Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 2002/65/EK, 2013/36/ES un 2009/110/EK un atceļ Direktīvu 2007/64/EK /* COM/2013/0547 final - 2013/0264 (COD) */





PASKAIDROJUMA RAKSTS 1. Priekšlikuma konteksts Priekšlikuma pamatojums un mērķi Elektronisko maksājumu tirgus Eiropā piedāvā lieliskas inovāciju iespējas. Patērētāji pēdējos gados jau ir ievērojami mainījuši savus maksāšanas ieradumus. Papildus aizvien lielākam skaitam kredītkaršu un debetkaršu maksājumu e-komercijas pieauguma un aizvien lielākās viedtālruņu popularitātes rezultātā ir radušies jauni maksājumu veidi. Ieguvumi no tirgus labākas integrācijas un mazākas sadrumstalotības šajā jomā Eiropas līmenī ir ievērojami. Šī iniciatīva ļaus patērētājiem un tirgotājiem pilnībā izmantot iekšējā tirgus priekšrocības, īpaši e-komercijas jomā. Šā priekšlikuma mērķis ir palīdzēt turpmāk attīstīt Eiropas Savienības mēroga elektronisko maksājumu tirgu, kas ļaus patērētājiem, mazumtirgotājiem un citiem tirgus dalībniekiem pilnībā izmantot ES iekšējā tirgus sniegtās priekšrocības atbilstīgi stratēģijai “Eiropa 2020” un Eiropas digitalizācijas programmai. Šāda ciešāka integrācija kļūst aizvien svarīgāka, jo pasaulē notiek pāreja no vienkāršas tirdzniecības uz digitālu ekonomiku. Lai to panāktu un lai veicinātu lielāku konkurenci, efektivitāti un inovācijas e-maksājumu jomā, būtu jābūt juridiskai skaidrībai un vienādiem noteikumiem, kā rezultātā samazinātos izdevumi un cenas maksājumu pakalpojumu lietotājiem, tiktu nodrošināta lielāka maksājumu pakalpojumu izvēle un pārredzamība, atvieglota novatorisku maksājumu pakalpojumu sniegšana un nodrošināti droši un pārredzami maksājumu pakalpojumi. Šie mērķi tiks sasniegti, atjauninot un papildinot pašreizējo maksājumu pakalpojumu režīmu, izstrādājot noteikumus, kas palielinās pārredzamību, novatorismu un drošību privātklientu maksājumu jomā, kā arī uzlabojot saskaņotību starp valstu noteikumiem, īpaši pievēršoties patērētāju likumīgajām vajadzībām. Ar ierosinātajiem pasākumiem to var panākt tehnoloģiski neitrālā veidā, kas ir svarīgi, maksājumu pakalpojumiem attīstoties turpmāk. Šis priekšlikums arī ietver un atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2007/64/EK (t. s. maksājumu pakalpojumu direktīvu jeb MPD)[1], kas ir pamatā saskaņotam tiesiskajam regulējumam, lai izveidotu integrētu maksājumu tirgu, tādējādi palielinot vienādu noteikumu iespēju un uzlabojot pašreizējā maksājumu režīma pieejamību visām ieinteresētajām personām. Laikā, kad atšķirība starp maksājumu iestādēm (saskaņā ar MPD) un elektroniskās naudas iestādēm (saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/110/EK[2] – otro elektroniskās naudas direktīvu jeb END) ir kļuvusi neskaidra, jo tehnoloģijas un uzņēmējdarbības modeļi saplūst, būtu jāveic pilnīga digitālo maksājumu režīma modernizācija, sapludinot kopā abas minētās kategorijas un attiecīgos tiesību aktus. Tomēr šim nolūkam vispirms būtu jāpārskata END, lai nodrošinātu saskaņotu tiesisko regulējumu. Diemžēl vairāku dalībvalstu kavēšanās transponēt END nav ļāvusi uzkrāt pietiekamu pieredzi ar šo direktīvu, lai to varētu novērtēt kopā ar MPD un izvērtēt iespējamu sinerģiju pārskatīšanā. Paredzēts, ka Direktīva 2009/110/EK tiks pārskatīta 2014. gadā. Vispārīgais konteksts Pēdējos 12 gados ES ir sasniegts ievērojams progress un integrācija saistībā ar regulatīvo un tiesību aktu acquis attiecībā uz maksājumiem privātklientu maksājumu jomā. Tiesiskais regulējums, kas izveidots ar MPD, pārrobežu maksājumu Regulu (EK) Nr. 924/2009[3] un Otro elektroniskās naudas direktīvu, jau ir ļāvis sasniegt ievērojamu progresu saistībā ar Eiropas privātklientu maksājumu tirgu integrāciju. Pārejas uz SEPA termiņa Regula (ES) Nr. 260/2012[4] bija vēl viens solis uz priekšu, nosakot pārejas termiņus Eiropas mēroga kredīta pārvedumiem un tiešā debeta maksājumiem, aizstājot valstu shēmas iekšzemes un pārrobežu maksājumiem euro valūtā ES (eurozonai – 2014. gada 1. februāris). Šo regulējumu papildina EKT judikatūra un Komisijas lēmumi konkurences tiesību aktu kontekstā privātklientu maksājumu jomā. Privātklientu maksājumu tirgus ir ļoti dinamisks, un dažos pēdējos gados tajā strauji ir ienākušas inovācijas. Vienlaikus svarīgas maksājumu tirgus jomas, piemēram, karšu maksājumi un tādi jaunie maksājumu veidi kā maksājumi internetā un no mobilā tālruņa, joprojām ir sadrumstalotas pa valstīm, apgrūtinot inovatīvu un viegli lietojamu digitālo maksājumu pakalpojumu attīstību un neļaujot nodrošināt pircējiem un mazumtirgotājiem ērtas un drošas maksājumu metodes (iespējams, izņemot kredītkartes) visas Eiropas mērogā, iegādājoties aizvien plašāku preču un pakalpojumu klāstu. Nesenā notikumu attīstība šajos tirgus ir arī atklājusi zināmus trūkumus pašreizējā tiesiskajā regulējumā attiecībā uz maksājumiem un tirgus nepilnības karšu, interneta un mobilo maksājumu tirgos, kas tiks novērsti ar šo iniciatīvu. Eiropas režīma un jo īpaši MPD pārskatīšana, kā arī Komisijas Zaļās grāmatas “Ceļā uz karšu, interneta un mobilo maksājumu integrētu Eiropas tirgu”[5] sabiedriskā apspriešana 2012. gadā liek secināt, ka ir nepieciešami turpmāki pasākumi un tiesiskā regulējuma pārskatīšana, tostarp MPD pielāgojumi, lai maksājumu režīms labāk kalpotu efektīva Eiropas maksājumu tirgus vajadzībām, pilnībā veicinot tādu maksājumu vidi, kura sekmē konkurenci, inovācijas un drošību. Komisijas 2012. gada paziņojumā “II vienotā tirgus akts – kopā jaunai izaugsmei”[6] privātklientu maksājumu tiesiskā pamata modernizēšana ir norādīta kā būtiski svarīga prioritāte, jo tam ir liels potenciāls nodrošināt jaunu izaugsmi un inovācijas. Viens no Komisijas veicamajiem darbiem 2013. gadā bija MPD pārskatīšana un tiesību akta priekšlikuma izstrāde par daudzpusējām starpbanku komisijas maksām, ko piemēro karšu maksājumiem (MIF). Spēkā esošie noteikumi priekšlikuma jomā Šī iniciatīva ir daļa no lielākas leģislatīvo pasākumu paketes saistībā ar maksājumu pakalpojumiem. Tā papildinās un atjauninās maksājumu pakalpojumiem spēkā esošo tiesisko regulējumu ES un īpaši: – Direktīvu 2007/64/EK, ar ko tika izveidots saskaņots tiesiskais regulējums, lai maksājumus varētu veikt ātrāk un vieglāk visā ES, radīta lielāka konkurence maksājumu sistēmās un veicināti apjomradīti ietaupījumi. Tā arī ir sekmējusi vienotās euro maksājumu telpas (SEPA) praktisko ieviešanu; – Regulu (EK) Nr. 924/2009 par pārrobežu maksājumiem, ar kuru atceļ Regulu (EK) Nr. 2560/2001, attiecinot regulu arī uz tiešā debeta maksājumiem. Ar to tika likvidētas izmaksu atšķirības maksājumu pakalpojumu lietotājiem starp iekšzemes un pārrobežu maksājumiem euro valūtā Eiropas Savienībā. To piemēro visiem elektroniski apstrādātiem maksājumiem; – Regulu (ES) Nr. 260/2012, ar ko nosaka pārejas termiņus Eiropas mēroga kredīta pārvedumiem un Eiropas mēroga tiešā debeta maksājumiem, aizstājot valstu shēmas iekšzemes un pārrobežu maksājumiem euro valūtā Eiropas Savienībā; – Direktīvu 2009/110/EK par elektronisko naudu, ar ko nodrošināts tiesiskais regulējums e-naudas izdošanai un atpirkšanai un elektroniskās naudas iestāžu prudenciālais režīms saskaņots ar maksājumu iestādēm noteiktajām prasībām MPD; – Regulu (EK) Nr. 1781/2006, kuras noteikumi paredz, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējiem informācija par maksātāju jāsūta visas maksājumu ķēdes garumā ar mērķi novērst, izmeklēt un atklāt nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un terorisma finansēšanu. Papildus tiesiskajam pamatam virknē konkurences lietu Eiropas un valstu līmenī ir izskatītas pret konkurenci vērstas darbības maksājumu tirgū. Atbilstība pārējiem ES politikas virzieniem un mērķiem Priekšlikuma mērķi pilnībā atbilst Savienības politikas virzieniem un mērķiem. Pirmkārt, šis priekšlikums uzlabos maksājumu pakalpojumu iekšējā tirgus darbību, kā arī – plašākā nozīmē – visu preču un pakalpojumu iekšējā tirgus darbību, jo pastāv nepieciešamība pēc inovatīviem, efektīviem un drošiem maksājumu veidiem. Sekmējot ekonomiskos darījumus Savienībā, tiks veicināta arī stratēģijas “Eiropa 2020” mērķu sasniegšana kopumā un jauna izaugsme. Otrkārt, šī iniciatīva atbilst ES politikas virzieniem citās jomās, piemēram, datu aizsardzība, administratīvie sodi, noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma finansēšanas novēršana u.t.t., un jo īpaši: – Komisijas likumdošanas iniciatīvām saistībā ar Eiropas digitalizācijas programmu[7], un sevišķi Komisijas priekšlikumam par tiesisko regulējumu attiecībā uz elektronisko identifikāciju un uzticamības pakalpojumiem elektronisko darījumu veikšanai iekšējā tirgū[8], kā arī tās priekšlikumam par pasākumiem, kas nodrošinātu vienādi augsta līmeņa tīklu un informācijas drošību visā Savienībā[9] un par galvenajām prioritātēm, kuras definētas paziņojumā par e-tirdzniecību un tiešsaistes pakalpojumiem[10], kā mērķis ir panākt digitālo vienoto tirgu; – Komisijas centieniem palielināt konkurenci, nosakot vienādus pienākumus, tiesības un iespējas tirgus dalībniekiem un sekmējot maksājumu pakalpojumu pārrobežu sniegšanu; – Komisijas tiesību akta priekšlikumam par starpbanku komisijas maksām, ko piemēro kartei piesaistītu maksājumu darījumiem, un par konkrētu ierobežojošu uzņēmējdarbības noteikumu un prakses izmantošanu, kurš tiek izstrādāts vienlaicīgi un saskaņojot ar šo priekšlikumu; – Direktīvai 2011/83/EK par patērētāju tiesībām[11], kuras mērķis ir veicināt godīgu komercpraksi pret patērētājiem iekšējā tirgū un panākt pareizo līdzsvaru starp patērētāju augsta līmeņa aizsardzību un uzņēmumu konkurētspēju, kas ļauj tirgotājam piemērot tikai tādu maksu par maksājumu instrumentu izmantošanu, kura nepārsniedz tirgotāja faktisko izmaksu apjomu. 2. Apspriešanās ar ieinteresētajām personām un ietekmes novērtējums Apspriešanās ar ieinteresētajām personām 2012. gada 11. janvārī Eiropas Komisija publicēja Zaļo grāmatu “Ceļā uz karšu, interneta un mobilo maksājumu integrētu Eiropas tirgu”[12], kam sekoja plaša sabiedriskā apspriešana. Komisija saņēma vairāk nekā 300 atbilžu no iestādēm, pilsoniskās sabiedrības, uzņēmumu federācijām un uzņēmumiem dažādās jomās, tādējādi tiekot pārstāvētam plašam ieinteresēto personu lokam. Vēl vairākas atsauksmes, nostājas un ieguldījumi šajā darbā tika saņemti ārpus apspriešanas. Visaptverošā reakcija no ieinteresētajām personām[13] sniedza informāciju par dažiem neseniem notikumiem un iespējamām nepieciešamām izmaiņām esošajā maksājumu režīmā. 2012. gada 4. maijā par šo pašu tematu notika atklāta sēde, kuru apmeklēja apmēram 350 ieinteresēto personu. Eiropas Parlaments 2012. gada 20. novembrī pieņēma rezolūciju “Ceļā uz karšu, interneta un mobilo maksājumu integrētu Eiropas tirgu”[14]. Rezolūcijā noteikti mērķi un integrācijas, kas konstatēti Zaļajā grāmatā, un pieprasīts veikt leģislatīvus pasākumus dažādās jomās saistībā ar karšu maksājumiem, vienlaikus aicinot uz lielāku piesardzību attiecībā uz interneta un mobilajiem maksājumiem, jo šie tirgi vēl nav tik līdzsvaroti. Tāpat tajā tiek aicināts reformēt vienotās euro maksājumu telpas (SEPA) pārvaldības modeli. Apspriešanās rezultāti lika secināt, ka nepieciešamas ievērojamas regulējuma izmaiņas esošajā režīmā, lai stiprinātu Eiropas maksājumu tirgus efektivitāti un veicinātu tādu maksājumu vidi, kura sekmē konkurenci, inovācijas un drošību. Ekspertu atzinumu izmantošana Saistībā ar MPD un regulas par pārrobežu maksājumiem iekšējā tirgū pārskatīšanu, kā arī ar iespējamo nepieciešamību grozīt abus dokumentus, Komisija veica papildu pasākumus, lai gūtu informāciju šajā jomā un nodrošinātu dažādo ieinteresēto personu pilnīgu iesaisti. Komisijas veiktā MPD un regulas par pārrobežu maksājumiem iekšējā tirgū ietekmes pārskatīšana tika balstīta uz diviem īpaši šim nolūkam sagatavotiem ārējiem pētījumiem. Šie pētījumi sniedza Komisijai visaptverošu ainu par MPD radītajām ekonomiskajām un juridiskajām sekām. Pirmais pētījums, kuru 2011. gadā veica ārējie konsultanti Tipik, sniedza juridiskās atbilstības novērtējumu saistībā ar MPD direktīvas transponēšanu 27 dalībvalstīs[15]. 2012. gada laikā otrā pētījumā, kuru veica London Economics un IFF sadarbībā ar PaySys, tika analizēta MPD ietekme uz maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū un regulas par pārrobežu maksājumiem Kopienā piemērošana. Tāpat ar maksājumu politikas jomas padomdevēju komiteju (piemēram, Maksājumu komitejas, kura sastāv no dalībvalstu pārstāvjiem, un Maksājumu sistēmu tirgus ekspertu grupas, kura sastāv no tirgus pārstāvjiem gan no piedāvājuma, gan pieprasījuma puses) starpniecību tika vākts dalībvalstu un attiecīgo tirgus dalībnieku pienesums. Tāpat Komisija vajadzības gadījumā apspriedās arī ar citām attiecīgajām ieinteresētajām personām. Ietekmes novērtējums Komisija veica ietekmes novērtējumu[16], kurā tika analizēts, kādas būtu iespējamās sekas, ja nebūtu integrēta Eiropas maksājumu tirgus. Tika izskatīti jo īpaši šādi problēmas iemesli: – esošo noteikumu nekonsekventa piemērošana dažādās dalībvalstīs sakarā ar daudzām iespējām un bieži ļoti vispārīgiem piemērošanas kritērijiem. Sevišķi daži MPD noteiktie atbrīvojumi šķiet pārāk vispārīgi vai novecojuši saistībā ar tirgus attīstību, un tie tiek ļoti dažādi interpretēti. Vērojami arī trūkumi piemērošanas jomā saistībā ar maksājumiem, kur darījuma viena daļa atrodas ārpus EEZ, un maksājumiem trešo valstu valūtās, kā rezultātā turpinās tirgus sadrumstalotība, regulējuma arbitrāža un konkurences izkropļošana; – tiesiskais vakuums attiecībā uz dažiem jauniem interneta pakalpojumu sniedzējiem, piemēram, trešām personām – pakalpojumu sniedzējiem, kuri piedāvā maksājuma iniciēšanu, kas piesaistīta bankas pakalpojumiem tiešsaistē. Šie pakalpojumi ir dzīvotspējīga un bieži arī lētāka alternatīva karšu maksājumiem, un tā ir pievilcīga klientiem, kuriem nav karšu. Uz lielāko daļu šo pakalpojumu sniedzēju pašlaik neattiecas spēkā esošais tiesiskais regulējums, jo tie līdzekļus nevienā brīdī netur. Pastāv iespēja ka šis tiesiskais vakuums var apdraudēt inovācijas un pienācīgus tirgus pieejamības nosacījumus; – standartizācijas un savstarpējas savienojamības trūkums starp dažādiem maksājumu risinājumiem (karšu, interneta un mobilajiem maksājumiem) dažādos aspektos un dažādā mērā, īpaši pārrobežu līmenī, ko vēl vairāk pastiprina vājš ES privātklientu maksājumu tirgus pārvaldības režīms; – dažādas un nekonsekventas maksas (ko piemēro tirgotājs par konkrēta maksājuma instrumenta izmantošanu) noteikšanas prakses starp dalībvalstīm (apmēram puse dalībvalstu atļauj, bet pārējās aizliedz papildmaksu), kā rezultātā patērētājiem rodas neskaidrība, iepērkoties ārzemēs vai internetā, un pastāv nevienādi noteikumi; – maksājumu karšu jomā pastāv vairāki ierobežojoši uzņēmējdarbības noteikumi un prakse, kas kropļo konkurenci (attiecībā uz MIF un noteikumi par tirgotāju izvēli un elastību karšu pieņemšanā). Iepriekš aprakstītās konstatētās problēmas ir radījušas sekas klientiem, tirgotājiem, jaunajiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem un maksājumu pakalpojumu tirgum kopumā. Ietekmes novērtējumā secināts, ka vislabākās stratēģiskās iespējas esošās situācijas uzlabošanai, i) veicinot līdzvērtīgus konkurences apstākļus vecajiem tirgus dalībniekiem un jaunajiem karšu, interneta un mobilo maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, ii) palielinot efektivitāti, pārredzamību un maksājumu instrumentu izvēli maksājumu pakalpojumu lietotājiem (klientiem un tirgotājiem) un iii) nodrošinot minēto pakalpojumu lietotāju augsta līmeņa aizsardzību, attiecībā uz MPD būtu šādi: – nostiprināt SEPA projektu un nodrošināt iespēju ieinteresētajām personām aktīvāk piedalīties privātklientu maksājumu politikas izstrādē un realizācijā (pārvaldība); – veicināt standartizāciju, nodrošinot pienācīgu pārvaldības režīmu un efektīvāk iesaistot Eiropas standartizācijas organizācijas (standartizācija); – nodrošināt juridisko noteiktību saistībā ar starpbanku komisijas maksām, ko piemēro kartei piesaistītiem maksājumu darījumiem, un skaidrību par pieņemamu uzņēmējdarbības modeli pašreizējām un nākotnē iespējamām kartei piesaistītām maksājumu iniciatīvām (starpbanku komisijas maksas); – aizliegt ierobežojošus uzņēmējdarbības noteikumus karšu maksājumiem, kas rada tirgus izkropļojumus (starpbanku komisijas maksu atbalsta pasākumi); – saskaņot dalībvalstu stratēģijas par papildmaksām atbilstīgi regulatīvajiem lēmumiem par savstarpējās apmaiņas maksu (starpbanku komisijas maksu atbalsta pasākumi); – definēt nosacījumus par trešo personu – pakalpojumu sniedzēju piekļuvi informācijai, kura attiecas uz līdzekļu pieejamību, ietverot arī maksājumu iniciēšanas pakalpojumus (MPD darbības joma); – pielāgot tiesiskā pamata darbības jomu un uzlabot saskaņotību (MPD darbības joma); – uzlabot esošās MPD īstenošanu (MPD uzlabošanas pasākumi); – pastiprināt maksājumu pakalpojumu lietotāju (MPL) tiesības un aizsargāt patērētāju tiesības, ņemot vērā regulatīvās izmaiņas ((MPD darbības joma, starpbanku komisijas maksu atbalsta pasākumi). Par ietekmes novērtējumu 2013. gada 20. marta sanāksmē tika saņemts pozitīvs atzinums no Ietekmes novērtējuma padomes. Saskaņā ar minētās padomes ieteikumiem dokumentā tika veiktas dažas izmaiņas, jo īpaši: – pamatojot MPD grozīšanas steidzamību un iemeslus, kādēļ ar tiesību aktiem būtu jāregulē MIF, – vienkāršojot ietekmes attēlojumu, koncentrējoties uz vissvarīgākajiem viedokļiem pamattekstā un pārceļot mazāk svarīgos jautājumus uz pielikumiem, – labāk izskaidrojot dažādo iespēju un pakešu savstarpējo atkarību. Ar šo priekšlikumu tiks ieviesta lielākā daļa ierosināto stratēģisko pasākumu. Tas īpaši attiecas uz jomām, kurām jau piemēro MPD pašreizējos noteikumus, piemēram, tirgus pieejamība trešajām personām – pakalpojumu sniedzējiem (TPPS), papildmaksa un noteikumi attiecībā uz maksājumu iestādēm. Citiem pasākumiem, īpaši MIF regulējumam un palīgpasākumiem, pievērsīsies tam īpaši izstrādātā tiesību akta priekšlikumā, kuru iesniegs vienlaikus. Daži no iepriekš aprakstītajiem pasākumiem būtu jārisina ar neleģislatīviem līdzekļiem, piemēram, jautājumi attiecībā uz Eiropas standartizācijas organizāciju iesaisti un SEPA pārvaldību. Jāstiprina esošais SEPA pārvaldības režīms, tostarp loma, kāda ir esošajai SEPA padomei – ad-hoc augsta līmeņa pārvaldības struktūrai, kas ir izveidota un darbojas Komisijas un Eiropas Centrālās bankas kopīgā vadībā sākotnēji trīs gadus, lai uzlabotu ieinteresēto personu iesaisti SEPA. Šim nolūkam ir jāprecizē SEPA padomes mandāts, jāpārskata tās sastāvs un jāpanāk lielāks interešu līdzsvars starp piedāvājuma un pieprasījuma pusi, lai nodrošinātu efektīvu konsultāciju sniegšanu Komisijai un Eiropas Centrālajai bankai par SEPA projekta virzību nākotnē un lai atvieglinātu integrēta un inovatīva privātklientu maksājumu tirgus, kurā pastāv konkurence, izveidi, sevišķi eurozonā. Komisija strādās kopā ar Eiropas Centrālo banku, lai noteiktu vispiemērotākos veidus, kā risināt jautājumus attiecībā uz uzdevumiem, sastāvu, vadību un pārvaldības režīmu saistībā ar SEPA. 3. PRIEKŠLIKUMA JURIDISKIE ASPEKTI Juridiskais pamats Šis priekšlikums ir balstīts uz LESD 114. pantu. Subsidiaritāte un proporcionalitāte Integrēts elektronisko privātklientu maksājumu ES tirgus sekmē Līguma par Eiropas Savienību 3. pantā noteiktā mērķa sasniegšanu – iekšējā tirgus izveidi. Tirgus integrācija ir nepieciešama, lai Eiropas pilsoņi varētu pilnībā izmantot virkni priekšrocību. Starp šīm priekšrocībām ir lielāka konkurence starp maksājumu pakalpojumu sniedzējiem un lielāka izvēle un novatorisms, kā arī maksājumu pakalpojumu lietotāju, sevišķi klientu, drošība. Integrēts maksājumu tirgus sekmē pārrobežu preču un pakalpojumu apriti un tādējādi veicina patiesu vienoto tirgu. MPD grozījumu apjoms ir proporcionāls līdz šim identificētajām problēmām. Direktīva joprojām ir derīga mērķa sasniegšanai, taču vienlaikus ES tiesiskajam regulējumam ir jāattīstās, lai pienācīgi ņemtu vērā jaunāko notikumu attīstību tehnoloģiju un uzņēmējdarbības jomā saistībā ar privātklientu maksājumiem. Pēc savas būtības integrētam maksājumu tirgum, kas balstīts uz tīkliem, kuri pārsniedz valstu robežas, nepieciešama Savienības mēroga rīcība, jo piemērojamajiem principiem, noteikumiem, procesiem un standartiem jābūt saskaņotiem visās dalībvalstīs, lai panāktu juridisku noteiktību un vienādus noteikumus visiem attiecīgajiem tirgus dalībniekiem. Ņemot vērā pašreizējo tirgus sadrumstalotību, ar atsevišķu rīcību dalībvalstu līmenī nebūtu iespējams sasniegt mērķi – integrētu un efektīvu maksājumu tirgu gan iekšzemes, gan pārrobežu precēm un pakalpojumiem. Šāda pieeja atbalsta SEPA turpmāku uzlabošanu un ir saskaņā ar Eiropas digitalizācijas programmu, jo īpaši ar digitālā vienotā tirgus izveidi. Ar to tiks veicinātas tehnoloģiskās inovācijas un sekmēta jauna izaugsme un darbavietas, sevišķi e-komercijas un m-komercjas jomās. 4. IETEKME UZ BUDŽETU Direktīvas ietekme uz budžetu ir aprakstīta priekšlikumam pievienotajā tiesību akta finanšu pārskatā. 5. Papildu informācija Eiropas Ekonomikas zona Ierosinātais tiesību akts attiecas uz EEZ jautājumu, tādēļ tas būtu jāattiecina uz Eiropas Ekonomikas zonu. Skaidrojošie dokumenti Jaunās direktīvas priekšlikumā ir iekļauti vairāki esošās direktīvas pielāgojumi un daži jauni pienākumi dalībvalstīm, paredzot pietiekamu rīcības brīvību attiecībā uz to, kā šos pienākumus transponē valstu tiesību aktos, piemēram, jauni noteikumi par drošību. Tādēļ dalībvalstīm tiek lūgts sniegt paskaidrojošus dokumentus par pārņemšanas pasākumiem, kas tām jāpieņem, lai Komisija varētu labāk noteikt attiecīgos valstu pasākumus un uzraudzīt direktīvas pareizu transponēšanu. Sīkāks priekšlikuma skaidrojums Turpmākais īsais kopsavilkums domāts, lai atvieglinātu lēmumu pieņemšanas procesu, norādot uz galvenajām izmaiņām salīdzinājumā ar atceļamo MPD. 2. pants. Darbības joma. Tiek ierosināts paplašināt darbības jomu gan attiecībā uz ģeogrāfisko tvērumu, gan uz valūtām. 2. panta 1. punkts. MPD noteikumi par pārredzamību un informācijas prasībām tiks piemēroti arī saistībā ar maksājumu darījumiem uz trešām valstīm, ja tikai viens no maksājumu pakalpojumu sniedzējiem atrodas Eiropas Savienībā (angliski – “one-leg transactions”) attiecībā uz tām maksājumu darījumu daļām, kas tiek veiktas Eiropas Savienībā. 2. panta 2. punkts. MPD noteikumu par pārredzamību un informācijas prasībām piemērošana tiks paplašināta, attiecinot tos uz visām valūtām, nevis kā patlaban tikai uz ES valūtām. 3. pants. Darījumi, kas neietilpst direktīvas darbības jomā. Šajos noteikumos tiek paskaidroti un atjaunināti darījumi, kas neietilpst darbības jomā, kā paredzēts pašreizējā direktīvā, atbrīvojot virkni maksājumu (ar maksājumiem saistītu) darbību no MPD piemērošanas. 3. panta b) punkts. “Tirdzniecības pārstāvja” atbrīvojums ir grozīts, piemērojot to tikai tādiem tirdzniecības pārstāvjiem, kuri darbojas vai nu maksātāja, vai maksājuma saņēmēja vārdā, nevis tiem, kas darbojas gan maksātāja, gan maksājuma saņēmēja vārdā. Šis atbrīvojums atbilstīgi pašreizējai MPD tiek aizvien plašāk izmantots attiecībā uz maksājumu darījumiem, kurus veic e-komercijas platformas gan pārdevēja (maksājuma saņēmēja), gan pircēja (maksātāja) vārdā. Tā lietošana pārsniedz atbrīvojuma mērķi un tādēļ būtu vēl vairāk jāierobežo. 3. panta k) punkts. “Ierobežotā tīkla” atbrīvojums tiek aizvien vairāk piemērots lieliem tīkliem ar lielām maksājumu summām un plašu preču un pakalpojumu klāstu. Tas acīmredzami nav saskaņā ar šā atbrīvojuma sākotnējo mērķi, jo tādējādi tiesisko regulējumu nepiemēro liela apjoma maksājumiem un tiek radīti neizdevīgi konkurences apstākļi tiem tirgus dalībniekiem, uz kuriem regulējums attiecas. Jaunajai definīcijai, kas ir saskaņā ar Direktīvā 2009/110/EK ietverto ierobežotā tīkla definīciju, būtu šis risks jāsamazina. 3. panta l) punkts. Pašreizējais digitālā satura jeb “telekomunikāciju” atbrīvojums ir definēts no jauna un tiek attiecināts šaurāk, jo tagad to piemēros vienīgi maksājumu palīgpakalpojumiem, ko sniedz elektronisko komunikāciju tīklu nodrošinātāji vai pakalpojumu sniedzēji, piemēram, telekomunikāciju operatori. Atbrīvojums attieksies uz digitālā satura nodrošināšanu, ko veic trešā persona, ievērojot konkrētus šajā direktīvā noteiktus sliekšņus. Jaunajai definīcijai būtu jānodrošina vienādi noteikumi dažādiem pakalpojumu sniedzējiem un efektīvāk jāapmierina patērētāju aizsardzības vajadzības saistībā ar maksājumiem. Līdzšinējā 3. panta o) punkta svītrošana. MPD nepiemērošana skaidras naudas izņemšanai no bankomātiem, ko nodrošina neatkarīgi bankomātu izvietotāji, ļāva radīt bankomātu tīklus, kuros patērētājiem tika prasīta liela samaksa par skaidras naudas izņemšanu. Šķiet, ka šis noteikums ir radījis stimulu esošajiem bankām piederošajiem bankomātu tīkliem likvidēt savas līgumiskās saistības ar citiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, lai varētu iekasēt lielāku maksu tieši no patērētājiem. Tādēļ šis atbrīvojums būtu jāsvītro. 9. pants. Nodrošinājuma prasības. Šīs prasības tiks vienkāršotas un nodrošinājuma prasības maksājumu iestādēm, kuras ir licencētas atbilstīgi MPD, tiks turpmāk saskaņotas, jo īpaši samazinot pašreizējās iespējas dalībvalstīm ierobežot nodrošinājuma prasības un samazināt iespējamo nodrošinājuma metožu skaitu; tā mērķis ir panākt vienādus noteikumus un uzlabotu juridisko noteiktību. 14. pants. Eiropas elektroniskās piekļuves punkts EBI. Vienotam elektroniskās piekļuves punktam būtu jāsniedz uzlabota autorizētu un reģistrētu maksājumu iestāžu pārredzamība, nodrošinot valstu publisko reģistru savstarpējo savienotību Savienības līmenī. 27. pants. Nosacījumi. Iespēja “mazām maksājumu iestādēm” izmantot “atvieglinātu režīmu” tiks paplašināta, aptverot lielāku skaitu mazu iestāžu, ņemot vērā to, ka dažām dalībvalstīm ir bijusi negatīva pieredze (maksātnespēja) ar maziem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, kuru darbības apjoms atrodas zem atbrīvojumam noteiktā sliekšņa. Mērķis ir panākt līdzsvaru, vienlaikus gan izvairoties no pārliecīga regulatīvā sloga ļoti mazām iestādēm, gan nodrošinot pienācīgu aizsardzības līmeni maksājumu pakalpojumu lietotājiem. 29. pants. Piekļuve maksājumu sistēmām. Ar šo pantu tiek uzlaboti noteikumi par piekļuvi maksājumu sistēmām, precizējot nosacījumus maksājumu iestāžu netiešai piekļuvei maksājumu sistēmām, kuras norādītas Direktīvā 98/26/EK (Norēķinu galīguma direktīva), līdzīgi piekļuvei, ko izmanto mazas kredītiestādes. 55. panta 3. un 4. punkts. Piemērojamās maksas. Ar šiem noteikumiem tiks turpmāk saskaņota prakse attiecībā uz papildmaksu, pienācīgi ņemot vērā Direktīvu 2011/83 par patērētāju tiesībām un Komisijas priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (ES) Nr. XXX par starpbanku komisijas maksām, ko piemēro kartei piesaistītiem maksājumu darījumiem, kuru iesniedz paralēli. Pašreizējā MPD paredzētā elastība, kas ļauj tirgotājiem no maksātāja pieprasīt maksu, piedāvāt tam atlaidi vai citādi novirzīt to uz visefektīvāko maksāšanas veidu, ar piebildi, ka dalībvalstis var aizliegt vai atļaut savā teritorijā noteikt šādas papildmaksas, ir tirgū radījusi ārkārtīgu neviendabīgumu. Trīspadsmit dalībvalstis ir izmantojušas šo iespēju, lai saskaņā ar MPD aizliegtu papildmaksu. Dalībvalstīs spēkā esošie dažādie režīmi rada problēmas un neskaidrības gan tirgotājiem, gan patērētājiem, sevišķi pārdodot vai pērkot preces un pakalpojumus pāri robežām internetā. Ierosinātais papildmaksas aizliegums ir tieši saistīts ar ierobežojuma noteikšanu starpbanku komisijas maksai atbilstīgi minētajam regulas priekšlikumam par starpbanku komisijas maksām, ko piemēro kartei piesaistītiem maksājumu darījumiem. Ņemot vērā to maksu, kas tirgotājam jāmaksā savai bankai, ievērojamo samazinājumu, papildmaksa vairs nav pamatota tādām kartēm, uz kurām attiecas MIF – šādas kartes patlaban veido 95 % no patērētāju karšu tirgus. Tādējādi ierosinātie noteikumi mudinās patērētājus maksāt ar karti visā Savienībā un veicinās karšu plašāku izmantošanu skaidras naudas vietā. Kartēm, uz kurām neattiecas regula par starpbanku komisijas maksām atbilstīgi minētajam priekšlikumam par starpbanku komisijas maksām, ko piemēro kartei piesaistītiem maksājumu darījumiem, t. i., korporatīvajām kartēm un trīspusējo shēmu kartēm, tirgotājiem joprojām būs atļauts iekasēt papildmaksu, ciktāl tā atbilst patiesajām izmaksām, pienācīgi ņemot vērā Direktīvu 2011/83. 65. un 66. pants. Maksājumu pakalpojuma sniedzēja un maksātāja atbildība par neautorizētiem maksājumu darījumiem. Ar ierosinātajiem grozījumiem tiks vienkāršoti un turpmāk saskaņoti noteikumi par atbildību neautorizētu darījumu gadījumā, nodrošinot maksājumu lietotāju likumīgo interešu uzlabotu aizsardzību. Izņemot krāpšanas un rupjas neuzmanības gadījumus, maksimālā summa, ko maksājumu lietotājam jebkādos apstākļos var likt maksāt neautorizēta maksājumu darījuma gadījumā, tiks samazināta no pašreizējiem EUR 150 līdz EUR 50. Tiks arī precizēts, ka par kavētiem maksājumiem ne vienmēr var saņemt atlīdzību. 67. pants. Kompensācijas par maksājumu darījumiem, ko ierosina maksājuma saņēmējs vai ar maksājuma saņēmēja starpniecību. Ar šiem noteikumiem tiek precizētas tiesības uz kompensāciju par tiešā debeta darījumiem, saskaņojot šos noteikumus ar SEPA tiešā debeta pamatsistēmas noteikumiem, ja attiecīgā prece vai pakalpojums, par ko samaksāts, vēl nav patērēts. Saskaņā ar pašreizējiem noteikumiem tiešajam debetam piemēro dažādus kompensācijas noteikumus atkarībā no tā, vai ir dota iepriekšēja atļauja, vai summa pārsniedz paredzamo summu un vai ir bijusi vienošanās par turpmākām tiesībām. 85. pants. Drošības pasākumi. Ierosinātajos noteikumos drošības aspekti un autentificēšanas aspekti tiek regulēti saskaņā ar Komisijas priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par tīklu un informācijas drošību. I–V sadaļa un I pielikuma 7. punkts. Jaunu pakalpojumu un pakalpojumu sniedzēju, kuri nodrošina pieeju maksājumu kontiem, aptvērums. Pašreizējā MPD neaptver šos subjektus, ja to rīcībā nevienā mirklī nav ne maksātāja, ne maksājuma saņēmēja līdzekļi. Tas, ka uz šīm TPPS regulējums šobrīd neattiecas (vismaz dažās dalībvalstīs), ir radījis bažas saistībā ar drošību, datu aizsardzību un atbildību, neraugoties uz potenciālajiem ieguvumiem, ko šie pakalpojumi un pakalpojumu sniedzēji dod. Priekšlikumā (I pielikuma 7. punkts) MPD darbības jomā tiek iekļautas trešās personas – pakalpojumu sniedzēji, kuri piedāvā jo īpaši maksājuma iniciēšanu, kas piesaistīta bankas pakalpojumiem tiešsaistē. Tam būtu jāveicina jaunu lētu interneta e-maksājumu risinājumu rašanos, vienlaikus nodrošinot pienācīgus drošības, datu aizsardzības un atbildības standartus. Lai TPPS būtu atļauts sniegt maksājuma iniciēšanas pakalpojumus, tiem jāsaņem licence vai jāreģistrējas un jātiek pārraudzītiem kā maksājumu iestādēm (II sadaļa). Tiem tāpat kā citiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem tiks piemērotas saskaņotās tiesības un pienākumi, īpaši drošības prasības (85. un 86. pants). Paredzētajos noteikumos tiks izklāstīti nosacījumi piekļuvei konta informācijai (58. pants), autentificēšanas prasības (87. pants) un darījumu labošana (63. un 64. pants), kā arī līdzsvarota atbildības sadale (65. un 66. pants). Jaunie maksājumu pakalpojumu sniedzēji varēs izmantot šo režīmu neatkarīgi no tā, vai to rīcībā jebkurā mirklī ir maksātāja vai maksājuma saņēmēja līdzekļi. 6. nodaļa – Ārpustiesas sūdzību un pārsūdzību procedūras strīdu izšķiršanai – veicinās patiesu atbilstību direktīvas noteikumiem. Jaunie pasākumi atjaunina prasības attiecībā uz ārpustiesas sūdzību un pārsūdzību procedūrām un attiecīgās sankcijas. 92. pants. Sankcijas. Atbilstīgi citiem neseniem priekšlikumiem finanšu pakalpojumu nozarē dalībvalstīm būs pienākums saskaņot sankcijas, nodrošināt, ka pastāv pienācīgi administratīvie pasākumi un sankcijas par direktīvas noteikumu pārkāpšanu, un nodrošināt šo sankciju pienācīgu piemērošanu. Eiropas Banku iestāde. Direktīvā ir vairākas jomas, kur paredzēta EBI darbība, dodot ieguldījumu konsekventā un saskaņotā pārraudzībā (kā norādīts Regulā (ES) Nr. 1093/2010). EBI jo īpaši tiks lūgts sagatavot pamatnostādnes un izstrādāt regulējošus tehniskos standartus dažādās jomās, piemēram, lai precizētu “atļauju (pasu) piešķiršanas režīma” noteikumus, ko piemēro maksājumu iestādēm, kuras darbojas vairākās dalībvalstīs, vai lai nodrošinātu pienācīgu drošības prasību noteikšanu. 2013/0264 (COD) Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 2002/65/EK, 2013/36/ES un 2009/110/EK un atceļ Direktīvu 2007/64/EK (Dokuments attiecas uz EEZ) EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 114. pantu, ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu, nosūtījuši leģislatīvā akta projektu valstu parlamentiem, ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu[17], ņemot vērā Eiropas Centrālās bankas atzinumu,[18] apspriedušies ar Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāju, rīkojoties saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, tā kā: (1) Pēdējos gados privātklientu maksājumu tirgu integrācijā Savienībā ir sasniegts ievērojams progress, jo īpaši saistībā ar Savienības tiesību aktiem maksājumu jomā, sevišķi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2007/64/EK[19], Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 924/2009[20], Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/110/EK[21] un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 260/2012[22]. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/83/ES[23] papildināja maksājumu pakalpojumu tiesisko regulējumu, nosakot konkrētas robežas mazumtirgotāju iespējai noteikt papildmaksu saviem klientiem par konkrēta maksājumu veida izmantošanu. (2) Direktīva 2007/64/EK tika pieņemta 2007. gada decembrī, pamatojoties uz Komisijas 2005. gada priekšlikumu. Kopš tā laika privātklientu maksājumu tirgū ir notikušas ievērojamas tehniskas inovācijas, kas izraisījušas elektronisko un mobilo maksājumu skaita strauju pieaugumu un jaunu maksājumu veidu rašanos tirgū. (3) Savienības maksājumu pakalpojumu tiesiskā regulējuma pārskatīšana un sevišķi Direktīvas 2007/64/EK ietekmes analīze un Komisijas Zaļās grāmatas “Ceļā uz karšu, interneta un mobilo maksājumu integrētu Eiropas tirgu”[24] sabiedriskā apspriešana liecināja, ka notikumu attīstība ir radījusi ievērojamus sarežģījumus no regulējuma perspektīvas. Svarīgas maksājumu tirgus jomas, jo īpaši karšu maksājumu, interneta un mobilo maksājumu tirgus, joprojām ir sadrumstalotas pa valstīm. Daudzi inovatīvi maksājumu produkti vai pakalpojumi pilnībā vai daļēji neietilpst Direktīvas 2007/64/EK darbības jomā. Turklāt Direktīvas 2007/64/EK darbības joma un jo īpaši no tās izslēgtie elementi, piemēram, dažu ar maksājumiem saistītu darbību izslēgšana no vispārējiem noteikumiem, virknē gadījumu ir izrādījušies pārāk neskaidri, pārāk vispārīgi vai vienkārši novecojuši, ņemot vērā tirgus attīstību. Tādējādi ir radusies juridiska nenoteiktība, iespējams drošības apdraudējums maksājumu ķēdē un patērētāju aizsardzības trūkums atsevišķās jomās. Novatoriskiem un viegli lietojamiem digitālajiem maksājumu pakalpojumiem ir izrādījies grūti uzsākt darbību un nodrošināt patērētājiem un mazumtirgotājiem efektīvas, ērtas un drošas maksājumu metodes Savienībā. (4) Ir ļoti svarīgi izveidot integrētu elektronisko maksājumu vienoto tirgu, lai nodrošinātu, ka patērētāji, tirgotāji un uzņēmumi var izmantot visas iekšējā tirgus priekšrocības, ņemot vērā digitālās ekonomikas attīstību. (5) Būtu jāizstrādā jauni noteikumi, lai likvidētu regulatīvos trūkumus, vienlaikus nodrošinot lielāku juridisko skaidrību un tiesiskā regulējuma saskaņotu piemērošanu visā Savienībā. Gan esošajiem, gan jauniem tirgus dalībniekiem būtu jāgarantē līdzvērtīgi darbības apstākļi, sekmējot to, ka jauni maksājumu veidi sasniedz plašāku tirgu, un nodrošinot patērētāju augsta līmeņa aizsardzību šo maksājumu pakalpojumu izmantošanā visā Savienībā. Tādējādi būtu jāsamazinās izmaksām un cenām maksājumu pakalpojumu lietotājiem un jārodas lielākai maksājumu pakalpojumu izvēlei un pārredzamībai. (6) Pēdējos gados ir palielinājies drošības apdraudējums, kas saistīts ar elektroniskajiem maksājumiem, jo elektroniskie maksājumi ir kļuvuši tehniski sarežģītāki, to apjoms visā pasaulē pastāvīgi pieaug un rodas jauni maksājumu veidi. Tā kā droši maksājumu pakalpojumi ir būtiski svarīgs nosacījums maksājumu pakalpojumu tirgus netraucētai darbībai, maksājumu pakalpojumu lietotājiem būtu jābūt pienācīgi pasargātiem no šāda apdraudējuma. Maksājumu pakalpojumi ir svarīgi nozīmīgu ekonomisku un sabiedrisku darbību veikšanai, tāpēc maksājumu pakalpojumu sniedzēji, piemēram, kredītiestādes, ir kvalificēti kā tirgus dalībnieki saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas [ievietot TID direktīvas numuru pēc pieņemšanas] 3. panta 8. punktu[25]. (7) Papildus vispārējiem pasākumiem, kas noteikti kā veicami dalībvalstu līmenī Direktīvā [ievietot TID direktīvas numuru pēc pieņemšanas], ar maksājumu darījumiem saistītais drošības apdraudējums būtu jānovērš arī maksājumu pakalpojumu sniedzēju līmenī. Maksājumu pakalpojumu sniedzējiem veicamajiem drošības pasākumiem jābūt samērīgiem ar attiecīgo drošības apdraudējumu. Būtu jāizveido regulārs ziņošanas mehānisms, lai nodrošinātu, ka maksājumu pakalpojumu sniedzēji ik gadu sniedz kompetentajām iestādēm atjauninātu informāciju par to drošības apdraudējuma novērtējumu un (papildu) pasākumiem, ko tie ir veikuši šā apdraudējuma novēršanai. Turklāt, lai nodrošinātu, ka tiek līdz minimumam samazināts kaitējums citiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem un maksājumu sistēmām (piemēram, ievērojami traucējumi kādā maksājumu sistēmā), kā arī lietotājiem, ir ļoti svarīgi, lai maksājumu pakalpojumu sniedzējiem būtu pienākums nekavējoties ziņot Eiropas Banku iestādei par ievērojamiem ar drošību saistītiem starpgadījumiem. (8) Pārskatīto maksājumu pakalpojumu tiesisko regulējumu papildina Eiropas Padomes un Parlamenta Regula (ES) Nr. [XX/XX/XX][26]. Ar to tiek ieviesti noteikumi par daudzpusējām vai divpusējām starpbanku komisijas maksām, ko piemēro visiem patērētāju debetkaršu un kredītkaršu darījumiem un uz šiem darījumiem balstītiem elektroniskajiem un mobilajiem maksājumiem, kā arī tiek noteikti ierobežojumi konkrētu uzņēmējdarbības noteikumu izmantošanai saistībā ar karšu darījumiem. Šīs regulas mērķis ir vēl vairāk paātrināt patiesi integrēta kartei piesaistītu maksājumu tirgus izveidi. (9) Lai izvairītos no atšķirīgas pieejas dažādās dalībvalstīs, kas nenāktu par labu patērētājiem, šīs direktīvas noteikumi par pārredzamību un informācijas prasībām maksājumu pakalpojumu sniedzējiem būtu jāpiemēro arī darījumiem, kuros maksātāja vai maksājuma saņēmēja maksājumu pakalpojuma sniedzējs atrodas Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), bet otrs maksājumu pakalpojuma sniedzējs – ārpus EEZ. Tāpat ir lietderīgi paplašināt pārredzamības un informēšanas noteikumu piemērošanu, attiecinot to arī uz darījumiem visās valūtās starp maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, kuri atrodas EEZ. (10) Maksājumu pakalpojumu definīcijai būtu jābūt tehnoloģiski neitrālai un jāļauj turpmāk attīstīties jauniem maksājumu pakalpojumu veidiem, vienlaikus nodrošinot līdzvērtīgus darbības apstākļus gan esošajiem, gan jaunajiem pakalpojumu sniedzējiem. (11) Tādu maksājumu darījumu atbrīvojums, kurus izdara ar tirdzniecības pārstāvja starpniecību maksātāja vai maksājuma saņēmēja vārdā, kā noteikts Direktīvā 2007/64/EK, dažādās dalībvalstīs tiek piemērots ļoti dažādi. Dažas dalībvalstis atļauj izmantot šo atbrīvojumu e-komercijas platformām, kuras darbojas kā starpnieki gan atsevišķo pircēju, gan pārdevēju vārdā bez īstas iespējas veikt sarunas vai preču un pakalpojumu pārdošanu vai pirkšanu. Tas pārsniedz atbrīvojumam paredzēto mērķi un var palielināt patērētāju apdraudējumu, jo šie pakalpojumu sniedzēji paliek ārpus tiesiskā regulējuma nodrošinātās aizsardzības. Dažāda praktiskā piemērošana izkropļo konkurenci iekšējā tirgū. Lai novērstu šo problēmu, definīcijai būtu jābūt precīzākai un skaidrākai. (12) Informācija no tirgus liecina, ka maksājumu darījumi, kuriem piemēro ierobežoto tīklu izņēmumu, bieži aptver lielus maksājumu apjomus ar augstu vērtību un piedāvā patērētājiem tūkstošiem dažādu preču un pakalpojumu, kas neatbilst Direktīvā 2007/64/EK paredzētā ierobežoto tīklu izņēmuma mērķim. Tas nozīmē lielāku apdraudējumu un tiesiskās aizsardzības trūkumu maksājumu pakalpojumu lietotājiem, sevišķi patērētājiem, kā arī acīmredzami sliktāku stāvokli tiem tirgus dalībniekiem, uz kuriem regulējums attiecas. Lai novērstu šo apdraudējumu, nepieciešams precīzāks ierobežotā tīkla apraksts saskaņā ar Direktīvu 2009/110/EK. Maksājumu instruments tādējādi būtu jāuzskata par lietotu šādā ierobežotā tīklā, ja to var izmantot vienīgi tam, lai iegādātos preces un pakalpojumus konkrētā veikalā vai veikalu ķēdē, vai lai iegādātos ierobežotu preču un pakalpojumu klāstu, neraugoties uz pārdošanas punkta ģeogrāfisko izvietojumu. Šādi instrumenti varētu ietvert veikalu kartes, degvielas kartes, dalības kartes, publiskā transporta kartes, maltīšu kuponus vai kuponus par konkrētiem pakalpojumiem, kam dažkārt piemēro īpašu nodokli vai darba tiesības ar nolūku sekmēt šo instrumentu izmantošanu, lai sasniegtu sociālās jomas tiesību aktos noteiktos mērķus. Ja šāds instruments specifiskai izmantošanai kļūst par vispārējas lietošanas instrumentu, uz to vairs nebūtu jāattiecas atbrīvojumam no šīs direktīvas darbības jomas. Instrumenti, ko var izmantot pirkumiem konkrētu pārdevēju veikalos, nebūtu jāizslēdz no šīs direktīvas darbības jomas, jo šādi instrumenti parasti tiek izstrādāti pakalpojumu sniedzēju tīklam, kurš nepārtraukti aug. Atbrīvojums būtu jāpiemēro kopā ar iespējamā maksājumu pakalpojumu sniedzēja pienākumu ziņot par darbībām, kuras ietilpst ierobežotā tīkla darbības definīcijā. (13) Direktīvā 2007/64/EK noteikts, ka no tās piemērošanas ir atbrīvoti konkrēti maksājumu darījumi ar telekomunikāciju vai informācijas tehnoloģiju ierīču starpniecību, kur tīkla operators darbojas ne tikai kā starpnieks digitālo preču un pakalpojumu piegādei ar attiecīgās ierīces starpniecību, bet arī pievieno šīm precēm vai pakalpojumiem vērtību. Šis atbrīvojums ļauj noteikt tā saukto operatora maksu vai veikt pirkumus ar telefona rēķinu, piemēram, zvanu melodijas vai īpašus īsziņu pakalpojumus, kas veicina jaunu uzņēmējdarbības modeļu attīstību, kuri balstīti uz nelielas vērtības digitālā satura pārdošanu. Tirgus informācija neliecina, ka šī maksājuma metode, kas ir ieguvusi patērētāju uzticību un ir ērta neliela apjoma maksājumiem, būtu attīstījusies par vispārēju maksājumu starpniecības pakalpojumu. Tomēr, ņemot vērā pašreizējā atbrīvojuma neskaidro formulējumu, šis noteikums dalībvalstīs ir īstenots dažādi. Tas ir radījis juridiskās noteiktības trūkumu uzņēmējiem un patērētājiem un dažkārt ir ļāvis pieprasīt atbrīvojumu no Direktīvas 2007/64/EK piemērošanas arī citiem maksājumu starpniecības pakalpojumiem. Tādēļ minētās direktīvas darbības joma jāsašaurina. Atbrīvojumam jāattiecas konkrēti uz mikromaksājumiem par digitālo saturu, piemēram, zvanu melodijām, fona tapetēm, mūziku, spēlēm, video vai lietojumprogrammām. Atbrīvojums jāpiemēro tikai maksājumu pakalpojumiem, ko sniedz kā palīgpakalpojumus elektronisko sakaru pakalpojumiem (t. i., attiecīgā uzņēmēja pamatdarbībai). (14) Tāpat Direktīvā 2007/64/EK noteikts, ka tās darbības jomā neietilpst maksājumu pakalpojumi, kurus piedāvā bankomātu izvietotāji, kas ir neatkarīgi no bankām vai citiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem. Šis noteikums sākotnēji tika paredzēts kā stimuls uzstādīt neatkarīgus bankomātus attālās un mazapdzīvotās vietās, ļaujot iekasēt papildu maksu blakus tai maksai, kura tiek maksāta karti izsniegušajiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, un mērķis nebija panākt, ka to izmantos bankomātu uzstādītāji ar tīkliem, kas aptver simtiem vai pat tūkstošiem bankomātu vienā vai vairākās dalībvalstīs. Tādējādi direktīva netiek piemērota aizvien pieaugošai bankomātu tirgus daļai, un tas negatīvi ietekmē patērētāju aizsardzību. Tas arī mudina esošos bankomātu uzstādītājus pārveidot savu uzņēmējdarbības modeli un pārtraukt parastās līgumiskās attiecības ar maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, lai varētu iekasēt augstāku maksu tieši no patērētājiem. Tādēļ šis izņēmums būtu jāsvītro. (15) Pakalpojumu sniedzēji, kas vēlas izmantot atbrīvojumu atbilstīgi Direktīvai 2007/64/EK, bieži nejautā pārvaldes iestādēm, vai to darbība ietilpst vai neietilpst direktīvas darbības jomā, bet uzticas paši savam spriedumam. Šķiet, ka dažus atbrīvojumus maksājumu pakalpojumu sniedzēji ir izmantojuši, lai pārveidotu savu uzņēmējdarbības modeli tā, ka piedāvātās maksājumu darbības neietilpst direktīvas darbības jomā. Tādējādi var palielināties maksājumu pakalpojumu lietotāju apdraudējums un veidoties dažādi apstākļi maksājumu pakalpojumu sniedzējiem iekšējā tirgū. Tādēļ pakalpojumu sniedzējiem būtu jābūt pienākumam ziņot pārvaldes iestādēm par konkrētām darbībām, lai nodrošinātu noteikumu viendabīgu piemērošanu visā iekšējā tirgū. (16) Ir svarīgi iekļaut prasību iespējamajiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem paziņot par nodomu veikt darbības ierobežotā tīkla kontekstā, ja maksājumu darījumu summa ir virs noteikta sliekšņa. Kompetentajām iestādēm tas jāizskata un, balstoties uz 3. panta k) punktā noteiktajiem kritērijiem, jāpieņem pamatots lēmums, vai šīs darbības uzskatāmas par tādām, ko sniedz ierobežotā tīklā. (17) Ar jaunajiem noteikumiem būtu jāturpina Direktīvā 2007/64/EK noteiktā pieeja, aptverot visus elektronisko maksājumu pakalpojumu veidus. Tādēļ arī šobrīd nav pareizi jaunos noteikumus piemērot pakalpojumiem, kur naudas līdzekļu nodošanu no maksātāja maksājuma saņēmējam vai to transportēšanu veic vienīgi banknotēs un monētās vai ja nodošanu veic ar čeku, vekseli, parādzīmi vai citiem instrumentiem, kuponiem vai kartēm, pamatojoties uz ko maksājumu pakalpojumu sniedzējs vai cita persona nodos līdzekļus maksājuma saņēmēja rīcībā. (18) Kopš Direktīvas 2007/64/EK pieņemšanas ir radušies jauni maksājumu pakalpojumu veidi, sevišķi interneta maksājumu jomā. Ir radušās trešās personas – pakalpojumu sniedzēji (TPPS), kas patērētājiem un tirgotājiem piedāvā tā sauktos maksājumu iniciēšanas pakalpojumus, un to rīcībā pārvedamie līdzekļi bieži nemaz nenonāk. Šie pakalpojumi sekmē e-komercijas maksājumus, nodrošinot programmatūras savienojumu starp tirgotāja tīmekļa vietni un patērētāja tiešsaistes bankas pakalpojumu platformu, lai iniciētu maksājumus internetā uz kredīta pārvedumu vai tiešā debeta maksājumu pamata. TPPS gan tirgotājiem, gan patērētājiem piedāvā nelielu izmaksu alternatīvu karšu maksājumiem un sniedz patērētājiem iespēju iepirkties tiešsaistē, pat ja viņiem nav kredītkartes. Tomēr patlaban Direktīva 2007/64/EK uz TPPS neattiecas, tos ne vienmēr uzrauga kāda kompetentā iestāde un tie ne vienmēr ievēro Direktīvas 2007/64/EK prasības. Tas rada virkni juridisku jautājumu, piemēram, attiecībā uz patērētāju aizsardzību, drošību un atbildību, kā arī konkurences un datu aizsardzības problēmas. Tādēļ ar jaunajiem noteikumiem šīs problēmas būtu jārisina. (19) Naudas pārvedums ir vienkāršs maksājumu pakalpojums, ko parasti veic skaidrā naudā, kuru maksātājs sniedz maksājumu pakalpojumu sniedzējam, kas attiecīgo summu, piemēram, ar sakaru tīkla palīdzību, nodod maksājuma saņēmējam vai citam maksājumu pakalpojumu sniedzējam, kurš rīkojas maksājuma saņēmēja vārdā. Dažās dalībvalstīs lielveikali, tirgotāji un citi mazumtirgotāji sabiedrībai sniedz attiecīgus pakalpojumus, ar kuru palīdzību var samaksāt rēķinus par komunālajiem pakalpojumiem un citus regulārus ikdienas rēķinus. Šie rēķinu maksāšanas pakalpojumi būtu jāuzskata par naudas pārvedumiem, ja vien kompetentās iestādes neuzskata, ka šī darbība atbilst citam maksājumu pakalpojumam. (20) Ir jānosaka maksājumu pakalpojumu sniedzēju kategorijas, kuri var likumīgi sniegt šos pakalpojumus visā Savienībā, proti, kredītiestādes, kas pieņem noguldījumus no lietotājiem, lai finansētu maksājumu darījumus, un uz ko būtu jāturpina attiecināt prudenciālās prasības saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2013/36/EK[27], elektroniskās naudas iestādes, kas emitē elektronisko naudu, kuru var izmantot, lai finansētu maksājumu darījumus, un uz ko būtu jāturpina attiecināt prudenciālās prasības saskaņā ar Direktīvu 2009/110/EK, un maksājumu iestādes un pasta žiro norēķinu iestādes, kurām ir tādas tiesības saskaņā ar valsts tiesību aktiem. (21) Šajā direktīvā būtu jāparedz noteikumi tādu maksājumu darījumu izpildīšanai, kuros līdzekļi ir elektroniskā nauda, kā paredzēts Direktīvā 2009/110/EK. Taču ar šo direktīvu nebūtu ne jāreglamentē elektroniskās naudas emisija, ne arī jāgroza elektroniskās naudas iestāžu prudenciālais regulējums, kā paredzēts minētajā direktīvā. Tādējādi maksājumu iestādēm nebūtu jāatļauj emitēt elektronisku naudu. (22) Ar Direktīvu 2007/64/EK ir izveidots prudenciālais režīms, ieviešot vienotu licenci visiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, kas nav saistīti ar noguldījumu pieņemšanu vai elektroniskās naudas emisiju. Šim nolūkam ar Direktīvu 2007/64/EK ir ieviesta jauna maksājumu pakalpojumu sniedzēju kategorija – “maksājumu iestādes”, tādējādi saskaņā ar stingriem un visaptverošiem nosacījumiem dodot atļauju tādām juridiskām personām, kas neietilpst jau esošajās kategorijās, visā Savienībā sniegt maksājumu pakalpojumus. Tādējādi šādiem pakalpojumiem visā Savienībā tiktu piemēroti vieni un tie paši nosacījumi. (23) Nosacījumi atļaujas saņemšanai un turēšanai ar statusu “maksājumu iestāde” nav ievērojami mainījušies. Tāpat kā Direktīvā 2007/64/EK nosacījumi ietver prudenciālās prasības proporcionāli tam darbības un finansiālajam riskam, ar ko šīs iestādes sastopas uzņēmējdarbībā. Tādēļ nepieciešams pārdomāts režīms attiecībā uz sākumkapitālu kopā ar pastāvīgo kapitālu, kuru atkarībā no tirgus vajadzībām ar laiku varētu izstrādāt vēl detalizētāk. Tā kā pastāv maksājumu pakalpojumu dažādība, šai direktīvai būtu jāpieļauj dažādas metodes un zināma uzraudzības brīvība, lai nodrošinātu, ka visi maksājumu pakalpojumu sniedzēji pret vienādiem riskiem izturētos vienādi. Prasībās attiecībā uz maksājumu iestādēm būtu jāņem vērā tas, ka maksājumu iestādes veic konkrētākas un ierobežotākas darbības, tādējādi radot šaurāka diapazona riskus, ko ir vieglāk uzraudzīt un kontrolēt nekā riskus, kas rodas saistībā ar kredītiestāžu darbības plašāku spektru. Jo īpaši maksājumu iestādēm būtu jāaizliedz pieņemt noguldījumus no lietotājiem, un tām būtu jāatļauj no lietotājiem pieņemtos finanšu līdzekļus izmantot vienīgi maksājumu pakalpojumu sniegšanai. Nepieciešamajiem prudenciālajiem noteikumiem, tostarp pamatkapitālam, būtu jābūt samērīgiem ar risku, kas saistīts ar maksājumu iestādes sniegto attiecīgo maksājumu pakalpojumu. Pakalpojumi, kas atļauj pieeju tikai maksājumu kontiem, taču nekādus kontus nepiedāvā, būtu jāuzskata par vidēji riskantiem attiecībā uz sākotnējo kapitālu. (24) Būtu jāparedz noteikumi, ka klientu naudas līdzekļi jātur atsevišķi no citai uzņēmējdarbībai paredzētiem maksājumu iestādes līdzekļiem. Tomēr drošības prasības šķiet nepieciešamas tikai tad, kad maksājumu iestādes rīcībā ir klienta līdzekļi. Uz maksājumu iestādēm būtu arī jāattiecina efektīvi noteikumi, ar ko novērš nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un terorisma finansēšanu. (25) Ar šo direktīvu nevajadzētu ieviest izmaiņas maksājumu iestādēm noteiktajās prasībās par ziņošanu par saviem kontiem un kontu revīziju gada un konsolidētajos pārskatos. Maksājumu iestādēm būtu jāsagatavo gada un konsolidētie pārskati saskaņā ar Padomes Direktīvu 78/660/EEK[28] un vajadzības gadījumā Padomes Direktīvu 83/349/EEK[29] un Padomes Direktīvu 86/635/EEK[30]. Gada pārskati un konsolidētie pārskati būtu jāpārbauda revidentiem, ja vien maksājumu iestāde saskaņā ar Direktīvu 78/660/EEK un attiecīgā gadījumā ar Direktīvām 83/349/EEK un 86/635/EEK nav atbrīvota no šā pienākuma. (26) Kopā ar tehnoloģiju attīstību pēdējos gados ir radusies arī virkne papildu pakalpojumu, piemēram, konta informācijas un agregēšanas pakalpojumi. Šai direktīvai būtu jāattiecas arī uz šiem pakalpojumiem, lai patērētāji būtu pienācīgi aizsargāti un būtu juridiskā noteiktība par šo pakalpojumu statusu. (27) Ja pakalpojumu sniedzēji sniedz vienu vai vairākus maksājumu pakalpojumus, uz ko attiecas šī direktīva, tiem būtu vienmēr jātur maksājumu konti, kurus izmanto vienīgi maksājumu darījumiem. Lai maksājumu iestādes varētu sniegt maksājumu pakalpojumus, ir būtiski svarīgi, lai tām būtu pieejami maksājumu konti. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka tie ir pieejami samērīgi ar paredzēto likumīgo mērķi. (28) Ar šo direktīvu būtu jāreglamentē kredīta piešķiršana, ko veic maksājumu iestādes, t. i., kredītlīnijas piešķiršana un kredītkaršu izdošana, tikai tad, ja tas ir cieši saistīts ar maksājumu pakalpojumiem. Tikai tad, ja kredītu piešķir, lai sekmētu maksājumu pakalpojumus un ja tas ir īstermiņa, un ja to piešķir uz laiku, kas nepārsniedz 12 mēnešus, tostarp ar iespēju atjaunot, ir lietderīgi atļaut maksājumu iestādēm piešķirt šādu kredītu attiecībā uz to pārrobežu darbībām, ja tas tiek refinansēts, izmantojot galvenokārt pašas maksājumu iestādes līdzekļus, kā arī citus no kapitāla tirgus iegūtus līdzekļus, nevis līdzekļus, ko tā maksājumu pakalpojumu veikšanai tur klientu vārdā. Šiem noteikumiem nebūtu jāskar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/48/EK[31] vai citus atbilstīgus Savienības vai valstu tiesību aktus par nosacījumiem kredīta piešķiršanai patērētājiem, kas nav saskaņoti ar šo direktīvu. (29) Kopumā ir bijusi vērojama apmierinoša sadarbība starp kompetentajām valstu iestādēm, kuras ir atbildīgas par atļauju piešķiršanu maksājumu iestādēm un kontroles veikšanu, un kuras lemj par šo atļauju atņemšanu. Tomēr kompetento iestāžu sadarbība būtu jāstiprina gan attiecībā uz informāciju, ar kuru tās apmainās, gan attiecībā uz direktīvas saskaņotu piemērošanu un interpretēšanu, ja atļauju saņēmusī maksājumu iestāde vēlētos sniegt maksājumu pakalpojumus arī tādā dalībvalstī, kas nav tās izcelsmes dalībvalsts, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību (“atļauju (pasu) piešķiršanas režīms”). Būtu jālūdz Eiropas Banku iestādei (EBI) izstrādāt pamatnostādnes par sadarbību un datu apmaiņu. (30) Lai veicinātu kompetento iestāžu atļauju saņēmušo vai reģistrēto maksājumu iestāžu pārredzamību, ieskaitot to pārstāvjus un filiāles, EBI būtu jāizveido tīmekļa portāls, kas darbojas kā Eiropas elektroniskās piekļuves punkts un savstarpēji savieno valstu reģistrus. Šiem pasākumiem vajadzētu veicināt kompetento iestāžu sadarbību. (31) Būtu jāveicina precīzas un atjauninātas informācijas pieejamība, pieprasot maksājumu iestādēm nekavējoties informēt savas izcelsmes dalībvalsts kompetento iestādi par jebkādām izmaiņām, kuras ietekmē tās informācijas un dokumentu pareizību, kas sniegti saistībā ar atļauju, tostarp par papildu pārstāvjiem, filiālēm vai struktūrām, kuru ārpakalpojumi tiek izmantoti. Tāpat kompetentajām iestādēm šaubu gadījumā jāpārliecinās, ka saņemtā informācija ir pareiza. (32) Šajā direktīvā ir noteiktas minimālās pilnvaras, kas kompetentajām iestādēm nepieciešamas, lai uzraudzītu maksājumu iestāžu atbilstīgumu, un tās būtu jāizmanto, ievērojot pamattiesības, tostarp tiesības uz privātumu. Izmantojot pilnvaras, kas var ievērojami skart tiesības uz privātās un ģimenes dzīves, mājokļa un saziņas neaizskaramību,, dalībvalstīs būtu jābūt pienācīgiem un efektīviem aizsardzības pasākumiem pret to ļaunprātīgu izmantošanu vai patvaļu, piemēram, vajadzības gadījumā, nepieciešamībai saņemt iepriekšēju atļauju no attiecīgās dalībvalsts tiesu iestādes. (33) Ir svarīgi nodrošināt, lai uz visiem, kas sniedz pārvedumu pakalpojumus, attiektos konkrētas obligātas tiesiskas un reglamentējošas prasības. Tādēļ ir lietderīgi pieprasīt reģistrēt visu personu, kas sniedz pārvedumu pakalpojumus, identitāti un atrašanās vietu, tostarp arī tādu personu identitāti un atrašanās vietu, kuras neatbilst visiem nosacījumiem, lai saņemtu atļauju kā maksājumu iestādes. Šāda pieeja atbilst Finanšu darījumu darba grupas nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas apkarošanai VI Īpašajam ieteikumam, kurā paredzēta tāda mehānisma izveide, lai maksājumu pakalpojumu sniedzējus, kas nevar izpildīt visus minētajā ieteikumā izstrādātos nosacījumus, tomēr varētu uzskatīt par maksājumu iestādēm. Šim nolūkam dalībvalstīm būtu jāiekļauj šādas personas maksājumu iestāžu reģistrā, nepiemērojot pilnīgi visus vai dažus atļaujas piešķiršanas nosacījumus. Tomēr ir svarīgi paredzēt, ka iespēja piešķirt atbrīvojumu ir atkarīga no stingrām prasībām saistībā ar maksājumu darījumu summu. Maksājumu iestādēm, uz kurām attiecas atbrīvojums, nevajadzētu būt ne tiesībām veikt uzņēmējdarbību, ne brīvībai sniegt pakalpojumus, un tām arī nevajadzētu īstenot šīs tiesības netiešā veidā kā maksājumu sistēmas dalībniecēm. (34) Ir svarīgi, lai maksājumu pakalpojumu sniedzējs spētu piekļūt maksājumu sistēmu tehniskās infrastruktūras pakalpojumiem. Šādai piekļuvei tomēr vajadzētu būt atkarīgai no attiecīgām prasībām, lai nodrošinātu šo sistēmu integritāti un stabilitāti. Katram maksājumu pakalpojumu sniedzējam, kurš iesniedz pieteikumu līdzdalībai maksājumu sistēmā, būtu jāsniedz pierādījumi maksājumu sistēmas dalībniekiem, ka tā iekšējās procedūras ir pietiekami nodrošinātas pret visiem apdraudējumiem. Šajās maksājumu sistēmās parasti ir iekļautas, piemēram, četrpusējas karšu shēmas, kā arī galvenās sistēmas kredīta pārvedumu un tiešā debeta maksājumu apstrādei. Lai visā Savienībā nodrošinātu vienādu attieksmi pret dažādu kategoriju atļautiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem saskaņā ar to licenci, ir svarīgi precizēt noteikumus par piekļuvi maksājumu pakalpojumu sniegšanai un piekļuvi maksājumu sistēmām. (35) Vajadzētu paredzēt noteikumus par nediskriminējošu attieksmi pret atļautām maksājumu iestādēm un kredītiestādēm, lai visi iekšējā tirgū konkurējošie maksājumu pakalpojumu sniedzēji šo maksājumu sistēmu tehniskās infrastruktūras pakalpojumus varētu izmantot ar vieniem un tiem pašiem nosacījumiem. Ir lietderīgi paredzēt dažādu attieksmi pret atļautiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem un tādiem, uz kuriem attiecas šajā direktīvā noteiktais atbrīvojums un Direktīvas 2009/110/EK 3. pantā noteiktais atbrīvojums, ņemot vērā atšķirības to attiecīgajā prudenciālajā režīmā. Jebkurā gadījumā atšķirības cenu nosacījumos būtu jāatļauj tikai tad, ja tās ir pamatotas ar atšķirīgām izmaksām, kas maksājumu pakalpojumu sniedzējiem rodas. Tam nebūtu jāskar dalībvalstu tiesības ierobežot piekļuvi sistēmiski svarīgām sistēmām saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 98/26/EK[32], kā arī Eiropas Centrālās bankas un Eiropas Centrālo banku sistēmas (ECBS) kompetence attiecībā uz piekļuvi maksājumu sistēmām. (36) Atsevišķos gadījumos dalībvalstis ir piešķīrušas konkrētiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem netiešu piekļuvi atsevišķām maksājumu sistēmām analoģiski Direktīvas 98/26/EK noteikumiem. Šis lēmums ir pēc attiecīgās dalībvalsts ieskatiem. Tomēr, lai nodrošinātu godīgu konkurenci starp maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, šajā direktīvā būtu jānosaka, ka tad, ja dalībvalsts ir piešķīrusi kādam maksājumu pakalpojumu sniedzējam netiešu piekļuvi šādām sistēmām, citiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, kuri atrodas tādā pašā stāvoklī, bez jebkādas diskriminācijas būtu jāsaņem tāda pati attieksme. (37) Pēdējos gados maksājumu apstrādes tirgū par nopietniem tirgus dalībniekiem ir kļuvušas trīspusējas maksājumu sistēmas, kur sistēma darbojas kā vienīgais maksājumu pakalpojuma sniedzējs gan maksātājam, gan maksājuma saņēmējam. Tādēļ vairs nav pamatoti ļaut šīm sistēmām izmantot atbrīvojumu saistībā ar piekļuves nodrošināšanu citiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, ja citām maksājumu sistēmām šādu atbrīvojumu piemērot nevar. (38) Būtu jāpieņem noteikumi, lai nodrošinātu maksājumu pakalpojumu nosacījumu un informācijas prasību pārredzamību. (39) Šai direktīvai nebūtu jāattiecas ne uz maksājumu darījumiem skaidrā naudā, jo jau pastāv skaidras naudas maksājumu vienotais tirgus, ne arī uz maksājumu darījumiem ar drukātiem čekiem, jo tos pēc būtības nevar apstrādāt tikpat efektīvi kā citus maksāšanas līdzekļus. Tomēr vislabākajai praksei šajā jomā būtu jābūt saskaņā ar šajā direktīvā noteiktajiem principiem. (40) Tā kā patērētāji un uzņēmumi nav vienādās pozīcijās, tiem nav vajadzīgs vienāds aizsardzības līmenis. Lai gan ir svarīgi garantēt patērētāju tiesības ar noteikumiem, no kuriem līgumā nevar atkāpties, ir saprātīgi ļaut uzņēmumiem un organizācijām vienoties citādi, kad tās nestrādā ar patērētājiem. Tomēr dalībvalstīm būtu jābūt iespējamam noteikt, ka pret mikrouzņēmumiem, kas definēti Komisijas Ieteikumā 2003/361/EK[33], būtu jāattiecas tāpat kā pret patērētājiem. Jebkurā gadījumā konkrētiem šīs direktīvas pamatnoteikumiem būtu jābūt piemērojamiem vienmēr – neatkarīgi no izmantotāja statusa. (41) Šajā direktīvā būtu jāprecizē maksājumu pakalpojumu sniedzēju pienākumi attiecībā uz informācijas sniegšanu maksājumu pakalpojumu lietotājiem, kam būtu jāsaņem vienādi augstvērtīga, skaidra informācija par maksājumu pakalpojumiem, lai viņi varētu veikt uz informāciju balstītu un brīvu izvēli visā Savienībā. Pārredzamības labad šajā direktīvā būtu jāparedz saskaņotas prasības, lai nodrošinātu vajadzīgās informācijas sniegšanu pietiekamā apjomā maksājumu pakalpojumu lietotājiem gan attiecībā uz maksājumu pakalpojumu līgumu, gan maksājumu darījumiem. Lai sekmētu maksājumu pakalpojumu vienotā tirgus netraucētu darbību, dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai pieņemt tikai tos noteikumus par informēšanu, kas paredzēti šajā direktīvā. (42) Patērētājiem būtu jābūt pasargātiem pret negodīgu un maldinošu praksi saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/29/EK[34], Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/31/EK[35] un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2002/65/EK[36]. Arī turpmāk piemēro minētajās direktīvās paredzētos papildu noteikumus. Tomēr īpaši būtu jāprecizē saistība starp šajā direktīvā un Direktīvā 2002/65/EK paredzētajām informēšanas prasībām pirms līguma slēgšanas. (43) Prasītajai informācijai vajadzētu būt samērīgai ar lietotāju vajadzībām, un tā būtu jāpaziņo standartizētā veidā. Tomēr informēšanas prasībām saistībā ar vienreizēju maksājumu darījumu būtu jāatšķiras no informēšanas prasībām saistībā ar tādu pamatlīgumu, kurā paredzēta virkne maksājumu darījumu. (44) Praksē pamatlīgumi un maksājumu darījumi, uz ko tie attiecas, ir daudz vairāk izplatīti un ekonomiski svarīgāki nekā vienreizēji maksājumu darījumi. Ja izmanto maksājumu kontu vai noteiktu maksājumu instrumentu, ir vajadzīgs pamatlīgums. Tādējādi prasībām attiecībā uz iepriekšēju informēšanu saistībā ar pamatlīgumiem vajadzētu būt diezgan visaptverošām, un informācija vienmēr būtu jāsniedz papīra formā vai ar cita pastāvīga informācijas nesēja palīdzību, tostarp izmantojot kontu izrakstu printera izdrukas, CD-ROM, DVD un cieto disku personālajā datorā, kurā var glabāt elektronisko pastu, un interneta vietnes, ciktāl šīs vietnes ir pieejamas turpmākai atsaucei laika posmā, kas atbilst informācijas mērķiem, ļaujot neizmainītā veidā atveidot uzglabāto informāciju. Tomēr par to, kādā veidā sniegt turpmāku informāciju par veiktiem maksājumu darījumiem, maksājumu pakalpojumu sniedzējam un maksājumu pakalpojumu lietotājam vajadzētu būt iespējamam vienoties pamatlīgumā – piemēram, ka, izmantojot internetbankas pakalpojumus, visa informācija par maksājumu kontu ir pieejama tiešsaistē. (45) Veicot vienreizējus maksājumu darījumus, maksājumu pakalpojumu sniedzējam pašam pēc savas ierosmes vajadzētu sniegt tikai svarīgāko informāciju. Tā kā maksātājs, iesniedzot maksājuma uzdevumu, parasti ir klāt, nav jāpieprasa, lai informācija jebkurā gadījumā tiktu sniegta papīra formā vai izmantojot citu pastāvīgu informācijas nesēju. Maksājumu pakalpojumu sniedzējs informāciju var sniegt mutiski pie lodziņa vai darīt to viegli pieejamu citā veidā, piemēram, turot attiecīgo informāciju uz ziņojumu dēļa telpās. Turklāt būtu jānodrošina informācija arī par to, kur var iegūt citu sīkāku informāciju (piemēram, tīmekļa vietnes adrese). Tomēr, ja patērētājs to pieprasa, svarīgākā informācija būtu jāsniedz papīra formā vai izmantojot citu pastāvīgu informācijas nesēju. (46) Šajā direktīvā būtu jādod patērētājam tiesības saņemt attiecīgo informāciju bez maksas, pirms tas uzņemas saistības, ko uzliek jebkāds maksājumu pakalpojumu līgums. Tāpat patērētājam jebkurā līgumattiecību laikā būtu jābūt iespējai bez maksas papīra formā pieprasīt iepriekšēju informāciju, kā arī pamatlīgumu, lai varētu salīdzināt maksājumu pakalpojumu sniedzēju pakalpojumus un to nosacījumus un domstarpību gadījumā varētu pārbaudīt savas līgumtiesības un saistības. Šiem noteikumiem būtu jāatbilst Direktīvas 2002/65/EK noteikumiem. Šajā direktīvā skaidri formulētie noteikumi par bezmaksas informāciju nedrīkstētu ļaut iekasēt maksu, sniedzot informāciju patērētājiem saskaņā ar citām piemērojamām direktīvām. (47) Izvēloties veidu, kādā maksājumu pakalpojumu sniedzējam būtu jāsniedz pieprasītā informācija maksājumu pakalpojumu lietotājam, būtu jāņem vērā lietotāja vajadzības, kā arī praktiski apsvērumi no tehnisko aspektu un izmaksu efektivitātes viedokļa atkarībā no konkrētās situācijas un vienošanās attiecīgajā maksājumu pakalpojumu līgumā. Tādējādi šajā direktīvā būtu jāizšķir divi veidi, kādos maksājumu pakalpojumu sniedzējam būtu jāsniedz informācija: vai nu informācija jāsniedz, t. i., maksājumu pakalpojumu sniedzējam pēc savas ierosmes attiecīgā laikā jāpaziņo informācija, kā noteikts šajā direktīvā, negaidot, kamēr maksājumu pakalpojumu lietotājs to lūgs, vai arī informācija jādara pieejama maksājumu pakalpojumu lietotājam, ja viņš prasa papildu informāciju. Pēdējā gadījumā maksājumu pakalpojumu lietotājam būtu jāizrāda zināma aktīva ieinteresētība saņemt informāciju, piemēram, tā skaidri jāprasa maksājumu pakalpojumu sniedzējam, jāiereģistrējas bankas konta pastkastē vai jāieliek bankas karte kontu pārskatu printerī. Šim nolūkam maksājumu pakalpojumu sniedzējam būtu jānodrošina, ka pieeja informācijai ir iespējama un ka informācija maksājumu pakalpojumu lietotājam ir pieejama. (48) Galvenā informācija par veiktajiem maksājumu darījumiem patērētājam būtu jāsaņem bez papildu maksas. Veicot vienreizēju maksājuma darījumu, maksājumu pakalpojumu sniedzējam nevajadzētu pieprasīt atsevišķu maksu par šo informāciju. Tāpat arī turpmāka ikmēneša informācija par maksājumu darījumiem saskaņā ar pamatlīgumu reizi mēnesī būtu jāsniedz bez maksas. Tomēr, ņemot vērā pārredzamības nozīmi cenu noteikšanā un atšķirīgās patērētāju vajadzības, pusēm būtu jādod iespēja vienoties attiecībā uz maksu par biežāku informāciju vai papildinformāciju. Lai ņemtu vērā atšķirīgu praksi valstīs, dalībvalstīm būtu jāļauj savos noteikumos pieprasīt, ka maksājumu konta ikmēneša izraksta izdruka vienmēr jāsniedz bez maksas. (49) Lai atvieglotu patērētāju mobilitāti, patērētājiem vajadzētu būt iespējai bez maksas izbeigt pamatlīgumu pēc viena gada. Attiecībā uz patērētājiem iepriekšējas paziņošanas termiņam, par kuru vienojas, nebūtu jābūt garākam par vienu mēnesi, bet attiecībā uz maksājumu pakalpojumu sniedzējiem – ne īsākam par diviem mēnešiem. Šai direktīvai nebūtu jāskar maksājumu pakalpojumu sniedzēja pienākums ārkārtas apstākļos izbeigt maksājumu pakalpojumu līgumu saskaņā ar citiem attiecīgiem Savienības vai valsts tiesību aktiem, piemēram, tiesību aktiem par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu un terorisma finansēšanu, saskaņā ar jebkādām darbībām, kas vērstas uz līdzekļu iesaldēšanu, vai jebkādiem īpašiem pasākumiem, kas saistīti ar noziegumu novēršanu un izmeklēšanu. (50) Nelielas vērtības maksājumu instrumentiem būtu jābūt lētai un viegli lietojamai alternatīvai lētu preču un pakalpojumu gadījumā, un tie nebūtu jāpārslogo ar pārmērīgām prasībām. Tādēļ attiecīgas informēšanas prasības un noteikumi par to izpildi būtu jāattiecina tikai uz būtisku informāciju, ņemot vērā arī tehniskās iespējas, ko var pamatoti sagaidīt no instrumentiem, kuri attiecas tikai uz nelieliem maksājumiem. Neraugoties uz atvieglināto režīmu, maksājumu pakalpojumu lietotājus būtu pienācīgi jāaizsargā, ņemot vērā šo maksājumu instrumentu radīto ierobežoto risku, īpaši attiecībā uz iepriekš apmaksātiem maksājumu instrumentiem. (51) Jāizstrādā kritēriji, saskaņā ar kuriem TPPS tiek ļauts piekļūt informācijai par līdzekļu pieejamību maksājumu pakalpojuma lietotāja kontā, kuru tur cits maksājumu pakalpojumu sniedzējs, un šo informāciju izmantot. Jo īpaši gan TPPS, gan maksājumu pakalpojumu sniedzējam, kas apkalpo maksājumu pakalpojumu lietotāja kontu, būtu jāizpilda nepieciešamās datu aizsardzības un drošības prasības, kuras noteiktas vai minētas šajā direktīvā vai iekļautas EBI pamatnostādnēs, maksātājiem būtu jādod nepārprotama piekrišana tam, ka TPPS piekļūst to maksājumu kontam, un jābūt pienācīgi informētiem par šīs piekļuves apjomu. Lai varētu attīstīties citi maksājumu pakalpojumu sniedzēji, kuri nevar pieņemt noguldījumus, kredītiestādēm tiem jāsniedz informācija par līdzekļu pieejamību, ja maksātājs ir devis piekrišanu šīs informācijas paziņošanai maksājumu pakalpojumu sniedzējam – maksājumu instrumenta izdevējam. (52) Maksājumu pakalpojumu lietotāju un maksājumu pakalpojumu sniedzēju tiesības un pienākumi būtu pienācīgi jākoriģē, ņemot vērā TPPS iesaisti darījumā, kad tiek izmantots maksājuma iniciēšanas pakalpojums. Konkrētāk, līdzsvarotam atbildības sadalījumam starp maksājumu pakalpojuma sniedzēju, kas apkalpo kontu, un darījumā iesaistīto TPPS būtu jāliek tiem uzņemties atbildību katram par savu attiecīgo darījuma daļu, kuru tie kontrolē, un incidenta gadījumā skaidri jānorāda, kurš ir atbildīgs. Krāpšanas vai strīda gadījumā TPPS būtu jābūt konkrētam pienākumam sniegt maksātājam un kontu apkalpojošajam maksājumu pakalpojuma sniedzējam datus par darījumiem un informāciju par autorizāciju saistībā ar konkrēto darījumu. (53) Lai samazinātu risku un sekas, ko rada neautorizēti vai nepareizi veikti maksājumu darījumi, maksājumu pakalpojumu lietotājam pēc iespējas ātrāk būtu jāinformē maksājumu pakalpojumu sniedzējs par jebkādu apstrīdējumu attiecībā uz iespējami neautorizētiem vai nepareizi veiktiem maksājumu darījumiem, ja maksājumu pakalpojumu sniedzējs ir izpildījis šajā direktīvā noteiktās informēšanas prasības. Ja maksājumu pakalpojumu lietotājs ievēro šo paziņošanas termiņu, viņam būtu jābūt iespējai uzturēt savas prasības saskaņā ar valsts tiesību aktiem noteiktajos noilguma periodos. Šai direktīvai nevajadzētu skart citas savstarpējas prasības starp maksājumu pakalpojumu lietotājiem un maksājumu pakalpojumu sniedzējiem. (54) Neatļautu maksājumu darījumu gadījumā maksātājam būtu nekavējoties jāsaņem atpakaļ attiecīgā darījuma summa. Lai maksātājs nenonāktu nelabvēlīgā stāvoklī, atmaksājuma kreditēšanas valutēšanas dienai nevajadzētu būt pēc tās dienas, kad attiecīgā summa tikusi debetēta. Lai mudinātu maksājumu pakalpojumu lietotāju bez liekas kavēšanās ziņot pakalpojumu sniedzējam par maksājumu instrumenta zādzību vai nozaudēšanu un tādējādi samazināt neautorizētu darījumu risku, lietotāja atbildībai būtu jābūt ļoti ierobežotas summas apjomā, ja vien maksājumu pakalpojumu lietotājs nav rīkojies krāpnieciski vai pieļāvis rupju neuzmanību. Tādējādi EUR 50 šķiet piemērota summa, lai nodrošinātu lietotājiem saskaņotu augsta līmeņa aizsardzību Savienībā. Turklāt, tiklīdz lietotāji ir informējuši maksājumu pakalpojumu sniedzēju, ka viņu maksājumu instrumenta drošība, iespējams, ir apdraudēta, no lietotājiem nevajadzētu prasīt segt jebkādus turpmākus zaudējumus, kas izriet no minētā instrumenta neautorizētas lietošanas. Šai direktīvai nebūtu jāskar maksājumu pakalpojumu sniedzēju atbildība par savu produktu tehnisko drošību. (55) Lai izvērtētu maksājumu pakalpojumu lietotāja pieļauto neuzmanību, būtu jāņem vērā visi apstākļi. Pierādījumi par iespējamu rupju neuzmanību un tās apjomu parasti būtu jāvērtē saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Tādi līguma noteikumi un nosacījumi attiecībā uz maksājumu instrumenta nodrošināšanu un izmantošanu, kuru mērķis būtu palielināt patērētāja pierādīšanas pienākumu vai samazināt izdevēja pierādīšanas pienākumu, būtu jāuzskata par spēkā neesošiem. Turklāt konkrētās situācijās un, jo īpaši, ja maksājumu instruments pārdošanas vietā nav klāt, piemēram tiešsaistes maksājumos internetā, ir lietderīgi pieprasīt maksājumu pakalpojumu sniedzējam sniegt pierādījumus par iespējamu neuzmanību, jo maksātāja iespējas to izdarīt šādos gadījumos ir ļoti ierobežotas. (56) Būtu jāparedz noteikumi, kas reglamentē zaudējumu sadalījumu, ja notikuši neautorizēti maksājumu darījumi. Ja notiek neautorizēts darījums no patērētāja konta, tam nekādā gadījumā nedrīkst būt pienākums maksāt vairāk nekā EUR 50, izņemot krāpšanas un rupjas neuzmanības gadījumus. Maksājumu pakalpojumu lietotājiem, kas nav patērētāji, var piemērot citus noteikumus, jo šādi lietotāji parasti var labāk izvērtēt krāpšanas risku un veikt pretpasākumus. (57) Šajā direktīvā būtu jānosaka noteikumi par atmaksājumu, kas aizsargā patērētāju, ja veiktā maksājumu darījuma summa pārsniedz paredzamo summu. Lai novērstu to, ka maksātājs nonāk finansiāli neizdevīgā stāvoklī, ir jānodrošina, ka atmaksājuma kreditēšanas valutēšanas diena nav pēc tās dienas, kad attiecīgā summa tikusi debetēta. Tiešā debeta maksājumu gadījumos maksājumu pakalpojumu sniedzējiem būtu jāspēj nodrošināt saviem klientiem pat labvēlīgāki nosacījumi, un klientiem būtu jābūt beznosacījumu tiesībām uz jebkura apstrīdēta maksājumu darījuma atmaksājumu. Tomēr šīs beznosacījumu tiesības uz atmaksājumu, kas nodrošina patērētāju visaugstākā līmeņa aizsardzību, nav pamatotas tajos gadījumos, kad tirgotājs jau ir izpildījis līgumsaistības un attiecīgā prece vai pakalpojums jau ir patērēts. Ja lietotājs pieprasa kāda maksājumu darījuma atmaksājumu, tiesības uz atmaksājumu nedrīkstētu skart ne maksātāja atbildību iepretim maksājuma saņēmējam atbilstīgi konkrētajām attiecībām, piemēram, par precēm vai pakalpojumiem, kas pasūtīti, izlietoti vai par ko likumīgi iekasēta maksa, ne arī lietotāja tiesības attiecībā uz maksājuma uzdevuma atsaukšanu. (58) Lai laikus varētu veikt finanšu plānošanu un maksājumu saistību izpildi, patērētājiem un uzņēmumiem ir jābūt skaidrībai par laikposmu, kas maksājuma uzdevuma izpildei vajadzīgs. Tādēļ šajā direktīvā būtu jānosaka termiņš, kad tiesības un pienākumi stājas spēkā, proti, kad maksājumu pakalpojumu sniedzējs saņem maksājuma uzdevumu, ieskaitot arī brīdi, kad viņam ir bijusi iespēja to saņemt ar maksājumu pakalpojumu līgumā noteiktā saziņas līdzekļa palīdzību, neraugoties uz jebkādu agrāku iesaisti procesā līdz maksājuma uzdevuma izveidei un nosūtīšanai, piemēram, drošības un līdzekļu pieejamības pārbaudēs, informācijā par personīgā identitātes numura lietošanu vai maksājuma vekseļa izdošanā. Turklāt maksājuma uzdevums būtu jāsaņem, kad maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzējs ir saņēmis maksājuma uzdevumu, ar ko konkrētā summa jādebetē no maksātāja norēķinu konta. Šajā sakarā nevajadzētu būt svarīgi, kurā dienā vai brīdī maksājuma saņēmējs dod pakalpojumu sniedzējam uzdevumu, piemēram, kartes maksājuma vai tiešā debeta maksājuma iekasēšanai, vai kad maksājumu pakalpojumu sniedzējs nodrošina maksājuma saņēmējam attiecīgo summu priekšfinansējumu (kā iespējamu kredītmaksājumu tā kontā). Lietotājiem būtu jāvar paļauties uz pilnīgi sagatavota un derīga maksājuma uzdevuma pienācīgu izpildi, ja maksājumu pakalpojumu sniedzējam līgumā vai noteikumos nav paredzēts iemesls izpildes atteikumam. Ja maksājumu pakalpojumu sniedzējs atsaka izpildīt maksājuma uzdevumu, atteikums un tā iemesls maksājumu pakalpojuma lietotājam būtu jādara zināms, tiklīdz tas iespējams, ievērojot Savienības un valsts tiesību aktu prasības. (59) Ņemot vērā to, cik ātri modernās pilnībā automatizētās maksājumu sistēmas apstrādā maksājumu darījumus, kas nozīmē to, ka pēc noteikta brīža maksājuma uzdevumus vairs nevar atsaukt bez lielām izmaksām par manuālu darbību, ir skaidri jānosaka termiņš, līdz kuram iespējams atsaukt maksājumu. Tomēr atkarībā no maksājumu pakalpojuma veida un maksājuma uzdevuma puses var vienoties par dažādiem termiņiem. Šajā saistībā atsaukumam vajadzētu būt piemērojamam vienīgi maksājumu pakalpojumu lietotāja un maksājumu pakalpojumu sniedzēja starpā, tādējādi neskarot maksājumu darījumu neatsaucamību un galīgumu maksājumu sistēmās. (60) Šādai neatsaucamībai nebūtu jāietekmē maksājumu pakalpojumu sniedzēja tiesības vai pienākums atbilstīgi dažu dalībvalstu tiesību aktiem, pamatojoties uz maksātāja pamatlīgumu vai attiecīgās valsts tiesību aktiem, normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem vai pamatnostādnēm, atmaksāt maksātājam veiktā maksājumu darījuma summu, ja maksātājam ir strīds ar maksājuma saņēmēju. Šāds atmaksājums būtu jāuzskata par jaunu maksājuma uzdevumu. Izņemot šos gadījumus, juridiski strīdi, kas rodas attiecībās, kuras ir maksājuma uzdevuma pamatā, būtu jārisina tikai starp maksātāju un maksājuma saņēmēju. (61) Attiecībā uz pilnībā integrētu tūlītēju maksājumu apstrādi un juridisko noteiktību par jebkādu pakārtotu saistību izpildi maksājumu pakalpojumu lietotāju starpā ir būtiski, lai visa summa, ko pārskaita maksātājs, tiktu kreditēta maksājuma saņēmēja kontā. Attiecīgi nevienam no starpniekiem, kas iesaistīti maksājumu darījumu veikšanā, nedrīkstētu būt iespējams veikt atskaitījumus no pārskatītās summas. Tomēr būtu jāparedz iespēja maksājuma saņēmējiem un viņu maksājumu pakalpojumu sniedzējiem līgumiski vienoties par to, ka pakalpojumu sniedzējs var atskaitīt sevis noteiktās maksas. Tomēr, lai maksājuma saņēmējs varētu pārliecināties, ka atbilstīgā summa ir pareizi samaksāta, pēc tam sniegtajā informācijā par maksājumu darījumu būtu jāiekļauj ne tikai pārskaitīto līdzekļu pilna summa, bet arī jebkādu maksu apjoms. (62) Attiecībā uz pakalpojumu maksu pieredze liecina, ka maksas dalīšana starp maksātāju un maksājuma saņēmēju ir visefektīvākā sistēma, jo tā atvieglo maksājumu tūlītēju apstrādi. Tādēļ būtu jāparedz noteikums, lai attiecīgie maksājumu pakalpojumu sniedzēji parastos apstākļos pakalpojumu maksu no maksātāja un maksājuma saņēmēja iekasētu tiešā veidā. Tomēr tas būtu jāpiemēro vienīgi tad, ja maksājuma darījumā nav jāveic valūtas maiņa. Uzliktās maksas summa var arī būt nulles vērtībā, jo šīs direktīvas noteikumiem nevajadzētu ietekmēt tādu praksi, saskaņā ar kuru maksājumu pakalpojumu sniedzējs neiekasē maksu no patērētājiem par naudas ieskaitīšanu viņu kontos. Līdzīgā veidā atkarībā no līguma noteikumiem maksājumu pakalpojumu sniedzējs par maksājuma pakalpojuma lietošanu var iekasēt maksu tikai no maksājuma saņēmēja (tirgotāja), tādējādi neuzliekot samaksu maksātājam. Maksas uzlikšana maksājumu sistēmās var būt abonēšanas maksas veidā. Noteikumiem par pārskaitīto summu vai iekasēto maksu nav tiešas ietekmes, nosakot cenas starp maksājumu pakalpojumu sniedzējiem vai starpniekiem. (63) Dažādas valstu prakses saistībā ar maksas noteikšanu par konkrēta maksājumu instrumenta izmantošanu (papildmaksas) ir radījušas ārkārtīgu neviendabīgumu Savienības maksājumu tirgū un neskaidrību patērētājiem, sevišķi e-komercijas un pārrobežu kontekstā. Tirgotāji tajās dalībvalstīs, kur papildmaksas ir atļautas, piedāvā produktus un pakalpojumus dalībvalstīs, kur tā ir aizliegta, un šādos gadījumos tomēr pieprasa no patērētāja papildmaksu. Tomēr pārliecinošs pamatojums papildmaksas noteikšanas prakses pārskatīšanai ir tāds, ka ar Regulu (ES) Nr. xxx/yyyy tiek izstrādāti noteikumi daudzpusējām starpbanku komisijas maksām, ko piemēro kartei piesaistītiem maksājumu darījumiem. Tā kā starpbanku komisijas maksas ir galvenais elements, kas padara lielāko daļu karšu maksājumu dārgus, un papildmaksu faktiski nosaka tikai kartei piesaistītiem maksājumiem, kopā ar noteikumiem par starpbanku komisijas maksām būtu jāveic arī papildmaksu noteikumu pārskatīšana. Lai sekmētu izmaksu pārredzamību un visefektīvāko maksājumu instrumentu izmantošanu, dalībvalstīm un maksājumu pakalpojumu sniedzējiem vajadzētu ļaut maksājuma saņēmējam pieprasīt maksu no maksātāja par konkrētā maksājumu instrumenta izmantošanu, pienācīgi ievērojot Direktīvas 2011/83/ES noteikumus. Tomēr maksājuma saņēmēja tiesībām pieprasīt papildmaksu būtu jāattiecas tikai uz tiem maksājumu instrumentiem, saistībā ar kuriem starpbanku komisijas maksas nav reglamentētas. Tam būtu jānodrošina novirzīšana uz vislētākajiem maksājumu veidiem. (64) Lai uzlabotu maksājumu efektivitāti visā Savienībā, būtu jāparedz maksimālais izpildes laiks – viena diena visiem maksātāja iniciētiem maksājumiem euro vai tādas dalībvalsts valūtā, kura nav euro zonā, tostarp kredīta pārvedumiem un naudas pārvedumiem. Visiem pārējiem maksājumiem, piemēram, maksājumiem, ko iniciē maksājuma saņēmējs vai ar tā starpniecību, tostarp tiešam debetam un karšu maksājumiem, ja nav skaidras vienošanās starp maksājumu pakalpojumu sniedzēju un maksātāju par ilgāku izpildes laiku, būtu jāpiemēro tas pats vienas dienas izpildes laiks. Jābūt iespējamam minētos laikposmus pagarināt par vienu darba dienu, ja maksājuma uzdevums ir iesniegts papīra formā. Tas joprojām ļautu saņemt maksājumu pakalpojumus tādiem patērētājiem, kuri ir pieraduši lietot dokumentus vienīgi papīra formā. Ja tiek izmantota tiešā debeta sistēma, maksājuma saņēmēja maksājumu pakalpojumu sniedzējam būtu jāiesniedz iekasēšanas rīkojums termiņā, par kuru ir vienojušies maksājuma saņēmējs un viņa maksājumu pakalpojumu sniedzējs, tādējādi ļaujot nokārtot maksājumu dienā, par ko panākta vienošanās. Tā kā maksājumu infrastruktūras bieži ir ļoti efektīvas un lai novērstu esošās pakalpojumu kvalitātes pazemināšanos, dalībvalstīm būtu jāļauj saglabāt vai izstrādāt noteikumus, attiecīgā gadījumā nosakot izpildes laiku, kas ir īsāks par vienu darba dienu. (65) Noteikumus par izpildi pilnā apmērā un par izpildes laiku vajadzētu uzlūkot kā labu praksi, ja viens no pakalpojumu sniedzējiem atrodas ārpus Savienības. (66) Maksājumu pakalpojumu lietotājiem ir svarīgi zināt maksājumu pakalpojumu faktiskās izmaksas un piemērojamās maksas, lai varētu izdarīt savu izvēli. Tādējādi būtu jāaizliedz izmantot nepārredzamas cenu noteikšanas metodes, jo pastāv vispārējs uzskats, ka šo metožu rezultātā lietotājiem ir ārkārtīgi sarežģīti noteikt maksājumu pakalpojuma faktisko cenu. Jo īpaši nedrīkstētu atļaut izmantot lietotājam neizdevīgu valutēšanas dienu. (67) Lai nodrošinātu maksājumu sistēmas netraucētu un efektīvu darbību, lietotājam jāspēj paļauties uz to, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējs veiks maksājumu darījumu pareizi un noteiktajā laikā. Parasti pakalpojumu sniedzējs spēj izvērtēt riskus, kas saistīti ar maksājumu darījumu. Tieši pakalpojumu sniedzējs nodrošina maksājumu sistēmu, veic pasākumus, lai atsauktu nepareizi vai kļūdaini piešķirtus līdzekļus, un vairumā gadījumu lemj par maksājuma darījuma izpildē iesaistītajiem starpniekiem. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir pilnīgi piemēroti noteikt pakalpojumu sniedzēja atbildību, izņemot ārkārtas un neparedzamus apstākļos, par tāda maksājumu darījuma izpildi, kam piekritis lietotājs, izņemot maksājuma saņēmēja maksājumu pakalpojumu sniedzēja, par kura izvēli atbild vienīgi maksājuma saņēmējs, darbības un bezdarbības gadījumus. Tomēr, lai maksātājs nepaliktu neaizsargāts mazticamas apstākļu sagadīšanās gadījumā, kad var palikt neskaidrs (non liquet), vai maksājuma saņēmēja maksājumu pakalpojumu sniedzējs ir pienācīgi saņēmis maksājuma summu, attiecīgais pierādīšanas pienākums būtu jāuzņemas maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzējam. Parasti var sagaidīt, ka starpniekiestāde, parasti “neitrāla” iestāde, piemēram, centrālā banka vai mijieskaita iestāde, nosūtot maksājuma summu no maksājumu pakalpojuma sniedzēja, kas atbild par nosūtīšanu, tam, kurš atbild par maksājuma saņemšanu, saglabā konta datus un attiecīgā gadījumā tos var darīt zināmus. Ja maksājuma summa ir kreditēta saņemošā maksājumu pakalpojumu sniedzēja kontā, maksājuma saņēmējam nekavējoties būtu jāiesniedz prasība savam maksājumu pakalpojumu sniedzējam par summas ieskaitīšanu viņa kontā. (68) Maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzējam būtu jāuzņemas atbildība par maksājuma pareizu izpildi, tostarp jo īpaši par maksājumu darījuma pilnu summu un izpildes laiku, kā arī pilna atbildība par jebkādām kļūmēm, ko izraisījušas citas personas maksājumu sistēmas ķēdē līdz pat maksājuma saņēmēja kontam. No šīs atbildības izriet, ka maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzējam vajadzētu labot maksājuma darījuma izpildi vai nekavējoties atmaksāt attiecīgā darījuma summu maksātājam, ja maksājuma saņēmēja maksājumu pakalpojumu sniedzējam nav kreditēta vai tikai ar kavēšanos ir kreditēta pilna summa, neskarot citus iespējamos prasījumus, kas iespējami saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Tā kā atbildību uzņemas maksājumu pakalpojumu sniedzējs, maksātājam un maksājuma saņēmējam nebūtu jāuzņemas nekādas izmaksas saistībās ar nepareizo maksājumu. Ja maksājumu darījumi netiek veikti, tiek veikti kļūdaini vai ar kavēšanos, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka maksājumu pakalpojumu sniedzēju veikto laboto maksājumu valutēšanas datums vienmēr atbilst pareizas izpildes valutēšanas datumam. (69) Šai direktīvai būtu jāattiecas tikai uz maksājumu pakalpojumu lietotāja un maksājumu pakalpojumu sniedzēja savstarpējām līgumsaistībām un pienākumiem. Tomēr, lai kredītu pārvedumi un citi maksājumu pakalpojumi darbotos pareizi, ir vajadzīgs, lai maksājumu pakalpojumu sniedzējiem un viņu starpniekiem, piemēram, apstrādātājiem, būtu līgumi, kuros noteiktas viņu savstarpējās tiesības un pienākumi. Šo vienveidīgo līgumu būtiska daļa ir jautājumi par saistībām. Lai nodrošinātu maksājumu pakalpojumu sniedzēju un starpnieku, kuri piedalās maksājuma darījumā, uzticamību, ir jābūt juridiskai noteiktībai, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējs, kas nav atbildīgs, saņem kompensāciju par tam radītajiem zaudējumiem vai samaksātajām summām saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem par atbildību. Turpmākas tiesības un sīkāku informāciju par regresa prasījumu saturu, kā arī to, kā apstrādāt prasības pret maksājumu pakalpojumu sniedzēju vai starpnieku saistībā ar kļūdaini veiktu maksājuma darījumu, būtu jāļauj noteikt līgumā. (70) Maksājumu pakalpojumu sniedzējam būtu jāspēj nepārprotami norādīt vajadzīgo informāciju, lai pareizi izpildītu maksājuma uzdevumu. Tomēr, no otras puses, lai izvairītos no sadrumstalotības un neapdraudētu integrētas maksājumu sistēmas veidošanu Savienībā, dalībvalstīm nedrīkstētu ļaut noteikt prasību attiecībā uz maksājumu darījumiem lietot konkrētu identifikatoru. Tomēr tam nevajadzētu kavēt dalībvalstis prasīt maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzējam pienācīgu rūpību un to, ka tas pārbauda, ja vien tas ir tehniski iespējams un ja nav vajadzīga manuāla iejaukšanās, unikālā identifikatora atbilstību un, ja konstatē, ka unikālais identifikators nesaskan, atteikt maksājuma uzdevumu un par to informēt maksātāju. Maksājumu pakalpojumu sniedzēja atbildībai būtu jābūt vienīgi par to, ka tas pareizi veic maksājuma darījumu saskaņā ar maksājumu pakalpojumu lietotāja doto maksājuma uzdevumu. (71) Lai veicinātu efektīvu krāpšanas novēršanu un cīnītos pret krāpšanu maksājumos visā Savienībā, būtu jāizstrādā noteikums par efektīvu datu apmaiņu starp maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, kuriem būtu jāatļauj apkopot un apstrādāt personas datus par krāpnieciskos maksājumu darījumos iesaistītām personām, kā arī apmainīties ar minētajiem datiem. Personas datu apstrādei šīs direktīvas nolūkos piemēro Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 95/46/EK[37], valstu noteikumus, ar kuriem transponē Direktīvu 95/46/EK, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 45/2001[38]. (72) Šajā direktīvā tiek ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, tostarp tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, tiesības uz personas datu aizsardzību, darījumdarbības brīvību, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un tiesības netikt divreiz tiesātam vai sodītam krimināllietā par to pašu noziedzīgo nodarījumu. Šī direktīva jāīsteno saskaņā ar šīm tiesībām un principiem. (73) Ir jānodrošina valstu tiesību aktu noteikumu, kas pieņemti atbilstīgi šai direktīvai, efektīva piemērošana. Tādēļ būtu jāizstrādā attiecīgas procedūras, ar kuru palīdzību būs iespējams virzīt sūdzības pret maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, kas nepilda šos noteikumus, un attiecīgā gadījumā nodrošināt, ka viņiem tiek noteiktas efektīvas, samērīgas un preventīvas sankcijas. Lai nodrošinātu atbilstību šai direktīvai, dalībvalstīm būtu jānosaka kompetentās iestādes, kas atbilst Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1093/2010[39] izstrādātajiem nosacījumiem un darbojas neatkarīgi no maksājumu pakalpojumu sniedzējiem. Pārredzamības nolūkos dalībvalstīm būtu jāpaziņo Komisijai šīs iestādes un jāsniedz to pienākumu apraksts saskaņā ar šo direktīvu. (74) Neskarot klientu tiesības vērsties tiesā, dalībvalstīm būtu jānodrošina viegli pieejama un izmaksu ziņā atbilstīga maksājumu pakalpojumu sniedzēju un patērētāju konfliktu, kas izriet no šajā direktīvā paredzētajām tiesībām un pienākumiem, ārpustiesas atrisināšana. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 593/2008[40] ir noteikts, ka patērētāja aizsardzība, kas noteikta saistošos tās valsts tiesību aktos, kurā patērētājs parasti uzturas, nevar tikt mazināta ar līguma noteikumiem par piemērojamajiem tiesību aktiem. Lai izveidotu efektīvu strīdu risināšanas procedūru, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka maksājumu pakalpojumu sniedzēji ievieš efektīvu patērētāju sūdzību apstrādes procedūru, kuru to klienti var izmantot, pirms strīds tiek nodots risināšanai ārpustiesas procedūrā vai tiesā. Strīdu risināšanas procedūrā būtu jābūt īsiem un skaidri definētiem termiņiem, kuros maksājumu pakalpojumu sniedzējam uz sūdzību jāatbild. (75) Dalībvalstīm būtu jāreglamentē, vai tās kompetentās iestādes, kas ir noteiktas, lai maksājumu iestādēm izsniegtu atļauju, varētu arī būt kompetentās iestādes attiecībā uz ārpustiesas sūdzībām un pārsūdzības procedūrām. (76) Šai direktīvai nevajadzētu skart valstu tiesību aktu noteikumus par sekām attiecībā uz atbildību par neprecizitātēm izraksta formulējumā vai nosūtīšanā. (77) Šai direktīvai nevajadzētu skart noteikumus attiecībā uz maksājumu pakalpojumiem piemērojamo PVN režīmu atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2006/112/EK[41]. (78) Juridiskās noteiktības labad ir lietderīgi izstrādāt pārejas noteikumus, kas ļautu personām, kuras atbilstīgi valsts tiesību aktiem, ar ko transponēta Direktīva 2007/64/EK, pirms šīs direktīvas spēkā stāšanās ir sākušas darbību kā maksājumu iestādes, attiecīgajā dalībvalstī noteiktu laiku turpināt šo darbību. (79) Pilnvaras pieņemt tiesību aktus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 290. pantu būtu jādeleģē Komisijai saistībā ar atsauces uz Ieteikumu 2003/361/EK koriģēšanu, kur šis ieteikums tiek grozīts, un saistībā ar maksājumu pakalpojumu sniedzēja veikta maksājumu darījumu vidējā apjoma, ko izmanto par atsauces vērtību dalībvalstīm, kuras izmanto iespēju nepiemērot licencēšanas prasības (vai kādu to daļu) mazām maksājumu iestādēm, atjaunināšanu inflācijas vai nozīmīgu tirgus notikumu gadījumā. Ir īpaši svarīgi, lai sagatavošanas darba gaitā Komisija pienācīgi apspriestos, tostarp ekspertu līmenī. Komisijai, sagatavojot un izstrādājot deleģētos aktus, būtu jānodrošina vienlaicīga, savlaicīga un atbilstīga attiecīgo dokumentu nosūtīšana Eiropas Parlamentam un Padomei. (80) Lai nodrošinātu šīs direktīvas saskaņotu piemērošanu, Komisijai būtu jāspēj paļauties uz speciālajām zināšanām un atbalstu no EBI, kurai būtu jāizstrādā pamatnostādnes un regulējoši tehniskie standarti par maksājumu pakalpojumu drošības aspektiem, kā arī uz dalībvalstu sadarbību saistībā ar atļautu maksājumu iestāžu pakalpojumu sniegšanu un uzņēmējdarbības veikšanu citās dalībvalstīs. Komisijai būtu jābūt pilnvarotai pieņemt šos regulējošos tehniskos standartus. Šie īpašie uzdevumi ir pilnīgā saskaņā ar EBI lomu un pienākumiem, kas definēti Regulā (ES) Nr. 1093/2010, saskaņā ar kuru EBI ir izveidota. (81) Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķi – proti, vienota maksājumu pakalpojumu tirgus turpmāku integrāciju – nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķas dalībvalstis, jo ir jāsaskaņo liels daudzums atšķirīgu noteikumu, kas šobrīd pastāv dažādo dalībvalstu tiesību sistēmās, un to, ka šos mērķus tādēļ var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā ir paredzēti vienīgi tie pasākumi, kas vajadzīgi šā mērķa sasniegšanai. (82) Saskaņā ar dalībvalstu un Komisijas 2011. gada 28. septembra kopīgo politisko deklarāciju par skaidrojošiem dokumentiem[42] dalībvalstis ir apņēmušās pamatotos gadījumos ziņojumam par saviem transponēšanas pasākumiem pievienot vienu vai vairākus dokumentus, kuros ir paskaidrota saikne starp direktīvas sadaļām un attiecīgajām daļām valsts transponēšanas instrumentos. Attiecībā uz šo direktīvu likumdevējs uzskata, ka šādu dokumentu nosūtīšana ir pamatota. (83) Ņemot vērā Direktīvā 2007/64/EK veicamo izmaiņu daudzumu, ir lietderīgi to atcelt un aizstāt, IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU. I SADAĻA PRIEKŠMETS, DARBĪBAS JOMA UN DEFINĪCIJAS 1. pants Priekšmets 1. Ar šo direktīvu paredz noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalstis izšķir šādas sešas maksājumu pakalpojumu sniedzēju kategorijas: (a) kredītiestādes Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 575/2013[43] 4. panta 1. punkta 1. apakšpunkta nozīmē, tostarp Savienībā izvietotās filiāles minētās regulas 4. panta 1. punkta 17. daļas nozīmē, kuru galvenā mītne atrodas Savienībā vai, ievērojot Direktīvas 2013/36/ES 47. pantu, ārpus tās; (b) elektroniskās naudas iestādes Direktīvas 2009/110/EK 2. panta 1. punkta nozīmē; (c) pasta žiro norēķinu iestādes, kurām atbilstīgi valsts tiesību aktiem ir tiesības sniegt maksājumu pakalpojumus; (d) maksājumu iestādes šīs direktīvas 4. panta 4. punkta nozīmē; (e) Eiropas Centrālā banka un valstu centrālās bankas, kad tās nerīkojas kā monetāras vai citas valsts iestādes; (f) dalībvalstis vai to reģionālās vai vietējās varas iestādes, kad tās nerīkojas kā valsts iestādes. 2. Šajā direktīvā arī paredzēti noteikumi par nosacījumu pārredzamību un informēšanas prasībām attiecībā uz maksājumu pakalpojumiem, kā arī attiecīgām maksājumu pakalpojumu lietotāju un maksājumu pakalpojumu sniedzēju tiesībām un pienākumiem saistībā ar maksājumu pakalpojumu sniegšanu profesionālās darbības vai uzņēmējdarbības veidā. 2. pants Darbības joma 1. Šo direktīvu piemēro maksājumu pakalpojumiem Savienībā, ja gan maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzējs, gan maksājumu saņēmēja maksājumu pakalpojumu sniedzējs atrodas Savienībā, un gadījumos, kad maksājumu darījumā ir iesaistīts tikai viens maksājumu pakalpojumu sniedzējs — tas atrodas Savienībā. 78. pantu un III sadaļu piemēro arī maksājumu darījumiem, ja tikai viens no maksājumu pakalpojumu sniedzējiem atrodas Savienībā, attiecībā uz tām maksājumu darījuma daļām, kas veiktas Savienībā. 2. III sadaļu piemēro maksājumu pakalpojumiem visās valūtās. IV sadaļu piemēro maksājumu pakalpojumiem, ko veic euro vai jebkādā citā tādas dalībvalsts oficiālā valūtā, kura nav eurozonā. 3. Dalībvalstis var pilnībā vai daļēji atkāpties no šīs direktīvas noteikumu piemērošanas Direktīvas 2013/36/ES 2. panta 5. punkta 2.–23. apakšpunktā minētajām iestādēm, izņemot iestādes, kas noteiktas minētā panta 5. punkta 2. un 3. apakšpunktā. 3. pants Darbības jomas nepiemērošana Šī direktīva neattiecas uz: (a) maksājumu darījumiem, ko izdara tikai skaidrā naudā tieši no maksātāja maksājumu saņēmējam bez jebkādiem starpniekiem; (b) maksājumu darījumiem starp maksātāju un maksājumu saņēmēju, ko izdara ar tirdzniecības pārstāvja starpniecību, kurš maksātāja vai maksājumu saņēmēja vārdā ir pilnvarots risināt sarunas vai veikt preču vai pakalpojumu pārdošanu vai pirkšanu; (c) profesionālām darbībām banknošu un monētu fiziskai transportēšanai, tostarp to iekasēšanai, apstrādei un piegādei; (d) bezpeļņas darbības vai labdarības nolūkos veiktiem maksājumu darījumiem, kas ietver skaidras naudas iekasēšanu un piegādi un ko neveic kā profesionālu darbību; (e) pakalpojumiem, kuros maksājumu saņēmējs skaidru naudu kā daļu no maksājumu darījuma nodod maksātājam pēc tam, kad maksājumu pakalpojumu lietotājs tieši pirms maksājumu darījuma izpildes to tiešā veidā ir pieprasījis kā samaksu par preču vai pakalpojumu iegādi; (f) darbībām ar skaidru naudu, ja līdzekļi nav noguldīti maksājumu kontā; (g) maksājumu darījumiem, kas pamatojas uz kādu no turpmāk minētajiem dokumentiem, kuri izrakstīti maksājumu pakalpojumu sniedzējam, lai nodotu līdzekļus maksājumu saņēmēja rīcībā: i. čeki (papīra formā), ko reglamentē saskaņā ar 1931. gada 19. marta Ženēvas Konvenciju par vienotiem tiesību aktiem attiecībā uz čekiem; ii. čeki (papīra formā), kas līdzīgi i) daļā minētajiem čekiem un ko reglamentē to dalībvalstu tiesību akti, kuras nav dalībnieces 1931. gada 19. marta Ženēvas Konvencijā par vienotiem tiesību aktiem attiecībā uz čekiem; iii. maksājumu čeki (papīra formā) saskaņā ar 1930. gada 7. jūnija Ženēvas Konvenciju, kur attiecībā uz vekseļiem un parādzīmēm paredzēts vienots regulējums; iv. parādzīmes (papīra formā), kas ir līdzīgas iii) punktā minētajiem čekiem un ko reglamentē to dalībvalstu tiesību akti, kuras nav dalībnieces 1930. gada 7. jūnija Ženēvas Konvencijā, kur attiecībā uz vekseļiem un parādzīmēm paredzēts vienots regulējums; v. kuponi (papīra formā); vi. ceļojumu čeki (papīra formā); vii. Pasaules Pasta savienības noteiktie pasta pārvedumi (papīra formā); (h) maksājumu darījumiem, ko veic maksājumu vai vērtspapīru norēķinu sistēmā starp norēķinu iestādēm, galvenajiem darījumu partneriem, tīrvērtes iestādēm un/vai centrālajām bankām un citiem sistēmas dalībniekiem, un maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, neskarot 29. pantu; (i) maksājumu darījumiem saistībā ar vērtspapīru aktīvu apkalpošanu, ietverot dividendes, ieņēmumus vai citu sadali, vai izpirkšanu vai pārdošanu, ko veic h) apakšpunktā minētās personas vai ieguldījumu sabiedrības, kredītiestādes, kolektīvu ieguldījumu uzņēmumi vai aktīvu pārvaldīšanas uzņēmumi, kas sniedz ieguldījumu pakalpojumus, vai citas struktūrvienības, kurām atļauts turēt finanšu instrumentus; (j) tehnisko pakalpojumu sniedzēju sniegtajiem pakalpojumiem, kas atbalsta maksājumu pakalpojumu sniegšanu, ja to īpašumā nevienu brīdi nenonāk pārskaitāmie līdzekļi, tostarp datu apstrādei un uzglabāšanai, trasta un privātuma aizsardzības pakalpojumiem, datu un vienību autentiskuma noteikšanai, informācijas tehnoloģiju (IT) un komunikāciju tīklu nodrošināšanai, terminālu un maksājumu pakalpojumiem izmantojamo ierīču nodrošināšanai un uzturēšanai, izņemot maksājumu iniciēšanas pakalpojumus un konta informācijas pakalpojumus; (k) pakalpojumiem, kas balstīti uz konkrētiem instrumentiem, kas izstrādāti konkrētām vajadzībām un ko var izmantot tikai ierobežoti, gan tādēļ, ka tie ļauj konkrētā instrumenta turētājam iegādāties preces vai pakalpojumus vienīgi emitenta telpās vai ierobežotā pakalpojuma sniedzēju tīklā saskaņā ar tiešu komercvienošanos ar profesionālu emitentu, gan arī tādēļ, ka to var izmantot vienīgi ierobežota preču un pakalpojumu klāsta iegādei; (l) maksājumu darījumiem, ko veic elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu sniedzējs, ja darījums kā palīgpakalpojums elektronisko komunikāciju pakalpojumiem nodrošināts tīkla vai pakalpojuma abonementam digitālā satura iegādei neatkarīgi no ierīces, kas izmantota satura iegādei vai patēriņam ar nosacījumu, ka viena maksājumu darījuma vērtība nepārsniedz EUR 50 un maksājumu darījumu kopējā vērtība kādā norēķinu mēnesī nepārsniedz EUR 200; (m) maksājumu darījumiem, ko veic starp maksājumu pakalpojumu sniedzējiem pašu vajadzībām, kā arī starp pārstāvjiem vai filiālēm pašu vajadzībām; (n