KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI par Direktīvas 2003/8/EK par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos, piemērošanu /* COM/2012/071 final */





KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI par Direktīvas 2003/8/EK par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos, piemērošanu 1. Ievads Patiesā Eiropas tiesiskuma telpā tiesību sistēmu un pārvaldes sistēmu sarežģītībai nevajadzētu kavēt privātpersonas un uzņēmumus izmantot savas tiesības. Visiem pilsoņiem būtu jādod iespēja vērsties jebkuras dalībvalsts tiesā vai valsts iestādēs tikpat vienkārši, kā tas būtu viņu mītnes zemē. Izdevumi, kas saistīti ar strīda pārrobežu raksturu civillietās un komerclietās, nedrīkstētu liegt tiesas pieejamību. Eiropadome jau 1999. gadā[1] aicināja Padomi un Komisiju pieņemt obligātus noteikumus, lai visā Savienībā nodrošinātu pietiekamu juridiskās palīdzības apjomu pārrobežu civillietās. Pēc Komisijas 2002. gada 18. janvārī sniegtā priekšlikuma[2] Padome 2003. gada 27. janvārī pieņēma Direktīvu 2003/8/EK[3] ("Direktīva") par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos[4]. Direktīva stājās spēkā 2004. gada 30. novembrī[5]. Stokholmas programmā[6] ietverts aicinājums izvērtēt Savienības līmenī pieņemtu juridisko instrumentu efektivitāti. Pēc pieciem Direktīvas piemērošanas gadiem Komisija nolēma to izvērtēt[7]. Komisija 2010. gadā sāka pētījumu[8], lai gūtu Direktīvas transponēšanas un piemērošanas sīkam vērtējumam nepieciešamo informāciju. Pētījumā ietverta juridiskā analīze un praktiskā daļa, kas pamatota ar aptauju, kurā iesaistītas dažādās ieinteresēto pušu grupas visās dalībvalstīs[9]. Direktīvas piemērošanu turklāt apsprieda ar Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās, tam pievēršoties 2006. gadā un 2010. gadā notikušajās sanāksmēs. Komisija savā vērtējumā ņēmusi vērā arī vēstules, sūdzības un lūgumrakstus par Direktīvas piemērošanu. Šajā ziņojumā sniegts Komisijas vērtējums par Direktīvas piemērošanu laikposmā no 2004. gada 30. aprīļa līdz 2010. gada 31. decembrim[10]. Lai arī Direktīva piemērojama dažādām Eiropas procedūrām, piemēram, Eiropas procedūrai maza apmēra prasībām[11], un sekmē to piemērošanu, šajā ziņojumā nav ietverta specifiska informācija par Direktīvas izmantošanu Eiropas procedūru kontekstā, jo laikposms no šo procedūru stāšanās spēkā līdz datu apkopošanai šī ziņojuma vajadzībām, veicot iepriekš minēto aptauju, bijis ļoti īss. 2. Direktīvas galvenie elementi Direktīvas 1. pantā noteikts, ka Direktīvas mērķis ir uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos. Direktīvas mērķis ir veicināt juridiskās palīdzības sniegšanu pārrobežu strīdos civillietās un komerclietās tām personām, kurām nav pietiekamu līdzekļu, ja palīdzība ir vajadzīga, lai nodrošinātu reālu tiesas pieejamību. Kā minēts Direktīvas 5. apsvērumā, tiesas pieejamība ir vispārēji atzītas tiesības, kas ir vēlreiz nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā[12]. Direktīvā paredzēts, ka ikvienam pilsonim, kas ir puse civiltiesiskā vai komerctiesiskā strīdā dalībvalstī, kurā neatrodas šī pilsoņa pastāvīgā dzīvesvieta, ir tiesības saņemt juridisko palīdzību atbilstoši tādiem pašiem noteikumiem kā minētajā dalībvalstī pastāvīgi dzīvojošajiem pilsoņiem. Saskaņā ar Direktīvas 3. pantu "juridiskā palīdzība" ietver šādus pakalpojumus: · pirmstiesas konsultācija; · juridiska palīdzība; · pārstāvība tiesā; · atbrīvojums no tiesāšanās izdevumu segšanas vai šo izdevumu atlīdzināšana, ieskaitot izdevumus, kas saistīti ar strīda pārrobežu raksturu; un · honorāri personām, kuras tiesa pilnvarojusi rīkoties tiesvedības laikā. Direktīvā reglamentēti šādi jautājumi: · pienākums piešķirt juridisko palīdzību personām, kuras daļēji vai pilnībā nespēj segt tiesāšanās izdevumus (5. pants); · iespēja dalībvalstu kompetentajām iestādēm noraidīt juridiskās palīdzības pieprasījumus lietās, kad prasījumi šķiet nepārprotami nepamatoti (6. pants); · izdevumu veidi, kas jāsedz juridiskajai palīdzībai, piemēram, tulku pakalpojumi, tiesas vai kompetentās iestādes pieprasītu dokumentu tulkošana vai ceļa izdevumi (7. pants); · izdevumu veidi, kas jāsedz domicila vai pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstij (8. pants); · juridiskās palīdzības nepārtrauktības princips (9. pants); · princips par juridiskās palīdzības piemērošanu ārpustiesas procedūrām (10. pants); · princips par juridiskās palīdzības piemērošanu publisku aktu izpildei (11. pants); · dalībvalstu kompetento iestāžu noteikšana un pilnvaras piešķirt vai atteikt juridisko palīdzību (12. pants kopā ar 14. pantu); un · pieprasījumiem piemērojamā procedūra (13. pants un 15. pants). Direktīvas 21. panta 1. punktā dalībvalstīm noteikts pienākums nodrošināt, ka "tajās stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2004. gada 30. novembrim izpildītu šo direktīvu, izņemot 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu, attiecībā uz kuru transpozīcija dalībvalstu tiesībās notiek līdz 2006. gada 30. maijam". 3. Direktīvas transponēšana un piemērošana 3.1. Vispārīgi apsvērumi Pirms Direktīvas stāšanās spēkā juridisko palīdzību civiltiesiskās pārrobežu lietās nodrošināja tikai dažās dalībvalstīs, piemērojot starptautiskus nolīgumus vai dalībvalsts vietējās tiesības. Pastāvēja divu veidu nolīgumi: divpusēji un daudzpusēji[13], taču abu veidu nolīgumiem bija ierobežota piemērošanas joma. Kopumā, līdz ar Direktīvas pieņemšanu un transponēšanu dalībvalstīs tika radīta skaidrība un vienveidīga pieeja. Atbilstoši Direktīvai līdz pārskata perioda beigām visās dalībvalstīs[14] ieviesta pārrobežu juridiskās palīdzības sistēma civillietās, kas sniedz reālu labumu citās dalībvalstīs pastāvīgi dzīvojošajām personām. Valstu tiesību akti, ar ko Direktīva transponēta, uzskaitīti Komisijas dienestu darba dokumentā[15], kas pievienots šim ziņojumam. Lai gan atsevišķu Direktīvas noteikumu interpretācija dažādās dalībvalstīs var atšķirties, attiecībā uz transponēšanu gandrīz nav bijis tiesāšanās vai sūdzību. Vienīgais ar Direktīvu saistītais Eiropas Savienības Tiesas spriedums taisīts 2010. gada 22. decembrī[16]. 3.2. Juridiskās palīdzības piešķiršanas nosacījumi 3.2.1. Vispāratzītais princips par juridisko palīdzību personām, kurām nav pietiekamu līdzekļu Direktīvas 5. panta 1. punkta noteikumi, ka juridisko palīdzību piešķir personām, kuras sava ekonomiskā stāvokļa dēļ nespēj segt Direktīvā minētos tiesāšanās izdevumus, ir transponēti visās dalībvalstīs. Tas pats attiecas uz Direktīvas 5. panta 2. punktu, atbilstoši kuram šādu personu ekonomisko stāvokli novērtē pēc objektīviem kritērijiem. Direktīvā turklāt pieļauta iespēja, ka dzīves līmenis atsevišķās dalībvalstīs var būtiski atšķirties, un paredzēts, ka gadījumos, kad ir noteiktas ekonomiskā stāvokļa robežas, tās var neievērot, ja pieprasītājs pierāda, ka starp dzīves dārdzību abās attiecīgajās dalībvalstīs pastāv atšķirības. Minētais noteikums transponēts visās dalībvalstīs, izņemot vienu[17]. 3.2.2. Noteikuma par strīda "svarīgumu" pieprasītājam transponēšana Direktīvā dalībvalstīm atļauts izvēlēties kārtību, atbilstoši kurai lietās, kad pieprasījumi šķiet nepārprotami nepamatoti, pieprasījumus var noraidīt[18]. Šāda iespēja paredzēta daudzu valstu tiesiskajā regulējumā attiecībā uz juridisko palīdzību; to izvēlējusies arī lielākā daļa dalībvalstu, tādējādi nodrošinoties pret nebūtiskiem pieprasījumiem. Direktīvas 6. panta 3. punktā tomēr noteikts, ka, pieņemot lēmumu par pieprasījuma būtību, dalībvalstīm jāņem vērā "konkrētās lietas svarīgums pieprasītājam". Jēdziens "konkrētās lietas svarīgums pieprasītājam" varētu pieļaut atšķirīgu interpretāciju dalībvalstīs. Ir sarežģīti noteikt, vai šim "svarīgumam" ir finansiāla nozīme vai arī uz to būtu jālūkojas no morāles viedokļa, vai arī tas, iespējams, saistīts ar vēl citiem kritērijiem, piemēram, cilvēktiesībām un pamatbrīvībām. 4. Direktīvā paredzētie juridiskie procesi 4.1. Tiesvedība Dalībvalstīm ir ļoti maz grūtību, civiltiesiskās juridiskās palīdzības principu īstenojot tiesvedībā. Situācija gan atšķiras attiecībā uz ārpustiesas procedūrām un spriedumu un publisko aktu izpildi. 4.2. Ārpustiesas procedūras Attiecībā uz ārpustiesas procedūrām Direktīvas 10. pantā noteikts, ka izdevumi par šādām procedūrām juridiskajai palīdzībai jāsedz, ja pienākums šīs procedūras izmantot ietverts tiesību aktos vai rīkojumu par to izmantošanu pusēm ir devusi tiesa. Ārpustiesas procedūru jēdziens dalībvalstīs atšķiras, līdz ar to Direktīvas 10. panta interpretācija atsevišķos gadījumos var radīt grūtības, un tā piemērošana var nebūt vienveidīga. Dažās dalībvalstīs ar tiesas rīkojumu pamatotās[19] vai tiesību aktos paredzētās[20] ārpustiesas procedūrās atsevišķos gadījumos nav iespējams saņemt juridisko palīdzību. 4.3. Tiesas nolēmumu un publisko aktu izpilde Direktīvas 9. pants un 11. pants attiecas uz tiesas nolēmumu un publisku aktu izpildi. Direktīvas 9. panta 2. punktā noteikts, ka saņēmējam, kurš juridisko palīdzību ir saņēmis dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes, jāsaņem juridiskā palīdzība, kāda paredzēta tās dalībvalsts tiesībās, kurā lūdz nolēmuma atzīšanu vai izpildi. Dalībvalstīs netiek vienveidīgi interpretēts, vai šādos gadījumos juridiskā palīdzība piešķirama automātiski vai arī pieprasītājam jāiesniedz pieprasījums tajā dalībvalstī, kurā nolēmums izpildāms; tomēr jāuzsver, ka vairums dalībvalstu šo noteikumu transponējušas labi[21]. Direktīvas 11. pantā noteikts, ka juridisko palīdzību sniedz attiecībā uz publisku aktu izpildi citā dalībvalstī. Lai gan lielākā daļa dalībvalstu šo noteikumu ir transponējušas[22], praksē radušās divu veidu grūtības: pirmkārt, visās dalībvalstīs nepastāv publisko aktu jēdziens, un, otrkārt, 11. pantā nav precizēts, kurai dalībvalstij jāsedz šie izdevumi, lai arī pēc loģikas analoģiski piemērojams 7. pants un 8. pants par izdevumu sadali starp dalībvalsti, kurā notiek tiesas sēdes, un juridiskās palīdzības pieprasītāja pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsti. 5. Izdevumi, ko atbilstoši Direktīvai sedz juridiskā palīdzība Direktīvā uzskaitīti dažādi izdevumi, ko dalībvalstīm jāsedz ar pārrobežu juridisko palīdzību civillietās un komerclietās. 5.1. Izdevumi par juridisko palīdzību, pārstāvību, mutisko un rakstisko tulkošanu Princips par juridisko palīdzību saistībā ar tiesvedību ir plaši atzīts valstu tiesiskajā regulējumā par juridisko palīdzību. Līdz ar to Direktīvas noteikumi, kuros paredzēts, ka juridiskajai palīdzībai jāsedz izdevumi par advokāta palīdzību vai pārstāvību tiesā un par mutisko un rakstisko tulkošanu, ir transponēti visās dalībvalstīs[23]. 5.2. Ceļa izdevumi Direktīvas 7. panta c) apakšpunktā noteikts, ka juridiskajai palīdzībai jāsedz ceļa izdevumi, ja pieprasītāja fiziskā klātbūtne tiesā ir paredzēta tās dalībvalsts likumā, kurā notiek tiesas sēdes, vai arī to pieprasa minētās dalībvalsts tiesa. Šo noteikumu transponējusi lielākā daļa dalībvalstu[24]. Komisija uzsver, ka prasība segt šādus izdevumus ir Direktīvas būtisks elements, jo ceļa izdevumi ir tādi izdevumi, kas pēc būtības ir saistīti ar pārrobežu strīdu. Direktīvā turklāt ierobežota dalībvalstu finansiālā nasta, jo šis pienākums attiecas tikai uz tiesvedību, kurā nepieciešama attiecīgo personu fiziska klātbūtne. 5.3. Vietējā advokāta palīdzība līdz juridiskās palīdzības pieprasījuma saņemšanai dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes Direktīvas 8. pantā noteikts, ka pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstij jāsedz izdevumi, kas saistīti ar vietējā advokāta palīdzību līdz juridiskās palīdzības pieprasījuma saņemšanai dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes. Šī noteikuma saskaņotā īstenošanā pastāv dažas problēmas. No vienas puses, advokāts jāieceļ pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesai. No otras puses, Direktīvas 8. pants attiecas tikai uz noteiktiem izdevumiem, proti, izdevumiem, kas saistīti ar vietējā advokāta palīdzību, un dokumentu tulkošanas izmaksām, bet Direktīvā nav regulējuma par ceļa izdevumiem, lai piedalītos tiesas sēdē, kurā lemj par juridiskās palīdzības piešķiršanu vai atteikšanu. Turklāt nav skaidrs, vai pieprasījumu varētu vērtēt vēl pirms vietējā advokāta iecelšanas un, līdz ar to, vai pieprasītājam jāatbilst pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts izvirzītajiem nosacījumiem juridiskās palīdzības saņemšanai[25]. 6. Apsvērumi par Direktīvas praktisko piemērošanu 6.1. Vispārīgi apsvērumi Laikposmā no 2004. gada līdz 2009. gadam tikai nedaudz pieaudzis to personu skaits, kas izmantojušas pārrobežu juridisko palīdzību. Pēc Eirobarometra Nr. 351[26] redzams, ka par pārrobežu juridisko palīdzību civillietās un komerclietās ES ir informēti 12% respondentu[27]. Šādu situāciju varētu izskaidrot, ņemot vērā arī to, ka praktizējošajiem juristiem trūkst zināšanu par šo instrumentu. Pieprasījumu nelielais skaits varētu būt skaidrojams arī ar Direktīvas piemērošanas jomu, kurā ietilpst tikai civillietas un komerclietas[28]. Saskaņā ar pieejamajiem datiem kopējais pārrobežu juridiskās palīdzības pieprasījumu skaits, kas izskatīts kādā dalībvalstī, tikai divos gadījumos sasniedzis 100[29]. Paskaidrojums: Vidējais pieprasījumu skaits katrā dalībvalstī laikā no 2005. gada līdz 2009. gadam, kurā ar "S" apzīmēts dalībvalstī saņemto pieprasījumu skaits un ar "P" – citai dalībvalstij pārsūtīto pieprasījumu skaits[30]. 6.2. Piemērošanas joma Lai gan pārrobežu juridiskās palīdzības princips pats par sevi visās dalībvalstīs ir vispāratzīts, atklājušies daži praktiski sarežģījumi. Ir konstatētas interpretācijas atšķirības attiecībā uz Direktīvas piemērošanas jomu, t.i., civillietu un komerclietu definīciju. Turklāt novērots, ka pārrobežu strīda definīcija[31] neaptver vairākas situācijas, kurās varētu pastāvēt pārrobežu elementi[32]. 6.3. Juridisko padomnieku iecelšana Kārtība juridisko padomnieku iecelšanai juridiskās palīdzības lietās dažādās dalībvalstīs atšķiras. Pieprasītājiem reizēm bijušas grūtības panākt, lai viņiem tiktu iecelti juridiskie padomnieki, kas spēj saprast ne tikai juridiskās palīdzības saņēmēja valodu, bet arī piemērojamo tiesību sistēmu. 6.4. Juridiskās palīdzības piešķiršanas nosacījumi Direktīvā paredzēts, ka jāņem vērā dzīves dārdzības atšķirības dalībvalstīs[33], taču nav noteikti objektīvi kritēriji, kas precizētu, kā tas darāms. Turklāt dalībvalstij, kurai jāsniedz juridiskā palīdzība, var būt grūti novērtēt dokumentus, ko sava ekonomiskā stāvokļa apliecināšanai iesniedzis pieprasītājs, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir citā dalībvalstī. 6.5. Direktīvā paredzētie izdevumi Saistībā ar izdevumiem par advokāta nodrošināto pārstāvību tiesā vai juridiskām konsultācijām, ko sedz juridiskā palīdzība, jānorāda, ka dažādās dalībvalstīs noteiktā kārtība advokāta izvēlei un iecelšanai ievērojami atšķiras. Vairākās dalībvalstīs praktizējošie juristi sūdzas par gariem samaksas termiņiem un ļoti maziem honorāriem. Šie apstākļi gan attiecināmi ne tikai uz Direktīvu, bet arī uz valsts sniegto juridisko palīdzību iekšzemes lietās. 7. Dalībvalstu pienākums sniegt informāciju Direktīvas 18. pantā noteikts, ka valstu kompetentajām iestādēm jāsadarbojas, lai informētu plašu sabiedrību un profesionālās aprindas par juridiskās palīdzības dažādajām sistēmām, jo īpaši izmantojot Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās[34]. Pamatojoties uz aptauju, Komisija konstatē, ka pilsoņiem, praktizējošajiem juristiem un juridiskās palīdzības padomēm dalībvalstīs nav pietiekošas izpratnes par Direktīvas noteikumiem. Pilsoņi, kas vērsušies tiesā: Tikai 15% no pilsoņiem ir informēti par Direktīvu. o Advokāti ir labāk informēti par tiesībām uz pārrobežu juridisko palīdzību civillietās un komerclietās un atbalsta šo tiesību plašāku piemērošanu arī attiecībā uz trešām valstīm. Direktīvas sniegtās iespējas pārzina 30% advokātu. Tiesu izpildītāji izceļas ar to, ka neviens no aptaujātajiem nebija izmantojis Direktīvu. Komisija secina, ka dalībvalstīm jāveic papildu pasākumi, lai izpildītu 18. pantu, t.i., atbilstoši Direktīvas prasībām jāinformē plaša sabiedrība un profesionālās aprindas par juridiskās palīdzības dažādajām sistēmām civillietās un komerclietās. 8. Komisijas ieguldījums Direktīvas īstenošanā Par Direktīvas pareizu transponēšanu un piemērošanu primāri ir atbildīgas dalībvalstis, taču pārskata periodā arī Komisija ir devusi ieguldījumu Direktīvas īstenošanā. Atbilstoši Direktīvas 17. pantam Komisija izveidoja komiteju un 2004. gadā un 2005. gadā pieņēma divus lēmumus, kas paredzēti Direktīvas 16. pantā, – lēmumu, ar ko ievieš veidlapu juridiskās palīdzības pieprasījumiem, un lēmumu, ar ko ievieš veidlapu juridiskās palīdzības pieprasījumu pārsūtīšanai[35]. Ar minētajiem lēmumiem ieviestās veidlapas kopš 2006. gada ir elektroniski pieejamas tīmekļa vietnē "Eiropas tiesiskās sadarbības atlants civillietās"[36] un drīz interaktīvā formā būs pieejamas Eiropas e-tiesiskuma portālā[37]. Minētajā atlantā ir publicēta arī informācija par kompetentajām iestādēm Direktīvas 14. panta izpratnē. Informācija par juridisko palīdzību civillietās kopš 2007. gada ir pieejama arī Eiropas Tiesiskās sadarbības tīkla civillietās un komerclietās tīmekļa vietnē. Pārskata periodā Komisija sarīkoja divas Eiropas Tiesiskās sadarbības tīkla civillietās un komerclietās sanāksmes par Direktīvas piemērošanu. Komisija turklāt veikusi divus Eirobarometra pētījumus, lai noskaidrotu, kāds ir izpratnes līmenis par juridiskās palīdzības tiesisko regulējumu. Komisija veikusi arī dalībvalstu transponēšanas pasākumu pilnīgu atbilstības vērtējumu; tas noslēdzies 2010. gadā. 9. Eiropas Savienības dalībvalstu un trešo valstu attiecības civiltiesiskās juridiskās palīdzības jomā Dalībvalstu un trešo valstu attiecības juridiskās palīdzības jomā balstās uz starptautiskiem nolīgumiem un valstu vietējām tiesībām, un dalībvalstīs šajā ziņā pastāv atšķirības. Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā[38] nav īpašu noteikumu par civiltiesisko juridisko palīdzību, un 1977. gada Eiropas Nolīgums par juridiskās palīdzības pieprasījumu pārsūtīšanu[39] piemērojams tikai procedūrām attiecībā uz pārrobežu juridisko palīdzību. Savukārt, 1980. gada Hāgas konvencija par tiesu pieejamību[40] attiecas tikai uz noteiktām dalībvalstīm[41] un trešām valstīm[42]. Saskaņā ar Direktīvas 20. pantu attiecībās starp dalībvalstīm Direktīvas noteikumi ir pārāki par Eiropas Nolīgumu un Hāgas konvenciju par tiesu pieejamību. Eiropas Savienības pievienošanās Hāgas konvencijai par tiesu pieejamību[43] ļautu nodrošināt konvencijas vienveidīgu piemērošanu Savienībā un varētu veicināt citu valstu pievienošanos. Tādējādi tiktu pildīta arī ES politiskā apņemšanās popularizēt Hāgas konvencijas, ko tā pauda 2007. gadā, kļūstot par Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences locekli. Tas varētu būt svarīgi, jo saskaņā ar aptaujas rezultātiem vairāk nekā trīs ceturtdaļas respondentu atbalsta civiltiesiskās juridiskās palīdzības plašāku piemērošanu ārpus ES robežām. 10. Jautājumi pārdomām par Direktīvas iespējamiem uzlabojumiem Ņemot vērā vērtējumu par Direktīvas piemērošanu dalībvalstīs un līdz šim novērotās grūtības, var izvirzīt dažus jautājumus pārdomām par uzlabojumiem, ko varētu apsvērt nākotnē. 10.1.1. Ekonomiskie kritēriji juridiskās palīdzības saņemšanai Var secināt, ka nepieciešams sīkāk precizēt jautājumu par ekonomiskajiem kritērijiem juridiskās palīdzības piešķiršanai. Tas ir svarīgi, jo atsevišķos gadījumos pieprasītājs no tiesas savas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī saņem apstiprinājumu, ka atbilstoši šīs dalībvalsts tiesībām viņam būtu tiesības uz juridisko palīdzību, bet kompetentā tiesa juridiskās palīdzības pieprasījumu noraida. Tam varētu būt divi risinājumi: ņemot vērā dzīves dārdzības atšķirības dalībvalstīs, pieprasītāja atbilstību un juridiskās palīdzības apmēru varētu noteikt pēc vienotiem un objektīviem kritērijiem vai arī pēc kritērijiem, ko piemēro juridiskās palīdzības pieprasītāja pastāvīgās dzīvesvietas valstī; vai varētu saskaņot ekonomiskā stāvokļa rādītājus vai savstarpēji atzīt tā robežas. 10.1.2. Izdevumi, kas pašlaik netiek segti Direktīvā nav regulēta interesanta situācija, kad ceļa izdevumi rodas saistībā ar ierašanos uz tiesas sēdi, kurā tiek lemts par juridiskās palīdzības piešķiršanu vai atteikšanu. Ja pieprasītājam nav pietiekamu finanšu līdzekļu šādu izdevumu segšanai, kompetentā tiesa viņam var liegt iespēju saņemt juridisko palīdzību. Šāda situācija jo īpaši var rasties gadījumos, kad pieprasītājs dzīvo dalībvalstī, kurā dzīves dārdzība ir daudz lielāka nekā kompetentās tiesas dalībvalstī. Turklāt jāuzsver, ka, lai gan šāda situācija neietilpst Direktīvas piemērošanas jomā, ir gadījumi, kad pieprasītājs no tiesas savas pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī saņem apstiprinājumu, ka atbilstoši šīs dalībvalsts tiesībām viņš būtu tiesīgs saņemt juridisko palīdzību, taču viņam vēl jāsedz ceļa izdevumi, lai piedalītos kompetentās tiesas sēdē. Ja pieprasītājam nav finanšu līdzekļu šādu izdevumu segšanai, juridiskā palīdzība viņam var tikt faktiski liegta[44]. 10.1.3. Praktizējošo juristu un juridiskās palīdzības saņēmēju saziņas sekmēšana Otrais jautājums, kas būtu jārisina, ir praktizējošo juristu un citā dalībvalstī dzīvojošo juridiskās palīdzības saņēmēju saziņas sekmēšana, veicot, piemēram, šādus pasākumus: ieceļot juridisko padomnieku, kas pārvalda juridiskās palīdzības saņēmēja valodu, nodrošinot tulkotāja pakalpojumus vai pat ieceļot otru juridisko padomnieku juridiskās palīdzības saņēmēja valstī, kurš darbotos kā starpnieks, piemēram, veicot saraksti ar citā dalībvalstī praktizējošo juridisko padomnieku. 10.1.4. Skaidrība kompetentās iestādes noteikšanā Lai veicinātu Direktīvas īstenošanu, būtu ieteicams katrā dalībvalstī izraudzīties tikai vienu saņēmēju un pārsūtītāju iestādi. Tas ir jo īpaši svarīgi gadījumos, kad juridiskās palīdzības pieprasījumu tieši iesniedz kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes vai kurā jāizpilda nolēmums. Tā kā Direktīvā nav paredzēts, kas notiek, ja pieprasījums iesniegts nepareizajai saņēmējai iestādei, šādos gadījumos var rasties pretrunas. 10.1.5. Viena pieprasījuma izskatīšana divās iestādēs ar diviem iespējami atšķirīgiem iznākumiem Direktīvas 13. pantā ir noteikti divi veidi, kā iesniedzams juridiskās palīdzības pieprasījums: vai nu kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā ir pieprasītāja pastāvīgā dzīvesvieta, vai kompetentajai iestādei dalībvalstī, kurā notiek tiesas sēdes[45]. Direktīvā turklāt paredzēta iespēja atteikt pieprasījuma pārsūtīšanu, ja kompetentā pārsūtītāja iestāde nolemj, ka pieprasījums ir nepamatots vai ārpus Direktīvas piemērošanas jomas. Šādā situācijā var rasties neskaidrība, jo nav izslēgts, ka saņēmēja iestāde var pieprasījumu noraidīt, lai arī pārsūtītāja iestāde to uzskatījusi par pamatotu. Iespējams arī, ka pieprasītājs, kura pieprasījumu noraidījusi pārsūtītāja iestāde, pieprasījumu atkal nosūta tieši saņēmējai iestādei; tas var radīt lieku apgrūtinājumu, jo vienu pieprasījumu būtu jāizskata divas reizes, visticamāk, abos gadījumos ar negatīvu iznākumu. 11. Secinājumi Tiesības uz juridisko palīdzību pārrobežu strīdos civillietās un komerclietās ir transponējušas visas dalībvalstis, kam Direktīva ir saistoša, lai arī ne visi Direktīvas piemērošanas aspekti īstenoti visā pilnībā. Šīs grūtības galvenokārt skaidrojamas ar to, ka Direktīvas noteikumi dažkārt atšķiras no valsts tiesību aktu noteikumiem par juridisko palīdzību, un piemērošanas vienveidību nav sekmējis arī attiecīgas Tiesas prakses trūkums. Jāuzsver gan, ka Eiropas Savienības Tiesā izskatīta tikai viena lieta par pārrobežu juridisko palīdzību; tas varētu liecināt, ka Direktīvas praktiskā piemērošana ir apmierinoša. Komisija uzskata, ka Direktīvas īstenošanu var uzlabot, visupirms balstoties uz tās pašlaik spēkā esošajiem noteikumiem. Būtiskākais uzlabojums dalībvalstīs būtu efektīva un aktīva Direktīvas popularizēšana, informējot plašu sabiedrību un profesionālās aprindas par Direktīvā paredzētajām dažādajām juridiskās palīdzības sistēmām. Arī Komisija veltīs lielākas pūles, lai uzlabotu izpratni par Direktīvas noteikumiem. Komisija turklāt analizēs atbilstības vērtējumu atziņas un pēc vajadzības veiks attiecīgus turpmākos pasākumus. Saistībā ar iepriekš izklāstītajiem jautājumiem pārdomām Komisija, apsverot iespējamos pasākumus, pēc vajadzības ņems vērā viedokļus, kas pausti par šo ziņojumu. Visbeidzot, attiecībā uz juridiskās palīdzības politiku attiecībās ar trešām valstīm Komisija apsvērs Eiropas Savienības pievienošanos 1980. gada Hāgas konvencijai par tiesas pieejamību, īpaši tādēļ, ka Eiropas Savienība ir Hāgas konferences loceklis[46]. Tas būtu vēlams, jo ļautu nodrošināt konvencijas vienveidīgu piemērošanu Savienībā un varētu veicināt citu valstu pievienošanos konvencijai. [1] Prezidentūras secinājumi, Eiropadomes sanāksme Tamperē, 1999. gada 15. un 16. oktobrī. [2] Priekšlikums Padomes Direktīvai par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību un citiem civilās tiesvedības finansiālajiem aspektiem (OV 2002/C 103 E/29), COM(2002) 13 galīgā redakcija ‑ 2002/0020(CNS). [3] Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīva 2002/8/EK par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus obligātus noteikumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos, OV L 26, 31.1.2003., 41.‑47. lpp. Kļūdu labojums, mainot Direktīvas numuru uz "2003/8/EK", OV L 32, 7.2.2003., 15. lpp. [4] Jāuzsver, ka Direktīva piemērojama vienīgi juridiskajai palīdzībai pārrobežu strīdos civillietās un komerclietās. Jo īpaši, tās piemērošanas jomā neietilpst ne iekšzemes strīdi, ne krimināllietas vai administratīvās lietas. [5] Izņemot 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu, attiecībā uz kuru termiņš transponēšanai dalībvalstu tiesībās bija līdz 2006. gada 30. maijam. [6] Stokholmas programma – atvērta un droša Eiropa tās pilsoņu un viņu aizsardzības labā, OV 2010/C 115/01, 4.5.2010. [7] Komisijas Lēmums par ikgadējo darba plānu 2010. gadam programmā "Civiltiesības", C(2009)10659. [8] DBB Law, Pētījums par Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīvas 2003/8/EK par juridisko palīdzību piemērošanu un transponēšanas valstu tiesībās atbilstību tiesību aktiem, 2011. gada jūnija galīgais ziņojums. [9] Aptaujā pavisam piedalījās 545 respondenti, starp kuriem bija juridiskās palīdzības padomes (53), statistikas iestādes (13), tiesu izpildītāji (43), tiesneši (60), advokāti (237), pilsoņi, kas vērsušies tiesā (102), un citi (37). [10] Arī aptauja aptvēra šo laikposmu. [11] Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 861/2007 ( 2007. gada 11. jūlijs), ar ko izveido Eiropas procedūru maza apmēra prasībām, OV L 199, 31.7.2007. [12] Eiropas Savienības Pamattiesību harta, OV 2000/C 364/01, 18.12.2000. [13] T.i., 1980. gada 25. oktobra Hāgas konvencija par tiesu starptautisko pieejamību un Eiropas līgums par juridiskās palīdzības pieprasījumu nosūtīšanu, Strasbūra, 27.1.1977. [14] Dānijai Direktīva nav saistoša. [15] Komisijas dienestu darba dokuments [PIEVIENOT NUMURU]. [16] Eiropas Savienības Tiesas 2010. gada 22. decembra spriedums lietā C-279/09 DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungsgesellschaft mbH pret Vācijas Federatīvo Republiku. [17] Slovākija nav pilnībā transponējusi šo noteikumu. [18] Direktīvas 6. panta 1. punkts. [19] Izņemot Īriju, Igauniju, Kipru, Ungāriju, Somiju un Apvienoto Karalisti. [20] Izņemot Īriju, Igauniju, Kipru, Ungāriju, Austriju, Somiju un Apvienoto Karalisti. [21] Izņemot Īriju, Igauniju, Lietuvu, Rumāniju, Slovēniju un Somiju. [22] Trūkumi šī noteikuma īstenošanā pastāv Īrijā, Grieķijā, Igaunijā, Kiprā, Ungārijā un Slovākijā. [23] Direktīvas 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 7. panta a) un b) apakšpunkts. [24] Daži trūkumi šī noteikuma īstenošanā pastāv Beļģijā, Bulgārijā, Īrijā, Slovēnijā un Apvienotajā Karalistē. [25] Neskatoties uz iespējamām neskaidrībām Direktīvas 8. panta a) apakšpunkta interpretācijā, trūkumi šī noteikuma īstenošanā pastāv Čehijas Republikā, Rumānija un Slovākijā. [26] Eirobarometra speciālizlaidums Nr. 351: "Civiltiesības, 2010. gada oktobris", http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_351_en.pdf [27] Vislabāk informēti par pārrobežu juridisko palīdzību ir respondenti Slovēnijā un Nīderlandē, kur par to ir dzirdējuši 28% respondentu. Savukārt vissliktāk informētie respondenti ir Portugālē (7%), Īrijā (8%), Vācijā (8%) un Polijā (8%). [28] Ziņojumā nav ietverti apsvērumi par Direktīvas praktisko piemērošanu prasībām, kas celtas atbilstoši Eiropas procedūrai maza apmēra prasībām, jo Regula stājās spēkā tikai 2009. gadā. [29] Francijā 2006. gadā un 2008. gadā. [30] Pārsūtīto pieprasījumu skaitam nav jāsakrīt ar saņemto pieprasījumu skaitu, jo pastāv iespēja pieprasījumu tieši iesniegt tās dalībvalsts kompetentajai iestādei, kurā notiek tiesas sēdes. [31] Direktīvas 2. pants. [32] Piemēram, tiesu izpildītāja izdevumi par citā dalībvalstī dzīvojošas personas izsaukšanu ierasties dalībvalsts tiesu iestādē. [33] Direktīvas 5. pants [34] Skat. Padomes 2001. gada 28. maija lēmumu, ar ko izveido Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās (2001/470/EK), OV L 174, 27.6.2001., un Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 18. jūnija lēmumu Nr. 568/2009/EK, ar kuru groza Padomes Lēmumu 2001/470/EK, ar ko izveido Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās, OV L 168/35, 30.6.2009; http://ec.europa.eu/civiljustice/legal_aid/legal_aid_ec_lv.htm [35] Komisijas Lēmums (2004. gada 9. novembris), ar ko ievieš veidlapu juridiskās palīdzības pieprasījumiem saskaņā ar Padomes Direktīvu 2003/8/EK, un Komisijas Lēmums (2005. gada 26. augusts), ar ko ievieš veidlapu juridiskās palīdzības pieprasījumu pārsūtīšanai saskaņā ar Padomes Direktīvu 2003/8/EK. [36] http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/la_information_lv.htm [37] https://e-justice.europa.eu/home.do?action [38] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija, Roma, 4.11.1950. [39] Parakstīts Strasbūrā, 1977. gada 27. janvārī, un grozīts ar papildu protokolu, kas 2011. gadā parakstīts Maskavā. [40] 1980. gada 25. oktobra Konvencija par tiesu starptautisko pieejamību, http://www.hcch.net/upload/text29_lv.pdf [41] Bulgārija, Spānija, Čehijas Republika, Igaunija, Francija, Kipra, Latvija, Lietuva, Luksemburga, Malta, Nīderlande, Polija, Rumānija, Slovākija, Slovēnija, Somija, Zviedrija. [42] Albānija, Baltkrievija, Bosnija un Hercegovina, Horvātija, Melnkalne, Maroka, Serbija, Šveice, bijusī Dienvidslāvijas Maķedonijas Republika. [43] Tā kā konvencijā nav REIO klauzulas, praksē tas notiktu ar Padomes lēmumu, kurā paredzētu, ka dalībvalstis konvencijai pievienojas ES interesēs. [44] Skat. petīciju Nr. 1667/2009. [45] Vai arī dalībvalstī, kurā jāizpilda nolēmums. [46] Eiropas Kopienas pievienošanās Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences konvencijām, 15226/08, JUSTCIV 235, 6.11.2008.