PASKAIDROJUMA RAKSTS

1.PRIEKŠLIKUMA KONTEKSTS

1.1. Vispārīga informācija

Ministru komiteja 2011. gada 7. aprīlī pieņēma Eiropas Padomes Konvenciju par vardarbības pret sievietēm un vardarbības ģimenē novēršanu un apkarošanu (Konvencija Nr. 210) (Konvencija). 2011. gada 11. maijā tā bija pieejama parakstīšanai. Saskaņā ar Konvencijas 75. pantu to var parakstīt Eiropas Padomes dalībvalstis, valstis, kas nav Eiropas Padomes dalībvalstis, bet ir piedalījušās tās izstrādāšanā, un Eiropas Savienība, un valstis, kas nav Eiropas Padomes dalībvalstis un kas nav piedalījušās Konvencijas izstrādāšanā, var pievienoties šai Konvencijai saskaņā ar 76. panta nosacījumiem. Sarunas par Konvenciju tika risinātas īpašas ad hoc komitejas sešās sanāksmes, kas notika no 2009. gada decembra līdz 2010. gada decembrim. Eiropas Savienība kopā ar dalībvalstīm šajās sanāksmēs piedalījās novērotāja statusā. Pēc desmitās Eiropas Padomes dalībvalsts ratifikācijas Konvencija 2014. gada 1. augustā stājās spēkā. Līdz 2016. gada 1. februārim divpadsmit ES dalībvalstis ir ratificējušas Konvenciju, un divdesmit piecas dalībvalstis to ir parakstījušas.

Saskaņā ar Padomes [….] Lēmumu (XXX) Konvencija tika parakstīta Eiropas Savienības vārdā, ņemot vērā tās noslēgšanu vēlākā datumā.

Vardarbība pret sievietēm ir sieviešu cilvēktiesību pārkāpums un galēja diskriminācija, kas sakņojas dzimumu nevienlīdzības izpausmēs un veicina to saglabāšanu un stiprināšanu. Kā atzīts Līgumos (Līguma par Eiropas Savienību (LES) 2. un 3. pantā un Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 8. pantā) un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (23. pants), dzimumu līdztiesība ir Eiropas Savienības pamatvērtība un mērķis. Hartā ir atzītas arī tiesības uz cilvēka cieņu, tiesības uz dzīvību un tiesības uz personas neaizskaramību, kā arī aizliegta necilvēcīga vai pazemojoša izturēšanās, kā arī visa veida verdzība un piespiedu darbs (Hartas 1.–5. pants). Pienākums aizsargāt sievietes no vardarbības ir noteikts arī saskaņā ar ANO Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām, kurai ir pievienojusies ES un tās dalībvalstis, un ANO komiteja, kura uzrauga šīs Konvencijas īstenošanu, ir ieteikusi ES ratificēt Eiropas Padomes Konvenciju, tādējādi sperot soli pretī vardarbības pret sievietēm un meitenēm ar invaliditāti apkarošanai.

Vērtējot vispārīgāk, ES ir stingri apņēmusies apkarot vardarbību ne tikai tās teritorijā, bet arī tās starptautisko iniciatīvu ietvaros.

ES ir pieņēmusi stingras nostājas par nepieciešamību izskaust vardarbību pret sievietēm un nolūkā apkarot šādu vardarbību tā finansē īpašas kampaņas un vietējos projektus. Spēkā esošajos tiesību aktos tādās jomās kā noziedzīgos nodarījumos cietušo aizsardzība, bērnu seksuālās izmantošanas un vardarbības pret bērniem novēršana un patvērums un migrācija tiek ņemtas vērā no dzimumvardarbības cietušo īpašās vajadzības.

Neraugoties uz centieniem gan valstu, gan ES līmenī, vardarbība pret sievietēm joprojām ir nopietna problēma: saskaņā ar Pamattiesību aģentūras apsekojumu, kas publiskots 2014. gadā, ES katra trešā sieviete kopš 15 gadu vecuma ir piedzīvojusi fizisku un/vai seksuālu vardarbību, katra divdesmitā sieviete ir tikusi izvarota, 75 % no kvalificētās profesijās vai augstākajā vadībā esošajām sievietēm ir cietušas no seksuālas uzmākšanās un katra desmitā sieviete ir pieredzējusi vajāšanu vai seksuālo uzmākšanos ar jauno tehnoloģiju starpniecību.

Ar dzimumu saistīta vardarbība ietekmē ne tikai veselību un labklājību, bet arī sieviešu līdzdalību darba tirgū, tādējādi negatīvi ietekmējot viņu ekonomisko neatkarību un ekonomiku kopumā. Eiropas Dzimumu līdztiesības institūts lēš, ka ar dzimumu saistītas vardarbības pret sievietēm radītās izmaksas Eiropas Savienībā ir aptuveni 226 miljardi euro gadā.

1.2.Konvencijas mērķis un saturs

Ar Konvenciju, kā noteikts tās I nodaļā, tiek radīts visaptverošs tiesiskais regulējums, lai aizsargātu sievietes un meitenes pret visa veida vardarbību un novērstu šādu vardarbību, tostarp vardarbību ģimenē, sodītu par to un izskaustu to. Tas aptver plašu pasākumu klāstu, sākot no datu vākšanas un izpratnes veidošanas līdz juridiskiem pasākumiem nolūkā noteikt kriminālatbildību par dažādiem pret sievietēm vērstās vardarbības veidiem. Konvencija ietver pasākumus vardarbības upuru aizsardzībai un atbalsta pakalpojumu sniegšanai un aplūko ar dzimumu saistītas vardarbības aspektus patvēruma un migrācijas kontekstā, kā arī pārrobežu izpausmes. Ar Konvenciju nosaka īpašu uzraudzības mehānismu nolūkā nodrošināt to, ka Konvencijas dalībvalstis efektīvi īsteno tās noteikumus.

Konvencijā ir definēti galvenie tekstā izmantotie termini. Konvencijā ietvertā sievietes definīcija tiek attiecināta arī uz meitenēm vecumā līdz 18 gadiem. Konvencijas dalībvalstīm tiek uzlikts par pienākumu nosodīt visa veida diskrimināciju, nodrošinot, ka to tiesību sistēmās piemēro vīriešu un sieviešu līdztiesības principu, un tiek skaidri norādīts, ka pozitīva rīcība ir iespējama. Konvencija kā cilvēktiesību instruments uzliek visām Konvencijas dalībvalstīm par pienākumu nodrošināt, lai valsti pārstāvošie dalībnieki atturas no jebkādiem vardarbības aktiem un ar pienācīgu rūpību panāk, lai nevalstisko dalībnieku vardarbības akti tiktu novērsti, izmeklēti un sodīti un tiktu atlīdzināts minēto vardarbības aktu radītais kaitējums. Konvencija nepārprotami ir piemērojama gan miera laikos, gan bruņotu konfliktu situācijās. Lai gan saistoši pienākumi saskaņā ar Konvenciju tiek noteikti tikai attiecībā uz sievietēm, to mudina piemērot visiem vardarbības ģimenē upuriem, t. i., arī vīriešiem un zēniem.

Ar II nodaļu papildina jauno Eiropas Padomes instrumentu “trīs P” (Prevention, Protection, Prosecution) pieeju – novēršana, aizsardzība, kriminālvajāšana, nosakot par pienākumu ieviest integrētu politiku, un sniegt visaptverošu pieeju problēmas risināšanai, atzīstot, ka tikai ar juridiskajiem pasākumiem “trīs P” pieejas ietvaros vien nepietiks, lai izskaustu vardarbību pret sievietēm. Tas izpaužas kā pienākums vardarbības upuru tiesības noteikt par visu pasākumu galveno elementu un nodrošināt efektīvu sadarbību starp visiem attiecīgajiem dalībniekiem, t.i., starp iestādēm, aģentūrām un organizācijām, un visos līmeņos, t.i., valsts, reģionālajā un vietējā līmenī. Ir jāatzīst, ka nevalstiskās organizācijas un pilsoniskā sabiedrība ir nozīmīgi dalībnieki un Konvencijas dalībvalstīm ir jāveicina un jāatbalsta to darbība. Konvencijas dalībvalstīm ir jāpiešķir atbilstoši finanšu resursi un cilvēkresursi, lai īstenotu integrētu politiku, pasākumus un programmas vardarbības novēršanai, tostarp pietiekamu finansējumu nevalstiskajām organizācijām. Turklāt Konvencijā tiek atzīta sistemātiskas un piemērotas datu vākšanas būtiskā loma efektīvas politikas veidošanā un veikto pasākumu uzraudzībā, ko, pamatojoties uz uzticamiem un salīdzināmiem datiem, veic uzraudzības mehānisma ietvaros.

Galvenais noteikums paredz izvirzīt un vajadzības gadījumā izveidot vienu vai vairākas valsts iestādes, kas atbild par rīcībpolitikas un pasākumu koordinēšanu, īstenošanu, uzraudzību un novērtēšanu, tostarp koordinē datu vākšanu, analīzi un izplatīšanu.

III nodaļā ir saskaņoti Konvencijas dalībvalstu pienākumi novēršanas jomā. Saskaņā ar Konvencijas vispārējo ievirzi Konvencijas dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt daudzpusīgu pieeju, kuru veido izpratnes veidošana un tādu jautājumu kā dzimumu līdztiesība un vardarbība iekļaušana izglītības sistēmā visos līmeņos, izmantojot piemērotus izglītības materiālus un izglītības programmas un paplašinot nevardarbības un dzimumu līdztiesības vērtību veicināšanu neformālajā izglītībā, sportā, kultūrā, izklaides jomā un plašsaziņas līdzekļos. Konvencijas dalībvalstīm ir jānodrošina, ka attiecīgo profesiju pārstāvji, kas strādā ar vardarbības upuriem un vardarbības izdarītājiem, tiek pienācīgi apmācīti. Jāievieš arī pasākumi, ar ko nodrošina atbalsta un ārstēšanas programmas vardarbības izdarītājiem. Plašsaziņas līdzekļu un informācijas tehnoloģiju nozari būtu jāaicina piedalīties materiālu un brīvprātīgi piemērojamo standartu izstrādē.

IV nodaļā nosaka vispārīgos principus par vardarbības upuriem, kā arī vardarbības lieciniekiem paredzētās informācijas, atbalsta pakalpojumu un aizsardzības raksturu. Tajā ir uzskaitītas vairākas jomas, kurās Konvencijas dalībvalstīm jāveic konkrēti pasākumi. Tajās ietilpst vispārējo atbalsta pakalpojumu pieejamība, piemēram, juridiskās un psiholoģiskās konsultācijas un specializēti pakalpojumi, tostarp patversmes, bezmaksas un pastāvīgi pieejamas palīdzības tālruņu līnijas, īpašas medicīniskās un tiesu ekspertīzes atbalsts seksuālās vardarbības upuriem un bērnu, kas ir liecinieki, vajadzību respektēšana. Turklāt jāievieš pasākumi, lai veicinātu to, ka vardarbības akta liecinieks vai persona, kurai ir pamatots iemesls uzskatīt, ka šāds akts var tikt izdarīts vai ka var tikt izdarīti atkārtoti vardarbības akti, ziņo par to, kā arī noteikumi, saskaņā ar kuriem attiecīgo profesiju pārstāvjiem būtu pienākums ziņot par vardarbības aktiem vai potenciālajiem vardarbības aktiem, nepārkāpjot savu vispārējo pienākumu saglabāt konfidencialitāti.

V nodaļā par materiālo tiesību normām noteikti vardarbības veidi, par kuriem būtu jānosaka kriminālatbildība, un Konvencijas dalībvalstu pienākums iekļaut savos krimināltiesību aktos vairākus noziedzīgus nodarījumus. Tajos ietilpst psiholoģiskā vardarbība, kas izpaužas kā iebaidīšana vai piespiešana, vajāšana, fiziskā vardarbība, seksuālā vardarbība un izvarošana, piespiedu laulības, sieviešu dzimumorgānu kropļošana, piespiedu aborti / sterilizācija un seksuāla uzmākšanās. Konvencijas dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, lai nodrošinātu, ka “goda aizstāvēšanu” nevar izmantot, kā minēto noziegumu attaisnojumu. Konvencija uzliek Konvencijas dalībvalstīm par pienākumu noteikt kriminālatbildību par palīdzību noziedzīgu nodarījumu izdarīšanā, to atbalstīšanu vai mēģinājumu tos izdarīt, kā arī par citu personu kūdīšanu izdarīt šādus noziegumus, un nodrošināt piemērotas un atturošas sankcijas. Nosakot piemērojamo sankciju var tikt ņemti vērā citas Konvencijas dalībvalsts pieņemtie galīgie notiesājošie lēmumi. Saskaņā ar Konvenciju valstu tiesību sistēmās jānosaka konkrēti atbildību pastiprinoši apstākļi. Konvencijas ietvaros Konvencijas dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt, ka vardarbības izdarītājs pietiekamā mērā atlīdzina civiltiesiskos zaudējumus un maksā kompensāciju, kā arī pienācīgu valsts kompensāciju noteikto nodarījumu upuriem. Vardarbības gadījumus ir jāņem vērā tiesvedībā par aizgādību, saskarsmes tiesībām un bērnu drošību. No procesuālo tiesību viedokļa Konvencija paredz Konvencijas dalībvalstīm pienākumu noteikt jurisdikciju par nodarījumiem, kas izdarīti attiecīgās Konvencijas dalībvalsts teritorijā un ko izdarījis attiecīgās Konvencijas dalībvalsts valstspiederīgais vai persona, kuras pastāvīgā dzīvesvieta atrodas Konvencijas dalībvalsts teritorijā, un noteikt jurisdikciju par nodarījumiem, kas ir vērsti pret attiecīgās Konvencijas dalībvalsts valstspiederīgo vai personu, kuras pastāvīgā dzīvesvieta atrodas Konvencijas dalībvalsts teritorijā. Visbeidzot, Konvencijas dalībvalstīm nav atļauts noteikt obligātus strīdu alternatīvās izšķiršanas procesus.

VI nodaļa tiek vērsta uz procesuālajiem noteikumiem un aizsardzības pasākumiem izmeklēšanas un tiesvedības posmos. Konvencijas dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt, ka tiesībsargājošās iestādes sniedz tūlītēju aizsardzību vardarbības upuriem, tostarp vāc pierādījumus, un veic letalitātes riska un situācijas nopietnības novērtējumu. Īpaša uzmanība jāpievērš jautājumam par vardarbības izdarītāju piekļuvi ieročiem. Tiesību sistēmām ir jānodrošina iespēja pieņemt ārkārtas aizliegumu tuvoties un ierobežojošus rīkojumus vai aizsardzības rīkojumus, neradot vardarbības upurim lieku finansiālo vai administratīvo slogu. Vispārējs princips ir, ka saukšana pie kriminālatbildības par vissmagākajiem noziedzīgajiem nodarījumiem nav atkarīga no tā, vai vardarbības upuris ir ziņojis vai iesniedzis sūdzību. Šajā Konvencijas nodaļā ir iekļauts neizsmeļošs tādu pasākumu saraksts, kuru mērķis ir visos izmeklēšanas un tiesvedības posmos aizsargāt vardarbības upuru tiesības un intereses, tostarp to kā liecinieku vajadzības. Sarakstā cita starpā ir ietverti pasākumi, kuru mērķis ir pasargāt vardarbības upurus no iebaidīšanas un atkārtotas viktimizācijas, nodrošināt agrīnu ziņošanu, gadījumos, kad vardarbības izdarītāji aizbēg vai tiek atbrīvoti, vai pēc iespējas novērst saziņu starp vardarbības upuri un vardarbības izdarītāju. It īpaši jāņem vērā no vardarbības cietušo bērnu un liecinieku, kas ir bērni, īpašās vajadzības. Konvencijas dalībvalstīm jānodrošina vardarbības upuru tiesības saņemt juridisko palīdzību. Turklāt attiecībā uz vissmagākajiem noziegumiem ir jānosaka pietiekami garš noilguma termiņš, lai pēc tam, kad vardarbības upuris ir sasniedzis pilngadību, varētu efektīvi uzsākt tiesvedību.