesību stratēģijas kontekstā (19),

— ņemot vērā 2020. gada 10. jūlija rezolūciju par ES sabiedrības veselības stratēģiju pēc Covid-19 pandēmijas (20),

— ņemot vērā 2022. gada 16. februāra rezolūciju par Eiropas spēju stiprināšanu cīņai pret vēzi — ceļā uz visaptverošu un koordinētu stratēģiju (21),

— ņemot vērā 2020. gada 17. decembra rezolūciju par spēcīgu sociālo Eiropu taisnīgai pārejai (22),

— ņemot vērā 2021. gada 7. jūlija rezolūciju par vecā kontinenta novecošanu: iespējas un risināmie uzdevumi, kas saistīti ar novecošanas politiku laikposmam pēc 2020. gada (23),

— ņemot vērā Komisijas 2021. gada 3. marta paziņojumu “Savienība, kurā valda līdztiesība: personu ar invaliditāti tiesību stratēģija 2021.–2030. gadam|” (COM(2021)0101),

— ņemot vērā 2020. gada 18. jūnija rezolūciju par Eiropas stratēģiju invaliditātes jomā pēc 2020. gada (24),

— ņemot vērā 2018. gada 29. novembra rezolūciju par sieviešu ar invaliditāti stāvokli (25),

— ņemot vērā Komisijas 2021. gada 28. jūnija paziņojumu “ES stratēģiskais satvars par drošību un veselības aizsardzību darbā 2021.–2027. gadam. Darba aizsardzība mainīgā darba pasaulē” (COM(2021)0323),

— ņemot vērā 2022. gada 10. marta rezolūciju par jaunu ES stratēģisko satvaru darba aizsardzības jomā laikposmam pēc 2020. gada (ietverot darba ņēmēju aizsardzību pret kaitīgu vielu iedarbību darba vietā, stresu darba vietā un atkārtotu kustību radītas traumas) (26),

— ņemot vērā EAI/EPSU ziņojumu par darba samaksas pārredzamību un dzimumneitrālas darba novērtēšanas un klasifikācijas lomu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanā,

— ņemot vērā Padomes 2019. gada 8. novembra ieteikumu par darbinieku un pašnodarbināto personu piekļuvi sociālajai aizsardzībai (27),

— ņemot vērā Eiropas Darba iestādes darbības un jo īpaši tās sadarbību ar dalībvalstīm nedeklarēta darba apkarošanā,

— ņemot vērā Eiropas Dzimumu līdztiesības institūta (EIGE) 2021. gada dzimumu līdztiesības indeksu, un tā tematisko uzsvaru uz veselību,

— ņemot vērā Reglamenta 54. pantu,

— ņemot vērā Nodarbinātības un sociālo lietu komitejas un Sieviešu tiesību un dzimumu līdztiesības komitejas ziņojumu (A9-0189/2022),

A. tā kā sociālās tiesības ir cilvēktiesību un konstitucionālo tiesību daļa un sieviešu tiesības ir cilvēka pamattiesības un tā kā Eiropas Padomes Venēcijas komisija, ECT un Harta uzsver, ka cilvēktiesības ir tiesiskuma daļa; tā kā EPSR rīcības plānā ir izklāstītas konkrētas iniciatīvas tādu principu īstenošanai, kuri ir būtiski, lai veidotu spēcīgāku sociālo Eiropu taisnīgai pārejai un atveseļošanai, piemēram, dzimumu līdztiesība, vienlīdzīgas iespējas, darba un privātās dzīves līdzsvars, bērnu aprūpe un atbalsts bērniem, personu ar invaliditāti iekļaušana un ilgtermiņa aprūpe; tā kā aprūpes personāla vērtības un tiesību paplašināšana un nostiprināšana būs šo iniciatīvu īstenošanas priekšnoteikums, tostarp to, kas attiecas tieši uz 17. un 18. principu; tā kā Eiropas pusgads un sociālo rezultātu apkopojums būtu jāizmanto, lai veicinātu taisnīgāku, vienlīdzīgāku, ilgtspējīgāku un noturīgāku sabiedrību; tā kā visaugstākā sasniedzamā veselības aizsardzības līmeņa izmantošana ir pamattiesības un tā kā visās Savienības politikas jomās un darbībās ir jānodrošina un jāīsteno augsts veselības aizsardzības līmenis; tā kā piekļuve kvalitatīviem sabiedriskajiem pakalpojumiem ir izšķirošs faktors dzīves kvalitātē kā daļa no aprūpes stratēģijas un lielākiem ieguldījumiem šajā nozarē;

B. tā kā bērni veido 18,3 % no ES iedzīvotājiem (28); tā kā 2020. gadā 47,5 % ES mājsaimniecību bija vismaz viens bērns un 14 % mājsaimniecību veidoja bērni un viens no vecākiem (29), lielākoties sievietes;

C. tā kā lielākā daļa aprūpētāju un aprūpes sniedzēju, gan oficiālu, gan neoficiālu, apmaksātu un neapmaksātu, ir sievietes; tā kā aprūpes pienākumi mājsaimniecībā veido to, cik daudz, cik ilgi un kāda veida algotu darbu sievietes var veikt visā darba dzīves ciklā, tādējādi ietekmējot viņu līdzdalību sociālajā, ekonomiskajā, kultūras un politiskajā dzīvē; tā kā stereotipi par to, ka sievietes ir labākas aprūpētājas, un priekšstats par to, ka neapmaksāta aprūpe un darbs mājsaimniecībā ir “sieviešu darbs”, stiprina modeli “vīrietis-pelnītājs un sieviete-aprūpētāja”, kas turpina ietekmēt piekļuvi sociālajām tiesībām, tādējādi ietekmējot sieviešu ekonomisko neatkarību, un veicina aprūpes nepietiekamu novērtēšanu un ekonomisko neredzamību, jo īpaši ģimenes aprūpētāju ieguldījumu, kā arī nepietiekamu aprūpes darbinieku novērtēšanu privātās un valsts iestādēs;

D. tā kā 80 % no visas ilgtermiņa aprūpes Eiropā sniedz neoficiāli aprūpētāji (30), galvenokārt sievietes, kurām nav taisnīgu darba apstākļu, kuras lielākoties nesaņem atalgojumu un/vai kurām nav pienācīga sociālā atbalsta, kas padara aprūpi par ārkārtīgi dzimtiskotu jautājumu; tā kā neoficiālās aprūpes nodrošināšana ir saistīta ar tādu tiesību trūkumu kā slimības atvaļinājums un ikgadējais atvaļinājums, kā arī maternitātes, paternitātes un vecāku atvaļinājums, nodarbinātības līmeņa pazemināšanās, nabadzības un sociālās atstumtības līmeņa paaugstināšanās, garīgās veselības pasliktināšanās un sociālās izolētības un vientulības palielināšanās, kas negatīvi ietekmē fizisko un garīgo veselību, labklājību un sociālo iekļaušanu; tā kā sieviešu ieguldījums neapmaksātā aprūpes darbā katru gadu pasaules ekonomikai nodrošina 11 triljonus USD (31), kas atbilst 9 % no pasaules IKP (32);

E. tā kā 15,4 % no jauniešiem, kas nestrādā, nemācās un neapgūst arodu (NEET), ir šādā situācijā, jo viņi rūpējas par bērniem vai rīcībnespējīgiem pieaugušajiem, vai viņiem ir citi ģimenes pienākumi; tā kā 88 % no šiem NEET ir sievietes (33);

F. tā kā ir jāatzīst, ka visi cilvēki ir atkarīgi no aprūpes dažādās pakāpēs, kas cita starpā ir atkarīgas no vecuma, sociālekonomiskā stāvokļa, fiziskās dotības un personīgās izcelsmes no bērnības līdz vecumdienām; tā kā aprūpe būtu jānošķir no atbalsta personām ar invaliditāti vai konkrētu veselības stāvokli; tā kā gan apmaksāta, gan neapmaksāta aprūpes darba sociālā un ekonomiskā vērtība netiek novērtēta un atzīta, un tā ir jāpārvērtē un jāiekļauj ekonomikas politikas centrā; tā kā steidzami jārisina jautājums par aprūpētāju sociālo, dzimumu līdztiesību un ekonomisko ietekmi, jo īpaši ņemot vērā demogrāfiskās pārmaiņas;

G. tā kā visām dalībvalstīm un ES ir saistoša Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām (UNCRPD), tostarp tās 19. pants par efektīvu un atbilstīgu pasākumu pieņemšanu, kas garantē vienlīdzīgas tiesības visām personām ar invaliditāti dzīvot neatkarīgi, piedalīties un būt iekļautām sabiedrībā; tā kā vienlīdzīga un efektīva piekļuve cenas ziņā pieejamai kvalitatīvai aprūpei un atbalsta pakalpojumiem ir uzskatāma par būtisku priekšnoteikumu, lai personas ar invaliditāti varētu dzīvot neatkarīgi, piedalīties sabiedrības dzīvē un būtu sociāli integrētas;

H. tā kā aprūpe ietver visus pakalpojumus, kas atbalsta to personu autonomiju un neatkarību, kurām vajadzīga aprūpe, kā arī neaizsargātu personu un grupu fiziskās, psiholoģiskās, emocionālās, sociālās, personiskās un mājsaimniecības vajadzības; tā kā aprūpe būtu jāatzīst par tiesībām, kas garantē to cilvēku tiesību, cieņas, autonomijas, iekļaušanas un labklājības vienlīdzīgu īstenošanu, kuriem vajadzīga aprūpe; tā kā Eiropas Savienība var papildināt un atbalstīt dalībvalstu rīcību aprūpes pakalpojumu uzlabošanā tiem, kas tiek aprūpēti, un tiem, kas sniedz aprūpi;

I. tā kā aprūpes darbs ir dažādi pakalpojumi, ko veic personas, ģimenes, kopienas, maksas pakalpojumu sniedzēji, sabiedriskas organizācijas un valsts iestādes dažādos veidos, sākot no iestādēm līdz privātām mājsaimniecībām;

J. tā kā Komisija individuālos un mājsaimniecības pakalpojumus (PHS) definē “plašu darbību klāstu, kas veicina ģimeņu un personu labklājību mājās, tostarp bērnu aprūpi, ilgtermiņa aprūpi un aprūpi personām ar invaliditāti, mājsaimniecības darbus, mājas soli, mājokļa remontu, dārza darbus, IKT atbalstu”; tā kā PHS ietver aprūpes un ar aprūpi nesaistītus, tiešus un netiešus pakalpojumus; tā kā globālā līmenī PHS parasti apzīmē ar terminu “mājsaimniecības darbs”; tā kā tādēļ mājsaimniecībās nodarbināto personu iekļaušana aprūpes personālā atzīst, ka aprūpes sniegšana ietver ne tikai personisko aprūpi, bet arī netiešo aprūpi, kas neietver radniecību, un tas nodrošina nepieciešamos priekšnoteikumus personiskās aprūpes sniegšanai; tā kā personiskajos un mājsaimniecības pakalpojumos aprūpes un ar aprūpi nesaistītās darbības ir cieši saistītas ar lielu daļu darba ņēmēju, kas veic abus minētos un tādējādi pieder pie aprūpes darbaspēka;

K. tā kā piekļuve kvalitatīvai aprūpei un vecumam labvēlīgas vides radīšana ir būtiska, lai dzīve būtu ilgāka, veselīgāka un aktīvāka; tā kā tiek prognozēts, ka to personu skaits ES, kurām nepieciešama ilgtermiņa aprūpe, palielināsies no 30,8 miljoniem 2019. gadā līdz 38,1 miljonam 2050. gadā (34); tā kā vairākas dalībvalstis jau saskaras ar darbaspēka trūkumu ilgtermiņa aprūpes nozarē, kas, pieaugot pieprasījumam pēc ilgtermiņa aprūpes, tikai riskē palielināties, un tā kā tas prasa ieguldījumus darbaspēkā un pienācīgos nodarbinātības un darba apstākļos;

L. tā kā Covid-19 krīze izcēla darba ņēmēju būtisko lomu personisko un mājsaimniecības pakalpojumu jomā mūsu sabiedrībā, pierādot, ka ir steidzami jānodrošina šo darba ņēmēju pilnīga atzīšana visās dalībvalstīs, kā arī viņu tiesības uz koplīgumu slēgšanu, sociālo nodrošinājumu un sociālo aizsardzību; tā kā vairākās dalībvalstīs šie darba ņēmēji joprojām netiek pienācīgi atzīti, daudzi no viņiem Covid-19 pandēmijas laikā ir zaudējuši darbu un nevar izmantot valsts atalgojuma kompensācijas un darba saglabāšanas shēmas; tā kā pandēmijas dēļ daudzi personisko un mājsaimniecības pakalpojumu jomā strādājošie zaudēja dzīvesvietu, kā arī tika pakļauti vardarbībai un aizskaršanai darbā;

M. tā kā, neskatoties uz to, ka dzīves laikā katra persona vismaz vienu reizi uzņemas aprūpētāja un aprūpes saņēmēja lomu, ir aizspriedumi un stereotipi, kuri saistīti ar savstarpējo atkarību, fizisku vai garīgu invaliditāti, slimībām un vājumu, kā arī vajadzību pēc aprūpes un atbalsta, kas mijas ar citiem diskriminācijas iemesliem, galvenokārt ar dzimumu, seksuālo orientāciju, vecumu, invaliditāti, tautību, ādas krāsu, etnisko vai sociālo izcelsmi, ģenētiskajām iezīmēm, kā arī sociāli ekonomisko vai imigrantu un citiem nelabvēlīgiem apstākļiem, saasinot nabadzības vai sociālās atstumtības risku;

N. tā kā ES iedzīvotāji noveco, proti, 2018. gadā 19 % ES iedzīvotāju bija 65 gadus veci vai vecāki (35); tā kā vecuma diskriminācija un nenodrošinātas, nepamanītas un neatzītas aprūpes vajadzības joprojām ir pastāvīga problēma aprūpes jomā Eiropā; tā kā līdz ar vecumu palielinās to cilvēku skaits, kuri ir atkarīgi no citu cilvēku palīdzības vai kuriem ir vajadzība pēc veselības un ilgtermiņa aprūpes;

O. tā kā reimatiskās un muskuļu un skeleta slimības (RMD) ir vienas no pasaulē izplatītākajām, invaliditāti izraisošākajām un apgrūtinošākajām neinfekcijas slimībām, kas skar vairāk nekā 100 miljonus eiropiešu un Eiropā veido vairāk nekā 50 % no gadiem, kas nodzīvoti ar invaliditāti (YLD); tā kā ir liels skaits cilvēku, kas sirgst ar RMD, ciešot no šo slimību radītajām sekām un saskaroties ar augstu blakusslimību iespējamību, viņi Eiropā rada nozīmīgu pieprasījumu pēc ilgtermiņa oficiālās un neoficiālās aprūpes;

P. tā kā daudzi aprūpes darbinieki un mājsaimniecībās nodarbinātās personas ir etnisko minoritāšu pārstāvji vai migranti (36), kuru stāvoklis ir ļoti nedrošs un kuri saskaras ar intersekcionālo diskrimināciju rases vai etniskās piederības, dzimuma, sociālekonomiskā stāvokļa un tautības dēļ, un tie dzīvo uz vietas mājsaimniecībā un veic aprūpes darbu bieži vien uz neierobežotu darba laiku, kas pārkāpj darba laika tiesību aktus oficiālajā un neoficiālajā ekonomikā; tā kā šie darba ņēmēji lielākoties ir sievietes, kurām nav oficiāla darba līguma, viņas ir neaizsargātākas pret ekspluatēšanu un nereti nevar izmantot savas tiesības, jo īpaši uz pienācīgas kvalitātes darbu un sociālo aizsardzību;

Q. tā kā visās dalībvalstīs trūkst kvalitatīvu, piekļūstamu, pieejamu un cenas ziņā pieņemamu aprūpes pakalpojumu, tostarp lauku reģionos, un to īpaši ietekmē iedzīvotāju novecošanās; tā kā oficiālās un neoficiālās aprūpes, kā arī pašreizējo aprūpes pakalpojumu veidu un līdzekļu uzraudzību kavē datu trūkums, tostarp dezagregēti dati, kvalitātes rādītāju trūkums, piemēram, Eiropas laika izmantojuma apsekojums (ETUS) par sniegto pakalpojumu novērtēšanu un uzraudzību, īstenošanas ceļveži, veselības aprūpes sniedzēju zināšanu trūkums par pārejošām slimībām, kas izraisa invaliditāti;

R. tā kā viena no pamattiesībām attiecībā uz aprūpi un atbalstu ir tiesības izvēlēties pakalpojuma veidu un atrašanās vietu; tā kā tiesības izvēlēties aprūpes veidu bieži vien apdraud atbalsta un personiskās palīdzības nepietiekama pieejamība mājās; tā kā dalībvalstis pārāk reti pietiekami atbalsta personīgo palīdzību un pārāk daudziem tā joprojām nav pieejama; tā kā 75 % vecu cilvēku, kam vajadzīga ilgtermiņa aprūpe, ir norādījuši, ka viņi nonāktu zem nabadzības riska sliekšņa, ja viņi būtu spiesti iegādāties mājas aprūpes pakalpojumus par pilnu tirgus cenu (37); tā kā pat lielākajā daļā ekonomiski attīstītāko valstu sociālās aizsardzības sistēmas sedz mazāk nekā 40 % no kopējām ilgtermiņa aprūpes izmaksām cilvēkiem ar mērenām vajadzībām (38); tā kā dalībvalstīm ir jānodrošina kvalitatīvi un pienācīgi finansēti un funkcionējoši aprūpes pakalpojumi un sociālās aizsardzības sistēmas, kā arī kvalitatīvas ilgtermiņa aprūpes labāka integrācija tajās, kas ir ļoti svarīgi, lai uzlabotu sociālo taisnīgumu un veicinātu dzimumu līdztiesību;

S. tā kā Covid-19 pandēmija ir saasinājusi un padarījusi redzamāku pašreizējo nevienlīdzību un sarežģījumus, kas liecina par daudzajām strukturālajām problēmām, kuras ir iesakņojušās Eiropas sociālās aprūpes sistēmā, t. i., piemēram, resursu trūkums aprūpes iestādēs un veselības aprūpes sistēmās vai nepietiekami ieguldījumi; attiecībā uz piekļuvi oficiālai aprūpei un aprūpei mājās, tostarp savlaicīgai, cenas ziņā pieejamai un kvalitatīvai medicīniskajai aprūpei, un ir uzsvērusi iepriekšējās krīzes aprūpes nozarē, ko izraisīja lielā darba slodzes palielināšanās nozarē, aprūpes darbaspēka trūkums, nepietiekami finansētas, spiedienam pakļautas veselības aprūpes sistēmas, pārmērīga paļaušanās uz neoficiālu neapmaksātu aprūpi vai nedeklarētu darbu; tā kā tas palielina psihosociālo risku, ar ko saskaras aprūpes nozares darbinieki, kas galvenokārt ir sievietes; tā kā pandēmijas radītās problēmas radīja vientulību un sociālo izolētību, kā arī palielināja ļaunprātīgas izmantošanas, nolaidības un fiziskās un garīgās veselības pasliktināšanās risku cilvēkiem, kuriem nepieciešama aprūpe, un visu paaudžu labklājību visā ES, jo īpaši gadījumos, kad pirms pandēmijas ieguldījumu līmenis aprūpē bija zemāks (39); tā kā šī ilgtermiņa ietekme uz cilvēku veselību un labklājību, kā arī sociālā un ekonomiskā ietekme vēl nav pilnībā novērtēta un integrēta attiecīgajās politikas jomās;

T. tā kā Eiropā nav nodrošinātas neoficiālo aprūpētāju vajadzības un Covid-19 pandēmija izgaismo neoficiālo aprūpētāju un neoficiālās aprūpes saņēmēju grūtības un atklāj nesamērīgo paļaušanos uz sievietēm un meitenēm (40); tā kā personisko un mājsaimniecības pakalpojumu darbinieku neatzīšana un/vai viņu nodarbinātības statusa nepareiza klasifikācija ir nozīmējusi, ka daudzi, kas zaudēja darbu Covid-19 pandēmijas laikā, nevarēja piekļūt sociālās aizsardzības pasākumiem;

U. tā kā Covid-19 pandēmija ir saasinājusi pašreizējo dzimumu nevienlīdzību, jo īpaši palielinot neapmaksāta aprūpes darba un darba un privātās dzīves nelīdzsvarotību, un radījusi divkāršu slogu daudzām sievietēm, kurām bijušas ilgākas maiņas darbā un papildu neoficiālās aprūpes pienākumi mājās; tā kā pirms Covid-19 pandēmijas (41)37,5 % sieviešu (salīdzinot ar 24,7 % vīriešu) ES katru dienu rūpējās par bērniem, veciem cilvēkiem vai cilvēkiem ar invaliditāti; tā kā pandēmija palielināja sieviešu neapmaksāto darba stundu skaitu nedēļā vidēji līdz 13 stundām (42); tā kā sievietes, kas strādā no mājām, nepilnu darba laiku vai ir bezdarbnieces, ir saskārušās ar lielu spiedienu, jo viņas ir turpinājušas pildīt lielāko daļu ģimenes aprūpes pienākumu un mājsaimniecības darbu (43); tā kā visa Covid-19 pandēmijas ietekme vēl nav pilnībā zināma un tās sociālekonomiskā ietekme uz sievietēm turpināsies;

V. tā kā saskaņā ar Pasaules Veselības organizācijas datiem līdz pat pusei no Covid-19 nāves gadījumu Eiropā skāra iedzīvotājus, kas atradās ilgtermiņa aprūpes iestādēs (44); tā kā vairāk nekā 70 % no sociālajiem un veselības aprūpes darbiniekiem, kas “frontes līnijā” cīnījās ar Covid-19, bija sievietes, no kurām daudzas saskārās ar Covid-19 infekcijas sekām un arī ilgstošām sekām, bija izolētas un piedzīvoja nepieredzēti augstu stresa, trauksmes, depresijas, pašnāvību un pat pēctraumatiskā stresa traucējumu līmeni; tā kā 2021. gadā ES 30 % medmāsu pārtrauca darbu šajā profesijā (45); tā kā augstie saslimstības un mirstības rādītāji Covid-19 dēļ ilgtermiņa aprūpes iestādēs, tostarp aizsardzības līdzekļu, testēšanas un medicīniskās aprūpes pieejamības trūkuma dēļ, uzsvēra sistēmiskos trūkumus, kas saistīti ar pārāk lēno pāreju no institucionālās aprūpes uz ģimenes un kopienas aprūpes pakalpojumiem, darbinieku trūkumu, ko rada grūtības piesaistīt un saglabāt darba ņēmējus, sliktiem nodarbinātības un darba apstākļiem, aprūpes nozares darba ņēmēju karjeras attīstības iespēju trūkumu, pārrobežu aprūpes sniedzēju grūtībām, kā arī atbalsta trūkumu un neoficiālo aprūpētāju piekļuves ierobežojumiem sociālajam nodrošinājumam;

W. tā kā papildus nenodrošinātajām medicīniskajām vajadzībām Covid-19 pandēmija ir dramatiski negatīvi ietekmējusi piekļuvi izglītībai, pienācīgiem mājokļiem un pakalpojumiem, kas ir būtiski bērnu labklājībai un attīstībai, radot papildu slogu aprūpes un izglītības pienākumiem visiem vecākiem, galvenokārt sievietēm un vientuļajiem vecākiem (46); tā kā empīriskie pierādījumi apstiprina, ka aprūpes pakalpojumu samazināšanās un sieviešu neapmaksātā aprūpes darba pieaugums Covid-19 pandēmijas laikā ir atjaunojis un pastiprinājis dzimumu nevienlīdzību;

X. tā kā kvalitatīvas aprūpes nodrošināšana ir atkarīga no pietiekami liela, labi apmācīta, motivēta un specializēta darbaspēka, pievilcīgu un pienācīgas kvalitātes darba apstākļu radīšanas, īstenojot sociālo dialogu un koplīgumus, atbilstīga un taisnīga atalgojuma, kā arī integrētiem pakalpojumiem un atbilstīga valsts finansējuma; tā kā aprūpes nozarē jau sen ir jūtams darbaspēka trūkums un laikposmā no 2019. līdz 2020. gadam no aprūpes mājās nozares aizgāja 421 000 darba ņēmēju (47); tā kā kvalitatīvs aprūpes darbs ir kvalificēta profesija, kas prasa apmācību un pieredzi, un pieprasījums pēc kvalificētiem aprūpes darbiniekiem turpmākajos gados tikai pieaugs; tā kā nodarbinātība un pastāvīga apmācība darbvietā, padarot nozari profesionālāku, var veicināt aprūpes pakalpojumu sniegšanas kvalitātes paaugstināšanos; tā kā ilgāku aprūpes iespēju un prakses un tehnoloģiju attīstības kontekstā aprūpētāji uzkrāj speciālās zināšanas, kuras ir jāatzīst; tā kā Iegūto tiesību direktīva (2001/23/EK) ir jāpiemēro ikreiz, kad darbinieku līgumi tiek nodoti aprūpes sniedzējam, kas iegūst tiesības;

Y. tā kā Eiropas Savienībā vismaz 3,1 miljons personisko un mājsaimniecības pakalpojumu sniedzēju ir nodarbināti nedeklarēti, nav atzīti un tiem nav tādu darba ņēmēju pamattiesību kā koplīgumi, sociālais nodrošinājums un sociālā aizsardzība (48); tā kā nedeklarēta nodarbinātība pazemina darba ņēmēju aizsardzību, atvieglo darbaspēka ekspluatēšanu un ļaunprātīgu izmantošanu, vienlaikus radot ienākumu zudumu dalībvalstīm; tā kā aprūpes nozarē strādājošo trešo valstu valstspiederīgo bez dokumentiem apstākļi ir īpaši problemātiski saistībā ar viņu sociālajām tiesībām un piekļuvi pienācīgiem darba apstākļiem;

Z. tā kā Eiropas platforma sadarbības stiprināšanai nolūkā novērst nedeklarētu darbu ir kļuvusi par Eiropas Darba iestādes (ELA) pastāvīgu darba grupu ar mērķi pastiprināt sadarbību ar dalībvalstu iestādēm nedeklarēta darba apkarošanā;

AA. tā kā pētījumi liecina, ka vairāk nekā 90 % vecu cilvēku vecumdienās vēlētos dzīvot savās mājās; tomēr tikai 20 % cilvēku savas dzīves pēdējos gadus pavada savos privātajos mājokļos, jo daudzi dzīvo aprūpes iestādēs (49); tā kā trūkst aprūpes pakalpojumu, kas būtu pielāgoti personas vajadzībām un vēlmēm; tā kā tādēļ (50) aprūpes struktūras ir jāmaina no centralizētām iestādēm uz aprūpi, kas vērsta uz pacientiem, ģimenēm un kopienām, lai labāk atbalstītu to personu autonomiju, kurām vajadzīga aprūpe un atbalsts, sniedzot taustāmus ekonomiskus un sociālus ieguvumus un paaugstinot aprūpes saņēmēju labklājības līmeni; tā kā aprūpe dzīvesvietā bieži neatbilst standartiem par to personu neatkarības atbalstīšanu, kuras izmanto šos pakalpojumus, un tā bieži vien ir saistīta ar dzīves beigām, nevis kā vieta, kur dzīvot ar cieņu, baudīt dzīvi un turpināt piedalīties sociālajā un kultūras dzīvē; tā kā šīs pārmaiņas nav notikušas vai ir bijušas pārāk lēnas un tām trūkst resursu, turklāt ir jāņem vērā dažādas vajadzības un neaizsargātība kopienās, piemēram, attiecībā uz ienākumiem un citām nevienlīdzībām; tā kā dalībvalstīm būtu jāveic ieguldījumi šajā virzienā;

AB. tā kā ir svarīgi veikt turpmākus pētījumus par ļaunprātīgu izmantošanu visās aprūpes iestādēs, informēt par faktoriem, kas izraisa šādu praksi, veicināt informētību, apmācību, atklāšanu un cīņu pret ļaunprātīgu izmantošanu visās aprūpes iestādēs iesaistītajās profesijās un izveidot publiskas platformas ziņošanai par šādu praksi;

AC. tā kā darba tirgum ir tendence būt nošķirtam pēc dzimumiem un zemāk vērtēt nozares, kurās sievietes veido lielāko darbaspēka daļu; tā kā 2020. gadā sieviešu bruto izpeļņa stundā ES bija vidēji par 13 % zemāka nekā vīriešu izpeļņa (51);

AD. tā kā aprūpe bieži paliek nenovērtēta, saņem nelielu atzinību, ir nepietiekama un bieži vien nesniedz finansiālu atlīdzību neoficiāliem aprūpētājiem; tā kā nepietiekamais novērtējums attiecībā uz atalgojumu un darba apstākļiem, kā arī aprūpes un mājsaimniecības darba nepietiekamā pamanāmība ir cieši saistīti ar dominējošajām dzimumu lomām un normām attiecībā uz sievietēm kā aprūpētājām un vīriešiem kā apgādniekiem un ar “dubultas devalvācijas” apburto loku, kad aprūpe bieži tiek piešķirta sabiedrības grupām ar vismazākajām iespējām šķietamās bezvērtības dēļ, savukārt aprūpes darbība tiek devalvēta, jo to veic grupas ar vismazākajām iespējām un tāpēc, ka mājas aprūpe un citi personiskās un mājsaimniecības aprūpes pakalpojumi tiek sniegti aiz slēgtām durvīm;

AE. tā kā aprūpes nozares feminizācija veicina dzimumu nodarbinātības, darba samaksas un pensiju atšķirības to sieviešu īpatsvara dēļ, kuras strādā oficiālā un neoficiālā aprūpē, un var palielināt nabadzības risku, kā arī samazināt nodokļus, ko maksā dalībvalstīm, un tādējādi Eiropa zaudē IKP 370 miljardu EUR apmērā gadā (52);

AF. tā kā aprūpes nozarē dominē sievietes un migranti, jo īpaši ES un trešo valstu migrējošie darba ņēmēji, proti, sievietes veido 76 % no 49 miljoniem dokumentēto aprūpes darbinieku ES (53) un vairāk nekā 85 % no neapmaksātiem aprūpētājiem visās dalībvalstīs, ņemot vērā gan ikdienas, gan iknedēļas darbu (54);

AG. tā kā 6,3 miljoni profesionāļu strādā ilgtermiņa aprūpē, no kuriem lielākā daļa ir sievietes (81 %), turklāt pieaug to darba ņēmēju skaits, kuri ir vecāki par 50 gadiem, strādā nepilnu laiku, ir nestabilā nodarbinātībā un ir platformu darbinieki, kā arī ir migrējošie, neoficiālie un mobilie darba ņēmēji, tostarp mājsaimniecībās uz vietas dzīvojošie aprūpētāji (8 % no aprūpes nozarē strādājošajiem nav vietējie); tā kā 2020. gadā migranti un migrējošie darba ņēmēji veidoja 28 % no personiskās aprūpes darba ņēmējiem (55); tā kā aprūpes deficītu dažos ES reģionos saasina šī “aprūpes aizplūšana” un globālo aprūpes ķēžu parādība; tā kā tādēļ ir neiespējami runāt par aprūpi tikai valstu robežās; tā kā joprojām ir šķēršļi, kas kavē aprūpes pakalpojumu brīvu sniegšanu ES; tā kā šie darba ņēmēji ir būtiski mūsu sabiedrībai gan saistībā ar sabiedrības veselību, gan sociālo integrāciju aprūpes saņēmējiem, kas dažkārt ir izolēti;

AH. tā kā visās dalībvalstīs atalgojums aprūpes un mājsaimniecības pakalpojumu nozarēs ir ievērojami zemāks par vidējo atalgojumu un zemāks par atalgojumu, ko darba ņēmēji saņem par to pašu darbu citās nozarēs, jo īpaši veselības aprūpē (56); tā kā tas ir saistīts ar neoficiālu darbu, zemāku darba koplīgumu slēgšanas aptvērumu šajās nozarēs, kā arī nepietiekamu vērtējumu nozarēm, kurās dominē sievietes, piemēram, aprūpes nozarei; tā kā tiem darbiniekiem, kas strādā peļņas un bezpeļņas sektoros, bieži nav pieejama darba ņēmēju pārstāvība un sarunas par darba koplīgumu slēgšanu; tā kā atšķirība attiecībā pret vidējo darba samaksu ir vismazākā dalībvalstīs, kurās ir koplīgumi par nozares daļām (57); tā kā darba ņēmēju pārstāvībai, tostarp arodbiedrībām, un sarunām par darba koplīgumu slēgšanu ir izšķiroša nozīme, lai pārstāvētu un aizstāvētu darba ņēmēju tiesības un intereses visās aprūpes vidēs, kā arī paaugstinātu un uzturētu standartus visā aprūpes nozarē;

AI. tā kā Covid-19 krīze ir izcēlusi vairākas problēmas attiecībā uz ilgtermiņa aprūpes darbinieku nodarbinātības noteikumiem; tā kā ilgtermiņa aprūpes darbiniekiem bija pat lielāks risks saslimt ar Covid-19 nekā veselības aprūpes darbiniekiem slimnīcās, jo trūka individuālo aizsardzības līdzekļu un atbilstošas apmācības, lai īstenotu infekciju protokolus un citus profilakses pasākumus;

AJ. tā kā, neraugoties uz to, ka aprūpe sniedz emocionālu gandarījumu lielākajai daļai aprūpētāju, tā bieži vien negatīvi ietekmē aprūpētāju fizisko un garīgo veselību un rada grūtības saskaņot aprūpi ar algotu darbu, kas ir īpaši svarīgi aprūpētājām-sievietēm (58); tā kā Covid-19 pandēmijas laikā ir nesamērīgi ietekmēta oficiālo un neoficiālo aprūpētāju garīgā veselība; tā kā pandēmijas laikā ir saasinājušās garīgās problēmas, palielinot aprūpes slogu; tā kā aprūpes darbs bieži ir saistīts ar darbu maiņās, pēkšņiem izsaukumiem un garām darba stundām; tā kā veselības riski un slikta darba laika kvalitāte ir galvenie iemesli relatīvi augstam darba kavējumu skaitam ilgtermiņa aprūpes nozarē; tā kā 38 % aprūpes speciālistu uzskata, ka viņu darba negatīvās ietekmes dēļ viņi nevarēs turpināt darbu līdz 60 gadu vecumam (59);

AK. tā kā Eiropā 33 % ilgtermiņa aprūpes darbinieku ir saskārušies ar dažāda veida nelabvēlīgu sociālo uzvedību (tostarp verbālu vardarbību, draudiem un pazemojošu uzvedību) un tikai 22 % ilgtermiņa aprūpes darbinieku jūtas ļoti apmierināti ar saviem darba apstākļiem (60);

AL. tā kā ir dažādi oficiālo mājsaimniecībās uz vietas dzīvojošo aprūpētāju nodarbinātības veidi, piemēram, ar aprūpes uzņēmumu vai pagaidu nodarbinātības aģentūru un starpnieku starpniecību;

AM. tā kā sievietes veido lielāko daļu no cilvēkiem, kas saņem aprūpi, un 44 miljoni cilvēku ES sniedz neoficiālu ilgtermiņa aprūpi ģimenes locekļiem, kaimiņiem vai draugiem (61), no kuriem lielākā daļa ir sievietes, turklāt 12 % sieviešu un 7 % vīriešu sniedz neoficiālu ilgtermiņa aprūpi vairāk nekā 40 stundas nedēļā (62); tā kā gandrīz 30 % cilvēku, kas vecāki par 65 gadiem, ir saslimuši ar divām vai vairākām nepārnēsājamām slimībām (NCD); tā kā NCD ir ievērojams un pieaugošs slogs pacientiem, aprūpētājiem, sabiedrībai un veselības sistēmām;

AN. tā kā lielais aprūpes saņēmēju skaits, kam vajadzīga neoficiālā aprūpe, ir tieši saistīts ar to, ka nav pieejami, piekļūstami un cenas ziņā pieņemami kvalitatīvi profesionāli pakalpojumi, kas pielāgoti viņu vajadzībām, kā arī ar to, ka daudzas dalībvalstis parasti izvēlas neapmaksātu neoficiālo aprūpi kā galveno aprūpes sniegšanas avotu (63); tā kā neoficiālās aprūpes sniegšanai vajadzētu būt izvēlei, nevis nepieciešamībai pieejamo aprūpes pakalpojumu trūkuma dēļ;

AO. tā kā būtiska daļa no oficiālā mājsaimniecībās uz vietas dzīvojošo aprūpes sniedzēju nozares darbojas pelēkajā zonā, kas slikti ietekmē aprūpes mājās kvalitāti; tā kā trūkst datu, kas ļautu precīzi noteikt aprūpētāju skaitu pelēkajā zonā;

AP. tā kā sievietes katru nedēļu velta 13 stundas vairāk nekā vīrieši neapmaksātai aprūpei un mājsaimniecības darbiem ES (64); tā kā apgādājamo ģimenes locekļu piekļuve cenas ziņā pieejamiem un kvalitatīviem oficiāliem ilgtermiņa aprūpes pakalpojumiem un nevienlīdzīgs neapmaksātas aprūpes un mājsaimniecības darba sadalījums starp vīriešiem un sievietēm ir izšķiroši faktori, kas nosaka, vai sievietes uzsāk un saglabā darbu un kāda ir viņu darba kvalitāte; tā kā 7,7 miljoni sieviešu ES paliek ārpus darba tirgus neoficiālās aprūpes pienākumu dēļ, salīdzinot tikai ar 450 000 vīriešu, un 29 % sieviešu, kas nodarbinātas nepilnu darba laiku, atsaucas uz aprūpes pienākumiem kā galveno iemeslu, lai sāktu strādāt nepilnu darba laiku (65); tā kā tikai 6 % vīriešu norāda, ka galvenais iemesls strādāt nepilnu darba laiku ir aprūpes pienākumi, salīdzinot ar 29 % sieviešu, un tā kā tikai 64 % tēvu ES ikdienā sniedz aprūpi (66);

AQ. tā kā sievietes arī biežāk pārtrauc karjeru, mēdz strādāt īsākas stundas un, visticamāk, strādā nepilnu darba laiku, nestabilu vai pagaidu darbu; tā kā nozaru segregācija, nevienlīdzīga neapmaksāta aprūpes un mājsaimniecības darbu sadale ir galvenie iemesli pašreizējām nodarbinātības, algu un pensiju atšķirībām, kā arī lielākam sieviešu nabadzības un sociālās atstumtības riskam; tā kā sieviešu un vīriešu pensiju atšķirība 2020. gadā vidēji bija 27 % (67); tā kā vienlīdzīgai neapmaksāta aprūpes un mājsaimniecības darba sadalei, kas nozīmē vienlīdzīgu vīriešu iesaistīšanos, ir nepārprotama pozitīva ietekme uz to sieviešu īpatsvaru, kuras strādā algotu darbu, un uz atalgojuma atšķirību samazināšanu starp dzimumiem; tā kā 60 % sieviešu, salīdzinot ar 17 % nodarbināto vīriešu, bērnu aprūpes pienākumi rada izmaiņas nodarbinātībā un samazina darba laiku 18 % nodarbināto sieviešu un tikai 3 % vīriešu (68); tā kā kvalitatīvu bērnu aprūpes iestāžu pieejamība, sasniedzamība un iespēja tās izmantot par pieņemamām cenām ir būtiski faktori, kas ļauj cilvēkiem, jo īpaši sievietēm, kurām ir aprūpes pienākumi, piedalīties darba tirgū; tā kā sabiedrības veselības problēmas, piemēram, migrēna, ir biežāk sastopamas sieviešu vidū (69) un tā kā liela daļa skarto sieviešu joprojām ir bērnu aprūpes un mājsaimniecības darbu “frontes līnijā”;

AR. tā kā šīs atšķirības ir apstiprinājušās visā pasaulē, jo sievietes vidēji 3,2 reizes vairāk laika (201 darba diena gadā) nekā vīrieši (63 darba dienas) velta neapmaksātam aprūpes darbam, un tas jo īpaši vērojams starp meitenēm un sievietēm, kas dzīvo valstīs ar vidējiem ienākumiem, kam ir zemāki izglītības sasniegumi, kas dzīvo lauku apvidos un kam ir bērni līdz skolas vecumam (70);

AS. tā kā sievietes ir pārsvarā pārstāvētas kritiski svarīgās profesijās (4 no 16 citām profesiju kategorijām, ko uzskata par kritiski svarīgām, vairāk nekā 50 % no darbaspēka ES ir sievietes) (71), piemēram, aprūpes speciālisti, kuru uzdevumus lielākoties nevar veikt tāldarbā, kā arī nozarēs, ko pandēmija skārusi vissmagāk, un tādējādi tās ir bijušas pakļautas lielam inficēšanās riskam, lielai slodzei, darba un privātās dzīves līdzsvara traucējumiem un darba zaudēšanai; tā kā jo īpaši ir pasliktinājušies darba un dzīves apstākļi sievietēm ar maziem bērniem, kuras strādā algotu darbu (72);

AT. tā kā aprūpe joprojām ir viena no galvenajām dzimumu arhetipu reproducēšanas jomām, ko vēl vairāk pastiprina ieguldījumu trūkums kvalitatīvos pakalpojumos un ar dzimumu saistīti aizspriedumi citās politikas jomās, kas nesamērīgi ietekmē sieviešu pašnoteikšanos sociālajā un profesionālajā dzīvē, piemēram, nodokļu atvieglojumu sistēmā;

AU. tā kā sociālās ekonomikas uzņēmumiem var būt ievērojams potenciāls un ieguldījums aprūpētāju reintegrācijas veicināšanā darba tirgū;

AV. tā kā vairākas ES dalībvalstis un reģioni joprojām nespēj sasniegt mērķi nodrošināt 90 % bērnu aprūpi vecumā no trim gadiem līdz obligātajam skolas vecumam un 33 % bērnu vecumā līdz trim gadiem; tā kā pietiekamas infrastruktūras trūkums, kas piedāvātu kvalitatīvu un pieejamu bērnu aprūpi ikvienam, jo īpaši agrīnas pirmsskolas aprūpes pakalpojumu, sevišķi ietekmē bērnus no nelabvēlīgām ģimenēm, atspoguļojot uzņemšanas līmeni zem vidējā tādu bērnu gadījumā kā bērni ar invaliditāti, bērni no romu un citām minoritāšu kopienām, migrantu bērni, bērni, kas dzīvo nabadzībā, un bērni no citām neizdevīgā stāvoklī esošām grupām, kuriem būtu bijis vēlams saņemt agrīno pirmsskolas aprūpi (73);

AW. tā kā 2020. gadā 24,2 %, proti, gandrīz 18 miljoni, bērnu ES bija pakļauti nabadzības vai sociālās atstumtības riskam; tā kā bērni no ģimenēm ar zemiem ienākumiem, bērni-bezpajumtnieki, bērni ar invaliditāti, bērni ar migrantu izcelsmi, bērni ar minoritāšu etnisko izcelsmi, jo īpaši romu bērni, bērni institucionālajā aprūpē, bērni nestabilās ģimenes situācijās, viena vecāka ģimenēs, LGBTIQ + ģimenēs un ģimenēs, kurās vecāki atrodas darbā ārvalstīs, saskaras ar nopietnām grūtībām, piemēram, nopietnu mājokļa trūkumu vai pārapdzīvotību un šķēršļiem piekļuvei ikdienas pakalpojumiem un pamatpakalpojumiem; tā kā bērni ar invaliditāti ES nesamērīgi biežāk tiek ievietoti aprūpes iestādēs nekā bērni bez invaliditātes un šķiet, ka viņi daudz mazāk gūst labumu no centieniem nodrošināt pāreju no institucionālās aprūpes uz aprūpi kopienā un ģimenē (74); tā kā Eiropas Garantija bērniem ir ES instruments, kura mērķis ir novērst un apkarot nabadzību un sociālo atstumtību, garantējot brīvas un efektīvas iespējas bērniem, kam ir vajadzīgi pamataprūpes pakalpojumi, piemēram, agrīna pirmsskolas izglītība un aprūpe, izglītojošas un skolas aktivitātes, veselības aprūpe un vismaz viena veselīga maltīte katru skolas dienu, kā arī efektīvas iespējas visiem bērniem, kuriem ir nepieciešams veselīgs uzturs un pienācīgs mājoklis (75); tā kā bērnu personīgajai attīstībai un labklājībai ir ļoti svarīga piekļuve kvalitatīvai bērnu aprūpei un izglītībai par pieņemamām cenām; tā kā ir nepārprotama pozitīva korelācija starp bērnu aprūpes pakalpojumu pieejamību, no vienas puses, un nodarbinātību un vīriešu un jo īpaši sieviešu ienākumiem, no otras puses (76);

AX. tā kā piekļuve kvalitatīviem aprūpes pakalpojumiem, jo īpaši ilgtermiņa aprūpei, arvien vairāk ir atkarīga no individuālajiem un ģimenes ienākumiem, dzīvesvietas, pakalpojumu pieejamības un pakalpojumu sniegšanas iespējām, kā arī pakalpojumu sniedzēju ģeogrāfiskās pieejamības un brīvās iespējas; tā kā tiek lēsts, ka divām no trim personām, kam vajadzīga aprūpe, nav pieejami aprūpes pakalpojumi galvenokārt to nepieejamības un dārdzības dēļ (77); tā kā mājsaimniecībām ar zemiem ienākumiem, zemāku izglītības līmeni un migrantu mājsaimniecībām ir vislielākās grūtības piekļūt oficiāliem mājās sniegtiem ilgtermiņa aprūpes pakalpojumiem; tā kā visā ES viena trešdaļa — un piecās dalībvalstīs pat vairāk nekā puse — mājsaimniecību ir norādījušas, ka tām ir vajadzīgi profesionāli ilgtermiņa aprūpes pakalpojumi, bet tās nevar tiem piekļūt finansiālu iemeslu dēļ (78); tā kā piekļuvei veselības aprūpei un aprūpei vajadzētu būt vispārējai, efektīvai neatkarīgi no ekonomiskajiem apstākļiem vai atšķirīgas dzīvesvietas vai administratīvās situācijas un statusa; tā kā personas ar zemākiem ienākumiem ir arī grupa, kurā aprūpes vajadzības ir biežāk sastopamas (79);

AY. tā kā digitālajām tehnoloģijām ir potenciāls atbalstīt gan oficiālos, gan neoficiālos aprūpētājus un samazināt slogu, ar ko tie saskaras, piemēram, pārvadājot pacientus uz konsultācijām, ko varētu rīkot tiešsaistē; tā kā Eurocarers 2021. gada apsekojums liecina, ka 78 % neoficiālo aprūpētāju nekad nav izmantojuši ar aprūpi saistītas tehnoloģijas (80); tā kā aprūpes nozarē ir jāņem vērā digitalizācija un lietu internets, bet tam nevajadzētu pilnībā aizstāt neaizstājamo cilvēku mijiedarbību, kas saistīta ar aprūpi; tā kā būtu jāveicina pētījumi un izmēģinājuma projekti, lai pārbaudītu digitālo pakalpojumu praktiskumu un efektivitāti; tā kā veciem cilvēkiem, tostarp tiem, kas saņem aprūpi, ir grūtības piekļūt digitālajiem pakalpojumiem; tā kā piekļuve digitālajiem pakalpojumiem, tostarp piekļuve digitālajām prasmēm, būtu jāuzskata par aprūpes saņēmēju tiesībām; tā kā krasā pāreja uz tāldarbu atklāja vajadzību labāk piemērot, pārskatīt un atjaunināt tiesību aktus, kas saistīti ar darba apstākļiem digitālajā vidē un mākslīgā intelekta izmantošanu profesionālajā dzīvē;

AZ. tā kā intersekcionālajai diskriminācijai pakļautās sievietes saskaras ar papildu šķēršļiem veselības aprūpes un aprūpes pakalpojumu pieejamībā un tā kā īpaša uzmanība ir jāpievērš netiešu neobjektīvu seku novēršanai privāto un sabiedrisko pakalpojumu pieejamībā, ko rada pašreizējie stereotipi un dažu grupu nepietiekama pārstāvība šajās iestādēs;

BA. tā kā īpaša uzmanība būtu jāpievērš īpaši veciem cilvēkiem, lai vajadzības gadījumā atbalstītu tos, kas vairs nespēj dzīvot patstāvīgi, un nepieļautu viņu izolētību;

BB. tā kā ir pienācīgi jāņem vērā profilakses un veco ļaužu rehabilitācijas nozīme veselīgā un cilvēka cienīgā novecošanā;

BC. tā kā ir jāpārveido māsu aprūpe, pēc iespējas nodrošinot bezmaksas vai cenas ziņā pieejamu medmāsu aprūpi mājās;

BD. tā kā, palielinot ieguldījumus aprūpes ekonomikā atbilstīgi ilgtspējīgas attīstības mērķiem, līdz 2035. gadam pasaulē tiktu radīti gandrīz 300 miljoni papildu darbvietu (81); to veidotu 96 miljoni tiešo darbvietu bērnu aprūpes jomā, 136 miljoni tiešo darbvietu ilgtermiņa aprūpes jomā un 67 miljoni netiešo darbvietu ar aprūpi nesaistītās nozarēs; tā kā šim darbvietu radīšanas līmenim būtu vajadzīgi ieguldījumi 3,2 % apmērā no pasaules IKP, ņemot vērā kopējās izmaksas, no kā jāatņem nodokļu ieņēmumi (82); tā kā Eiropas Komisija lēš, ka līdz 2030. gadam ES aprūpes nozarē tiks radīti 8 miljoni jaunu darbvietu (83);

BE. tā kā demogrāfiskās pārmaiņas un ar tām saistītā iedzīvotāju novecošana palielinās pieprasījumu pēc aprūpes pakalpojumiem; tā kā ir maz ticams, ka automatizēti varētu aizstāt vai samazināt aprūpes darbu; tā kā tam vajadzētu motivēt ES un dalībvalstis veikt ieguldījumus aprūpes ekonomikā kā daudzsološā darbvietu radīšanas nozarē saistībā ar digitālo pārkārtošanu, lai palielinātu kvalificētu darbinieku skaitu un piesaistītu šai nozarei vairāk cilvēku;

BF. tā kā joprojām nav aprūpes, jo īpaši sociālās aprūpes pakalpojumu, kvalitātes standartu vai tie ir nepietiekami;

BG. tā kā aprūpes nozarei ir vajadzīgi ievērojami ieguldījumi, resursi un reformas; tā kā 2018. gadā aplēstā gada ieguldījumu atšķirība sociālajā infrastruktūrā Eiropā bija 100–150 miljardi EUR (84); tā kā 2021. gada ziņojumā par novecošanu prognozēts, ka publiskie izdevumi, kas vajadzīgi, lai segtu ilgtermiņa aprūpes un atbalsta izmaksas, 2070. gadā palielināsies līdz 2,9 % no IKP gadā salīdzinājumā ar 1,7 % 2016. gadā, savukārt “veselīgas novecošanas” scenārijs var ievērojami samazināt šīs izmaksas un ievērojami palielināt ilgtermiņa aprūpes vajadzību pilnīgu segšanu;

BH. tā kā ir būtiski izprast mijiedarbību starp oficiālo un neoficiālo aprūpi; tā kā oficiālie aprūpes pakalpojumi var sniegt atbalstu neoficiālajiem aprūpētājiem, piemēram, dodot viņiem iespēju atpūsties, kā arī nodrošinot viņiem apmācību; tā kā neoficiālo aprūpētāju oficiālas atzīšanas trūkums un ar to saistītais datu trūkums par viņiem un viņu vajadzībām ir šķērslis šādai mijiedarbībai;

BI. tā kā aprūpes sniegšana ir atkarīga no labi finansētiem un pienācīgi funkcionējošiem sabiedriskajiem pakalpojumiem un sociālās aizsardzības sistēmām;

BJ. tā kā neoficiālo aprūpētāju vidū ir vērojamas lielas atšķirības; tā kā viņu vajadzības atšķiras atkarībā no viņu sociālekonomiskā konteksta, viņu dalības darba tirgū, viņu aprūpējamo vajadzībām un laika, ko viņi pavada aprūpējamo aprūpēšanai;

BK. tā kā vairumā Eiropas valstu joprojām netiek diagnosticēti pilnīgi visi faktiskās saslimšanas gadījumi ar neirodeģeneratīvām slimībām, piemēram, Alcheimera slimību un citām atmiņu ietekmējošām slimībām; tā kā ir skaidras norādes, ka pašreizējais apstiprināto demences gadījumu skaits (9 miljoni) līdz 2050. gadam divkāršosies; tā kā demence joprojām nesamērīgi ietekmē tieši sievietes (85);

BL. tā kā 2021. gada februārī Eiropas Ombuds uzsāka patstāvīgu izmeklēšanu par Komisijas lomu deinstitucionalizācijas procesā ES, galveno uzmanību pievēršot tam, lai tiktu izpildīts Komisijas pienākums nodrošināt, ka dalībvalstis izmanto ES līdzekļus tā, lai veicinātu pāreju no aprūpes iestādēs, pacientam dzīvojot iestādē, uz patstāvīgu dzīvi un līdzdalību sabiedrības dzīvē;

BM. tā kā 2001. gada direktīvā par pagaidu aizsardzību paredzētais mehānisms pirmo reizi ir aktivizēts, reaģējot uz bēgļu masveida pieplūdumu, jo īpaši sieviešu ar bērniem un citu apgādājamo personu masveida pieplūdumu, kas bēg no kara Ukrainā, nodrošinot pārvietotajām personām vienlīdzīgu piekļuvi darba tirgum un mājokļiem, medicīniskajai palīdzībai un bērnu piekļuvi izglītībai; tā kā iepriekš minētā mehānisma aktivizēšanai būs būtiska tieša ietekme uz aprūpes nozari, palielinot to personu skaitu ES, kurām vajadzīgi visaptveroši un personalizēti aprūpes pakalpojumi, kā arī neoficiālo un oficiālo aprūpētāju skaitu;

BN. tā kā dati par aprūpes pakalpojumu kvalitāti balstās gandrīz tikai uz nestandarta klientu apmierinātības pētījumiem;

BO. tā kā grūtības, kas saistītas ar atbilstīgu, pienācīgu un pieejamu mājokļu nodrošināšanu, jo īpaši veciem cilvēkiem, vientuļām personām, personām ar invaliditāti, personām, kas pakļautas nabadzības un sociālās atstumtības riskam, ģimenēm ar maziem bērniem un vientuļajiem vecākiem, ievērojami kavē piekļuvi kvalitatīviem aprūpes pakalpojumiem;

BP. tā kā 11 ESAO valstīs ilgtermiņa aprūpes darbinieku vidējā alga ir tikai 9 EUR stundā, bet slimnīcu darbinieku algas, no kurām lielākā daļa ir vīrieši, ir vidēji 14 EUR stundā (86);

BQ. tā kā vairāk nekā puse aprūpes darbinieku apgalvo, ka viņi nenopelna pietiekami, lai segtu tādas pamatvajadzības kā mājoklis un pārtika, un 31 % nav pienācīgas piekļuves individuālajiem aizsardzības līdzekļiem (87);

BR. tā kā lielākā daļa aprūpes darbinieku nenopelna pietiekami, lai nodrošinātu pienācīgu dzīves līmeni sev un savām ģimenēm (88);

Eiropa, kas rūpējas

1. norāda, ka ir ļoti svarīgi nodrošināt cieņu, neatkarību, autonomiju, labklājību un līdzdalību sociālajā dzīvē, nodrošinot kvalitatīvu aprūpi visas dzīves laikā, sākot no agrīnas pirmsskolas aprūpes un izglītības līdz aprūpes pakalpojumiem veciem cilvēkiem un atbalstam personām ar invaliditāti, ņemot vērā, ka cilvēki ir savstarpēji atkarīgi un ka kādam var būt nepieciešama aprūpe kādā dzīves posmā;

2. uzsver, cik svarīga ir valsts aprūpes piekļūstamība un pieejamība, kā arī aprūpes kvalitāte, piekļūstamība, pieejamība, cenas pieņemamība un piemērotība, un ka visiem cilvēkiem, kam vajadzīga aprūpe, un viņu aprūpētājiem ir jābūt tiesībām uz patiesu izvēli, kad runa ir par aprūpes pakalpojumiem, kas ir piemēroti viņiem un viņu ģimenēm un to veidam (ģimenes aprūpe, uz kopienu balstīta aprūpe, uz pacientiem vērsta aprūpe, personalizēta aprūpe vai citi veidi), tās sniegšanas vietai un intensitātei, īpašu uzmanību pievēršot to pakalpojumu sniegšanai un pieejamībai, kas tiek sniegti attālos reģionos (433), piemēram, lauku apvidos vai tālākajos reģionos; uzskata, ka ieguldījumi kvalitatīvu sabiedrisko un sociālo pakalpojumu sniegšanā ir būtiski, lai novērstu nelabvēlīgu apstākļu pārnešanu no paaudzes paaudzē;

3. norāda, ka aprūpe un tās atšķirīgā politiskā pieeja ir jāattīsta un jāpārveido atbilstīgi indivīdu vajadzībām, atzīst, ka aprūpes organizēšanas modeļi un pieejas dalībvalstīs ir atšķirīgi, un uzsver ikvienas personas tiesības izvēlēties vislabākās kvalitātes aprūpes pakalpojumus atbilstoši savai situācijai, kā arī to, ka dalībvalstīm un ES tas ir jāgarantē visās politikas jomās; uzsver, ka saskaņā ar Eiropas sociālo tiesību pīlāra ( EPSR ) 18. principu “Ikvienam ir tiesības uz kvalitatīviem un cenas ziņā pieņemamiem ilgtermiņa aprūpes pakalpojumiem, īpaši mājaprūpes pakalpojumiem un aprūpes pakalpojumiem kopienās”, un uzsver, ka, lai izpildītu šo principu, būtu jāpaplašina aprūpes nodrošināšana;

4. norāda, ka sievietes veido lielāko daļu darbaspēka (76 %) oficiālās aprūpes nozarē un veic lielāko daļu neoficiālās aprūpes darba, vienlaikus veidojot arī lielāko daļu aprūpes saņēmēju, ka aprūpe joprojām ir nepietiekami novērtēta, neatzīta un negarantē pietiekamu vai bieži vien nesniedz nekādu finansiālu atlīdzību aprūpētājiem un ka šis nepietiekamais novērtējums atalgojuma, darba apstākļu un redzamības trūkuma ziņā ir cieši saistīts ar nozares feminizāciju, jo ir liels to sieviešu īpatsvars, kuras strādā oficiālajā un neoficiālajā aprūpē; uzsver, ka šis dzimumu aspekts ir jāņem vērā, izstrādājot aprūpes stratēģijas un politiku;

5. pauž bažas par strukturālo un finansiālo ierobežojumu ietekmi uz cilvēkiem pieejamo aprūpes pakalpojumu veidu un atzīst, ka aprūpes integrācija visā Eiropā ir ierobežota piemērotu stimulu un struktūru trūkuma dēļ;

6. uzsver, cik svarīga ir integrēta un uz tiesībām balstīta pieeja kopīgai Eiropas rīcībai aprūpes jomā, kurā vienlīdzīga uzmanība pievērsta cilvēku fiziskajām, garīgajām, psiholoģiskajām un sociālajām, kā arī personiskajām un mājsaimniecības vajadzībām; uzsver, ka ir svarīgi bruģēt ceļu saskaņotākai pieejai starp veselības un sociālajām sistēmām, kā arī starp oficiālo un neoficiālo aprūpi un ka ir jākoordinē vietējā, reģionālā un valsts līmeņa aprūpes politika ES dalībvalstīs līdztekus horizontālajai un nozaru integrācijai;

7. uzsver, ka ir jāizstrādā vērienīga un iekļaujoša Eiropas aprūpes stratēģija, kas ikvienam nodrošina vienlīdzīgu piekļuvi aprūpei, īpašu uzmanību pievēršot neaizsargātās situācijās esošām personām, un kas veicina sociālo taisnīgumu;

8. NCD ) būtu daļa no visaptverošas Eiropas aprūpes stratēģijas elementiem; mudina Komisiju pieņemt visaptverošu un holistisku pieeju aprūpei; uzskata, ka profilaksei ir būtiska nozīme; aicina, lai primārā, sekundārā un terciārā profilakse ( 89 ) , tostarp atbilstošas izglītības un informācijas adekvāta izmantošana, skrīnings, agrīna atklāšana, profilakse un adekvāti turpmākie pasākumi attiecībā uz nepārnēsājamām slimībām () būtu daļa no visaptverošas Eiropas aprūpes stratēģijas elementiem; mudina Komisiju pieņemt visaptverošu un holistisku pieeju aprūpei;

9. mudina Komisiju stiprināt ES noturību un spēju veidošanu veselības krīzēs; mudina Komisiju veicināt pētniecību un inovāciju, nosakot prioritāras jomas turpmākai pētniecībai un izstrādei, pamatojoties uz pašreizējām un turpmākām slimībām, kā arī ar aprūpes nozari saistītu iespēju turpmāku attīstību, tostarp attiecībā uz privātajiem dalībniekiem;

10. uzsver, ka visu ES pasākumu mērķim aprūpes, darba tirgus un sociālo pakalpojumu jomā jābūt tādam, kas veicina tādu modeli, kas paredz vienlīdzīgu apgādnieka un aprūpētāja modeli, kurā vīrieši un sievietes vienlīdzīgi veic atalgotu darbu darba tirgū un pilda neapmaksātus mājsaimniecības un aprūpes pienākumus; atgādina, ka dzimumu līdztiesības aspekta integrēšana ir svarīga visās politikas jomās;

11. aicina Komisiju un dalībvalstis ieguldīt aprūpes nozarē, stiprināt un nodrošināt ilgtspējīgus, palielinātus un atbilstīgus ieguldījumus un finansējumu, lai personām, kurām nepieciešama aprūpe, garantētu vienlīdzīgu piekļuvi kvalitatīviem aprūpes un mājsaimniecības pakalpojumiem par pieņemamu cenu un ar pienācīgu personālu, kā arī aktīvu un pilnvērtīgu profesionālo dzīvi aprūpētājiem ar pienācīgu atalgojumu, nodrošinot pienācīgas dzīves un karjeras iespējas šajā nozarē, izmantojot prasmju sertifikāciju un apstiprināšanu;

12. aicina Komisiju un dalībvalstis uzlabot finansējuma pieejamību visu veidu aprūpes pakalpojumiem un pēc iespējas labāk izmantot Eiropas strukturālos un investīciju fondus ieguldījumiem bērnu aprūpē un vecu cilvēku un citu personu, kam nepieciešama aprūpe, aprūpē, izmantojot ESF+, InvestEU un citus finanšu instrumentus, kas veicina sociālos ieguldījumus, kā arī Atveseļošanas un noturības mehānismu, EU4Health programmu un Eiropas strukturālos un investīciju fondus un sekmējot ikvienam pieejamus un cenas ziņā pieņemamus pakalpojumus; aicina Komisiju izvērtēt un izveidot sinerģiju ar dzimumu līdztiesību, neaizsargātu grupu personu iekļaušanu un standartiem, kas noteikti ieguldījumiem digitālajā un zaļajā pārkārtošanā, piemēram, lai atbalstītu videi nekaitīgākus aprūpes un aprūpes projektus un uzsāktu iniciatīvu par vides ilgtspējīgu aprūpi, ņemot vērā, ka aprūpes infrastruktūrām ir būtiska negatīva ietekme uz vidi, kas saskaņā ar pamatprincipiem ir jāatrisina un jāmazina; aicina Komisiju šajā saistībā izstrādāt pamatnostādnes un ceļvedi par kopīgiem standartiem dalībvalstīm; aicina Eiropas Investīciju banku apsvērt iespēju iekļaut savā gada budžetā aprūpes nozares un aprūpes ekonomikas attīstību, īstenojot savu stratēģiju dzimumu līdztiesības un sieviešu ekonomisko iespēju veicināšanas jomā;

13. aicina izstrādāt īpašu ieguldījumu paketi, lai veicinātu ES aprūpes nozari un aprūpes ekonomiku, kā arī nodrošinātu koordināciju starp dažādām programmām un iniciatīvām stratēģijas efektīvai īstenošanai; vēlreiz aicina izstrādāt dzimumu līdztiesības budžeta veidošanas instrumentus DFS un saistītajās programmās, kas ļautu izsekot dzimumu līdztiesības veicināšanai piešķirtajam īpašajam finansējumam;

14. atgādina par ES un dalībvalstu pienākumiem un saistībām attiecībā uz pāreju no nošķirtas institucionālās struktūras uz aprūpi, kuras pamatā ir kopiena un ģimene, un uz dažādu neatkarīgas dzīves un atbalsta modeļu veicināšanu; aicina dalībvalstis izmantot pieejamos Eiropas un valstu līdzekļus, lai paātrinātu šo pāreju, un atbalstīt personisko autonomiju un neatkarīgu dzīvi, atbalstot neatkarības veicināšanas veidus, piemēram, mājokļa pielāgošanu vai digitālo detektēšanas sistēmu un palīgtehnoloģiju uzstādīšanu mājokļos, pilnībā ievērojot UNCRPD noteikumus un mērķus; mudina Komisiju veikt efektīvus pasākumus, lai nodrošinātu, ka ES līdzekļi tiek izmantoti pārejai no institucionalizētas aprūpes uz kopienas un ģimenes aprūpi, vienlaikus nodrošinot ģimenes aprūpi visā tās daudzveidībā;

15. uzsver, ka, lai samazinātu nedeklarētu darbu oficiālajā aprūpē, ir svarīgi nodrošināt valsts finansējumu patiesiem aprūpes pakalpojumu sniedzējiem sociālā nodrošinājuma sistēmās vai ar nodokļu izdevumiem, kas padarīs likumīgu un taisnīgu aprūpes pakalpojumu sniegšanu par cenas ziņā pieejamu;

16. aicina dalībvalstis nodrošināt vispārēju veselības apdrošināšanu, palielināt ieguldījumus veselības aprūpē un par prioritāti noteikt finansējumu kopienai un primārajai aprūpei; aicina dalībvalstis steidzami novērst pašreizējos šķēršļus veselības aprūpei visiem, tostarp migrantiem bez dokumentiem, īpašu uzmanību pievēršot sievietēm, kuras saskaras ar intersekcionālo diskrimināciju; aicina nodrošināt augstāku un taisnīgu atalgojumu un pienācīgus darba apstākļus aprūpes darbiniekiem, veselības aprūpes palīgiem un citiem atbalsta darbiniekiem;

17. uzsver, ka ievērojama daļa aprūpes modeļu, pakalpojumu un iespēju ir balstīta uz institucionalizētu, novecojušu modeli, kas neatbilst mūsdienu kvalitātes kritērijiem un aprūpes saņēmēju fiziskajām, sociālajām un psiholoģiskajām vajadzībām un vēlmēm; uzsver, ka aprūpes plānos visos aprūpes politikas un pakalpojumu izstrādes, īstenošanas un novērtēšanas posmos galvenā uzmanība būtu jāpievērš cilvēkiem, kuriem nepieciešama aprūpe, izpētot inovatīvus risinājumus, jaunus aprūpes sniegšanas modeļus un instrumentus, veicinot sociālo iekļaušanu un vairāku paaudžu izpratni par to cilvēku individuālajām vajadzībām, kuriem nepieciešama aprūpe, kā mērķi izvirzot pāreju no institucionālās aprūpes uz aprūpi ģimenē un kopienā un veicinot dažādus neatkarīgas dzīves un atbalsta modeļus;

18. uzskata, ka uz personu vērsta un individualizēta aprūpe ir vajadzīga, lai nodrošinātu cilvēka cieņu aprūpes saņēmējam un sniedzējam, kā arī viņu pilnīgu līdzdalību un iekļaušanos sabiedrībā; uzsver, ka šai pārejai uz pieeju, kas vērsta uz personu, nepieciešama lielāka aprūpes integrēšana holistiskākos aprūpes veidos, lai uzlabotu ieguvumus aprūpes saņēmējiem, kā arī aprūpes kvalitāti;

19. uzsver, ka ir pilnvērtīgi jāizmanto digitālie risinājumi, lai atbalstītu cilvēkus, kuriem nepieciešama aprūpe, lai viņi varētu dzīvot neatkarīgu un autonomu dzīvi, un ka ir jāuzlabo viņu pašnoteikšanās tiesību ievērošana, kā arī ka ir jāattīsta gan aprūpes profesionāļu, gan aprūpes saņēmēju autonomija, izmantojot individualizētu pieeju aprūpes plānošanai un budžeta plānošanai, tostarp pielāgotus veselības aprūpes un uz personām vērstas aprūpes instrumentus, vienlaikus nodrošinot, ka personām, kurām nepieciešama aprūpe un atbalsts, ir pieejama kvalitatīva saskarsme ar cilvēkiem;

20. uzskata, ka, plānojot aprūpi, būtu jāņem vērā visas lietotāju kategorijas un to atšķirības; norāda, ka aprūpes pakalpojumu plānotājiem, programmu sagatavotājiem un sniedzējiem ir pienākums apzināties šīs vajadzības, pakalpojumu lietotāju iespējas un uz lietotājiem balstītas pieejas nozīmi pakalpojumu attīstībā un ka aprūpes pakalpojumi veciem cilvēkiem un personām ar invaliditāti ir jāplāno un jāattīsta, iesaistot lietotājus;

21. aicina dalībvalstis apmainīties ar informāciju un paraugpraksi, lai izstrādātu kopēju Eiropas kvalitātes sistēmu oficiālai un neoficiālai aprūpei, pamatojoties uz tiesībām uz neatkarību, autonomiju un labklājību, un cita starpā iedvesmojoties no PVO sistēmas, lai atbalstītu valstis, kas sasniedz integrētu ilgtermiņa aprūpes nepārtrauktību, aptverot visus aprūpes veidus, veicinot augšupēju sociālo konverģenci, garantējot vienlīdzīgas tiesības visiem iedzīvotājiem un uzlabojot dzīves kvalitāti;

22. aicina Komisiju atbalstīt dalībvalstis to datu vākšanas infrastruktūras uzlabošanā saskaņā ar šo kvalitātes sistēmu;

23. turklāt aicina apmainīties ar paraugpraksi par to, kā vislabāk atbalstīt grupas ar īpašām aprūpes vajadzībām (piemēram, vientuļos vecākus, kas galvenokārt ir sievietes, vecākus ar bērniem, kuri slimo ar nopietnām slimībām, un vecus cilvēkus);

24. uzsver, ka aprūpes vajadzību pieaugumam ir vajadzīga kopēja ES pieeja, un aicina izstrādāt konkrētu Eiropas stratēģiju par profilaktisko veselības aprūpi kā daļu no risinājuma pieaugošajam spiedienam uz veselības aprūpes sistēmu; norāda, ka aprūpes pakalpojumi būtu jāattīsta tā, lai uzlabotu aprūpes, profilaktiskās veselības aprūpes, rehabilitācijas un patstāvīgas dzīves nepārtrauktību, un uzsver, cik svarīgas ir mūžizglītības un veselības veicināšanas, slimību profilakses un regulāras pārbaudes programmas, kā arī efektīvākas veselības aprūpes programmas, lai stimulētu veselīgas novecošanas procesu; aicina Komisiju un dalībvalstis aktīvi iesaistīties PVO Veselīgas novecošanas desmitgadē, izstrādājot veselīgu vecumdienu plānus ES, kuri aptver veselības un aprūpes pakalpojumu piekļūstamību, kā arī veselības veicināšanas un profilakses stratēģijas;

25. aicina Komisiju uzņemties vadību aprūpes jomā, nosakot vērienīgus mērķus ES līmenī attiecībā uz aprūpes pakalpojumu finansēšanu, pieejamību, kvalitāti, efektivitāti un ilgtspēju, apspriežoties ar dalībvalstīm, kā arī ar attiecīgajām ieinteresētajām personām, tostarp sociālajiem partneriem, un izstrādāt saskaņotas definīcijas un rādītājus, lai novērtētu šos mērķus attiecībā uz bērniem, veciem cilvēkiem vai personām ar invaliditāti;

26. uzsver, ka ir vajadzīgs rezultātu apkopojums, lai uzraudzītu, kā tiek īstenotas tiesības uz kvalitatīvu aprūpi valsts, privātā, oficiālā un neoficiālā kontekstā;

27. atgādina, ka ES būtu jāizmanto SDO 5R sistēma pienācīgas kvalitātes aprūpes darbam (atzīt, samazināt un pārdalīt neapmaksātu aprūpes darbu, atalgot apmaksātu aprūpes darbu), vienlaikus garantējot aprūpes darbinieku pārstāvību, sociālo dialogu un sarunas par darba koplīgumu slēgšanu;

28. atgādina, ka būtu jāpanāk progress virzībā uz tādu veselības aprūpes ekonomiku, kurā tiktu izmantota integrēta, holistiska, dzimumu līdztiesības un mūžizglītības pieeja aprūpei; uzsver, ka tam jāietver likumdošanas pasākumi un ieguldījumi ES līmenī, lai veicinātu pienācīgus darba apstākļus un darba pievilcību aprūpes nozarē;

29. uzsver, ka ir svarīgi konferences par Eiropas nākotni turpmākajos secinājumos uzsvērt vajadzību pēc Eiropas pieejas aprūpei, jo aprūpe ir svarīga nozare Eiropas nākotnei;

30. aicina Komisiju nākt klajā ar vērienīgu, spēcīgu un nākotnes vajadzībām atbilstošu Eiropas aprūpes stratēģiju, kas pamatojas uz ikviena tiesībām uz cenas ziņā pieejamu, piekļūstamu un kvalitatīvu aprūpi, kā arī uz citiem principiem, kas izklāstīti EPSR un ES stratēģiskajos dokumentos, un gan aprūpes saņēmēju, gan aprūpētāju individuālajām tiesībām un vajadzībām, un kas aptver visu dzīves ciklu, pievēršoties un reaģējot uz cilvēku vajadzībām kritiskos dzīves periodos, radot pamatu aprūpes pakalpojumu nepārtrauktībai visā dzīves ciklā un veicinot paaudžu solidaritāti;

31. uzsver, ka šai stratēģijai būtu jābalstās uz ticamiem, visaptverošiem un salīdzināmiem publiski pieejamiem datiem gan par aprūpētāju, gan aprūpes saņēmēju stāvokli un kategorijām, kas dezagregētas pēc dzimuma, vecuma, tautības, etniskās izcelsmes ( 90 ) , invaliditātes, sociālekonomiskā stāvokļa, pieejamības un pieņemamības cenas ziņā, sniegtās vai saņemtās aprūpes veida un dažādām aprūpes sistēmām (privātas vai valsts, iestāžu, ģimenes vai kopienas), un tajā būtu jāietver konkrēti un progresīvi mērķi ar grafiku un rādītājiem, lai novērtētu progresu un novērstu nevienlīdzību, ņemot vērā aprūpes vajadzības Eiropas sabiedrībā; atkārtoti aicina Komisiju un dalībvalstis atjaunināt statistikas sistēmu ticamu, salīdzināmu un dezagregētu datu vākšanai, vienlaikus nodrošinot pilnīgu privātuma un pamattiesību standartu ievērošanu; aicina Komisiju izstrādāt centralizēti pārvaldītus detalizētus laika izmantojuma apsekojumus, kas dezagregēti pēc iepriekš minētajiem rādītājiem, lai novērtētu neapmaksāta darba vērtību visās dalībvalstīs;

32. uzsver, ka, izstrādājot Eiropas aprūpes stratēģiju, ir jāapspriežas ar visām attiecīgajām ieinteresētajām personām ES, valstu un vietējā līmenī, tostarp neoficiāliem aprūpētāju pārstāvjiem un pacientu organizācijām, lai ņemtu vērā viņu situācijas un vajadzību dažādību, un uzsver, ka stratēģijā būtu jānosaka mērķgrupas;

33. aicina Komisiju Eiropas aprūpes stratēģijā iekļaut visaptverošus pasākumus pret vardarbību un aizskarošu izturēšanos, jo īpaši cīņu pret visu veidu vardarbību pret veciem cilvēkiem un aizskarošu rīcību pret aprūpētājiem, lai cīnītos pret tādām satraucošām parādībām kā palīdzības nesniegšana, nolaidība un fizisku vai ķīmisku ierobežošanas līdzekļu nepamatota izmantošana, jo īpaši ilgtermiņa aprūpes un atbalsta jomā; aicina dalībvalstis izstrādāt apmācību neoficiālās un oficiālās aprūpes sniedzējiem, lai novērstu, aizliegtu un apkarotu ar aprūpi saistītu vardarbību un aizskaršanu, kā arī izveidotu neatkarīgus un efektīvus mehānismus ziņošanai par to un tās novēršanai;

34. aicina dalībvalstis nodrošināt, lai aprūpes ekonomikai paredzētie ieguldījumi tiktu iekļauti (pārskatītos) valstu atveseļošanas un noturības plānos, Kohēzijas fondos un visos citos attiecīgajos ES finanšu instrumentos;

35. uzsver, ka topošā senioru ekonomika varētu kļūt par vienu no galvenajiem ekonomikas virzītājspēkiem, jo īpaši lauku apvidos, un varētu sniegt iespēju veselības un ilgtermiņa aprūpes nozarēm efektīvāk piedāvāt augstas kvalitātes aprūpi;

36. aicina ES Komisiju 29. februāri noteikt ES Vienlīdzīgas aprūpes dienu, lai vairotu izpratni par nepietiekamu aprūpes un aprūpētāju novērtējumu un nepamanāmību mūsu sabiedrībā;

37. aicina Komisiju un dalībvalstis līdztekus reaģēšanai uz neatliekamajām aprūpes vajadzībām pieņemt politiku un pasākumus, lai novērstu to cēloņus, piemēram, nabadzību, sociālo atstumtību un citus strukturālus šķēršļus, kas kavē vispārēju un vienlīdzīgu piekļuvi kvalitatīvai aprūpei, pirmkārt, problēmas, kas saistītas ar nodarbinātību, izglītību un apmācību, kā arī pienācīgus un pieņemamus mājokļus;

Kvalitatīva aprūpe katram bērnam

38. atzinīgi vērtē Komisijas plānus pārskatīt Barselonas mērķus kā daļu no Eiropas aprūpes stratēģijas paketes; aicina veicināt augšupēju konverģenci un vairāk ieguldīt kvalitatīvā valsts aprūpē katram bērnam ES, cita starpā pārskatot mērķus un ievērojami paaugstinot tālejošo mērķi attiecībā uz kvalitatīvas bērnu aprūpes pieejamību visiem bērniem, tostarp līdz 3 gadu vecumam un tiem, kuri saskaras ar nabadzību, sociālo atstumtību un intersekcionālās diskriminācijas veidiem, kā arī nosakot īpašus, precizētus rādītājus, lai uzraudzītu bērnu aprūpes pieejamību bērniem vecumā līdz 1 gadam; aicina Komisiju iekļaut mērķos jaunu mērķi nodrošināt bērnu aprūpi pēc mācību stundām; aicina dalībvalstis, kas atpaliek no 2002. gada Barselonas mērķiem, pēc iespējas ātrāk veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu bērnu aprūpi vismaz 90 % bērnu vecumā no 3 gadiem līdz obligātajam skolas vecumam un vismaz 33 % bērnu vecumā līdz 3 gadiem;

39. atgādina, ka ES fondi (ESI fondi un jo īpaši Eiropas Sociālais fonds +, kā arī ANM) būtu jāizmanto, lai papildinātu dalībvalstu ieguldījumus bērnu aprūpē; aicina Komisiju veicināt ieguldījumus bērnu aprūpes pakalpojumos, dalībvalstīm izmantojot ES finanšu instrumentus; uzsver, ka kvalitatīvas bērnu aprūpes nodrošināšanā būtiski ir valsts ieguldījumi un kvalitatīvi nodarbinātības un darba apstākļi bērnu aprūpes nozares darbiniekiem;

40. aicina dalībvalstis iekļautā un integrētā veidā plānot bērnu aprūpi, izglītību, tostarp pēcskolas pasākumus, un citas rīcībpolitikas un pasākumus visu bērnu un viņu ģimeņu atbalstam, izmantojot uz bērniem vērstu pieeju, īpašu uzmanību pievēršot bērniem neaizsargātās situācijās, piemēram, nabadzības un sociālās nenodrošinātības riskam pakļautām ģimenēm, kā arī bērniem ar invaliditāti, migrantu bērniem un minoritāšu bērniem, un tādu rīcībpolitiku un pasākumus, kas atbalsta ātru un efektīvu Eiropas Garantijas bērniem īstenošanu, tostarp apņemšanos garantēt efektīvu un bezmaksas augstas kvalitātes pirmsskolas izglītību un aprūpi bērniem, kuriem nepieciešama palīdzība ( 91 ) ; aicina dalībvalstis izstrādāt personiskās palīdzības pakalpojumus bērniem ar invaliditāti un nodrošināt pienācīgus un kvalitatīvus darba apstākļus tiem speciālistiem, kuri strādā ar bērniem ar invaliditāti;

41. uzsver, ka Covid-19 krīze un bēgļu ierašanās saistībā ar karu Ukrainā var saasināt situāciju, kādā atrodas bērni, kuriem draud nabadzība un sociālā atstumtība, vai bērni, kuriem nepieciešama kvalitatīva aprūpe; tādēļ atkārtoti aicina ( 92 ) dalībvalstis un Komisiju palielināt finansējumu Garantijai bērniem, paredzot tai īpašu budžetu vismaz 20 miljardu EUR apmērā, lai apkarotu nabadzību, kas skar bērnus un viņu ģimenes, un palīdzētu sasniegt mērķi līdz 2030. gadam samazināt nabadzības skarto skaitu vismaz par 15 miljoniem, tostarp vismaz par 5 miljoniem bērnu visās dalībvalstīs;

42. atgādina, ka sociālā aizsardzība un atbalsts personām un ģimenēm, īpašu uzmanību pievēršot neaizsargātām grupām, piemēram, daudzbērnu ģimenēm, vientuļo vecāku ģimenēm vai ģimenēm ar bērnu-invalīdu, ir būtisks, un aicina kompetentās valsts iestādes nodrošināt vispārējas, atbilstīgas un visiem pieejamas sociālās aizsardzības sistēmas un integrētas bērnu aizsardzības sistēmas, lai neviens netiktu atstāts novārtā, tostarp nodrošinot efektīvu profilaksi, agrīnu iejaukšanos un ģimenes atbalstu, lai nodrošinātu aizsardzību un drošību bērniem, kuriem nav vecāku aprūpes vai pastāv risks, ka viņi to zaudēs, kā arī pasākumus, lai atbalstītu pāreju no institucionālas uz kvalitatīvu ģimenes aprūpi un uz kopienu balstītu aprūpi; aicina dalībvalstis palielināt ieguldījumus bērna aizsardzības sistēmās un sociālās nodrošināšanas pakalpojumos, tādējādi būtiski veicinot Garantijas bērniem īstenošanu;

43. aicina dalībvalstis nodrošināt nepārtrauktu, visaptverošu un integrētu atbalstu vecākiem, tostarp maternitātes, paternitātes un vecāku apmaksātas tiesības un pasākumus, kuri atspoguļojas arī pensiju shēmās, zema sliekšņa sociālajos pakalpojumos, piemēram, dienas aprūpē, konsultācijās, starpniecībā vai psihosociālajā atbalstā, kas veicina būtiskāku lomu vīriešiem un tādējādi nodrošina vienlīdzīgu vīriešu dalību neapmaksātā aprūpē un mājsaimniecības pienākumos, tostarp ļoti mazu bērnu aprūpē, kā arī bērnu ar invaliditāti aprūpē; uzsver, ka ir svarīgi nodrošināt atbilstīgas, piekļūstamas un cenas ziņā pieejamas aprūpes struktūras un pakalpojumus, jo īpaši vientuļajiem vecākiem, no kuriem lielākā daļa ir sievietes, un ģimenēm ar zemiem un nestabiliem ienākumiem, kuras apdraud nabadzība un sociālā atstumtība; aicina Komisiju un dalībvalstis vākt standartizētus vienlīdzības datus, kas dezagregēti pēc Direktīvās 2000/43/EK, 2000/78/EK un 2006/54/EK aizsargātajiem pamatojumiem, balstoties uz brīvprātīgu līdzdalību, konfidencialitāti, pašidentifikāciju un informētu piekrišanu, vienlaikus ievērojot ES datu aizsardzības un pamattiesību pamatprincipus un standartus;

44. uzsver, ka ir svarīgi nodrošināt piekļūstamu, pieejamu, cenas ziņā pieņemamu un iekļaujošu kvalitatīvu bērnu aprūpi, izmantojot uz tiesībām un bērniem vērstu pieeju, kas atbilst vajadzībām vecāku darba laikā un skolēnu brīvlaikā un veicina vienlīdzīgas iespējas vecākiem atgriezties darbā, kā arī līdzsvaro darba un privāto dzīvi, jo tas ir viens no galvenajiem faktoriem sieviešu pilnvērtīgai līdzdalībai darba tirgū; uzsver, ka vienlaikus tai būtu jāatbilst bērnu un viņu vecāku īpašajām vajadzībām, kas saistītas, piemēram, ar invaliditāti, slimību un darbu konkrētā nozarē; atgādina, ka dzimumu nelīdzsvarotība aprūpes un nodarbinātības jomā negatīvi ietekmē daudzu sieviešu līdzdalību darba tirgū un karjeras attīstību, radot ievērojamu dzimumu nevienlīdzību pensijās un lielas atšķirības nabadzības rādītājos vecumdienās;

Vienlīdzīga piekļuve kvalitatīviem aprūpes pakalpojumiem

45. aicina dalībvalstis atzīt tiesības uz aprūpi un reformēt un integrēt savus sociālos pakalpojumus un aizsardzības sistēmas tā, lai nodrošinātu efektīvu, visaptverošu, vienlīdzīgu un savlaicīgu piekļuvi aprūpes pakalpojumiem un ārstēšanai visā dzīves laikā, savās sociālās aizsardzības sistēmās iekļaujot risinājumus, kas nodrošina individualizētu pieeju un lielāku lietotāju autonomiju izvēlēties pakalpojumus un nodarbinātības modeļus, kas vislabāk atbilst gan aprūpes saņēmēju, gan aprūpētāju vajadzībām un aizsargā viņu tiesības, tostarp personiskos mājsaimniecības pakalpojumus, personiskos asistentus un citus nodarbinātības modeļus attiecībā uz aprūpes pakalpojumiem mājās, lai veicinātu aprūpes, profilaktiskās veselības aprūpes, rehabilitācijas, labākas profilakses, arodslimību diagnosticēšanas un ārstēšanas, autonomijas, patstāvīgas dzīves un iekļaušanās sabiedrībā nepārtrauktību; vērš uzmanību uz nepieciešamību nodrošināt aprūpes tiesību pieejamību neatkarīgi no tiesībām saņemt citus sociālos ieguvumus un likvidēt strukturālos šķēršļus, kuru dēļ aprūpes un citi atbalsta pakalpojumi netiek ieviesti vai tiek atlikti; turklāt norāda uz visu aprūpētāju, jo īpaši migrējošo darba ņēmēju ar dažādiem statusiem, vajadzībām, jo viņi var saskarties ar īpašiem šķēršļiem aprūpes pieejamībā, intersekcionālo diskrimināciju, marginalizāciju un strādājošo nabadzību;

46. norāda, ka aprūpes pieejamību nosaka vairāki faktori, piemēram, pielāgota spektra pakalpojumu pieejamība, izmaksas un elastīgums, kā arī pienācīgs aprūpes personāls, pienācīgi darba apstākļi, gaidīšanas laiks, ģeogrāfiskie attālumi līdz tuvākajai aprūpes iestādei, atbilstīga publiskā infrastruktūra un transports; uzskata, ka šajā saistībā ir jābūt pieejamiem, jātiek veicinātiem, kā arī būtu jānovērtē un jāatzīst dažādi aprūpes pakalpojumu sniegšanas veidi un jo īpaši ka ir jāpaplašina un jāpiešķir prioritāte pārejai no institucionālas aprūpes uz aprūpi ģimenē un kopienā; norāda uz demogrāfiskajām pārmaiņām kā svarīgu faktoru, kas saistīts ar pieaugošām aprūpes vajadzībām, kurām būs vajadzīgi ievērojami ES un dalībvalstu ieguldījumi, kā arī uz to administratīvo šķēršļu apzināšanu un novēršanu, kas kavē aprūpes saņēmēju un viņu ģimeņu savlaicīgu un efektīvu piekļuvi atbilstošiem aprūpes un atbalsta risinājumiem;

47. uzsver ietekmi, ko sniedz zaļā vide un aprūpējamo cilvēku ikdienas piekļuve dabai dažādos veidos un ārtelpām labos dzīves apstākļos, un norāda, ka pētījumi liecina, ka piekļuve dabai sniedz ievērojamu labumu gan fiziskajai, gan garīgajai veselībai visiem cilvēkiem, jo īpaši tiem, kuriem nepieciešama aprūpe, un uzsver nepieciešamību atvieglot piekļuvi dabai un ārtelpām cilvēkiem, kas ir atkarīgi no aprūpes, kā arī atbalstīt dabā balstītus risinājumus aprūpes nozarē;

48. EU4Health un “Digitālā Eiropa” finansējumu, lai atbalstītu un uzlabotu gan aprūpes saņēmēju, gan aprūpētāju digitālās prasmes; norāda, ka digitālās tehnoloģijas ir daudzsološs pavērsiens aprūpes nodrošināšanas atbalstīšanā, bet tikai tad, ja tās ir izstrādātas no sākumpunkta, kas ir atkarīgs no lietotāja, un ir modulāras ( 93 ) un pielāgotas; šajā saistībā uzsver, ka Komisijai un dalībvalstīm ir jānovērš digitālo prasmju atšķirības starp oficiālajiem un neoficiālajiem aprūpētājiem, kā arī starp aprūpes saņēmējiem, izstrādājot īpašas programmas, kas paredzētas šīm grupām; uzsver, ka tas jāpapildina, uzlabojot piekļuvi internetam un jo īpaši lietotājiem draudzīgiem, pielāgojamiem digitālajiem risinājumiem, kas pieejami visiem aprūpes saņēmējiem un aprūpētājiem, lai atbalstītu digitālo veselības un tiešsaistes aprūpes pakalpojumu attīstību, kā arī tehnoloģiju attīstības potenciālu, samazinot nevienlīdzību veselības un aprūpes pakalpojumu pieejamībā un šķēršļus to pārrobežu sniegšanai; aicina dalībvalstis izmantot prorgammuun “Digitālā Eiropa” finansējumu, lai atbalstītu un uzlabotu gan aprūpes saņēmēju, gan aprūpētāju digitālās prasmes;

49. uzsver, ka jānodrošina, lai aprūpe netiktu uzskatīta par preci;

50. aicina Komisiju un dalībvalstis izstrādāt instrumentus, kas vajadzīgi aprūpes pakalpojumu un ārstēšanas piekļūstamības, pieejamības un cenas pieņemamības regulārai novērtēšanai; uzsver, ka piekļūstamības princips vienlīdz attiecas uz un ir aktīvi jāpiemēro visos aprūpes un atbalsta pakalpojumos, kas nodrošina cieņu un autonomiju gan fiziskajā, gan digitālajā vidē; aicina Komisiju un dalībvalstis piešķirt prioritāti uz rezultātiem balstītiem rādītājiem attiecībā uz piekļuvi aprūpei, piemēram, saņemtajai informācijai par nenodrošinātām aprūpes vajadzībām;

51. uzsver, cik svarīgi ir savlaicīgi veikt ieguldījumus aprūpes iestādēs, apzināt prasmju trūkumu, novērtēt personāla un apmācības vajadzības nākotnē atsevišķu profesiju, nozaru un reģionu līmenī, īpašu uzmanību pievēršot iedzīvotāju blīvumam un aprūpes vajadzībām, lai nodrošinātu pienācīgu un ilgtspējīgu personāla līmeni un novērstu nevienlīdzību pakalpojumu un aprūpes pieejamības jomā; aicina Komisiju un dalībvalstis nākt klajā ar visaptverošiem kvalitātes standartiem un rādītājiem gan attiecībā uz oficiāliem, gan neoficiāliem aprūpes pakalpojumiem mājās, privātās un publiskās iestādēs, tostarp aprūpētāju kompetenci un apmācības prasībām, kā arī instrumentiem to īstenošanas efektīvai uzraudzībai;

52. uzsver, ka pārrobežu aprūpes pakalpojumi, tostarp mājsaimniecībās uz vietas dzīvojoši aprūpētāji, ko nodrošina gan ES iekšējie migrējošie darba ņēmēji, gan ārpussavienības migranti-darba ņēmēji, bieži vien ir būtiski, lai apmierinātu pieaugošās aprūpes vajadzības; atgādina, ka lielākā daļa migrējošo darba ņēmēju ir sievietes un ka viņus ietekmē globālās aprūpes ķēdes; uzsver, ka personu un darba ņēmēju brīva pārvietošanās ir viens no galvenajiem ES pīlāriem, taču joprojām ir problēmas saistībā ar pārrobežu aprūpi; aicina aizsargāt visu aprūpes darbinieku un aprūpes saņēmēju sociālā nodrošinājuma tiesības kā daļu no personu brīvas pārvietošanās tiesībām šajā nozarē, kā arī nodrošināt gan pienācīgus darba apstākļus, gan izskaust nedeklarētu darbu; mudina dalībvalstis izstrādāt pārrobežu apmācību, jo īpaši pārrobežu reģionos, lai atvieglotu pārrobežu aprūpi un apmainītos ar paraugpraksi aprūpes nozarē, cita starpā kā līdzekli, ar ko novērst aprūpes aizplūšanu un piekļuves trūkumu kvalitatīvai aprūpei reģionos vai valstīs, no kurām nāk aprūpes sniedzēji;

53. atkārtoti aicina dalībvalstīs vienoti definēt invaliditāti, kā arī savstarpēji atzīt invaliditātes statusu saskaņā ar UNCPRD komitejas secinājumiem par Eiropas Savienības sākotnējo ziņojumu, kas pieņemts 2015. gadā, lai novērstu galveno šķērsli personu ar invaliditāti mobilitātei ES iekšienē un nodrošinātu šīm personām piekļuvi veselības aprūpei un citiem pakalpojumiem, kas atvieglo neatkarīgu dzīvi, kā arī vienlīdzīgas izglītības un nodarbinātības iespējas; aicina ieviest un paplašināt Eiropas invaliditātes karti visās dalībvalstīs, tādējādi bruģējot ceļu uz invaliditātes definīciju Eiropā un ļaujot personām ar invaliditāti izmantot savas tiesības brīvi pārvietoties Eiropā bez šķēršļiem;

54. aicina noteikt par prioritāti un iekļaut garīgo veselību sabiedrības veselības un aprūpes politikā ES un dalībvalstu līmenī; aicina Komisiju nākt klajā ar Eiropas garīgās veselības stratēģiju, kuras mērķis ir nodrošināt labu garīgo veselību visiem, noteikt problēmas, kas attiecas uz visu paaudžu garīgo veselību visās attiecīgajās situācijās, kā arī cīnīties pret stereotipiem un ar tiem saistītiem aizspriedumiem saistībā ar garīgo veselību; uzsver, ka tas jādara, ievērojot dzimumu līdztiesības principu, īpašu uzmanību pievēršot neaizsargātām situācijām un vistrūcīgākajām iedzīvotāju grupām; uzsver, cik svarīga ir kvalitatīva garīgā veselība un aprūpe visā dzīves ciklā, ietverot agrīno vecumu, izglītību, darba pasauli, kā arī stratēģijas profilaksei, atklāšanai un ātrai pieejamībai efektīvi piekļūstamai, cenas ziņā pieņemamai un atbilstīgai kvalitatīvai ārstēšanai, kas veicina dzīves kvalitāti visiem pieaugušajiem, tostarp personām, kurām vajadzīga ilgtermiņa aprūpe;

55. uzsver, ka paliatīvās aprūpes saņēmēju dzīves kvalitātes uzlabošanā liela nozīme ir emocionālajai, psiholoģiskajai, sociālajai un garīgajai aprūpei un atbalstam, kā arī garīgās veselības pakalpojumiem, kas nav zāles; tādēļ aicina Komisiju un dalībvalstis uzlabot piekļuvi integrētiem paliatīvās aprūpes pakalpojumiem, lai mazinātu sāpes un diskomfortu, kā arī saglabātu cieņu un dzīves kvalitāti personām, kas cieš no terminālas slimības, pēc tam, kad visi aktīvās aprūpes līdzekļi ir pienācīgi apsvērti un atzīti par neefektīviem, un nodrošināt pienācīgu atbalstu viņu aprūpētājiem;

56. aicina medmāsām atvieglot piekļuvi pakalpojumiem, kas sniedz atbalstu garīgajai un fiziskajai veselībai;

57. aicina dalībvalstis garantēt tūlītēju un pilnīgu piekļuvi kvalitatīviem aprūpes pakalpojumiem personām, kas saņem pagaidu aizsardzību, bez diskriminācijas jebkāda iemesla dēļ, kā arī īpašu uzmanību pievēršot viņu fiziskajām un psiholoģiskajām vajadzībām, ko radījuši kara apstākļi un viņu pārvietošana, un vienlaikus nodrošināt vienlīdzīgus un pienācīgus darba un nodarbinātības apstākļus un taisnīgu atalgojumu personām, kuras saņem pagaidu aizsardzību un kuras meklēs darbu aprūpes nozarē; uzsver, ka šajā nolūkā ir nepieciešamas papildu iespējas un ieguldījumi aprūpes nozarē;

Kvalitatīva ilgtermiņa aprūpe ilgtermiņa un kvalitatīvai dzīvei

58. aicina Komisiju izveidot visaptverošu, vērienīgu un uz tiesībām balstītu mērķu un atbilstīgu rādītāju kopumu attiecībā uz ilgtermiņa aprūpi, ziņošanas mehānismu un instrumentiem, lai apkopotu dezagregētus datus par aprūpes procedūru un pakalpojumu piekļūstamību, pieejamību, cenas pieņemamību un kvalitāti, kā arī attiecībā uz personāla līmeņiem, kas piemērojami visu veidu iestādēm un pakalpojumu sniedzējiem, līdzīgi kā Barselonas mērķi attiecībā uz bērnu aprūpi; uzsver, ka ir vajadzīgi mērķi un rādītāji pienācīgiem darba apstākļiem, kā arī sieviešu nepārtrauktai dalībai darba tirgū, kas virzītu ieguldījumus, finansējumu un apmācību, lai nodrošinātu labāku piekļuvi kvalitatīviem pakalpojumiem tiem, kam tie vajadzīgi, kā arī nodrošinātu sieviešu nepārtrauktu dalību darba tirgū, ko veicinātu vienlīdzīgi aprūpes pienākumi;

59. pauž pārliecību, ka Komisijai par galveno mērķi būtu jānosaka visiem vienlīdzīga un vispārēja piekļuve kvalitatīviem ilgtermiņa aprūpes pakalpojumiem, pamatojoties uz to cilvēku individuālajām vajadzībām, kuri saņem aprūpi un atbalstu, īpašu uzmanību pievēršot nevienlīdzības novēršanai un neaizsargātās situācijās esošām personām, piemēram, veciem cilvēkiem, personām ar invaliditāti un sievietēm, kuras veic neoficiālu un nedeklarētu aprūpi; norāda, ka ilgtermiņa aprūpes vajadzības neaprobežojas tikai ar veciem cilvēkiem, bet gan tās attiecas uz dažādām grupām, kurām nepieciešama aprūpe visā dzīves ciklā, piemēram, cilvēkiem ar retām slimībām, no kurām lielākā daļa sākas bērnībā; uzsver, ka vienlīdzīgu, efektīvu un savlaicīgu piekļuvi aprūpes pakalpojumiem un atbalstam vislabāk var panākt, saskaņā ar Sociālās aizsardzības komitejas ieteikumu iesaistot aprūpes saņēmējus un integrējot ilgtermiņa aprūpi valstu sociālās aizsardzības sistēmās, kuras taisnīguma un efektivitātes labad ir vispiemērotākās šim mērķim ( 94 )

60. uzsver, ka visiem sociālajiem un veselības aprūpes pakalpojumiem ir vajadzīgi kvalitātes rādītāji, kuru pamatā ir to personu tiesības, kurām nepieciešama aprūpe, viņu neatkarības un autonomijas saglabāšana un palielināšana, kā arī sociālā iekļaušana, un ka galvenā uzmanība jāpievērš ilgtermiņa aprūpes centieniem, piemēram, to cilvēku labklājības un dzīves kvalitātes uzlabošanai, kuriem nepieciešami ilgtermiņa aprūpes un atbalsta pakalpojumi, veselīgas dzīves gadu attīstībai un citiem rādītājiem, kas visu aprūpes pieredzi izvirza uzmanības centrā; aicina Komisiju un dalībvalstis atzīt integrētas aprūpes pieejas priekšrocības fiziskās un kognitīvās pasliktināšanās novēršanā un aprūpes saņēmēju autonomijas paildzināšanā; uzsver, ka vecums, invaliditāte, smaga slimība vai citi apstākļi, kuru dēļ nepieciešama ilgtermiņa aprūpe, nedrīkst būt šķērslis indivīdu aktīvai līdzdalībai sabiedrībā un sabiedrības dzīvē; atgādina, ka to personu sociālā atstumtība, kurām nepieciešama aprūpe un atbalsts, galvenokārt ir plaši izplatītu negatīvu priekšstatu, sociāli konstruētu paštēlu un pastāvīgas strukturālas diskriminācijas rezultāts;

61. aicina Komisiju organizēt samitu par aprūpi, lai tā rezultātus pēc samita iekļautu augsta līmeņa grupas sociālās aizsardzības un labklājības stāvokļa nākotnes jautājumos ES darbā nolūkā uzsākt visaptverošu un iekļaujošu apspriedi ar visām attiecīgajām ieinteresētajām personām, piemēram, sociālajiem partneriem, interešu grupām, pacientu organizācijām, aprūpes organizācijām, aprūpes saņēmējiem un to pārstāvjiem, valsts iestādēm, pilsonisko sabiedrību, bezpeļņas organizācijām, pakalpojumu sniedzējiem un citiem ekspertiem, par kopienā balstītu aprūpi, kas piemērota 2030. gadam, ar mērķi izveidot ilglaicīgu platformu, radīt inovatīvus aprūpes risinājumus, nodrošināt nākotnes vajadzībām atbilstošas aprūpes sistēmas, pakāpeniski pārtraukt institucionalizētu aprūpi un aizstāt to ar kopienā vai ģimenē balstītu aprūpi un/vai izmantot individualizētus budžetus un individualizētu aprūpes plānojumu; aicina Komisiju virzīt publiskos ieguldījumus ilgtermiņa aprūpes pakalpojumos, izmantojot ES finanšu instrumentus, un iesniegt pamatdirektīvu par ilgtermiņa, oficiālu un neoficiālu aprūpi, kas noteiktu pamatprincipus un uz pierādījumiem balstītus kritērijus pieejamiem un integrētiem kvalitatīviem ilgtermiņa aprūpes un atbalsta pakalpojumiem visā ES;

62. aicina dalībvalstis izveidot savstarpēji atzītus valsts aprūpes pakalpojumu sniedzēju reģistrus, lai uzraudzītu aprūpes pakalpojumu sniegšanas standartu un juridisko prasību minimuma ievērošanu; ņem vērā sertifikācijas sistēmas vai mehānismus dažās dalībvalstīs, kas atzīst ilgtermiņa aprūpes sniedzēju kvalifikāciju un kompetenci īpašās aprūpes nodrošināšanas jomās; uzstāj, ka svarīga nozīme ir oficiālo un neoficiālo aprūpētāju apmācībai, kā arī stingrākām kvalitātes kontrolēm un trauksmes cēlēju sistēmām bezpeļņas un peļņas aprūpes ķēdēm, lai nodrošinātu kvalitatīvu ilgtermiņa aprūpi;

63. norāda, ka risks, ka viņu ilgtermiņa aprūpes vajadzības netiks nodrošinātas, ir īpaši augsts vecām sievietēm, kuras pārstāv lielāko daļu iedzīvotāju, kam nepieciešama ilgtermiņa aprūpe; uzsver, ka tieši sievietēm ir vislielākās grūtības segt ilgtermiņa aprūpes izdevumus, ko rada pastāvīgās dzimumu atalgojuma un pensiju atšķirības, sieviešu nabadzība, horizontālā un vertikālā segregācija darba tirgū, vairāk karjeras pārtraukumu un prombūtnes pastāvīgo tradicionālo dzimumu lomu dēļ, kur sievietes turpina uzņemties lielāko daļu aprūpes pienākumu, darba tirgus struktūras un stereotipi, kā arī to pārmērīga pārstāvība nestabilā vai nepilna laika darbā; pauž bažas par to, ka aprūpes saņēmējiem un viņu tuviniekiem ir tendence izvēlēties sākotnējās aprūpes sniedzēju stresa, finansiālu ierobežojumu un ierobežotas pakalpojumu pieejamības apstākļos ( 95 )

Neoficiālā aprūpe

64. norāda, ka visā ES 40–50 miljoni cilvēku regulāri sniedz neoficiālo aprūpi un 44 miljoni — ilgtermiņa aprūpi vismaz reizi nedēļā, un no tiem lielākā daļa ir sievietes ( 96 ) , tostarp sievietes ar invaliditāti, kas veido aptuveni 60 % no neoficiālajiem aprūpētājiem un sniedz neoficiālo aprūpi vairāk stundu nekā vīrieši; norāda ( 97 ) , ka tas kavē dzimumu līdztiesību un var ierobežot iespēju oficiāli strādāt, jo īpaši gados jaunākiem aprūpētājiem;

65. norāda, ka neoficiālā aprūpe bieži vien ir profesionālo pakalpojumu nepietiekamas pieejamības un piekļūstamības sekas, ka cita starpā tai ir tendence turpināties ilgu laiku un ka tai var būt ietekme uz neoficiālo aprūpētāju politiskajām, pilsoniskajām, ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām, tostarp izraisot mazākas karjeras iespējas vai tādu darbvietu pieņemšanu, kas ir zemākas par viņu prasmju līmeni, un ka tā var kavēt vai liegt oficiālu dalību darba tirgū; pauž īpašas bažas par aprūpes pienākumu negatīvo ietekmi uz sieviešu finansiālo neatkarību, kā arī par nabadzības, sociālās atstumtības, garīgās un fiziskās veselības risku palielināšanos;

66. norāda, ka neoficiālās aprūpes veikšana var radīt ienākumu zudumu, ar dzimumu saistītas diskriminācijas saasināšanos, piemēram, atšķirības darba samaksā un pensijā, vecuma nabadzību un nabadzības feminizāciju; uzsver, ka šī kaitīgā ietekme ir cieši saistīta ar sniegtās aprūpes intensitāti, un uzsver nepieciešamību labāk dalīt neapmaksātu mājsaimniecības un aprūpes darbu, ko galvenokārt veic sievietes, un pastiprināt cīņu pret dzimumu stereotipiem, kā arī ieviest darba nosacījumus, kas ievēro darba un privātās dzīves līdzsvaru;

67. norāda, ka ES no veciem cilvēkiem, kas sasnieguši 65 gadu vecumu, vairāk nekā 7 miljoni cilvēku jeb 8 % saņem neoficiālo aprūpi, savukārt runājot par cilvēkiem, kas sasnieguši 75 gadu vecumu, to cilvēku īpatsvars, kuri paļaujas uz neoficiālo aprūpi, ir 11 % ( 98 ) ; norāda, ka lielākā daļa vecu cilvēku, kuriem nepieciešama aprūpe, ir sievietes;

68. norāda, ka, lai nodrošinātu, ka cilvēki arī turpmāk tiek aprūpēti savās mājās, mobilā aprūpe un atbalsts ir jāpaplašina un jāattīsta, lai atvieglotu ģimenes aprūpētāju, jo īpaši sieviešu, aprūpes uzdevumus ne tikai ar informētības veicināšanas pasākumiem, bet arī ar pienācīgu atbalstu, tostarp finansiālu atlīdzību, tādējādi ļaujot radiniekiem, kas sniedz aprūpi, turpināt darbu un strādāt, lai nodrošinātu aprūpes un algota darba saderību; uzsver neoficiālo aprūpētāju izšķirošo nozīmi un to, ka aprūpes speciālistiem ir cieši jāiesaistās un jāatbalsta neoficiālie aprūpētāji, un uzsver, ka neoficiālo aprūpētāju vajadzības ir jāizvērtē un jārisina individuāli, bez nosacījuma par aprūpētai personai nepieciešamajiem pakalpojumiem vai atbalstu;

69. norāda, ka vismaz 8 % no visiem bērniem Eiropā ir iesaistīti neoficiālās ilgtermiņa aprūpes nodrošināšanā, kas negatīvi ietekmē viņu garīgo un fizisko veselību, izglītības līmeni, sociālo iekļaušanu un turpmāko dalību darba tirgū ( 99 )

70. uzsver, ka ir jāizstrādā kopēja neoficiālās aprūpes definīcija Eiropas līmenī, dalībvalstu saistības un Padomes ieteikumi par neoficiālo aprūpi, tostarp valstu ieteikumi; uzsver, ka šajā definīcijā būtu jāuzsver, ka neoficiālās aprūpes sniegšanai ir jābūt izvēlei un tā nedrīkst rasties no nepieciešamības un pieejamu aprūpes pakalpojumu trūkuma, un ka tajā būtu jāiekļauj to personu pašnoteikšanās tiesību ievērošana, kuras saņem aprūpi, izvēloties aprūpes veidu, ko tās vēlas saņemt;

71. aicina Komisiju nākt klajā ar kopīgām Eiropas pamatnostādnēm un paredzēt statusu un atbalstu neoficiālās aprūpes sniedzējiem, jo pašreiz neoficiālā aprūpe nav pienācīgi atzīta un nav ņemta vēra tās daudzveidība; mudina dalībvalstis veicināt aktīvu darba un nodarbinātības politiku, kas vērsta uz neapmaksātiem neoficiāliem aprūpētājiem, lai atbalstītu viņu reintegrāciju un progresu darba tirgū un atzītu neoficiālā vidē iegūtās prasmes;

72. mudina Komisiju iesniegt Parlamentam un Padomei Eiropas aprūpētāju programmu un kā daļu no tās — Eiropas neoficiālo aprūpētāju programmu ar pasākumu kopumu ES līmenī neoficiālās aprūpes jomā; gadījumos, kad kompetence ir valsts līmenī, aicina dalībvalstis atbalstīt šo Eiropas stratēģiju ar vērienīgām un koordinētām darbībām un valsts programmām, lai noteiktu, atzītu un ņemtu vērā dažādus neoficiālās aprūpes veidus, ko sniedz Eiropā, un noteiktu dažādu aprūpētāju grupu, tostarp gados jaunu aprūpētāju un migrējošu aprūpētāju, atšķirīgās vajadzības nolūkā atvieglot nodarbinātības deklarēšanu un nodrošināt apdrošināšanas un sociālās aizsardzības segumu neatkarīgi no viņu atšķirīgās dzīvesvietas vai administratīvās situācijas un statusa;

73. aicina dalībvalstis apsvērt neoficiālās aprūpes un dažādu finansiālā atbalsta iespēju formalizēšanu, pamatojoties uz to atšķirīgajām vajadzībām un realitāti, lai aprūpētājiem garantētu labus tiesību, finansiālā atbalsta un sociālās aizsardzības standartus;

74. atgādina, ka iepriekš minēto varētu panākt, piemēram, ar aprūpes vai pensiju kredītiem, lai aizsargātu tos, kuri izmanto pārtraukumu darbā nolūkā sniegt aprūpi kādam ģimenes loceklim vai kādam citam, kam tā vajadzīga, un atzīstot tā darba vērtību, ko šie aprūpētāji veic sabiedrības labā, sniedzot citus papildu atbalsta pakalpojumus (konsultācijas vai vienādranga apmaiņu), skaidri paredzot aprūpētājiem brīvo laiku, veselīgu darba un privātās dzīves līdzsvaru, atvaļinājumu, aizvietošanas pakalpojumus slimības gadījumā, dienas aprūpes pakalpojumus, reintegrācijas pakalpojumus darbā, psiholoģiskos un rehabilitācijas pakalpojumus aprūpētājiem un aprūpes saņēmējiem, kā arī piekļuvi izglītībai, apmācībai un mūžizglītībai, un uzsver, cik svarīgs ir nenododams bērna kopšanas atvaļinājums; šajā saistībā aicina dalībvalstis apsvērt un apmainīties arī ar paraugpraksi par to, kā pensiju shēmās atspoguļot laikposmus, kas pavadīti, pildot aprūpes pienākumus, un ātri un pilnībā transponēt 2019. gada 20. jūnija Direktīvu (ES) 2019/1158 par darba un privātās dzīves līdzsvaru vecākiem un aprūpētājiem, ar ko ievieš atvaļinājumu aprūpētājiem un iespēju pieprasīt elastīgu darba laika režīmu, aprūpētāju atvaļinājuma minimālo dienu skaitu, lai sniegtu personisku aprūpi vai atbalstu radiniekam vai personai, kas dzīvo tajā pašā mājsaimniecībā, kurā dzīvo darba ņēmējs;

75. aicina dalībvalstis izskatīt, kā vislabāk formalizēt neoficiālās aprūpes sniegšanu un tādējādi ieņēmumu gūšanu šajā jomā ( 100 ) , tostarp nodokļu atskaitīšanas sistēmas un pakalpojumu kuponu izmantošanu;

76. uzsver, ka šajā neoficiālās aprūpes pasākumu kopumā ir jāiekļauj gan leģislatīvi, gan neleģislatīvi priekšlikumi un atbilstīgi ieguldījumi, lai atzītu neoficiālās aprūpes sniedzēju tiesības un pienākumus kā daļu no viņu uzdevumiem, vienlaikus ievērojot aprūpes saņēmēju pašnoteikšanās tiesības un nosakot konkrētus kritērijus aprūpētāju piekļuvei sociālajiem un citiem papildu atbalsta pakalpojumiem (tostarp brīvlaikam un slimības atvaļinājumam); atgādina par garīgās un fiziskās veselības stresu, kas saistīts ar aprūpi, un uzsver, cik svarīgi ir nodrošināt aprūpētājiem piekļuvi informācijai un padomiem par aprūpi un aprūpes un dzīves līdzsvaru; uzsver, ka pasākumu kopumā papildus jānosaka dalībvalstu ziņošanas pienākumi, jāizveido vienotie kontaktpunkti, kur neoficiālie aprūpētāji var saņemt nepieciešamo atbalstu visās dalībvalstīs, un jāveicina veselības un sociālā nodrošinājuma sistēmu sadarbspēja, lai izmantotu pašreizējos datus un samazinātu administratīvo slogu, ar ko saskaras neoficiālie aprūpētāji;

77. mudina Komisiju un dalībvalstis atbalstīt pilsoniskās sabiedrības organizācijas un sociālos partnerus, lai nodrošinātu neoficiālo aprūpētāju pārstāvību, lai ņemtu vērā viņu devumu neoficiālās aprūpes politikas izstrādē, īstenošanā un novērtēšanā, tostarp Eiropas aprūpes stratēģijas izstrādē;

78. uzsver, ka ir svarīgi risināt jautājumu par pārmērīgu paļaušanos uz neoficiālo aprūpi, izmantojot formalizāciju un aprūpētāju prasmju atzīšanu ar sertifikācijas procesu, un veicināt apmācības un prasmju apstiprināšanas shēmas, kas ļauj uzlabot prasmju savstarpēju atzīšanu, kā arī īstenot mērķtiecīgas kvalifikācijas celšanas un pārkvalifikācijas darbības; uzsver, ka šajos centienos cita starpā būtu jāizmanto Eiropas Prasmju programma, Prasmju pilnveides pakts, ESF+, Jaunatnes nodarbinātības iniciatīva, Taisnīgas pārkārtošanās fonds un EU4Health programma; aicina dalībvalstis atvieglot to darba ņēmēju reintegrāciju darba tirgū, kuriem bijis nepieciešams ilgs karjeras pārtraukums, lai sniegtu aprūpi radiniekiem;

79. aicina Komisiju atzīt problēmas, kas ierobežo piekļuvi atbilstīgai aprūpei personām ar īpašām slimībām, kurām nepieciešama augstāka līmeņa aprūpe, piemēram, reimatiskām un muskuļu un skeleta slimībām ( RMD ); uzsver, ka personām ar RMD lielākais šķērslis atbilstīgas aprūpes pieejamībai ir reimatologu un medicīniskās izglītības trūkums reimatoloģijā dalībvalstīs; tādēļ aicina dalībvalstis padarīt reimatoloģiju par medicīnas mācību programmas standarta elementu un palielināt praktizējošo reimatologu skaitu;

Pienācīgi darba apstākļi visiem aprūpes nozares darbiniekiem

80. mudina dalībvalstis aprūpes politikas centrā izvirzīt pienācīgu personālu un ieguldījumus aprūpes personālā; aicina dalībvalstis palielināt aprūpes profesiju pievilcību (grozījums Nr. 902, 816), nodrošinot sociālo atzīšanu, pienācīgus darba apstākļus un taisnīgu atalgojumu, tostarp pienācīgu darba laiku, kas tādējādi palīdzētu novērst pašreizējo darbaspēka trūkumu un samazinātu vajadzību pēc īstermiņa darba, strauju un smagu darbaspēka aizplūšanu, jo īpaši reģionos un dalībvalstīs, kas saskaras ar būtiskām problēmām saistībā ar aprūpes aizplūšanu, un palielinātu aprūpes sistēmu noturību nākotnē, vienlaikus radot darbvietas šajā nozarē;

81. aicina Komisiju un dalībvalstis atbalstīt šādu kvalitatīvu darbvietu radīšanu šajā nozarē, cita starpā nodroš