Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Pienācīgas minimālās algas visā Eiropā”

(Eiropas Parlamenta / Padomes pieprasīts izpētes atzinums)

(2020/C 429/22)

Ziņotāji: Stefano MALLIA un Oliver RÖPKE

Apspriešanās Eiropas Parlaments, 30.1.2020. Juridiskais pamats Līguma par Eiropas Savienības darbību 304. panta 1. punkts Atbildīgā specializētā nodaļa Nodarbinātības, sociālo lietu un pilsoniskuma specializētā nodaļa Pieņemts specializētās nodaļas sanāksmē 9.7.2020. Pieņemts plenārsesijā 18.9.2020. Plenārsesija Nr. 554 Balsojuma rezultāts (par/pret/atturas) 209/0/8

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1. Covid-19 pandēmija ir smagi skārusi Eiropu. Eiropas Savienība un tās dalībvalstis saskaras ar vēsturiska mēroga ekonomikas recesiju, kuras sekas uz iedzīvotājiem un uzņēmumiem ir dramatiskas. Ir vajadzīga koordinēta un izlēmīga īstermiņa un vidēja termiņa politika, lai aizsargātu nodarbinātību un ienākumus, kā arī garantētu drošu un ilgtspējīgu saimnieciskās darbības atsākšanu, konkurētspēju un labi funkcionējošu sociālo un ekonomikas modeli. Kā daļa no risinājuma ir vajadzīgas arī kvalitatīvas darbvietas ar taisnīgām algām, tostarp pienācīgām minimālajām algām visā Eiropā. Vērā ir jāņem arī ekonomikas faktori, tostarp produktivitāte un uzņēmumu ilgtspēja. Efektīvs pilsoniskais dialogs ir būtiski svarīgs, lai nodrošinātu sekmīgu iznākumu un nezaudētu iedzīvotāju uzticību. Spēcīgs un efektīvs sociālais dialogs un darba koplīguma slēgšanas sarunas ir arī būtiski svarīgas, lai pārvarētu ekonomiskās un darba tirgus problēmas un nodrošinātu ekonomikas atveseļošanu.

1.2. Eiropas Parlaments pieprasīja šo izpētes atzinumu saistībā ar gaidāmo Komisijas iniciatīvu par taisnīgām minimālajām algām. EESK Darba ņēmēju grupa un grupa “Daudzveidība Eiropā” piekrīt viedoklim, ka visiem darba ņēmējiem Eiropas Savienībā būtu jābūt aizsargātiem ar taisnīgu minimālo algu, kas nodrošina pienācīgu dzīves līmeni, lai arī kur viņi strādātu. Tā ir viena no pamattiesībām. Darba devēju grupa uzskata, ka minimālās algas noteikšana ir valstu kompetences jautājums, kas jārisina atbilstoši attiecīgo valstu sistēmu īpatnībām.

1.3. Starp tiesību aktos noteiktajiem minimālās algas līmeņiem dalībvalstīs joprojām pastāv ievērojamas atšķirības, kas atspoguļo atšķirīgus ekonomiskās un sociālās attīstības līmeņus, turklāt dažās dalībvalstīs šis līmenis ir ievērojami zem nabadzības riska sliekšņa. EESK ir iepriekš norādījusi, ka ir vajadzīgi papildu centieni attiecībā uz algu konverģenci un minimālo algu noteikšanu dalībvalstīs, vienlaikus arī uzsverot, ka ir pilnībā jāievēro sociālo partneru kompetences un autonomija valstu līmenī attiecībā uz algu noteikšanas procesu saskaņā ar attiecīgās valsts praksi ( 1 ) . Ar šiem pasākumiem būtu arī jāstiprina kolektīvās sarunas, kas palīdzētu panākt taisnīgākas algas.

1.4. Algas, tostarp minimālās algas, ir svarīgs Eiropas Savienības sociālās tirgus ekonomikas modeļa aspekts. Pienācīgu minimālo algu nodrošināšana visās dalībvalstīs palīdzētu sasniegt virkni ES mērķu, tostarp augšupēju konverģenci algu jomā, uzlabot sociālo un ekonomisko kohēziju, novērst vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirības, uzlabot vispārējos dzīves un darba apstākļus un nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus vienotajā tirgū. Algas ir samaksa par darbu un viens no faktoriem, kas nodrošina savstarpējus ieguvumus uzņēmumiem un darba ņēmējiem. Tās ir saistītas ar ekonomisko situāciju valstī, reģionā vai nozarē. Izmaiņas var ietekmēt nodarbinātību, konkurētspēju un makroekonomisko pieprasījumu.

1.5. Minimālajām algām būtu jābūt taisnīgām attiecībā pret algu sadalījumu dažādās valstīs un to līmenim vajadzētu būt atbilstīgam faktisko cenu ziņā, lai ar tām būtu iespējams nodrošināt pienācīgu dzīves līmeni, un vienlaikus būtu jāaizsargā to uzņēmumu ilgtspēja, kuri rada kvalitatīvas darbvietas.

1.6. EESK atkārtoti pauž bažas, ka nabadzība kopumā un nodarbinātu personu nabadzība joprojām ir būtiska problēma daudzās dalībvalstīs. Lai risinātu šīs problēmas, ir vajadzīga visaptveroša pieeja ES un dalībvalstu līmenī, kā arī atbalsts efektīvām aktīvas iekļaušanas shēmām, ko papildina būtiski svarīgi un veicinoši sociālie pakalpojumi. Ir vajadzīgi arī labi funkcionējoši darba tirgi, valsts nodarbinātības dienesti un aktīva darba tirgus politika. Komiteja ir arī ierosinājusi izmantot pakāpenisku pieeju attiecībā uz kopējiem minimālajiem standartiem tādā jomā kā bezdarba apdrošināšanas shēmas dalībvalstīs ( 2 ) . EESK iepriekš ir aicinājusi ieviest saistošu Eiropas satvaru attiecībā uz pienācīgiem minimālajiem ienākumiem ( 3 ) . Lai gan Darba ņēmēju grupa un grupa “Daudzveidība Eiropā” atzinumu atbalstīja, Darba devēju grupa nepiekrita atzinuma redzējumam par saistošu Eiropas līmeņa instrumentu minimālajiem ienākumiem.

1.7. Eiropas Komisija ir paziņojusi par nodomu ierosināt tiesību aktu, lai nodrošinātu, ka ikviens darba ņēmējs Eiropas Savienībā saņem taisnīgu minimālo darba algu. Darba ņēmēju grupa un grupa “Daudzveidība Eiropā” šo Komisijas iniciatīvu uzskata par svarīgu Eiropas sociālo tiesību pīlāra 6. principa īstenošanas aspektu. Komisija ir precizējusi, ka tās nolūks nav noteikt vienotu “Eiropas minimālo algu”, tiešā veidā saskaņot minimālo algu līmeni visā ES vai ieviest tiesību aktos noteiktas minimālās algas dalībvalstīs ar augstu darba koplīguma slēgšanas sarunu segumu, ja darba algu noteikšanai tiek izmantoti tikai darba koplīgumi. Komisija ir arī uzsvērusi, ka tā pilnībā ievēros valstu kompetences, tradīcijas un katras valsts īpašās iezīmes un sociālo partneru līgumu brīvību un autonomiju un ka neviens pasākums nekādi nekaitēs labi funkcionējošām darba koplīguma slēgšanas sarunu sistēmām.

1.8. Savā dokumentā par otrā posma apspriešanos ar Eiropas sociālajiem partneriem, kurā aplūkota iespējamā rīcība, lai risinātu problēmas, kas saistītas ar taisnīgu minimālo algu, Komisija ir norādījusi, ka saskaņā ar LESD 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir iespējama leģislatīva un neleģislatīva rīcība ES līmenī, ievērojot subsidiaritātes un proporcionalitātes principus un 153. panta 5. punktā noteiktos ierobežojumus. Komsija atsaucas uz direktīvu un ieteikumu kā apsveramajiem tiesību instrumentiem. EESK locekļu vidū tomēr pastāv atšķirīgi uzskati par to, vai jebkāda ES likumdošanas iniciatīva saskaņā ar 153. pantu, jo īpaši direktīva, būtu likumīga. EESK arī norāda, ka Eiropas sociālajiem partneriem ir iespēja apspriesties un panākt vienošanos saskaņā ar LESD 155. pantu.

1.9. Tādēļ EESK atzīst, ka pastāv bažas saistībā ar iespējamu ES rīcību šajā jomā. Galvenās bažas ir saistītas ar to, ka ES nav pilnvarota rīkoties attiecībā uz darba samaksu un tās līmeni un ka šāda rīcība varētu ietekmēt sociālo partneru autonomiju un kaitēt darba koplīguma slēgšanas sarunu sistēmām, jo īpaši dalībvalstīs, kurās minimālo algu nosaka darba koplīgumos. Turklāt pastāv atšķirīgi uzskati, cita starpā arī pašā Komitejā, par šādas ES rīcības pievienoto vērtību: lai gan lielākā daļa EESK locekļu uzskata, ka šāda rīcība sniegtu pievienoto vērtību, citi tam nepiekrīt.

1.10. Darba ņēmēju grupa un grupa “Daudzveidība Eiropā” uzskata, ka šāda rīcība ir nepieciešama, jo Eiropas Savienībā ir darba ņēmēji, jo īpaši neaizsargāti darba ņēmēji, kuri ir izslēgti no tiesību aktos noteiktu minimālo algu sistēmas, un/vai pastāv situācijas, kad minimālās algas līmenis nav pietiekams, lai nodrošinātu pienācīgu dzīves līmeni. Tādēļ būtu vēlams vienoties par kopējām ES robežvērtībām, lai noteiktu, kāds ir “pienācīgs dzīves līmenis”. Darba devēju grupa uzskata, ka šo robežvērtību jautājumu nevajadzētu risināt ES līmenī, jo ES nav pilnvarota rīkoties darba samaksas līmeņu jomā.

1.11. EESK atzīst, ka šie jautājumi ir sarežģīti. Ir svarīgi, lai jebkāda ES rīcība būtu balstīta uz rūpīgu analīzi un dalībvalstu situācijas un jutīgo jautājumu izpratni un tajā pilnībā tiktu ievērota sociālo partneru loma un autonomija, kā arī dažādie sociālo partneru attiecību modeļi. Ir arī ļoti svarīgi, lai jebkāda ES iniciatīva aizsargātu modeļus tajās dalībvalstīs, kurās sociālie partneri neuzskata tiesību aktos noteiktas minimālās algas par nepieciešamām.

1.12. Saskaņā ar valsts līmenī izdarīto izvēli sociālajiem partneriem, pilnībā ievērojot viņu autonomiju un viņu izvēlētajā līmenī, ir vislabākās iespējas noteikt algas. Attiecībā uz tiesību aktos paredzēto minimālo algu noteikšanas sistēmām jānorāda, ka savlaicīga un pienācīga apspriešanās ar sociālajiem partneriem ir svarīga, lai nodrošinātu, ka tiek ņemtas vērā abu nozares pušu vajadzības. EESK pauž nožēlu, ka dažās dalībvalstīs sociālie partneri netiek pienācīgi iesaistīti tiesību aktos noteikto algu noteikšanas sistēmās vai pielāgošanas mehānismos un apspriešanās ar tiem nenotiek. EESK atzinīgi vērtē, ka Komisija ir atzinusi, ka ES ir iespējas rīkoties, lai veicinātu darba koplīguma slēgšanas sarunu lomu minimālo algu adekvātuma un seguma atbalstīšanā. Pasākumus darba koplīguma slēgšanas sarunu atbalstam varētu iekļaut ES rīcībā minimālo algu jomā, ievērojot atšķirīgās valstu sociālo partneru attiecību sistēmas. Tas saskan ar EESK iepriekšējiem ieteikumiem, kuros pausts aicinājums stiprināt darba koplīguma slēgšanas sarunas un sociālo dialogu un atbalstīt sociālo partneru spēju veidošanu. Publiskā iepirkuma līgumi arī varētu būt papildu līdzeklis darba koplīguma slēgšanas sarunu atbalstam visā ES.

2. Vispārīga informācija un konteksts

2.1. Eiropas Parlaments pieprasīja šo izpētes atzinumu saistībā ar gaidāmo Komisijas likumdošanas iniciatīvu par taisnīgām minimālajām algām. Vācija, kuras prezidentūra sākas 2020. gada jūlijā, ir arī norādījusi, ka minimālās algas būs viena no tās prioritātēm. EEESK atzinīgi vērtē iespēju sekmēt diskusiju par to, kas būtu darāms Eiropas līmenī, ņemot vērā atšķirīgos apstākļus dalībvalstīs un kompetenču sadalījumu starp ES un valstu līmeni.

2.2. Covid-19 pandēmija ir lielākā ārkārtas situācija veselības, sociālajā un ekonomikas jomā šīs paaudzes laikā. Papildus jau veiktajiem neatliekamajiem pasākumiem ir vajadzīga plaša mēroga, koordinēta un izlēmīga politiskā rīcība īsā un vidējā termiņā, lai novērstu ilgstošu nelabvēlīgu ietekmi uz sabiedrību, ekonomiku un darba vidi.

2.3. ES un dalībvalstis saskaras ar vēsturiska mēroga ekonomikas recesiju. Saskaņā ar Eiropas Komisijas pavasara prognozēm ekonomikas jomā ES kopējais IKP 2020. gadā varētu samazināties par 7,5 % un 2021. gadā pieaugt aptuveni par 6 %, taču ar ievērojamām atšķirībām starp dalībvalstīm ( 4 ) . Uzņēmumi, jo īpaši MVU un mikrouzņēmumi, saskaras ar nepieredzētām ekonomiskajām sekām un sarežģītiem lēmumiem par savu turpmāko pastāvēšanu, tostarp par darbinieku paturēšanu vai atlaišanu. Norobežošanas pasākumi ir smagi skāruši daudzas ekonomikas nozares, un daudzi uzņēmumi, piemēram, pakalpojumu, viesnīcu, restorānu, ēdināšanas un kultūras nozarē, baidās piedzīvot bankrotu.

2.4. Eurofound aptaujā par Covid-19 ziņoja, ka ir uz laiku (23 %) vai neatgriezeniski (5 %) zaudējuši darbu Smagi ir skarti arī sabiedriskie pakalpojumi, jo īpaši veselības aprūpes un sociālās aizsardzības sistēmas, kas ir pakļautas spiedienam palīdzēt tiem, kuriem tas ir vajadzīgs. Bez spēcīgas sabiedriskās rīcības un atbalsta Covid-19 varētu arī palielināt bezdarbu, nepietiekamu nodarbinātību un nabadzību. Vairāk nekā ceturtā daļa respondentuaptaujā par Covid-19 ziņoja, ka ir uz laiku (23 %) vai neatgriezeniski (5 %) zaudējuši darbu ( 5 ) . Komisija prognozē ( 6 ) , ka ES bezdarba līmenis 2020. gadā varētu pieaugt no 6,7 % līdz 9 % un 2021. gadā atkal kristies līdz 8 % – joprojām ar atšķirībām starp dalībvalstīm.

2.5. Covid-19 krīze ir arī skaidri atklājusi pašnodarbināto personu un uz nestandarta līguma pamata nodarbināto darba ņēmēju īpašo neaizsargātību, jo viņi pārāk bieži ir izslēgti no sociālās aizsardzības drošības tīklu seguma, kas varētu palīdzēt ienākumu vai darba zaudēšanas gadījumā. Būtiski svarīgo pakalpojumu jomā strādājošie publiski ir cildināti par savu devumu sabiedrībai, bieži vien uzņemoties lielu personīgo risku. Viņu darbs, piemēram, veselības aprūpes jomā un sociālo pakalpojumu, mazumtirdzniecības un piegādes, kā arī tīrīšanas pakalpojumu sniegšanā, ir svarīgs visai sabiedrībai, taču bieži netiek pienācīgi novērtēts un noteikti ir jāvērtē augstāk.

2.6. Sievietēm, migrējošiem darba ņēmējiem un etnisko minoritāšu pārstāvjiem, kuri ir nesamērīgi pārstāvēti dažos no minētajiem būtiskajiem sektoriem, ir jāpievērš pastiprināta uzmanība, lai garantētu, ka viņiem ir pieejamas visas darba tiesības, un viņiem var būt vajadzīga arī labāka aizsardzība, ko sniedz sociālās drošības tīkli. Jauniešus vecumā līdz 25 gadiem īpaši smagi ir skārusi darba zaudēšana (ieskaitot māceklības pārtraukšanu) un izglītības un apmācības pārtraukšana. Šie jaunieši, kā arī citas neaizsargātās grupas, piemēram, personas ar invaliditāti un diskriminētas personas, kurām jau tā bija grūti piekļūt darba tirgum, tagad saskaras ar vēl lielākām grūtībām iekļūt darba tirgū.

2.7. Eiropa nevar atļauties zaudēt vēl vienu desmitgadi. Īstermiņā galvenā uzmanība ir jāpievērš uzņēmumu un darbvietu aizsardzībai. Ir jāgūst mācība no reakcijas uz 2008. gada ekonomikas un finanšu krīzi, kura būtiski un ilgstoši ietekmēja ES un tās iedzīvotājus. Ir jāveic pasākumi, lai aizsargātu nodarbinātību un ienākumus, kā arī ļautu droši un strauji atsākt saimniecisko darbību, lai nodrošinātu ilgtspējīgu izaugsmi, stabilāku atgūšanos, konkurētspēju un taisnīgāku, produktīvu un labi funkcionējošu sociālo un ekonomikas modeli. Pilsoniskais dialogs, kā arī visu ieinteresēto personu efektīva iesaistīšana ir būtiski svarīgi elementi, lai nodrošinātu efektīvu reakciju uz Covid-19 un nezaudētu iedzīvotāju uzticēšanos.

2.8. Kvalitatīvu darbvietu radīšanai, taisnīgām algām, tostarp minimālajām algām, kuras ikvienam darba ņēmējam ļauj sasniegt pienācīgu dzīves līmeni un kurās ņemti vērā ekonomikas faktori, tostarp produktivitāte, ir jābūt daļai no risinājuma. Darba koplīguma slēgšanas sarunām un sociālajam dialogam šajā ziņā ir būtiska nozīme, un tie ir jāstiprina un/vai jāatbalsta visos līmeņos saskaņā ar valstu sociālo partneru attiecību sistēmām.

Eiropas sociālo tiesību pīlārs un atjaunota apņemšanās saistībā ar taisnīgām algām un darba koplīguma slēgšanas sarunām ES

2.9. Proklamējot Eiropas sociālo tiesību pīlāru (sociālo pīlāru / ESTP) Gēteborgas samitā 2017. gada novembrī, Eiropas Parlaments, Padome un Komisija atkārtoti apstiprināja savu apņemšanos veidot taisnīgāku un vienlīdzīgāku Eiropu. Pīlāram būtu jādarbojas kā ceļa rādītājam atjaunotai augšupējai konverģencei, lai uzlabotu darba un dzīves apstākļus un virzītu reformas darba tirgos un sociālajā politikā.

2.10. EESK ir pastāvīgi uzsvērusi vajadzību pēc konkrētas rīcības, lai pīlāra principus īstenotu dzīvē. Papildus konkurētspējas un produktivitātes palielināšanai saskaņā ar pīlāra 6. principu vienai no konverģences prioritārajām jomām būtu jābūt pienācīgas minimālās algas veicināšanai, kas nodrošina pienācīgu dzīves līmeni strādājošajiem un viņu ģimenēm, ņemot vērā valsts ekonomiskos un sociālos apstākļus, un ko nosaka pārredzamā un prognozējamā veidā saskaņā ar valsts praksi un ievērojot sociālo partneru autonomiju ( 7 )

3. Vispārīgas piezīmes

3.1. Vispārīgi apsvērumi

3.1.1. Ursula von der Leyen pauda apņemšanos “ierosināt juridisku instrumentu, lai nodrošinātu, ka katram darba ņēmējam Savienībā ir taisnīga minimālā alga”. Eiropas Komisija saskaņā ar LESD 154. pantu 2020. gada 14. janvārī uzsāka pirmā posma apspriešanos ar sociālajiem partneriem par iespējamu rīcību, lai risinātu ar taisnīgām minimālajām algām saistītās problēmas. Apspriešanās otrajā posmā, par ko informācija publicēta 3. jūnijā, Komisija norāda, ka ir vajadzīga ES rīcība, un precizē savu mērķi turpināt darbu saistībā ar iespējamu likumdošanas instrumentu, t. i., direktīvu vai ieteikumu. Savās Politikas pamatnostādnēs 2019.–2024. gada Eiropas Komisijai ( 8 ) tās priekšsēdētājapauda apņemšanos “ierosināt juridisku instrumentu, lai nodrošinātu, ka katram darba ņēmējam Savienībā ir taisnīga minimālā alga”. Eiropas Komisija saskaņā ar LESD 154. pantu 2020. gada 14. janvārī uzsāka pirmā posma apspriešanos ar sociālajiem partneriem par iespējamu rīcību, lai risinātu ar taisnīgām minimālajām algām saistītās problēmas. Apspriešanās otrajā posmā, par ko informācija publicēta 3. jūnijā, Komisija norāda, ka ir vajadzīga ES rīcība, un precizē savu mērķi turpināt darbu saistībā ar iespējamu likumdošanas instrumentu, t. i., direktīvu vai ieteikumu.

3.1.2. Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja iepriekš ir norādījusi, ka ir vajadzīgi papildu centieni attiecībā uz algu konverģenci un minimālo algu noteikšanu dalībvalstīs, vienlaikus arī uzsverot, ka ir pilnībā jāievēro sociālo partneru kompetences un autonomija valstu līmenī attiecībā uz algu noteikšanas procesu saskaņā ar attiecīgās valsts praksi ( 9 ) . Par mērķi būtu jāizvirza panākt, ka minimālās algas visās ES dalībvalstīs nodrošina visiem strādājošajiem pienācīgu dzīves līmeni, vienlaikus ņemot vērā ekonomikas faktorus. Tas palīdzētu sasniegt ES mērķi uzlabot dzīves un darba apstākļus iedzīvotājiem un Komisijas tālejošo mērķi – “Eiropas Savienību, kas tiecas uz augstākiem mērķiem”.

3.1.3. EESK ir arī paudusi bažas par sociālā dialoga efektīva seguma trūkumu dažās dalībvalstīs un tāpēc ir norādījusi, ka ir jāveicina sociālais dialogs un darba koplīguma slēgšanas sarunas visos attiecīgajos līmeņos saskaņā ar valstu sociālo partneru attiecību sistēmām.

3.2. Plašāks konteksts

3.2.1. Ir svarīgi plašāki apsvērumi, piemēram, par to, cik labi funkcionē darba tirgi, kā strādā valsts nodarbinātības dienesti, kāda ir aktīvā darba tirgus politika, kā darbojas nodokļu sistēmas, sociālā nodrošinājuma (tostarp bezdarbnieka pabalstu), labklājības, izglītības un apmācības sistēmas, kāda ir vienotā tirgus darbība – visi šie faktori ietekmē augšupēju ekonomikas un sociālo konverģenci un nabadzības mazināšanu.

3.2.2. Algas ir saistītas ar ekonomisko situāciju valstī, reģionā vai nozarē. Izmaiņas var ietekmēt nodarbinātību, konkurētspēju un makroekonomisko pieprasījumu. Produktivitāte ir svarīgs apsvērums attiecībā uz darba tirgus darbību un nodarbinātības iespējām, jo īpaši mazprasmīgiem darba ņēmējiem un jaunpienācējiem darba tirgū, kā arī uz profesionālās izaugsmes iespējām tiem, kuri strādā par minimālo algu. Visiem darba ņēmējiem, tostarp viszemāk atalgotajiem, būtu jāgūst labums no produktivitātes uzlabojumiem un izaugsmes. Vienlaikus, ja kopējās izmaksas par darba ņēmēja nodarbināšanu pieaug, ir ļoti svarīgi palielināt produktivitāti, lai nodrošinātu ES ekonomikas konkurētspēju. Nodokļi un ar algu nesaistītās darbaspēka izmaksas, tostarp darba devēju un darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma iemaksas, reizēm var radīt lielas atšķirības starp bruto un neto algām, kā arī ietekmēt darba ņēmēju neto algu un darba devēja izmaksas.

3.2.3. Minimālās algas papildus ietekmē arī algu struktūru kopumā. Citi svarīgi faktori, kas arī jāņem vērā, ir to strādājošo procentuālā daļa, kuri saņem minimālo algu, tendences algu attīstībā, cenu līmeņi un pirktspēja, kā arī minimālo algu līmenis saistībā ar algu kopējo sadalījumu valstī. Minimālajām algām būtu jābūt taisnīgām attiecībā pret algu sadalījumu dažādās valstīs un to līmenim vajadzētu būt atbilstīgam faktisko cenu ziņā, lai ar tām būtu iespējams nodrošināt pienācīgu dzīves līmeni, un vienlaikus būtu jāaizsargā to uzņēmumu ilgtspēja, kuri rada kvalitatīvas darbavietas. Kopš 2010. gada valstu bruto minimālās algas pirktspējas standartos ES ir uzrādījušas augšupēju konverģenci, Centrāleiropas – un jo īpaši Austrumeiropas – valstīm tuvojoties ES vidējam līmenim ( 10 ) . Taču atšķirības joprojām ir ļoti lielas, un konverģences tendence pēdējos gados ir palēninājusies ( 11 )

3.3. Vajadzība pēc pienācīgām minimālajām algām Eiropā

3.3.1. Tiesības uz godīgiem un taisnīgiem darba nosacījumiem un atalgojumu ir pamattiesības, kas noteiktas starptautiskajos un Eiropas cilvēktiesību instrumentos. Algas, tostarp minimālās algas, ir svarīgs Eiropas Savienības sociālās tirgus ekonomikas modeļa aspekts. Tās ir samaksa par paveikto darbu un viens no faktoriem, kas nodrošina savstarpējus ieguvumus uzņēmumiem un darba ņēmējiem labi funkcionējošā darba tirgū un bieži vien ir svarīgs elements darba koplīguma slēgšanas sarunās.

3.3.2. Minimālajām algām ir arī citas funkcijas, piemēram, aizsargāt strādājošos pret nesamērīgi zemu samaksu un nodarbinātu personu nabadzību ( 12 ) . Lai gan kvalitatīva nodarbinātība joprojām ir labākais veids, kā izvairīties no nabadzības, darbvietas esamība pašlaik nesniedz automātisku garantiju pret nabadzību, jo īpaši tiem, kuri nestrādā pilna laika darbu. Eiropas Savienībā aptuveni desmitā daļa darba ņēmēju pelna mazāk par valsts tiesību aktos noteikto minimālo algu vai tikai nedaudz vairāk ( 13 ) . 2018. gadā desmitā daļa nodarbināto vecumā virs 18 gadiem bija pakļauti nabadzības riskam un darba ņēmēji astoņās dalībvalstīs faktiski pelnīja mazāk nekā 2008. gada krīzes sākumā. Turklāt pēdējo desmit gadu laikā lielākajā daļā dalībvalstu ir pieaugusi to nodarbināto personu daļa, kuras ir pakļautas nabadzības riskam, lai gan dažās valstīs tā ir saglabājusies nemainīga vai samazinājusies. Dažās valstīs pašreizējās minimālās algas nav pietiekamas, lai nodarbinātība vien ļautu strādājošajiem izkļūt no nabadzības ( 14 )

3.3.3. Pastāv vienprātība, ka Eiropas Savienībai un dalībvalstīm ir jādara vairāk, lai mazinātu nabadzību, tostarp nodarbinātu personu nabadzību. Apspriešanās dokumentos par taisnīgām minimālajām algām Komisija atzīst, ka pienācīgām minimālajām algām var būt svarīga loma, lai samazinātu nabadzību strādājošo vidū. EESK uzskata, ka visefektīvākais veids, kā samazināt nodarbinātu personu nabadzību, ir pienācīgas minimālās algas un uz cilvēku vērsta, integrēta aktīvas iekļaušanas politika, kas veicina piekļuvi pienācīgiem minimālajiem ienākumiem, nodarbinātības dienestiem un kvalitatīvām darbavietām, kā arī būtiski svarīgiem un veicinošiem sociālajiem pakalpojumiem saskaņā ar Komisijas 2008. gada ieteikumu.

3.3.4. Eurofound Nodarbinātu personu nabadzībai ir vairāki cēloņi, un ( 15 ) secināja, ka, lai gan pienācīga minimālā alga ir būtisks jebkura nabadzīgu nodarbinātu personu sociālās aizsardzības modeļa pīlārs, saikne starp minimālajām algām un nodarbinātu personu nabadzību ir sarežģīta. Svarīgs faktors, kas jāņem vērā, ir mājsaimniecības struktūra – kaut gan dažās valstīs minimālā alga var būt pietiekama, lai no nabadzības riska pasargātu vienu pieaugušo, ar to bieži ir par maz, lai atbalstītu vairāk par vienu cilvēku, ja mājsaimniecībā nav citu pelnītāju.

3.3.5. Arī dzīves dārdzības līmenis var būt svarīgs elements, kas veicina mājsaimniecību nonākšanu nabadzībā, un tas attiecīgā gadījumā būtu jāņem vērā valsts līmenī, nosakot, vai minimālās algas ir pietiekamas. Strādājošo pabalstiem, sociālajiem pabalstiem, sociālajiem pārvedumiem un ģimenes pabalstiem – atkarībā no mājsaimniecības struktūras – arī var būt svarīga nozīme nodarbināto nabadzības mazināšanā.

3.3.6. Eurofound ziņojumā arī pētīta netiešu pasākumu izmantošana nodarbinātu personu nabadzības apkarošanai Daudzas valdības ir arī izvēlējušās samazināt ienākuma nodokli un sociālā nodrošinājuma iemaksas, lai palielinātu tiesību aktos noteiktās minimālās algas un citu zemu algu saņēmēju neto ienākumus. Tomēr tam var būt plašāka politiskā ietekme, cita starpā vājinot sabiedrības veselības un sociālās drošības sistēmas un sabiedriskos pakalpojumus kopumā. Papildus šiem tiešajiem pasākumiemziņojumā arī pētīta netiešu pasākumu izmantošana nodarbinātu personu nabadzības apkarošanai ( 16 ) , taču noteikt to ietekmi nav vienkārši un ir vajadzīgs specifiskāks novērtējums.

3.3.7. Plašāk apsverot nabadzības mazināšanu, EESK iepriekš ir aicinājusi ieviest saistošu Eiropas satvaru attiecībā uz pienācīgiem minimālajiem ienākumiem, kas dotu iespēju paplašināt dalībvalstu minimālo ienākumu sistēmu piemērošanu, tās atbalstīt un padarīt “pienācīgas” (adekvātas), kā būtisku pirmo Eiropas atbildi uz nopietno un pastāvīgo nabadzības problēmu Eiropā ( 17 ) . Lai gan Darba ņēmēju grupa un grupa “Daudzveidība Eiropā”atzinumu atbalstīja, Darba devēju grupa nepiekrita atzinuma redzējumam par saistošu Eiropas līmeņa instrumentu minimālajiem ienākumiem, tā vietā dodot priekšroku atvērtajai koordinācijas metodei ( 18 ) . Komiteja ir arī ierosinājusi pakāpenisku pieeju kopējiem minimālajiem standartiem bezdarba apdrošināšanas jomā dalībvalstīs, lai sniegtu pienācīgus drošības tīklus darba ņēmējiem, kuri zaudē darbu, un aizsardzību pret nabadzību ( 19 ) . Tie arī darbotos kā automātisks stabilizators un sekmētu augšupēju konverģenci ES.

3.3.8. Ir vajadzīga arī visaptveroša pieeja, kas cita starpā ietver efektīvas minimālo ienākumu shēmas, piemērotas sociālā nodrošinājuma reformas un vairāk ieguldījumu sabiedriskajos pakalpojumos. Lai palīdzētu cilvēkiem izkļūt no nabadzības, ir lietderīgi turpināt apspriedes par to, kā sasniegt ES līmeņa nabadzības riska robežvērtību (ES līmeņa nabadzības riska rādītāju ( 20 ) ), apvienojumā ar valstu atsauces budžetiem nepieciešamo preču un pakalpojumu izmaksu aprēķināšanai (iekļaujot dažādās izmantotās metodikas). Tajās būtu arī jāņem vērā sociālā pārdale, nodokļu sistēma un dzīves līmeņa faktori katrā ES dalībvalstī ( 21 ) un jāpalīdz iekļaut nabadzības riska rādītāja robežvērtību nabadzības daudzdimensionālās realitātes kontekstā.

3.3.9. Gandrīz visās dalībvalstīs lielākā daļa minimālās algas saņēmēju ir sievietes ( 22 ) . Fakti liecina, ka pienācīgas minimālās algas var arī labvēlīgi ietekmēt vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirību algu sadalījuma zemākajos līmeņos, ja tās papildina arī politikas pasākumi strukturālas dzimumu nevienlīdzības mazināšanai darba tirgos un sabiedrībā. Tāpat arī citi nelabvēlīgākā situācijā esošie, piemēram, migrējoši darba ņēmēji, cilvēki ar invaliditāti un etniskās minoritātes, gūtu ievērojamu labumu no pienācīgām minimālajām algām. Turklāt, lai uzlabotu cilvēku ar invaliditāti nodarbinātības līmeni, kompetentajām publiskā sektora iestādēm ir jāpiešķir darba devējiem algas subsīdijas vai nodokļu atvieglojumi, lai segtu papildu izmaksas saistībā ar šādu personu nodarbinātību.

3.3.10. Visbeidzot, saistībā ar pienācīgām algām Eiropā EESK arī uzsver, ka labi funkcionējošām darba koplīgumu slēgšanas sarunu sistēmām, jo īpaši nozares koplīguma slēgšanas sarunām, ir būtiska nozīme, lai nodrošinātu taisnīgas un pienācīgas algas visā algu struktūrā, arī tiesību aktos noteiktas minimālās algas, ja tādas pastāv. Tās ir nepieciešamas arī tādēļ, lai veicinātu algu augšupēju konverģenci starp valstīm un to teritorijā, kā arī lai nodrošinātu līdzsvarotu pieeju sociālajiem un ekonomikas apsvērumiem.

3.4. Vajadzība pēc rīcības ES līmenī un šādas rīcības iespējamība

3.4.1. Pirmajā apspriešanās posmā ar sociālajiem partneriem Komisija nosaka vairākus veidus, kādos ES rīcība varētu sniegt pievienoto vērtību, sekmējot taisnīgu minimālo algu nodrošināšanu, palīdzot dalībvalstīm sasniegt augšupēju konverģenci darba nosacījumu jomā, nodrošinot vienlīdzīgus konkurences apstākļus vienotajā tirgū un palielinot zemu algu saņēmēju pirktspēju.

3.4.2. Otrajā apspriešanās posmā ar sociālajiem partneriem Eiropas Komisija precizē ES rīcības uzdevumus un iespējamās iniciatīvas politiskos mērķus ( 23 ) . Saskaņā ar Komisijas sniegto informāciju šādas iniciatīvas vispārīgie mērķi būtu panākt, ka visi darba ņēmēji Eiropas Savienībā ir aizsargāti ar taisnīgu minimālo algu, kas nodrošina pienācīgu dzīves līmeni, lai arī kur viņi strādātu, ka minimālās algas tiek noteiktas adekvātā līmenī, vienlaikus nodrošinot piekļuvi nodarbinātībai un ņemot vērā ietekmi uz darbvietu radīšanu un konkurētspēju. Lielākā daļa EESK locekļu atzinīgi vērtē Komisijas noteiktos mērķus un uzskata, ka to sasniegšana būtu jāpanāk ar ES rīcību taisnīgu minimālo algu jomā. Taču daļa Komitejas locekļu uzskata, ka ES rīcība attiecībā uz dažiem no minētajiem mērķiem būtu nevietā.

3.4.3. Komisija ir uzsvērusi, ka tās nolūks nav noteikt vienotu “Eiropas minimālo algu” vai tiešā veidā saskaņot minimālo algu līmeni visā ES, un norādījusi, ka tā pilnībā ievēros valstu kompetences, tradīcijas un katras valsts īpašās iezīmes un sociālo partneru līgumu brīvību.

3.4.4. Lai gan lielākajā daļā dalībvalstu ir tiesību aktos noteiktas vai valsts minimālās algas, starp valstīm pastāv ievērojamas atšķirības attiecībā uz tiesību aktos noteiktās / valsts minimālās algas līmeni, kas atspoguļo atšķirīgus ekonomiskās un sociālās attīstības līmeņus. 2020. gada janvārī tiesību aktos noteiktā minimālā alga dalībvalstīs bija no 312 EUR līdz 2 142 EUR mēnesī. ES austrumu daļā minimālās algas mēnesī ir vidēji zem 600 EUR un ES ziemeļrietumos virs 1 500 EUR ( 24 ) . Otrā apspriešanās posma dokumentā Komisija norāda, ka minimālās algas adekvātums vairumā dalībvalstu ir uzlabojies ( 25 ) . Taču atšķirības joprojām pastāv, un lielā daļā dalībvalstu tiesību aktos noteiktā minimālā alga ir 50 % no pilna laika darba bruto medianālās algas vai zemāka ( 26 ) un ievērojami zem nabadzības riska sliekšņa, kas noteikts 60 % apmērā no medianālās algas, tāpēc tā pati par sevi nevar glābt darba ņēmējus no nabadzības.

3.4.5. Minimālajām algām būtu jānodrošina pienācīgs dzīves līmenis. Darba ņēmēju grupa un grupa “Daudzveidība Eiropā” uzskata, ka vairākās dalībvalstīs minimālās algas līmeņi joprojām nav adekvāti un ka tiesību aktos noteiktajai neto “atsauces” minimālajai algai ir jābūt ievērojami lielākai par nabadzības riska robežvērtību, kas ES līmenī noteikta, izmantojot nabadzības riska rādītāju, kas noteikts 60 % līmenī no valsts medianālā pielīdzinātā mājsaimniecību ienākuma pēc sociālajiem pārvedumiem, un ka minimālajai algai ir jābūt taisnīgai salīdzinājumā ar vidējām algām darba tirgū. Šāda robežvērtība nodrošinātu adekvātus pabalsta līmeņus un novērstu darba ņēmēju nonākšanu nestabilās darba attiecībās ar nelabvēlīgiem noteikumiem, kas saistīti ar minimālo ienākumu shēmām. Zemo algu palielināšana, nodrošinot minimālās algas, kas pasargā no nabadzības riska, paplašinātu arī valstu valdību nodokļu bāzi, tādējādi palīdzot finansēt adekvātas sociālās aizsardzības sistēmas. Taču Darba devēju grupa uzskata, ka šo jautājumu nedrīkst risināt ES līmenī, jo saskaņā ar EST nolēmumiem ES nav pilnvarota rīkoties darba samaksas jomā un jo īpaši darba samaksas līmeņu jomā. Šā viedokļa aizstāvji uzskata, ka lielākais, ko būtu iespējams darīt, ir, izmantojot atklātās koordinācijas metodi vai Eiropas pusgada procesu, apspriesties un apmainīties viedokļiem par to, kā nodrošināt adekvātus pabalsta līmeņus un adekvātas minimālo ienākumu shēmas un kā līdztekus nodarbinātības sekmēšanai tas varētu arī palīdzēt finansēt adekvātas sociālās aizsardzības sistēmas.

3.4.6. EESK atzīst dažādās bažas saistībā ar iespējamu ES rīcību šajā jomā. Konkrēti, pastāv ļoti atšķirīgi uzskati par ES kompetenci. Daži apgalvo, ka, tā kā saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 153. panta 5. punktu darba samaksa ir izslēgta no ES likumdošanas pilnvarām, rīcība ES līmenī nav paredzēta. Savukārt citi, tostarp Komisija, uzskata, ka pastāv iespējas rīcībai ES līmenī un ka 153. panta 5. punkts to neliedz.

3.4.7. Tāpat arī pastāv bažas, jo īpaši dalībvalstīs, kurās minimālo algu pilnībā vai galvenokārt nosaka darba koplīguma slēgšanas sarunās, ka šāda rīcība ietekmētu sociālo partneru autonomiju. Tāpēc ir ļoti svarīgi, lai jebkāda ES iniciatīva aizsargātu modeļus tajās dalībvalstīs, kurās sociālie partneri neuzskata tiesību aktos noteiktas minimālās algas par nepieciešamām. Tāpat arī pasākumos, kas veicina darba koplīguma slēgšanas sarunas, jo īpaši nozaru koplīguma sarunas, būtu pilnībā jāievēro atšķirīgās valstu sociālo partneru attiecību sistēmas, neuzstājot uz visiem vienu standarta pieeju.

3.4.8. Vēl viens iemesls bažām ir tas, ka Eiropas politika tiesību aktos noteiktās minimālās algas jomā varētu potenciāli nelabvēlīgi ietekmēt nodarbinātību, jo īpaši jauniešu un mazprasmīgu darba ņēmēju gadījumā, un varētu pastiprināt neatbilstību, kas veicinātu zemas algas saņēmēju pāreju uz nedeklarētu darbu ( 27 ) . Taču to var novērst, pienācīgi nosakot minimālās algas līmeni, proti, tādu, kas atbalsta darba ņēmēju atalgojumu, nemazinot nodarbinātību, ir atkarīgs no valstij specifiskiem faktoriem, tostarp no darba devēju rīcības, konkurences pakāpes produktu un darba tirgos un mijiedarbības ar citām politikas jomām, jo īpaši nodokļu un pabalstu jomām ( 28 ) . Tik tiešām, pastāv konkrēti dalībvalstu piemēri, kad minimālo algu ieviešana nav negatīvi ietekmējusi darbvietu radīšanu un kad pat būtiski minimālās algas pieaugumi ir radījuši labvēlīgas makroekonomiskās sekas, tostarp lielāku nodarbinātības izaugsmi ( 29 )

3.4.9. EESK pilnībā saprot šajās debatēs apspriežamo jautājumu sarežģītību un atzīst, ka minimālā alga nav brīnumlīdzeklis, kas atrisinās visas problēmas. Taču kopēja ES pieeja ar skaidriem politikas mērķiem, kas dalībvalstīm jāsasniedz, izmantojot dažādus līdzekļus un nodrošinot sociālo partneru iesaistīšanu, kā arī labi funkcionējošas darba koplīguma slēgšanas sarunu sistēmas, varētu nodrošināt, ka tiek aizsargātas darba ņēmēju tiesības uz taisnīgu atalgojumu un biedrošanās brīvību un darba ņēmēju vajadzības saistībā ar produktivitāti un konkurētspēju. Apvienojumā ar plašākiem pasākumiem tas varētu arī sekmēt augšupēju konverģenci un sociālo progresu visā ES, samazinot ienākumu un algu atšķirības starp dalībvalstīm, mazinot nodarbinātu personu nabadzību un radot vienlīdzīgus konkurences apstākļus vienotajā tirgū.

3.4.10. Jebkāda Eiropas iniciatīva taisnīgu minimālo algu jomā, kas cita starpā veicina un atbalsta labi funkcionējošas darba koplīguma slēgšanas sarunas algu noteikšanai, ir jāveido, pamatojoties uz rūpīgu analīzi un dalībvalstu situācijas izpratni un pilnībā ievērojot sociālo partneru lomu un autonomiju, kā arī dažādos sociālo partneru attiecību modeļus.

4. Ceļā uz Eiropas likumdošanas iniciatīvu par tiesību aktos noteiktām minimālajām algām, tostarp atbalstu sociālo partneru iesaistīšanai un tās veicināšanu

4.1. Minimālo algu jēdziens

4.1.1. Darba algas ietekmē vairāki atšķirīgi faktori, piemēram, sektors un nozare un to pakļautība globālajai konkurencei, dzīves dārdzība, tirgus piedāvājums un pieprasījums, produktivitāte, algu sadalījums, koplīgumā noteiktie darba algu līmeņi, individuālā kompetence un sniegums, ņemot vērā arī to, kā darbs tiek veikts un novērtēts. Tās sniedz atlīdzību par paveikto darbu saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem, koplīgumiem un praksi. Var uzskatīt, ka kopējā darba alga aptver dažādus elementus atkarībā no tā, kā to nosaka dalībvalstīs, reģionos vai saskaņā ar dažādiem koplīgumiem.

4.1.2. Saskaņā ar SDO definīciju minimālās darba algas ir minimālā atalgojuma summa, kas darba devējam ir jāmaksā algotajiem darbiniekiem par noteiktā periodā paveikto darbu un ko nevar samazināt ar koplīgumu vai individuālu līgumu ( 30 ) . Saskaņā ar SDO 131. konvenciju par minimālās algas noteikšanu ( 31 ) , lai noteiktu taisnīgas minimālās algas, ir jāņem vērā strādājošo un viņu ģimeņu vajadzības, tostarp vispārējais algu līmenis valstī un dzīves dārdzība, kā arī ekonomiskie faktori, tostarp produktivitāte un nodarbinātība. Tajā arī paredzēts, ka minimālās algas noteikšanā ir jānodrošina pilnīga apspriešanās ar sociālajiem partneriem. Tajās 10 ES dalībvalstīs ( 32 ) , kas ir ratificējušas Konvenciju, visās ir tiesību aktos noteikta minimālo algu sistēma.

4.1.3. Tiesību aktos noteiktas minimālās algas efektivitāte ir atkarīga no daudziem faktoriem, kas ir piemērojami atšķirīgā mērā atkarībā no valsts situācijas, piemēram, attiecināmība uz darba ņēmējiem; vai tās ir noteiktas un pielāgotas pienācīgā līmenī, kas sedz strādājošo un viņu ģimeņu vajadzības, vienlaikus ņemot vērā ekonomikas faktorus, piemēram produktivitāti; un vai darba devēji ievēro minimālās darba algas regulējumu ( 33 ) . Tā ir atkarīga arī no tā, vai tiek atbalstīta sociālo partneru iesaistīšanās un pastāv efektīva darba koplīguma slēgšanas sarunu sistēma, kas papildina tiesību aktos paredzēto minimālo algu noteikšanu. Ar ES rīcību cita starpā būtu jāatbalsta nepieciešamie uzlabojumi šajās jomās.

4.1.4. Dalībvalstīs, kurās sociālie partneri atbild par minimālās algas noteikšanu, to darba ņēmēju īpatsvars, kuri nav oficiāli aizsargāti ar šādiem līgumiem, ir no 2 % Austrijā līdz aptuveni 10 % Zviedrijā, Somijā un Itālijā un aptuveni 20 % Dānijā. Jāņem vērā, ka Zviedrijā un Dānijā lielākā daļa darba ņēmēju, kuri nav aizsargāti ar minimālajām algām, ir vai nu labi atalgoti biroju darbinieki, kas pelna krietni vairāk par darba koplīgumos noteikto minimālo algu, vai arī studenti-praktikanti vai citi gados jauni darbinieki, kas vēl tikai ienāk darba tirgū. Darba devēji arī bieži vien piemēro nozaru minimālās algas darba ņēmējiem, kuri nav aizsargāti ar minimālajām algām, lai gan viņiem nav pienākuma to darīt. Taču Itālijā personas, kuras nav aizsargātas, ir vai nu neoficiāli nodarbinātie, vai arī neatkarīgi darba ņēmēji, kas veic gadījuma darbus, pamatojoties uz individuāliem nosacījumiem, jo īpaši gados jauni darba ņēmēji.

4.1.5. Gan Eiropas Komisija, gan Padome, gan Eiropas sociālie partneri ir uzsvēruši, ka ir svarīgi veicināt sociālo dialogu un ievērot sociālo partneru autonomiju, kā arī aicinājuši dalībvalstis atbalstīt valsts sociālā dialoga uzlabošanu un darbību ( 34 ) . Ir svarīgi, lai iespējamā minimālo algu iniciatīva nevienā dalībvalstī nevājinātu darba koplīguma slēgšanas sarunu sistēmas, piemēram, samazinot sociālo partneru ietekmi uz darba algām.

4.2. Dalībvalstu darba algu noteikšanas sistēmas/institūcijas Eiropas Savienībā

4.2.1. Minimālo algu noteikšanas sistēmas un sociālo partneru uzdevumi un spējas dalībvalstīs būtiski atšķiras – to nosaka valstu atšķirīgās tradīcijas, kā arī dažādie ekonomikas un sociālie faktori un valsts politiskā un konstitucionālā sistēma.

4.2.2. Dažas dalībvalstis ir izvēlējušās tiesību aktos noteikt minimālo algu, saskaņā ar kuru algām ir vismaz jāatbilst tiesību aktos noteiktajam minimālajam līmenim. Šajās valstīs var būt arī (augstākas) nozaru un starpnozaru minimālās algas, ko nosaka sociālie partneri. Citās valstīs, kurās nav tiesību aktos noteiktu minimālo algu, algas pilnībā vai lielākoties nosaka sociālie partneri, izmantojot koplīgumus valsts, nozares un/vai uzņēmuma līmenī.

4.2.3. Dalībvalstīs, kurās ir tiesību aktos noteiktas minimālās algas, tās parasti attiecas uz lielāko daļu strādājošo, taču var būt atļauti izņēmumi attiecībā uz konkrētām kategorijām, un tas nozīmē, ka attiecīgie darba ņēmēji pelna mazāk par tiesību aktos noteikto minimumu. Turklāt 11 dalībvalstīs tiek piemērotas īpašas likmes dažām darba ņēmēju grupām ( 35 ) . Šādas likmes galvenokārt attiecas uz gados jaunākiem vai mazāk pieredzējušiem cilvēkiem un/vai mācekļiem, taču var attiekties arī uz, piemēram, mazprasmīgiem strādājošajiem un darba ņēmējiem ar invaliditāti. Dažās valstīs ir arī noteiktas augstākas likmes, pamatojoties uz darba ņēmēju prasmēm ( 36 ) . Kā paziņojusi Komisija, nepilnīgs segums var nelabvēlīgi ietekmēt attiecīgos strādājošos un ekonomiku kopumā. Šādu izņēmumu, kā arī plašāka strādājošo seguma ietekme ir jāizvērtē, lai izprastu atšķirīgās valstu pieejas, iespējamos izņēmumu iemeslus un ietekmi.

4.2.4. Valstīs, kurās nav tiesību aktos noteiktu minimālo algu, tās ir piemērojamas tikai tiem darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas darba koplīgums. Lai gan lielākajā daļā šādu valstu ir ļoti augsts darba koplīguma slēgšanas sarunu segums (vairāk par 80 %), dažos gadījumos daļa darba ņēmēju paliek ārpus tā ( 37 )

4.2.5. Adekvātums ir būtiski svarīgs elements, lai noteiktu, vai tiesību aktos paredzētās minimālās algas ir taisnīgas un vai tās ļauj nodrošināt pienācīgu dzīves līmeni strādājošajiem un viņu ģimenēm. Būtu jāņem vērā arī to līmenis attiecībā pret kopējo algu sadalījumu valstī. Darba ņēmēju grupa un grupa “Daudzveidība Eiropā” uzskata, ka būtu vēlams noteikt kopējus ES kritērijus attiecībā uz minimālajām robežvērtībām, kas nepieciešamas “pienācīga dzīves līmeņa” nodrošināšanai. Pastāv dažādas iespējas noteikt šādas robežvērtības, piemēram, izmantojot preču atsauces grozu, kas nodrošina vairāk nekā tikai iztikas minimumu, un/vai nosakot šīs robežvērtības kā procentuālu daļu no pilna darba laikā medianālās vai pilna darba laika bruto vidējās algas. Ir vajadzīgas turpmākas diskusijas par to, kādas šīs robežvērtības varētu būt un kā tās pakāpeniski sasniegt. Darba devēju grupa uzskata, ka robežvērtību jautājumu nevajadzētu risināt ES līmenī, jo saskaņā ar EST nolēmumiem ( 38 ) ES nav pilnvarota rīkoties darba samaksas līmeņu jomā. Ir svarīgi nodrošināt, ka, pārskatot tiesību aktos noteiktās minimālās algas, tiek ņemts vērā to adekvātums un pārskatīšanas regularitāte, kā arī pastāv skaidra procedūra, kurā pilnībā iesaistīti sociālie partneri.

4.2.6. Saskaņā ar Eiropas Padomes Eiropas Sociālo tiesību komitejas judikatūru “pienācīga dzīves līmeņa” jēdziens pārsniedz materiālās pamatvajadzības – pārtiku, apģērbu un mājokli – un ietver arī nepieciešamos resursus, lai piedalītos kultūras, izglītojošos un sociālos pasākumos. Savos nesenajos secinājumos ( 39 ) Komiteja konstatēja, ka minimālo darba algu līmeņi dažādās dalībvalstīs nenodrošina pienācīgu dzīves līmeni darba ņēmējiem un viņu ģimenēm.

4.2.7. Vairākas dalībvalstis pašlaik ļauj darba devējiem veikt atskaitījumus no tiesību aktos noteiktās minimālās algas (piemēram, par aprīkojuma bojāšanu vai iegādi) vai iekļaut papildu maksājumus (piemēram, par virsstundu darbu, piemaksas) darba algas aprēķinā. Eiropas Sociālo tiesību komiteja, kā arī uzraudzības struktūras ANO un SDO līmenī ir noteikušas, ka dažās dalībvalstīs tas nesniedz darba ņēmējiem tiesības uz taisnīgu atalgojumu.

4.3. Sociālo partneru loma tiesību aktos paredzētās minimālās algas noteikšanas sistēmās

4.3.1. Pastāv lielas atšķirības sociālo partneru iesaistīšanā tiesību aktos paredzētās minimālās algas noteikšanas sistēmās. Diemžēl dažu valstu valdības ir pieņēmušas vienpusējus lēmumus par minimālajām algām bez pienācīgas sociālo partneru iesaistīšanas vai apspriešanās ar tiem.

4.3.2. Mehānismi, kas ļauj laikus un pienācīgi apspriesties ar sociālajiem partneriem, palīdz nodrošināt, ka tiek ņemtas vērā dažādas ekonomiskās un darba tirgus situācijas. Tie var arī palīdzēt attiecīgajām valstu iestādēm un sociālajiem partneriem vienoties un rast līdzsvarotu risinājumu, ņemot vērā darba devēju un darba ņēmēju vajadzības.

4.3.3. Pārredzami, skaidri un stabili kritēriji tiesību aktos noteikto minimālo algu pielāgošanai, lai nodrošinātu to adekvātumu, vienlaikus ņemot vērā ekonomikas faktorus, palīdz uzlabot sapratni un prognozējamību darba devējiem, darba ņēmējiem un to pārstāvjiem. Diemžēl dažās dalībvalstīs šādu kritēriju trūkst.

4.3.4. Sociālie partneri būtu pienācīgi un atbilstoši nozares abu pušu vajadzībām jāiesaista konsultācijās par tiesību aktos noteiktajām minimālajām algām, cita starpā nosakot piemērotus kritērijus, lai definētu adekvāto līmeni, kā arī jebkādu iespējamu pielāgojumu novērtēšanā. Turklāt ES un dalībvalstu atbalsts valstu sociālo partneru spēju veidošanai var palīdzēt tiem iesaistīties darba koplīguma slēgšanas sarunās, attiecīgā gadījumā arī par algu noteikšanu, kā arī diskusijā par tiesību aktos noteiktajām minimālajām algām.

4.4. Darba koplīguma slēgšanas sarunu loma minimālo algu noteikšanā

4.4.1. Darba algas, kas noteiktas sociālo partneru sarunās, ir balstītas uz līdzsvarotu savstarpējo vienošanos, kas ir svarīgi, lai nodrošinātu, ka algas ir taisnīgas abām nozares pusēm. Piecas no sešām valstīm, kurās minimālo algu nosaka ar darba koplīguma slēgšanas sarunām nozarē, ir starp valstīm ar augstāko darba koplīguma slēgšanas sarunu seguma līmeni.

4.4.2. EESK atzinīgi vērtē norādi, ka neviena Komisijas iniciatīva nebūs vērsta uz to, lai ieviestu tiesību aktos noteiktas minimālās algas valstīs ar augstu darba koplīguma slēgšanas sarunu segumu, ja darba algu noteikšanai tiek izmantots tikai tas ( 40 ) . Šī piezīme atspoguļo faktu, ka saskaņā ar valsts līmenī izdarīto izvēli sociālajiem partneriem, pilnībā ievērojot viņu autonomiju un viņu izvēlētajā līmenī, ir vislabākās iespējas veidot un noteikt algu noteikšanas politiku un mehānismus.

4.4.3. Darba koplīguma slēgšanas sarunas ir arī būtiski svarīgas algu līmeņa noteikšanai daudzās valstīs, kurās ir tiesību aktos noteikta minimālā alga, un sarunās panāktā vienošanās bieži uzlabo valdības noteiktās likmes.

4.5. Vajadzība atbalstīt un veicināt darba koplīguma slēgšanas sarunas dalībvalstīs

4.5.1. Tiesību aktos noteikto minimālo algu ietekme un apmērs ir atkarīgi no to mijiedarbības ar citām politikas jomām un darba tirgus iestādēm. Viens šādas mijiedarbības veids attiecas uz minimālajām algām un darba koplīguma slēgšanas sarunām. Darba koplīguma slēgšanas sarunu relatīvā priekšrocība dažādās valstīs ir viens no noteicošajiem faktoriem plašākai ietekmei un apmēram ( 41 )

4.5.2. Ja darba koplīguma slēgšanas sarunu sistēmas darbojas labi, tās atbalsta augstāku nodarbinātību un zemāku bezdarbu visiem darba ņēmējiem. Sarunu slēgšanas vienību koordinācija palīdz sociālajiem partneriem ņemt vērā uzņēmējdarbības cikla situāciju un makroekonomikas ietekmi, ko vienošanās par darba algām rada uz konkurētspēju ( 42 )

4.5.3. Tiesības uz biedrošanās brīvību, apvienošanos organizācijās un sarunām par koplīgumu ir pamattiesības, kas noteiktas starptautiskajos un Eiropas cilvēktiesību instrumentos. Visas dalībvalstis ir ratificējušas SDO 87. konvenciju par biedrošanās brīvību un tiesībām apvienoties organizācijās un SDO 98. konvenciju par tiesībām apvienoties organizācijās un slēgt koplīgumus. Darba koplīguma slēgšanas sarunu līmenis un segums dalībvalstīs būtiski atšķiras – no 7 % Lietuvā līdz 98 % Austrijā. Kopš 2000. gada darba koplīguma slēgšanas sarunu segums 22 dalībvalstīs ir samazinājies, un tiek lēsts, ka ar darba koplīgumu aizsargāto darba ņēmēju skaits pašlaik ir vismaz par 3,3 miljoniem mazāks.

4.5.4. Saskaņā ar ESAO ziņojumu darba koplīguma slēgšanas sarunas saskaras ar seniem sarežģījumiem (piemēram, sarūkošu darba koplīguma segumu un arodbiedrību blīvuma samazināšanos), kā arī ar jaunām grūtībām, piemēram, arvien augošo skaitu darba ņēmēju, kuriem ir nestandarta darba attiecības (t. i., pagaidu nepilna laika darbā strādājošo un pašnodarbināto) un kuriem darba koplīguma slēgšanas sarunas var nebūt pieejamas ( 43 ) . Kopš ekonomikas un sociālās krīzes sākuma gandrīz visās dalībvalstīs ir samazinājies darba koplīguma slēgšanas sarunu segums ( 44 ) , jo krīze vairākās valstīs aizsāka būtiskas pārmaiņas darba samaksas noteikšanas sarunu kārtībā, savukārt citās vēl vairāk paplašināja jau pastāvošo virzību uz decentralizāciju. To noteica atšķirīgie valstu apstākļi un dažos gadījumos – ES rīcība kā nosacījums ekonomikas glābšanai.

4.5.5. EESK bieži ir norādījusi uz sarežģījumiem, ko rada jauni un elastīgi darba veidi, jo īpaši uz to, ka daudzi darba ņēmēji var nonākt ārpus darba koplīguma slēgšanas sarunu struktūrām un arodbiedrības pārstāvības. Komiteja ir arī uzsvērusi vajadzību stiprināt sociālā dialoga un darba koplīguma slēgšanas sarunu lomu, tostarp ar ES atbalstu spēju veidošanai, veicinošām un atbalstošām valstu sistēmām, nodrošinot organizatorisko spēku abās nozares pusēs, kā arī aizsargājot labi funkcionējošas darba koplīguma slēgšanas sarunu sistēmas ( 45 )

4.5.6. Ir jāievēro un jāveicina arī biedrošanās brīvība un tiesības apvienoties organizācijās. Ir svarīgi, lai valstu un ES līmenī notiktu diskusija par to, kā nodrošināt, ka darba ņēmēji var piekļūt arodbiedrību pārstāvībai un izmantot savas tiesības kolektīvi apvienoties organizācijās un kolektīvi rīkoties.

4.5.7. EESK atzinīgi vērtē to, ka Komisija ir atzinusi, ka ES ir iespējas rīkoties, lai veicinātu darba koplīguma slēgšanas sarunu lomu minimālo algu adekvātuma un seguma atbalstīšanā. Pasākumus darba koplīguma slēgšanas sarunu atbalstam varētu iekļaut ES rīcībā minimālo algu jomā, ievērojot atšķirīgās valstu sociālo partneru attiecību sistēmas. Tas saskan ar EESK iepriekšējiem ieteikumiem, kuros pausts aicinājums stiprināt darba koplīguma slēgšanas sarunas un sociālo dialogu.

5. Ieinteresēto personu ieguldījums: virtuāli valstu apmeklējumi un atklāta uzklausīšana

5.1. Pārskats / apmeklējumu konteksts

5.1.1. Gatavojot šo atzinumu, EESK bija svarīgi apkopot attiecīgo valsts un Eiropas līmeņa ieinteresēto personu viedokļus. Šajā nolūkā bija plānoti vairāku valstu apmeklējumi, kā arī atklāta uzklausīšana ar ES līmeņa pārstāvju līdzdalību. Bija plānots apmeklēt piecas dalībvalstis (Vāciju, Poliju, Rumāniju, Spāniju un Zviedriju), kuras tika atlasītas, pamatojoties uz kritērijiem, kuri attiecas uz minimālās algas noteikšanas iestādēm ES dalībvalstīs un kurus Eiropas Komisija noteica pirmā posma apspriedēs ar sociālajiem partneriem. Bija plānotas debates ar valstu valdību, algu noteikšanas iestāžu, sociālo partneru un nabadzības novēršanas organizāciju pārstāvjiem. Covid-19 pandēmijas dēļ šie apmeklējumi nevarēja notikt un tika aizstāti ar daļēji strukturētu aptauju, kam sekoja videokonferences ar attiecīgajām ieinteresētajām personām.

5.2. Videokonferenču kopsavilkums

5.2.1. Vislielākās bažas un iebildumus pret ES likumdošanas iniciatīvu par minimālajām algām pauda Zviedrijas pārstāvji, kuru vidū valdīja vispārēja vienprātība par to, ka ES nav pilnvarota rīkoties attiecībā uz algām. Zviedrijas sociālos partnerus vieno bailes par to, ka ES iniciatīva cita starpā būtu iejaukšanās valstu darba samaksas noteikšanas sarunu tradīcijās un sociālo partneru autonomijas pārkāpums. Tās vietā viņi ierosināja īstenot nesaistošas iniciatīvas sociālā dialoga un darba koplīguma slēgšanas sarunu veicināšanai, vienlaikus uzsverot, ka valstu sistēmas ir desmitiem gadu ilga darba rezultāts un ka tās nevar vienkārši pārņemt no vienas valsts uz citu. Zviedrijā darba koplīguma slēgšanas sarunu segums ir 90 % un mazāk kā 1 % darba ņēmēju pelna mazāk par 60 % no medianālās algas ( 46 ) . Zviedrijas valdības pārstāvis atbalstīja sociālo partneru nostāju un norādīja, ka ES ir būtiska loma nodarbinātības palielināšanā un sociālās attīstības uzlabošanā. Sociālo problēmu risināšana ir svarīga Savienības kohēzijai un iekšējam tirgum. Taču viņi neuzskata, ka juridiski saistoša iniciatīva, tostarp direktīva, būtu pareizais tālākais ceļš, un norādīja, ka ES iniciatīva nedrīkst ietvert prasību dalībvalstīm ieviest universāli piemērojamus koplīgumus vai tiesību aktos noteiktas minimālās algas.

5.2.2. Pārējo četru valstu arodbiedrības un pilsoniskās sabiedrības organizācijas atbalstīja rīcību ES līmenī un daži pārstāvji pat norādīja, ka tā varētu būt pamatdirektīva. Šādas iniciatīvas atbalstam izteikto argumentu vidū bija potenciāls koordinēt algu politiku starptautiskā līmenī, apkarot sociālo dempingu, sekmēt algu konverģenci, samazināt nodarbinātu personu nabadzību, nodrošināt aizsardzību darba ņēmējiem, kuri nav aizsargāti ar darba koplīgumiem, novērst neaizsargātu darba ņēmēju grupu, piemēram, migrantu, ekspluatēšanu un sekmēt vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirības samazināšanu. Daži pārstāvji norādīja arī uz iespēju izstrādāt kopējus ES kritērijus attiecībā uz adekvātu minimālo algu minimālajām robežvērtībām, piemēram, izmantojot ikvienam nepieciešamo preču un pamatpakalpojumu atsauces grozu. Vairāki pārstāvji arī norādīja, ka ES iniciatīva par minimālajām algām būtu jāpapildina ar citiem pasākumiem, jo īpaši ar direktīvu par adekvātiem minimālajiem ienākumiem un ar iniciatīvu sociālā dialoga nozīmes un arodbiedrību pārstāvības pastiprināšanai.

5.2.3. Trīs valstu ( 47 ) darba devēju organizācijas pauda bažas par saistošiem pasākumiem vai arī izteica iebildumus pret tiem. Dažas organizācijas skaidri norādīja, ka saskaņā ar LESD 153. pantu ES nav pilnvarota rīkoties attiecībā uz algām un ka galvenā uzmanība diskusijā būtu jāpievērš tam, kā uzlabot Eiropas pusgada procesu. Darba devēju organizācijas iebilda pret likumdošanas iniciatīvu, jo tā būtu iejaukšanās valstu algu noteikšanas sistēmās un negatīvi ietekmētu dalībvalstu konkurētspēju un nodarbinātības līmeni, kā arī bezdarbnieku integrāciju darba tirgū. Tās arī norādīja, ka diskusijas par minimālo algu nevar nošķirt no plašāku tādu jautājumu aplūkošanas, kas ietekmē darba tirgu, tostarp sociālā nodrošinājuma sistēmas. Dažu valstu darba devēju pārstāvji pauda bažas par tiesību aktos noteiktās minimālās algas palielināšanu, pamatojoties uz valdības politisku lēmumu palielināt algas, neņemot vērā ekonomiskos faktorus. Vienas valsts pārstāvji arī norādīja, ka šai valstij adresētajos ieteikumos ir uzsvērta minimālās algas palielināšanas negatīvā ietekme uz konkurētspēju. Vienas valsts pārstāvji norādīja, ka iespējamais risinājums varētu būt nesaistošs ieteikums, kā arī atzīmēja, ka darba koplīguma slēgšanas sarunu pastiprināšana ir valsts līmenī risināms jautājums un ka tam ir vajadzīgs ES atbalsts, jo īpaši attiecībā uz sociālo partneru spēju veidošanu.

5.2.4. Valstu valdību pārstāvji neizteica konkrētu nostāju, kā to darīja sociālie partneri un pilsoniskās sabiedrības organizācijas. Dažas valstis atzinīgi vērtēja pamatiniciatīvas īstenošanu, nekādi to neklasificējot (Vācija), savukārt citas atbalstīja pamatdirektīvas izstrādi (Spānija). Attiecībā un tālākajiem soļiem Vācijas pārstāvji apliecināja, ka Vācijas prezidentūra ir gatava atbalstīt aizsākto procesu 2020. gada otrajā pusē.

5.3. Atklāta uzklausīšana

5.3.1. 25. jūnijā notika atklāta uzklausīšana tiešsaistē, kurā piedalījās Eiropas darba un sociālo tiesību komisārs Nicolas Schmit , Eiropas Parlamenta atzinuma “Nevienlīdzības samazināšana, īpaši pievēršoties nodarbinātu personu nabadzības jautājumam” referents, PPE un S&D grupu nodarbinātības un sociālo lietu koordinatori, Eiropas Arodbiedrību konfederācijas ( ETUC ) un BusinessEurope pārstāvji, kā arī Sociālās platformas pārstāvji. Komisārs atkārtoti norādīja uz Komisijas nodomu ierosināt tiesību aktu par taisnīgām minimālajām algām Eiropā, kurā tiktu ievērota sociālo partneru autonomija un valstu darba koplīguma slēgšanas sarunu sistēmas un kurš nebūtu uzskatāms par iejaukšanos labi funkcionējošās darba koplīguma slēgšanas sarunu sistēmās. Viņš arī atzina, ka taisnīgu minimālo algu jautājums ir sarežģīts un pretrunīgs. Visi trīs EP deputāti pauda politisku vienprātību par to, ka ir vajadzīga rīcība ES līmenī, lai darba ņēmējiem Eiropā nodrošinātu pienācīgus dzīves apstākļus un risinātu nodarbinātu personu nabadzības problēmu. Eiropas sociālie partneri sniedza atbildes Komisijas otrā posma apspriedēs un bija acīmredzams, ka to vidū valda dažādi viedokļi par ES rīcības nepieciešamību, iespējamību un juridisko pamatojumu. Sociālās platformas pārstāvji uzsvēra, cik svarīgi ir panākt gan adekvātus minimālos ienākumus, gan pienācīgas minimālās algas un ka minimālajām algām ir jābūt lielākām nekā minimālajiem ienākumiem.

6. Rīcības tvērums ES līmenī

6.1. ES tiesību aktu kopums

6.1.1. EESK norāda, ka pastāv plašs ES un starptautisko instrumentu klāsts, kas aizsargā un atbalsta taisnīga atalgojuma jēdzienu, kas darba ņēmējiem un viņu ģimenēm nodrošina pienācīgu dzīves līmeni ( 48 ) . EESK norāda, ka ES likumdošanas iniciatīvu par taisnīgām minimālajām algām tiek piedāvāts ierosināt saskaņā ar LESD sociālās politikas sadaļu. Tai būtu jābūt saistītai ar Līguma 3. pantā atzītajiem ES mērķiem – veicināt augsti konkurētspējīgu sociālo tirgus ekonomiku, tiecoties uz pilnīgu nodarbinātību, sociālo progresu, iedzīvotāju labjutību un ilgtspējīgu Eiropas attīstību.

6.1.2. Komiteja arī atzīst, ka tiesiskā situācija saistībā ar ES iniciatīvu par minimālajām algām ir ļoti sarežģīta. ES var pieņemt likumdošanas instrumentus par darba nosacījumiem, pamatojoties uz LESD 151. pantu un 153. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Līgumā paredzēts, ka 153. panta noteikumi neattiecas uz samaksu. Taču pastāv ES judikatūra un spēkā esošās direktīvas, kurās darba samaksas jautājums ir skatīts kā viens no galvenajiem darba nosacījumiem. Šajā jautājumā nepārprotami pastāv atšķirīgi uzskati, un EESK atzīst, ka Komisijai būs jāpieņem līdzsvarota un piesardzīga pieeja.

6.1.3. Arī Eiropas sociālie partneri ir kompetenti panākt vienošanos saskaņā ar LESD sociālās politikas sadaļas 155. pantu.

6.2. Iespējama ES likumdošanas iniciatīva par taisnīgām minimālajām algām – direktīva vai Padomes ieteikums

6.2.1. Minimālo algu jautājumā par Eiropas sociālo tiesību pīlāra saistību izpildi galvenā atbildība ir konkrētajām dalībvalstīm. Komisija ir konstatējusi vajadzību pēc ES rīcības taisnīgu minimālo algu jomā un tās iespējamos veidus. Lai gan lielākā daļa EESK locekļu uzskata, ka šāda rīcība sniegtu pievienoto vērtību, citi tam nepiekrīt. Veicot jebkādu rīcību ES līmenī, ir pilnībā jāievēro sociālo partneru autonomija un kompetenču sadalījums starp ES un valstu līmeni.

6.2.2. Savā dokumentā par apspriešanās ar sociālajiem partneriem otro posmu Komisija norāda, ka apsvērtie ES instrumenti ir direktīva un Padomes ieteikums. EESK locekļu vidū pastāv atšķirīgi uzskati par to, vai jebkāda ES likumdošanas iniciatīva saskaņā ar 153. pantu, jo īpaši direktīva, būtu likumīga, jo LESD 153. panta 5. Punktā noteikts, ka minētā panta noteikumi neattiecas uz samaksu. Pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem, kuru starpā netiek veiktas sarunas, lai arī kādu instrumentu Komisija apsvērtu izmantot iniciatīvai par taisnīgām minimālajām algām, tā mērķim jābūt nodrošināt, ka tiesību aktos noteiktās minimālās algas, ja tādas pastāv, ir taisnīgas attiecībā pret algu sadalījumu valstī, un panākt, ka tiek ievērotas darba ņēmēju tiesības uz taisnīgu atalgojumu, tādējādi nodrošinot vismaz pieņemamu dzīves līmeni darba ņēmējiem un viņu ģimenēm. Būtu jāņem vērā arī svarīgi ekonomikas aspekti, piemēram, produktivitāte.

6.2.3. Saskaņā ar Komisijas sniegto informāciju ir iespējami gan leģislatīvi, gan neleģislatīvi instrumenti. Komisija norāda, ka direktīva “darba nosacījumu” jomā ļautu dalībvalstīm pašām izlemt, kā īstenot obligātās prasības un procesuālos pienākumus. Komisija arī norāda, ka gadījumā, ja tiktu ierosināts Padomes ieteikums, tā īstenošanas uzraudzību varētu veikt ar īpašu Eiropas pusgadā integrētu salīdzinošās novērtēšanas satvaru. Tajā cita starpā varētu apspriest un uzraudzīt principus attiecībā uz mehānismiem efektīvām algu noteikšanas sistēmām tiesību aktos, sociālo partneru iesaistīšanu un adekvātumu.

6.3. Publiskā iepirkuma izmantošana

6.3.1. Publiskais iepirkums ir viens no līdzekļiem, kā publiskā sektora iestādes ES un valstu līmenī var veicināt pienācīgas algas, taisnīgus darba nosacījumus un darba koplīguma slēgšanas sarunas, vienlaikus tiecoties uz ekonomisku un kvalitatīvu pakalpojumu izpildi un sabiedriski nozīmīgiem mērķiem. Tas ir iespējams saskaņā ar SDO 94. konvenciju par darba tiesību klauzulām (publiskie līgumi), labāk izmantojot sociālos kritērijus spēkā esošajos ES publiskā iepirkuma tiesību aktos.

6.3.2. Klauzulu par darba koplīguma slēgšanas sarunām ieviešana ES publiskā iepirkuma noteikumos, paredzot, ka tiesību uz darba koplīguma slēgšanas sarunām ievērošana un darba koplīgumi ir nosacījums visu publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai, varētu būt arī labs papildu līdzeklis, kā atbalstīt darba koplīguma slēgšanas sarunas visā ES.

6.4. Uzlabota datu vākšana

6.4.1. Ir vairākas jomas, kurās ES varētu palīdzēt dalībvalstīm, vācot datus un, apspriežoties ar sociālajiem partneriem, palīdzot izstrādāt rādītājus un izpildes rīkus attiecībā uz tiesību aktos noteikto minimālo algu izmaiņām.

Briselē, 2020. gada 18. septembrī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Luca JAHIER

(1) OV C 125, 21.4.2017., 10. lpp..

(2) OV C 97, 24.3.2020., 32. lpp.

(3) OV C 190, 5.6.2019., 1. lpp.

(4) https://ec.europa.eu/info/business-economy-euro/economic-performance-and-forecasts/economic-forecasts/spring-2020-economic-forecast-deep-and-uneven-recession-uncertain-recovery_en

(5) Eurofound (2020), Dzīve, darbs un Covid-19. Pirmie konstatējumi. 2020. gada aprīlis, Dublina.

(6) Skatīt 5. zemsvītras piezīmi.

(7) Eiropas sociālo tiesību pīlāra 6. princips.

(8) Eiropas Savienība, kas tiecas uz augstākiem mērķiem Politikas pamatnostādnes nākamajai Eiropas Komisijai (2019–2024).

(9) Skatīt 1. zemsvītras piezīmi.

(10) Eurofound: Minimum wages in 2019 – Annual review (2019) (Minimālās darba algas 2019. gadā, gada pārskats).

(11) B. Galgóczi and J. Drahokoupil, Galgóczi, Condemned to be left behind? Can Central and Eastern Europe emerge from its low-wage model? (“Nolemti palikt iepakaļ? Vai Centrāleiropa un Austrumeiropa var izkļūt no sava zemo algu modeļa?”), Eiropas Arodbiedrību institūts, 2017.

(12) Strādājošajiem, kuri saņem minimālās algas, atkarībā no mājsaimniecības struktūras joprojām var būt vajadzīgi pabalsti no citām sociālās aizsardzības sistēmām, strādājošo pabalsti un/vai nodokļu atvieglojumi vai kredīti, lai sasniegtu pienācīgu dzīves līmeni.

(13) Eurofound, Minimum wage in 2019 – Annual review (Minimālās algas 2019. gadā – gada pārskats), 2019.

(14) Statutory Minimum Wages in the EU: Institutional Settings and Macroeconomic Implications (Tiesību aktos noteiktās minimālās algas ES. Institucionālie apstākļi un ietekme uz makroekonomiku), IZA politikas dokuments Nr. 124, 2017. gada februāris.

(15) Eurofound (2017), In work poverty in the EU (“Nodarbināto personu nabadzība ES”), 2017. g.

(16) Piecas netiešo pasākumu kategorijas, kas var samazināt nodarbināto personu nabadzību, ir šādas: pieejamas bērnu aprūpes nodrošināšana; elastīgs darba laika režīms; pasākumi, kas veicina amata paaugstinājumu vai uzlabo cilvēku prasmes; pasākumi, kas palīdz uzlabot dzīves līmeni cilvēkiem ar zemiem ienākumiem; pasākumi, kas rada iekļaujošu darba vidi, lai uzlabotu iespējas migrantiem, cilvēkiem ar invaliditāti vai citām nelabvēlīgā situācijā esošām darba ņēmēju grupām (sk. 41. lpp.).

(17) OV C 190, 5.6.2019., 1. lpp. (šis atzinums neieguva Darba devēju grupas atbalstu, skatīt EESK atzinumam pievienoto pretatzinumu).

(18) Skatīt pretatzinumu, kas pievienots EESK atzinumam (OV C 190, 5.6.2019., 1. lpp.).

(19) Skatīt 2. zemsvītras piezīmi

(20) Noteikts 60 % līmenī no valsts medianālā pielīdzinātā ienākuma (pēc sociālajiem pārvedumiem).

(21) Tas ir saskaņā ar EESK 2019. gada atzinumu “Eiropas pamatdirektīva par ienākumu minimumu” (OV C 190, 5.6.2019., 1. lpp.). Skatīt 13. zemsvītras piezīmi.

(22) Eurofound (2019), Minimum wage in 2019: Annual review (“Minimālās algas 2019. gadā – gada pārskats”), 2019.

(23) Otrā posma apspriešanās ar sociālajiem partneriem saskaņā ar LESD 154. pantu par iespējamu rīcību, lai risinātu problēmas, kas saistītas ar taisnīgu minimālo algu.

(24) Eurostat, Minimālo algu atšķirības Eiropā, 3.2.2020. https://ec.europa.eu/eurostat/web/products-eurostat-news/-/DDN-20200203-2

(25) EK un sociālo partneru apspriešanās otrā posma dokuments.

(26) Informācija iegūta no pirmā posma apspriešanās ar sociālajiem partneriem, sk. 2. lpp., kurā minēta Eurostat algu aptaujas struktūra un EU–SILC aptauja (6. un 7. zemsvītras piezīme).

(27) Eurofound (2019), Upward convergence in employment and socioeconomic factors (“Augšupēja nodarbinātības konverģence un sociālekonomiskie faktori”), 2019.

(28) Good Jobs for All in a Changing World of Work (“Labas darbavietas visiem mainīgā nodarbinātības vidē”), ESAO nodarbinātības stratēģija.

(29) Dube, The impact of minimum wages – review of the international evidence (“Minimālo algu ietekme – starptautisko pierādījumu pārskats”), 2019, Londona: Viņas Majestātes Valsts kase: https://www.gov.uk/government/publications/impacts-of-minimum-wages-review-of-the-international-evidence; A.oGodøy, M.oReich, Minimum Wage Effects in Low-Wage Areas (“Minimālās algas ietekme zemo algu reģionos”), IRLE Darba dokuments Nr. 106-19, 2019. gada jūnijs.

(30) SDO ekspertu komiteja konvenciju un ieteikumu piemērošanas jautājumos, “Vispārēja aptauja par minimālās algas sistēmām”, 2014. g., 68. punkts.

(31) Konvencija par minimālās algas noteikšanu, Nr. 131, 1970. https://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_ILO_CODE:C131.

(32) Bulgārija, Francija, Latvija, Lietuva, Malta, Nīderlande, Portugāle, Rumānija, Slovēnija un Spānija.

(33) SDO politikas rokasgrāmata par minimālajām algām.

(34) Sk. Padomes secinājumus: Jauns sākums spēcīgam sociālajam dialogam http://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-10449-2016-INIT/en/pdf.; četrpusējs Padomes prezidentūras, Komisijas un sociālo partneru paziņojums: https://ec.europa.eu/social/main.jsp?langId=en&catId=89&newsId=2562

(35) Beļģija, Francija, Ungārija, Īrija, Lietuva, Luksemburga, Malta, Nīderlande, Portugāle, Rumānija un Spānija.

(36) Skatīt 22. zemsvītras piezīmi.

(37) Skatīt 22. zemsvītras piezīmi.

(38) EST, Lieta C-268/06, Impact.

(39) https://www.coe.int/en/web/european-social-charter/-/protection-of-workers-rights-in-europe-shortcomings-found-but-also-positive-developments-in-certain-areas.

(40) https://ec.europa.eu/commission/presscorner/detail/lv/fs_20_51

(41) Grimshaw, D., Bosch, G. un Rubery, J. (2013), Minimum wages and collective bargaining: what types of pay bargaining can foster positive pay equity outcomes? (“Minimālās algas un darba koplīguma slēgšanas sarunas. Kāda veida samaksas noteikšanas sarunas var sekmēt labvēlīgus rezultātus samaksas taisnīgumā?”). British Journal of Industrial Relations, D OI 10.1111 / bji r.12021.

(42) ESAO: Negotiating our way up: Collective bargaining in a changing world of work (“Uzlabojumi ar sarunām. Darba koplīguma slēgšanas sarunas mainīgajā darba vidē”).

(43) Skatīt 42. zemsvītras piezīmi.

(44) Eurofound: Developments in collectively agreed pay 2000–2017 (“Izmaiņas saistībā ar kolektīvi noteikto samaksu no 2000. līdz 2017. gadam”), 1. pielikums, https://www.eurofound.europa.eu/sites/default/files/ef_publication/field_ef_document/ef18049en.pdf.

(45) OV C 303, 19.8.2016., 54. lpp., OV C 434, 15.12.2017., 30. lpp., OV C 13, 15.1.2016., 161. lpp., OV C 125, 21.4.2017., 10. lpp.

(46) Saskaņā ar nabadzības novēršanas pilsoniskās sabiedrības organizācijas EAPN SE iesniegto rakstisko ieguldījuma dokumentu, ir svarīgi, lai ES censtos izveidot sistēmu minimālo algu regulēšanai katrā dalībvalstī, taču tikpat svarīgi ir respektēt to valstu vēlmes, kurās jau pastāv darba koplīguma slēgšanas sarunu sistēmas minimālo algu regulēšanai.

(47) Spānijas darba devēju organizācija CEOE nevarēja pievienoties valstu videokonferencei, taču tādus pašus uzskatus pauda rakstiski.

(48) Kopienas 1989. gada Harta par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām http://aei.pitt.edu/4629/1/4629.pdf; Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 23. panta 3. punkts https://www.ohchr.org/EN/UDHR/Documents/UDHR_Translations/eng.pdf; Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 7. pants, https://www.ohchr.org/en/professionalinterest/pages/cescr.aspx; Eiropas Padomes 1961. gada Eiropas Sociālās hartas 4. panta 1. punkts; ANO ilgtspējīgas attīstības mērķi, jo īpaši 1. IAM, 8. IAM, 10. IAM; SDO 1949. gada konvencija par algu aizsardzību (95. konvencija); Eiropas Sociālās hartas 4. panta 5. punkts; SDO 1992. gada konvencija par darbinieku prasību aizsardzību (darba devēja maksātnespēja) (173. konvencija); pārskatītās Eiropas Sociālās hartas (1996) 25. pants https://www.coe.int/en/web/conventions/full-list/-/conventions/rms/090000168007cf93.