LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 191/1

KOMISIJAS PAZIŅOJUMS

Skaidrojošas pamatnostādnes par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1008/2008 – Noteikumi par ES gaisa pārvadātāju īpašumtiesībām un kontroli

(2017/C 191/01)

Saturs

1. Ievads 1

2. Procesuālie aspekti 3

3. Pierādīšanas pienākums 4

4. Valstspiederība 4

5. Īpašumtiesības 4

5.1. Vispārīgā pieeja 4

5.2. Īpašumtiesību jautājumi publiski kotētos uzņēmumos un institucionālie ieguldījumi 6

6. Faktiska kontrole 6

6.1. Vispārīgā pieeja 6

6.2. Novērtēšanas kritēriji 7

6.2.1. Korporatīvā pārvaldība 7

6.2.2. Akcionāru tiesības 8

6.2.3. Finansiālās saiknes starp uzņēmumu un trešās valsts akcionāru 10

6.2.4. Tirdznieciskā sadarbība 10

7. Uzraudzība un iespējamie pasākumi 11

1. IEVADS

1. Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 24. septembra Regula (EK) Nr. 1008/2008 par kopīgiem noteikumiem gaisa pārvadājumu pakalpojumu sniegšanai Kopienā (1) (turpmāk “regula”) ir pamata tiesību akts, ar kuru organizē iekšējo aviācijas tirgu (2). Ar šo regulu reglamentē Kopienas gaisa pārvadātāju licencēšanu, Kopienas gaisa pārvadātāju tiesības veikt gaisa pārvadājumus Kopienā un cenu noteikšanu gaisa pārvadājumiem Kopienā.

2. Regulā jēdziens “Kopienas gaisa pārvadātājs” (turpmāk “ES pārvadātājs”) definēts kā “gaisa pārvadātājs, kuram ir darbības veikšanai derīga licence, kuru kompetentā licencētāja iestāde izdevusi saskaņā ar II nodaļu” (regulas 2. panta 11. punkts). ES pārvadātājam ir tiesības ES veikt gaisa pārvadājumus (regulas 15. panta 1. punkts), jo īpaši pasažieru, kravu un pasta pārvadājumus bez papildu atļaujas saņemšanas.

3. Regulā noteikti nosacījumi ES pārvadātāja darbības licences iegūšanai, tostarp valstspiederības prasība. Regulas 4. pantā noteikts, ka “Dalībvalsts kompetentā licencētāja iestāde piešķir darbības licenci uzņēmumam, ja: (..) f) dalībvalstīm un/vai dalībvalstu valstspiederīgajiem pieder vairāk nekā 50 % uzņēmuma, un šīs dalībvalstis un/vai šie valstspiederīgie uzņēmumu faktiski kontrolē – vai nu tieši, vai netieši ar viena vai vairāku starpniekuzņēmumu palīdzību, izņemot gadījumus, kas paredzēti kādā nolīgumā ar trešo valsti, kura līgumslēdzēja puse ir Kopiena;”.

4. Abi elementi, t. i., dalībvalstu vai to valstspiederīgo īpašumtiesības vairāk nekā 50 % apmērā, kā arī faktiskā kontrole, ir skaidri noteikti un kumulatīvi, t. i., atbilstība šīm abām prasībām jānodrošina nepārtraukti.

5. Trešām valstīm un to valstspiederīgajiem nav tiesību būt par ES pārvadātāja lielāko īpašnieku vai īstenot faktisko kontroli pār ES pārvadātāju, ja vien ES nav vienojusies citādi ar attiecīgo trešo valsti, t. i., attiecīgi (parasti savstarpēji) samazinot īpašumtiesību un kontroles prasības. Ja dalībvalstij un/vai dalībvalstu valstspiederīgajiem vairs nepieder (vairāk nekā 50 %) pārvadātāja uzņēmuma vai dalībvalsts un/vai dalībvalstu valstspiederīgie vairs neīsteno faktisko kontroli pār pārvadātāja uzņēmumu, tas vairs nav tiesīgs turēt licenci un tādējādi vairs nevar izmantot priekšrocības, ko sniedz ES aviācijas tirgus liberalizācija.

6. Par īpašumtiesību un kontroles noteikumu izpildes novērtēšanu pirmām kārtām atbildīga ir kompetentā licencētāja iestāde, kas ir dalībvalsts iestāde, kurai ir tiesības saskaņā ar regulas II nodaļu piešķirt, atteikt, anulēt vai apturēt darbības licenci (regulas 2. panta 2. punkts). Tomēr Komisija arī var veikt savu novērtējumu, pamatojoties uz iegūto informāciju, un pieņemt lēmumu lūgt kompetentajai licencētājai iestādei īstenot piemērotus korekcijas pasākumus vai apturēt vai anulēt darbības licenci (regulas 15. panta 3. punkts).

7. Darbības licences iegūšanas vajadzībām piemērojamās īpašumtiesību un kontroles prasības, kuru pamatā ir valstspiederības kritēriji, ir plaši izplatīta iezīme starptautiskajā aviācijas nozarē, un tās atrodamas arī citos tiesību aktos, ne tikai ES tiesību aktos. Turklāt šāda veida prasības parasti tiek ietvertas arī divpusējos gaisa pārvadājumu pakalpojumu nolīgumos kā nosacījums satiksmes tiesību piešķiršanai. Mūsdienās šādas prasības galvenokārt tiek ieviestas, lai nodrošinātu, ka satiksmes tiesības, kas paredzētas šādos nolīgumos, tiek efektīvi izmantotas iesaistīto pušu labā un ka uzņēmumi (3) no valstīm, kuras nav nolīguma puses, tās neizmanto tieši vai ar meitasuzņēmumu starpniecību. Turklāt šīs prasības neļauj šādiem uzņēmumiem sniegt pakalpojumus pilnībā valstī vai valstu grupā ar tādu meitasuzņēmumu starpniecību, kuri veic uzņēmējdarbību attiecīgajā valstī vai valstu grupā.

8. Komisija 2015. gada 7. decembrī pieņēma Aviācijas stratēģiju Eiropai, kas paredzēta, lai nodrošinātu, ka ES aviācijas nozare saglabā konkurētspēju un gūst labumu no strauji mainīgās un progresējošās pasaules ekonomikas un aviācijas tirgus (4).

9. Aviācijas stratēģijā konstatēts, ka gan ieguldītājiem, gan gaisa pārvadātājiem vajadzīga lielāka skaidrība par regulas piemērošanu attiecībā uz īpašumtiesību un kontroles noteikumiem. Komisija saskaņā ar dalībvalstu un citu ieinteresēto personu vairākkārt paustajām vēlmēm nolēma pieņemt skaidrojošas pamatnostādnes par šo noteikumu piemērošanu.

10. Pēdējos gados Komisija nolūkā noteikt, vai nodrošināta atbilstība Regulas 4. panta f) punkta prasībām, ir veikusi vairākas izmeklēšanas saistībā ar lietām, kurās trešās valsts (t. i., valsts, kas nav ES dalībvalsts) ieguldītājs iegādājies būtisku ES pārvadātāja akciju daļu.

11. Komisija ir pieņēmusi tikai vienu oficiālu lēmumu saistībā ar atbilstību īpašumtiesību un kontroles noteikumiem pēc Swiss Air ieguldījumiem Sabena (turpmāk “Swissair/Sabena lēmums” (5)). Šis lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz Padomes 1992. gada 23. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2407/92 par gaisa pārvadātāju licencēšanu (6) (turpmāk “Regula (EEK) Nr. 2407/92”), kas ir regulas priekštece. Komisija konstatēja, ka saskaņā ar Beļģijas valsts un Swissair noslēgtā līguma noteikumiem Sabena atbilst īpašumtiesību un kontroles noteikumiem, kas paredzēti Regulā (EEK) Nr. 2407/92. Komisija uzskatīja, ka īpašumtiesību un faktiskās kontroles kritēriji jāinterpretē un jāpiemēro Regulas (EEK) Nr. 2407/92 vispārējā kontekstā. Jo īpaši ikviena atsevišķa lieta jāvērtē, ņemot vērā Savienības gaisa pārvadājumu nozares interešu aizsardzības mērķi, kas konkrētāk paredz, ka uzņēmumiem no trešām valstīm nedrīkst atļaut vienpusēji izmantot visas priekšrocības, kuras sniedz Savienības liberalizētais iekšējais gaisa pārvadājumu tirgus. Citiem vārdiem sakot, šie uzņēmumi var gūt labumu no iekšējā tirgus, piedaloties ES pārvadātāja uzņēmumā tikai atbilstoši regulā noteiktajiem īpašumtiesību un kontroles ierobežojumiem.

12. Tālāk Komisija norādīja, “ka jebkurā novērtējumā par sekām, ko rada trešās valsts gaisa pārvadātāja būtiski ieguldījumi Kopienas gaisa pārvadātāja uzņēmumā, būtu jāņem vērā arī plašāks konteksts, kādā šis ieguldījums tiek veikts, un jo īpaši Kopienas aviācijas nozares attiecības ar attiecīgo trešo valsti” (7). Šajā konkrētajā gadījumā plašāko kontekstu iezīmēja notiekošās sarunas starp Kopienu un Šveici par esošo īpašumtiesību un kontroles ierobežojumu atcelšanu uz savstarpējības pamata. Šajā plašākajā kontekstā Komisija uzskatīja, ka līgumiem starp Beļģijas valsti un Swissair“šķiet, būtībā ir pārejas raksturs” (8).

13. Šo pamatnostādņu mērķis ir, pamatojoties uz pieredzi, ko Komisija guvusi, novērtējot lietas pēdējos gados, sniegt norādes par to, kā novērtējama uzņēmumu, kuri piesakās darbības licencei vai kuriem ir darbības licence, atbilstība regulas noteikumiem par īpašumtiesībām un kontroli. Ņemta vērā arī analīze, kas veikta saistībā ar Swissair/Sabena lēmumu, kā arī paraugprakse, kuru izstrādājušas kompetentās licencētājas iestādes valsts līmenī. Šajās pamatnostādnēs izklāstīts, kā Komisija izprot regulu saistībā ar minēto jautājumu un kā, pēc Komisijas uzskatiem, regula būtu jāpiemēro. To mērķis nav noteikt jaunus juridiskus pienākumus, un tās neskar ES Tiesas kompetenci attiecībā uz saistošu interpretāciju.

2. PROCESUĀLIE ASPEKTI

14. Regulas II nodaļā ietverti noteikumi par darbības licenci. Regulas 3. panta 2. punktā noteikts, ka “kompetentā licencētāja iestāde nepiešķir darbības licences vai neuztur tās spēkā, ja nav ievērotas šīs nodaļas prasības”. Prasība attiecībā uz dalībvalstu vai to valstspiederīgo īpašumtiesībām un faktisko kontroli cita starpā veido daļu no prasībām, kuras jāizpilda, lai iegūtu un uzturētu spēkā licenci. Par šīs prasības (abu komponentu) izpildes novērtēšanu pirmām kārtām atbildīga ir kompetentā licencētāja iestāde, kas piešķir darbības licenci gaisa pārvadātājam.

15. Saskaņā ar regulas 8. panta 2. punktu “kompetentā licencētāja iestāde rūpīgi uzrauga atbilstību šīs nodaļas prasībām”. Saskaņā ar regulas 8. panta 7. punktu “kompetentā licencētāja iestāde saistībā ar Kopienas gaisa pārvadātājiem, kurus tā licencējusi, izlemj, vai darbības licence no jauna jāiesniedz apstiprināšanai gadījumos, kad mainījies viens vai vairāki elementi, kas skar Kopienas gaisa pārvadātāja juridisko stāvokli, jo īpaši gadījumos, kad notiek uzņēmumu apvienošanās vai pārņemšana”. Saskaņā ar 8. panta 5. punktu ES gaisa pārvadātājiem iepriekš jāziņo par izmaiņām kompetentajai licencētājai iestādei.

16. Kompetentā licencētāja iestāde var saskarties ar licences pieprasījumu (vai esošās licences pārbaudi) apstākļos, kad kādam citam uzņēmumam, kurš pieder pie tās pašas grupas kā uzņēmums, uz kuru attiecas izskatāmais gadījums, jau ir darbības licence, kuru izsniegusi cita kompetentā licencētāja iestāde. Iestādei, kas izskata šādu gadījumu, būtu pienācīgi jāņem vērā šīs citas iestādes veiktais novērtējums, jo īpaši gadījumā, kad attiecīgā īpašumtiesību struktūra ir tāda pati. Tomēr tai joprojām ir pienākums novērtēt gadījumu pēc būtības saskaņā ar regulas II nodaļas noteikumiem. Labas prakses nolūkā iestādei, kurai ir noteiktas šaubas vai jautājumi par iepriekšējo novērtējumu, būtu jāsazinās ar šo citu iesaistīto iestādi, lai iegūtu vairāk informācijas vai apspriestu jautājumu.

17. Attiecībā uz iespējamo pārbaudi, ko veic Komisija, ir dota atsauce uz regulas 15. panta 3. punktu un 26. panta 2. punktu.

18. Saskaņā ar 15. panta 3. punktu: “Ja Komisija (..) ir secinājusi, ka Kopienas gaisa pārvadātājam izsniegtā darbības licence nav atbilstīga šīs regulas prasībām, tā šos secinājumus pārsūta kompetentajai licencētājai iestādei, kas 15 darbdienās Komisijai nosūta paskaidrojumus. Ja pēc kompetentās licencētājas iestādes paskaidrojumu izskatīšanas Komisija turpina uzskatīt, ka darbības licence nav atbilstīga, vai arī ja no kompetentās licencētājas iestādes nav saņemti nekādi paskaidrojumi, tad tā saskaņā ar 25. panta 2. punktā minēto procedūru pieņem lēmumu lūgt kompetentajai licencētājai iestādei paredzēt piemērotus korekcijas pasākumus vai pārtraukt vai atsaukt [apturēt vai anulēt] darbības licenci. Lēmumā paredz dienu, līdz kurai īsteno šos kompetentās licencētājas iestādes paredzētos korekcijas pasākumus vai darbības. Ja līdz šai dienai nav īstenoti šie korekcijas pasākumi vai darbības, tad [attiecīgais] Kopienas gaisa pārvadātājs zaudē (..) tiesības [ES veikt gaisa pārvadājumus]”.

19. Regulas 26. panta 2. punktā noteikts, ka “Komisija var saņemt visu vajadzīgo informāciju no dalībvalstīm, kuras turklāt atvieglina informācijas saņemšanu no gaisa pārvadātājiem, kurus licencējušas to kompetentās licencētājas iestādes”.

3. PIERĀDĪŠANAS PIENĀKUMS

20. Regulas 8. panta 1. punkta otrajā daļā skaidri noteikts, ka uzņēmumiem, kas pieprasa licenci, ir pienākums pierādīt regulas 4. panta f) punkta un citu prasību izpildi. Tas pats noteikums piemērojams arī pēc licences izsniegšanas gadījumā, kad kompetentajai licencētājai iestādei ir iemesls pārbaudīt, vai minētās prasības joprojām tiek izpildītas.

21. Ieinteresētā uzņēmuma ziņā ir nodrošināt, ka kompetentajai licencētājai iestādei tiek iesniegti pietiekami pierādījumi. Šajā kontekstā jāpatur prātā, ka 10. panta 1. punktā noteikts, ka “lēmumus par iesniegumiem kompetentā licencētāja iestāde pieņem iespējami drīz un ne vēlāk kā trīs mēnešus pēc tam, kad iesniegta visa nepieciešamā informācija, ņemot vērā visus iegūstamos pierādījumus”. Tas nozīmē, ka, neskarot iestādes pienākumu veikt procedūru godprātīgi, uzņēmums vienmēr ir ieinteresēts pēc iespējas drīzāk iesniegt tam pieejamos pierādījumus, jo pretējā gadījumā tā licences pieprasījums var tikt noraidīts.

4. VALSTSPIEDERĪBA

22. Dalībvalsts valstspiederība var būt tikai fiziskām personām. Attiecībā uz uzņēmumu, kurš daļēji vai pilnīgi pieder vienai vai vairākām starpniekstruktūrām, kas nav fiziskas personas, un/vai kura faktisko kontroli daļēji vai pilnīgi īsteno šāda(-as) starpniekstruktūra(-as), Komisija uzskata, ka regulas 4. panta f) punktā noteiktā valstspiederības prasība ir jāsaprot kā prasība, kas attiecas uz fiziskām personām, kurām pieder šīs starpniekstruktūras un/vai kuras īsteno faktisko kontroli pār šīm starpniekstruktūrām īpašumtiesību un kontroles līnijas pēdējā līmenī.

23. Regulas 4. panta f) punktā noteikts, ka “(..) dalībvalstu valstspiederīgajiem pieder vairāk nekā 50 % uzņēmuma, un (..) šie valstspiederīgie uzņēmumu faktiski kontrolē (..)”.

24. Var rasties daži sarežģījumi, ja attiecīgajai personai ir vairāk nekā viena valstspiederība un dalībvalsts valstspiederība nav izcelsmes valsts valstspiederība. Principā katras dalībvalsts ziņā ir paredzēt nosacījumus tās valstspiederības iegūšanai un zaudēšanai. Tomēr, kā liecina ES Tiesas iedibinātā judikatūra (9), dalībvalstīm, īstenojot savu kompetenci valstspiederības jomā, pienācīgi jāņem vērā Savienības tiesību akti. Citiem vārdiem sakot, nosacījumus un kārtību attiecībā uz dalībvalstu pilsonības iegūšanu un zaudēšanu reglamentē ar atsevišķu dalībvalstu valsts tiesību aktiem, pienācīgi ņemot vērā Savienības tiesību aktus.

25. Dalībvalstīm prerogatīva piešķirt valstspiederību jāizmanto, īstenojot lojālu sadarbību ar citām dalībvalstīm un ES (Līguma par Eiropas Savienību (LES) 4. panta 3. punkts). Būtu jāņem vērā normas un pienākumi, kas tām jāpilda saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, un kritēriji, kurus dalībvalstis parasti izmanto, lai izstrādātu savus tiesību aktus par valstspiederību. Šo principu ievērošanas labad jo īpaši nepieciešama īsta saikne starp pieteikuma iesniedzēju un valsti vai tās valstspiederīgajiem.

5. ĪPAŠUMTIESĪBAS

5.1. Vispārīgā pieeja

26. Attiecībā uz īpašumtiesībām regulas 4. panta f) punktā noteikts, ka kompetentā licencētāja iestāde piešķir darbības licenci uzņēmumam, ja “dalībvalstīm un/vai dalībvalstu valstspiederīgajiem pieder vairāk nekā 50 % uzņēmuma”.

27. Komisija uzskata šo īpašumtiesību prasību par izpildītu, ja dalībvalstīm un/vai dalībvalstu valstspiederīgajiem pieder vismaz 50 % plus viena akcija no attiecīgā uzņēmuma kapitāla.

28. Šajā kontekstā Komisija ar jēdzienu “kapitāls” saprot uzņēmuma pašu kapitālu. Tādējādi, novērtējot atbilstību īpašumtiesību prasībai, ir būtiski noteikt, kurš uzņēmuma kapitāls kvalificējams kā pašu kapitāls.

29. Sabena/Swissair lēmumā Komisija norādīja, ka uz jautājumu, vai konkrētais kapitāla veids kvalificējams kā pašu kapitāls, atbilde var tikt sniegta tikai, ņemot vērā katru atsevišķu gadījumu un visus attiecīgos apstākļus. Tomēr, ja kapitāls nedod tā turētājam kādu no šādām divām tiesībām pietiekamā apmērā, tad to parasti neņem vērā 4. panta f) punktā minētās uzņēmuma īpašumtiesību situācijas noteikšanā: a) tiesības piedalīties tādu lēmumu pieņemšanā, kas ietekmē uzņēmuma darbību; b) tiesības saņemt atlikušās peļņas daļu vai likvidācijas gadījumā – uzņēmuma atlikušos aktīvus pēc visu citu saistību izpildes (citiem vārdiem sakot, akcijas atspoguļo parastas uzņēmējdarbības risku un ienesīgumu).

30. Lai gan kompetentajai licencētājai iestādei būtu vienmēr detalizēti jāanalizē sarežģītas struktūras, Komisija uzskata, ka detalizēta analīze jo īpaši ir jāveic tad, kad pastāv šādi aspekti: a) ir dažādu kategoriju akcijas ar dažādām vērtībām un raksturojumiem; b) ir garantijas vai iespējas, kas apdraud pašu kapitāla akciju kategorijas raksturlielumu efektivitāti (10); c) ir institucionālie ieguldītāji un galīgais faktiskais īpašnieks saskaņā ar 44. punktu nevar tikt tūlītēji noteikts.

31. Kā izriet no 22. punkta, Komisija uzskata, ka tāda uzņēmuma īpašumtiesības, kura akcijas pieder citai struktūrai (personai, kas nav fiziska persona (turpmāk “starpniekstruktūra”)), jāvērtē, ņemot vērā to personu valstspiederību (vai valstu identitāti), kam pieder akcijas šajā citā struktūrā.

32. Šajā kontekstā 22.–24. punktā minētie apsvērumi tādā pašā veidā attiecas uz akcijām, kas pieder starpniekstruktūrai.

33. Īpašas problēmas var rasties, ja ES akcionāru daļa starpniekstruktūrā un starpniekstruktūras daļa gaisa pārvadātāja uzņēmumā ir mazāka par 100 % attiecīgo akciju.

34. Kā piemēru var minēt šādu gadījumu: ES akcionāriem pieder 55 % A uzņēmuma (pārējās akcijas pieder trešām valstīm vai trešās valsts valstspiederīgajiem (turpmāk “trešās valsts akcionāri”)), savukārt A uzņēmumam pieder 60 % B pārvadātāja uzņēmuma, bet pārējie 40 % akciju paketes B pārvadātāja uzņēmumā pieder trešās valsts akcionāriem.

35. Šajā gadījumā jānoskaidro, vai ES akcionāriem “pieder vairāk nekā 50 % uzņēmuma”.

36. Kā skaidrots 28. punktā, “īpašumtiesības” nozīmē tiesības piedalīties tādu lēmumu pieņemšanā, kas ietekmē uzņēmuma darbību, kā arī finansiālās tiesības, proti, tiesības saņemt atlikušās peļņas daļu vai likvidācijas gadījumā – uzņēmuma atlikušos aktīvus pēc visu citu saistību izpildes.

37. Saistībā ar tiesībām piedalīties tādu lēmumu pieņemšanā, kas ietekmē uzņēmuma darbību, iepriekš aprakstītā situācija parasti būtu jāuzskata par atbilstīgu regulas 4. panta f) punktam, ja visām iesaistītajām akcijām ir vienādas balsstiesības un nav īpašu vienošanos, kuras neļauj ES akcionāriem kontrolēt balsstiesības, ko A uzņēmums īsteno attiecībā uz B uzņēmumu vairākuma akciju paketes dēļ.

38. Attiecībā uz finansiālajām tiesībām būtu jāpievērš uzmanība tam, ka pat tad, kad attiecīgā pārvadātāja daļa tieši pieder ES akcionāriem, nevis starpniekstruktūrai, uz šādām tiesībām var attiekties īpašas iekšējās vienošanās. Tajās var būt noteiktas trešās valsts akcionāru privilēģijas attiecībā pret ES akcionāriem. Kā skaidrots Swissair/Sabena gadījumā, šādas situācijas nav jāuzskata par neatbilstīgām regulas 4. panta f) punktam ar noteikumu, ka ES akcionāram “pietiekamā apmērā” ir attiecīgās (finansiālās) tiesības.

39. Šie paši principi būtu jāpiemēro, kad finansiālās tiesības ietekmē tas, ka ES akcionāru dalība pārvadātāja uzņēmumā notiek caur starpniekstruktūru un ka dalība katrā posmā ir mazāka nekā 100 % akciju kapitāla.

40. Ja iepriekš minētajā piemērā peļņu, ko sadala B pārvadātājs, un ieņēmumus, kas gūti no atlikušajiem aktīviem B uzņēmuma likvidācijas gadījumā, uzkrāj ES akcionāri proporcionāli mazinātajām akcijām (ja A uzņēmumā un B pārvadātāja uzņēmumā visas akcijas ir vienas kategorijas), finansiālās tiesības joprojām var uzskatīt par pietiekamām regulas 4. panta f) punkta prasību izpildes nolūkā.

41. Tomēr šādi gadījumi būtu jāizskata atsevišķi, ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši visas vienošanās, kas ietekmē attiecīgās tiesības un saistības.

42. Iepriekš minētā novērtējuma veikšanai licences turētājiem vai pieteikuma iesniedzējiem būtu jāsniedz licencētājai iestādei pierādījums par tiesībām, kas piesaistītas dažādām akciju kategorijām, kā arī par akciju galīgo faktisko īpašnieku.

5.2. Īpašumtiesību jautājumi publiski kotētos uzņēmumos un institucionālie ieguldījumi

43. Īpašas problēmas saistībā ar īpašumtiesību prasības novērtēšanu varētu rasties attiecībā uz uzņēmumiem, kuri ir publiski kotēti akciju tirgū vai kuri ir ieguldījumu sabiedrību īpašumā, jo akciju pakete var katru dienu mainīties un var būt vairākas īpašumtiesību pakāpes. Uzņēmumam būtu jāspēj katrā posmā pierādīt, ka akciju vairākums pieder ES akcionāriem.

44. Ja akcijas pieder nominālajam akcionāram, trastam, fondam vai citiem institucionāliem ieguldītājiem, īpašumtiesību prasība var būt izpildīta, ja nominālais akcionārs, uzticības persona vai cits reģistrēts īpašnieks ir dalībvalsts vai dalībvalsts valstspiederīgais. Tomēr būtu jāņem vērā visi elementi, kas varētu norādīt, ka no ekonomiskā viedokļa īpašnieks ir cita persona, t. i., iepriekš minēto tiesību galīgais saņēmējs. Tas jo īpaši būs atkarīgs no līgumiem vai citām vienošanām, kas ir saistošas minētajiem institucionālajiem ieguldītājiem.

6. FAKTISKA KONTROLE

6.1. Vispārīgā pieeja

45. Regulas 4. panta f) punktā noteikts, ka kompetentā licencētāja iestāde piešķir darbības licenci uzņēmumam, ja “dalībvalstis un/vai šie [dalībvalstu] valstspiederīgie uzņēmumu faktiski kontrolē”.

46. Jēdziens “faktiska kontrole” regulas 2. panta 9. punktā ir definēts šādi: “attiecības, ko veido tiesības, līgumi vai citi līdzekļi, kas atsevišķi vai kopā un sakarā ar attiecīgiem faktiskiem vai juridiskiem apsvērumiem dod iespēju tieši vai netieši izšķiroši ietekmēt uzņēmumu, jo īpaši ar: a) tiesībām izmantot visus uzņēmuma aktīvus vai daļu no tiem; b) tiesībām vai līgumiem, kas piešķir izšķirošu ietekmi uz uzņēmumu vadības struktūru sastāvu, balsošanu vai lēmumiem vai kā citādi izšķiroši ietekmē uzņēmuma darbību;”.

47. Kā skaidrots Swissair/Sabena lēmumā, šis noteikums paredz novērtēt dalībvalstu un/vai to valstspiederīgo statusu attiecībā uz to, vai kopumā tiem ir izšķiroša ietekme uz attiecīgā uzņēmuma pārvaldību tā, ka tā pārsniedz trešās valsts akcionāru ietekmi. Šajā analīzē izmanto informāciju par iespējām, kas ES akcionāram pieejamas, lai pozitīvi ietekmētu uzņēmuma stratēģiskos darbības lēmumus.

48. Stratēģiskie darbības lēmumi jo īpaši attiecas uz augstākā līmeņa vadītāju iecelšanu, budžeta un/vai uzņēmējdarbības plāna apstiprināšanu un būtiskiem ieguldījumiem vai tirgum raksturīgām tiesībām.

49. Šajā kontekstā vispirms būtu jānosaka, kur šādi lēmumi tiek pieņemti un ar kādiem noteikumiem. Tas ietver uzņēmuma korporatīvās pārvaldības analīzi, kas jāveic, ņemot vērā uzņēmuma darbību kopumā.

50. Otrajā posmā būtu jāņem vērā citi aspekti, kas spēj ietekmēt lēmumu pieņemšanu par svarīgiem stratēģiskiem darbības jautājumiem. Šie aspekti ietver akcionāra tiesības, finansiālās saiknes un tirdzniecisko sadarbību starp uzņēmumu un jebkuru trešās valsts akcionāru. Sīkākas norādes par šiem novērtēšanas kritērijiem sniegtas turpmāk. Tomēr nav iespējams sagatavot pilnīgu tādu elementu sarakstu, kas varētu būt svarīgi attiecīgajā gadījumā. Tāpēc citi šeit neminēti elementi arī var būt svarīgi atkarībā no izskatāmā gadījuma apstākļiem.

51. Kā skaidrots Swissair/Sabena lēmumā, faktiska kontrole jāīsteno tikai dalībvalstīm vai to valstspiederīgajiem. Tas neapšaubāmi tā nav gadījumā, kad dalībvalstīm vai to valstspiederīgajiem ir tikai veto tiesības, bet nav tiesību, kas ļautu pozitīvi ietekmēt attiecīgā uzņēmuma pārvaldību.

52. Var būt vairāki faktori, kas veicina ES akcionāru pozitīvas ietekmes nodrošināšanu, piemēram, iniciatīvas pilnvaras vai mehānismi, kas saistīti ar agrīnu vai privileģētu piekļuvi uzņēmuma informācijai.

53. Iepriekš izklāstītie vispārīgie principi jāpiemēro, ņemot vērā visus apsvērumus par attiecīgo faktu vai tiesību aktu. Katrs atsevišķs gadījums jānovērtē atsevišķi pēc būtības.

54. Gadījumi, kuros nepieciešama analīze saistībā ar regulas 4. panta f) punktu, bieži vien ietver arī Padomes 2004. gada 20. janvāra Regulas (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (11) (turpmāk “Apvienošanās regula”) piemērošanu, ņemot vērā minētās regulas noteikumus. Tā kā attiecīgajās regulās iekļautajās kontroles definīcijās vērojamas dažas līdzības, šķiet lietderīgi pievienot turpmākos skaidrojumus.

55. Pirmkārt, ir svarīgi atzīmēt, ka attiecībā uz ES akcionāru jēdziens “kopīga kontrole” Apvienošanās regulas nolūkā un jēdziens “faktiska kontrole” regulas izpratnē nav savstarpēji izslēdzoši jēdzieni, kā izriet no Swissair/Sabena lēmuma.

56. Otrkārt, regulas 4. panta f) punktā noteiktā kontroles prasība nav izpildīta, ja trešās valsts akcionārs patur vienpersonisku kontroli pār uzņēmumu (12). Šādā gadījumā ES akcionāri būtībā nevar īstenot faktisku kontroli pār uzņēmumu regulas izpratnē.

57. Tā kā jautājumos, kurus, no vienas puses, izvirza Apvienošanās regula un, no otras puses, regulas īpašumtiesību un kontroles prasība, vērojamas vairākas līdzības, neatkarīgi no atšķirībām starp abiem režīmiem Komisija attiecīgā gadījumā paralēli novērtē gadījumus atbilstoši abiem režīmiem. Šajā nolūkā Komisijas atbildīgie dienesti, protams, cieši sadarbosies.

6.2. Novērtēšanas kritēriji

58. Nav iespējams paredzēt norādījumus visiem iespējamajiem uzņēmuma kontroles gadījumiem, ņemot vērā arī atšķirības starp valstu noteikumiem korporatīvās pārvaldības jomā. Jebkāds novērtējums jāveic atbilstoši katram atsevišķam gadījumam, ņemot vērā juridisko un faktisko stāvokli katrā atsevišķā gadījumā.

59. Šajā kontekstā šajās pamatnostādnēs sniegti daži vispārīgi novērtēšanas principi un uzsvērti daži jautājumi, kuri var radīt bažas un saistībā ar kuriem nepieciešama detalizētāka analīze, piemērojot faktiskās kontroles kritēriju (13).

6.2.1. Korporatīvā pārvaldība

60. Faktiskās kontroles novērtēšanas pirmais posms ietver uzņēmuma korporatīvās pārvaldības analīzi. Korporatīvā pārvaldība šajā kontekstā ir procesi un procedūras, ko uzņēmums izmanto, lai pieņemtu ar savas darbības vadību saistītus lēmumus.

61. Korporatīvās pārvaldības analīzē būtu jāņem vērā pieejamie juridiskie un faktiskie elementi.

62. Šajā analīzē būtu jānosaka uzņēmuma lēmumu pieņēmējas struktūras, to kompetence un sastāvs, saistītie noteikumi par iecelšanu amatā, ievēlēšanu, atalgojumu un atbrīvošanu, kāda veida lēmumus tās pieņem, to lēmumu pieņemšanas procedūras, tostarp kvorumam piemērojamās prasības un balsošanas noteikumi (balsu vairākums, vienprātība), jebkādas citām struktūrām piešķirtas priekšrocības (piemēram, attiecībā uz priekšlikumiem, izvirzīšanu amatam, konsultācijām, saistošiem vai nesaistošiem atzinumiem, ieteikumiem, piekrišanu).

63. Šai analīzei būtu jāaptver visas lēmumu pieņēmējas struktūras, jo īpaši akcionāru pilnsapulce, izpildstruktūra (piemēram, direktoru padome, valde), kontroles struktūras (piemēram, uzraudzības padome), galvenais personāls (vadošie darbinieki, kuriem ir tiesības pieņemt ar darbības vadību saistītus lēmumus) un iekšējās komitejas (konsultatīvās vai citas).

64. Analīzē būtu jānovērtē, kā dalībvalstis un/vai to valstspiederīgie ir pārstāvēti lēmumu pieņēmējās struktūrās un kā to tiesības, kas pieejamas šajā kontekstā, ļauj tiem noteikt stratēģiskus lēmumus, ņemot vērā procedūru, saskaņā ar kuru tie tiek pieņemti. Šajā kontekstā analīzē būtu arī jāaplūko kvorums, kas nepieciešams lēmumu pieņemšanai.

65. Saistībā ar lēmumu pieņemšanu īpaši svarīgi ir analizēt trešās valsts akcionāru veto tiesības. Plašas šo akcionāru veto tiesības jautājumos, kas būtiski darbības vadībai, var ietekmēt ES akcionāru spēju īstenot faktisko kontroli pār uzņēmumu. Tādēļ katrā atsevišķā gadījumā būtu jāveic ES un trešās valsts akcionāru attiecīgo tiesību sīkāks visaptverošs novērtējums.

66. Attiecīgā akcionāra spēja uzlikt veto noteiktiem lēmumiem ne vienmēr nozīmē, ka šim akcionāram ir faktiskā kontrole. Būtu jāpārbauda, vai šīs veto tiesības skar tikai noteiktus ierobežotas nozīmes lēmumus vai galvenos stratēģiskos lēmumus. Dažādu akcionāru tiesību vispārējā novērtējumā jānoskaidro, vai dalībvalstīm vai to valstspiederīgajiem ir izšķiroša ietekme uz stratēģisko darbības lēmumu pieņemšanu, kā skaidrots 47. punktā. Šāds vispārējs novērtējums, kura pamatā ir daudzējādi faktori, būtu jāveic katrā atsevišķā gadījumā.

67. Trešās valsts akcionāram var būt veto tiesības, kuru dēļ ne vienmēr ES akcionārs zaudē faktisko kontroli.

68. Viens iespējamais scenārijs paredz, ka trešās valsts akcionāru veto tiesības ir nepieciešamas un samērīgas ar mērķi aizsargāt mazākuma ieguldījumu vērtību. Parasti šādas veto tiesības būs saistītas ar grozījumiem statūtos vai līdzīgos dibināšanas dokumentos, kapitāla palielināšanu vai samazināšanu, tādu obligāciju emisiju, kuras var konvertēt akcijās, tādu tiesību izmaiņām, kas saistītas ar akcijām, iekļaušanu biržas sarakstā vai publisko piedāvājumu, dividenžu sadali, darbības pārtraukšanu vai būtiskām darbības izmaiņām, lēmumiem par apvienošanos, sadalīšanu vai likvidēšanu. Šajā ziņā tas nenozīmē, ka ES akcionāriem nav faktiskās kontroles.

69. Padziļinātāks novērtējums varētu būt jāveic gadījumos, kad trešās valsts akcionāru veto tiesības attiecas uz citiem aspektiem, jo īpaši lēmumiem, kas var būtiski ietekmēt vai bloķēt uzņēmuma darbības vadību, piemēram, aktīvu iegādi, ieguldījumus, finanšu instrumentu, piemēram, garantiju vai aizdevumu, pagarināšanu vai apstiprināšanu, līgumus, darījumus ar personām, kuras saistītas ar uzņēmumu vai kādu no akcionāriem.

70. Elementi, kas var būt par iemeslu šādai padziļinātai novērtēšanai, atkarībā no pieņemamā lēmuma priekšmeta, piemēram, ir šādi: izšķirošās balsis, vienprātīgi pieņemamie lēmumi, trešās valsts akcionāru tiesības izvirzīt personas noteiktiem (svarīgiem) amatiem, prasība, ka pirms (svarīgu) lēmumu pieņemšanas šiem akcionāriem jāsagatavo priekšlikumi vai ieteikumi, atrunas, kurās paredzēts, ka pēc šo akcionāru pieprasījuma balsošana nenotiek, kolektīvs balsojums u. c.

71. Attiecībā uz lēmumiem, kas pieņemti uzņēmuma akcionāru sapulcēs, var būt jāņem vērā akcionāru struktūra, akcionāru sapulču apmeklējums un balsošanas modeļi šajās sapulcēs. Gadījumos, kad uzņēmuma īpašumtiesību sadalījums ir plašs un viens trešās valsts akcionārs ir viens no lielākajiem akcionāriem, šis akcionārs var atrasties tādā stāvoklī, kurā par viņa priekšlikumiem jābalso pat tad, ja viņa daļa ir būtiski mazāka nekā 50 %. Tādējādi var būt jāvērtē dalībvalstu akcionāru apmeklējuma rādītājs akcionāru sapulcēs un šo akcionāru balsošanas modeļi, lai noteiktu, vai tie de facto īsteno faktisku kontroli pār uzņēmumu.

72. Jo īpaši kompetentajai licencētājai iestādei padziļināta analīze parasti ir jāveic, kad trešās valsts vai trešās valsts valstspiederīgā akciju daļa uzņēmumā pārsniedz 30 %. Gadījumos, kad uzņēmuma īpašumtiesību sadalījums ir plašs un viens trešās valsts akcionārs ir viens no lielākajiem akcionāriem, novērtējums var būt nepieciešams arī mazākām akciju daļām.

73. Šajā kontekstā nozīme var būt arī tam, vai personām, kuras uzņēmumā ieņem galvenos amatus, ir saiknes ar trešās valsts akcionāru. Tomēr tas neattiecas uz šo personu valstspiederību. To valstspiederībai pašai par sevi nav indikatīvas nozīmes, nosakot, vai dalībvalstis un/vai to valstspiederīgie īsteno faktisku kontroli pār uzņēmumu, vēl jo mazāk tādā pasaules mēroga nozarē kā aviācija. Nozīme var būt tikai tam, vai dalībvalstis un/vai to valstspiederīgie kontrolē procesus, kuru rezultātā tiek pieņemti svarīgi lēmumi, tostarp tādi, ar kuriem ieceļ vai atlaiž galvenos darbiniekus.

6.2.2. Akcionāru tiesības

74. Faktiskās kontroles novērtēšanas kontekstā ir jānovērtē akcionāru tiesības, jo trešās valsts akcionāriem piederošas plašas tiesības var radīt de facto situāciju, kurā tie, nevis ES akcionārs(-i), īsteno faktisku kontroli pār uzņēmumu, iespējams, izmantojot ietekmi, kas trešās valsts akcionāriem ir pār ES akcionāriem. Tas var būt saistīts, piemēram, ar spēju panākt piekāpšanos jautājumos, kurus no pirmā acu uzmetiena un ņemot vērā pieņemto korporatīvo pārvaldību, šķiet kontrolē ES akcionārs(-i).

75. Turpmāk ir minēti daži piemēri, kas attiecas uz akcionāru tiesībām, kuras parasti ir vērts rūpīgāk pārbaudīt.

6.2.2.1. Tiesības uzlikt veto akciju nodošanai

76. Sīkāk būtu jāpārbauda trešās valsts akcionāra tiesības uzlikt veto dalībvalsts akcionāram piederošu uzņēmuma akciju nodošanai. Bieži vien pēc trešās valsts akcionāra ieguldījumu veikšanas ir laikposms, kurā jebkuras personas akciju nodošana nav atļauta vai ir atļauta tikai pēc vienošanās ar otru personu. Kamēr šis laikposms nepārsniedz ierasto praksi nozarē, to parasti var uzskatīt par ieguldījumu stabilitātes nodrošinājumu un tāpēc par tādu, kas neietekmē stāvokli faktiskās kontroles ziņā. Tomēr pat šādos gadījumos varētu būt rūpīgāk jāpārbauda konkrētie apstākļi. Jo īpaši, ja ierobežojums tiek piemērots tikai trešās valsts akcionāra labā, tas var norādīt uz nelīdzsvarotību tādā ziņā, ka ES akcionāri ievērojamā apmērā var būt atkarīgi no viņa, turpretim viņš no tiem var arī nebūt atkarīgs.

6.2.2.2. Pirmpirkuma tiesības

77. Pirmpirkuma tiesības ir tiesības, kas esošajam akcionāram dod iespēju pirmajam iegādāties akcijas, ja cits akcionārs vēlas tās pārdod. Pirmpirkuma tiesības ir vispārpieņemta darbības prakse un, ja tās nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai aizsargātu akcionāru ieguldījumus, nerada kādus īpašus jautājumus saistībā ar faktisko kontroli. Tomēr dažu veidu pirmpirkuma tiesībām var būt līdzīga ietekme kā veto tiesībām attiecībā uz akciju nodošanu. Tas tā varētu būt gadījumā, kad trešās valsts akcionāram ir tiesības noteikt attiecīgo akciju pārdošanas cenu.

6.2.2.3. Trešās valsts akcionāra tiesības pārdot savas akcijas

78. Lai aizsargātu savu ieguldījumu vērtību un aizsargātu savu ietekmi uzņēmumā pret tās mazināšanos, mazākuma akcionāri bieži vienojas par kāda veida pārdošanas iespēju. Šāda pārdošanas iespēja dod attiecīgajam mazākuma akcionāram tiesības pārdot savas akcijas atpakaļ uzņēmumam (gaisa pārvadātājam) vai attiecīgā gadījumā pārdot tās pārējiem akcionāriem par noteiktu cenu. Šādā gadījumā vispārējā faktiskās kontroles novērtējumā būtu jāņem vērā šādas pirmpirkuma tiesības.

79. Ja šāda pārdošanas iespēja ir piešķirta trešās valsts akcionāram, tā var ietekmēt ES akcionāra(-u) faktisko kontroli, jo trešās valsts akcionāra aiziešana varētu finansiāli un komerciāli destabilizēt uzņēmumu. Tas varētu radīt situāciju, kurā trešās valsts akcionāram ir ietekme uz ES akcionāru(-iem) tādā apmērā, ka ES akcionārs(-i) nespēj saglabāt faktisko kontroli.

80. Pārdošanas iespējas ietekme būs atkarīga no piemērojamajiem nosacījumiem, kuri tādēļ būtu rūpīgi jāpārbauda. Ļoti tālejoša pārdošanas iespēja, kuru trešās valsts akcionārs var izmantot daudzos gadījumos, var ļaut tam panākt piekāpšanos no uzņēmuma vai pārējiem akcionāriem tādos jautājumos, par kuriem trešās valsts akcionārs parasti nevar lemt vai uzlikt veto. Īpaši jautājumi nerodas tad, ja pārdošanas iespēja aprobežojas ar to, kas ir nepieciešams un samērīgs nolūkā aizsargāt trešās valsts akcionāru pret tā akciju vērtības mazināšanu, savukārt citos gadījumos nepieciešama pamatīgāka pārbaude.

6.2.2.4. Tiesības iegādāties papildu akcijas

81. Pirkšanas iespējas vai konvertēšanas iespējas ļauj trešās valsts akcionāram vai nu nopirkt vairāk uzņēmuma akciju, vai arī konvertēt parādu vai kvazikapitālu akcijās. Jebkuras papildu balsošanas vai citas tiesības, kuras šāds akcionārs varētu iegūt pirkšanas iespējas vai konvertēšanas iespējas rezultātā, būtu jāpārbauda saistībā ar to iespējamo ietekmi uz faktisko kontroli pār uzņēmumu.

6.2.2.5. Ieguldījumu nosacījumi

82. Ja trešās valsts akcionārs veic ieguldījumus ar nosacījumiem, to ietekme uz faktisko kontroli varētu būt rūpīgi jāpārbauda. Lai gan īpaši jautājumi nerodas tad, ja nosacījumi ir nepieciešami un samērīgi nolūkā aizsargāt ieguldījumu vērtību, citi nosacījumi varētu būt jāpārbauda padziļināti.

83. Nosacījumi, kas saistīti ar regulatīvajām atļaujām vai citiem jautājumiem, kurus var uzskatīt par sabiedriskās politikas uzdevumos ietilpstošiem, parasti neietekmēs faktisko kontroli.

84. Nosacījumiem, ko trešās valsts akcionārs izvirza attiecībā uz uzņēmuma finanšu jautājumiem, piemēram, gada pārskatu revīziju, maksātspēju, parādu pārstrukturēšanu vai apspriešanos par galvenajiem jautājumiem pirms ieguldījumu pabeigšanas, parasti nevajadzētu ietekmēt faktisko kontroli, jo tie attiecas uz uzņēmuma finansiālo situāciju pirms ieguldījumu veikšanas un tādējādi uz trešās valsts akcionāra ieguldījumu vērtību.

85. Ieguldījumu nosacījumi, kas ir jo īpaši saistīti ar uzņēmuma uzņēmējdarbības plānu, galveno darbinieku iecelšanu vai sadarbības līguma noslēgšanu, var de iure vai de facto pilnīgi vai daļēji ierobežot uzņēmuma lēmumu pieņēmēju struktūru pilnvaras. Izvirzītie nosacījumi būtu jāņem vērā vispārējā faktiskās kontroles novērtējumā. Var būt gadījumi, kad trešās valsts akcionārs svarīgus stratēģiskos lēmumus izvirza kā nosacījumu savu ieguldījumu veikšanai tādā veidā, ka esošā ietekme uzņēmuma lēmumu pieņēmējās struktūrās, kas ES akcionāriem pieejama saskaņā ar noslēgtajiem līgumiem, zaudē savu efektivitāti. Šis jautājums ir jāizskata vispārējā kontekstā, jo īpaši ņemot vērā precīzus līdzekļus un procedūras, ar kuru palīdzību ES akcionāram tiek dotas tiesības īstenot savu ietekmi uzņēmumā.

6.2.3. Finansiālās saiknes starp uzņēmumu un trešās valsts akcionāru

86. Jautājums par to, vai trešās valsts akcionāra finansiālo iemaksu rezultātā dalībvalstu akcionāri zaudē faktisko kontroli, ir jānovērtē, ņemot vērā, kādu finansiālo atkarību šīs iemaksas rada konkrētajā gadījumā. Šāda atkarība var nozīmēt, ka dalībvalstu akcionāri de facto pilnīgi vai daļēji zaudē spēju ietekmēt uzņēmuma darbību ar tā lēmumu pieņēmēju struktūru starpniecību. Šādām situācijām raksturīgi ir gadījumi, kad tādēļ, ka uzņēmums ir atkarīgs no trešās valsts akcionāra nodrošinātā vai uzturētā finansējuma, trešās valsts akcionārs ir situācijā, kurā tas panāk piekāpšanos stratēģiskajās jomās, lai gan dalībvalstu akcionāram juridiski būtu līdzekļi atteikt šādu piekāpšanos.

87. Lai novērtētu finansiālās atkarības pakāpi, vispirms būtu jānosaka, vai trešās valsts akcionārs ir ieguldījis uzņēmuma finansēšanā proporcionāli tā akciju paketei (14). Šādā gadījumā un ja vien nav kādu īpašu apstākļu, var uzskatīt, ka trešās valsts akcionārs nav guvis lielāku ietekmi pār uzņēmuma darbību, nekā to paredz tiesības, kas tam pieder attiecībā uz uzņēmuma darbību un izriet no iegādātajām akcijām un noslēgtajiem līgumiem.

88. Šajā novērtējumā trešās valsts akcionāra iemaksu līmenis būtu jāsalīdzina ar iemaksām, ko veic citi akcionāri un ārpus uzņēmuma esošie avoti. Būtu jāņem vērā visi finansēšanas veidi plašākā nozīmē, piemēram, kapitāla palielināšana, aizņēmumi, garantijas, obligācijas, parāda atlaišana, galvojumi (15) un dotācijas. Būtu jāņem vērā ne tikai iemaksas, ko trešās valsts akcionārs veic pēc ieguldījumiem, bet arī iemaksas, ko esošie akcionāri un ārējie avoti nodrošināja, lai sagatavotos uzņēmuma akciju pārdošanai (pārdošanai, kuras rezultātā uzņēmuma ienāca trešās valsts akcionārs).

89. Ja trešās valsts akcionārs ir ieguldījis uzņēmuma finansēšanā tādā apmērā, kas pārsniedz tā akciju paketei atbilstošo apjomu, tas būtu jāņem vērā vispārējā novērtējumā.

6.2.4. Tirdznieciskā sadarbība

90. Tirdznieciskā sadarbība var būt operatīva sadarbība starp diviem uzņēmumiem (gaisa pārvadātājiem), piemēram, kodu koplietošana, vai var būt kopuzņēmuma veidā vai kā preču un pakalpojumu pirkšana un pārdošana starp trešās valsts akcionāru un uzņēmumu.

91. Trešās valsts akcionārs iegūs ietekmi pār uzņēmumu tādā apmērā, kādā uzņēmums ir atkarīgs no šādas sadarbības ar trešās valsts akcionāru. Tādējādi, ja pastāv šāda sadarbība, ir jānovērtē, vai attiecīgā atkarība ir tāda, ka trešās valsts partneris var piespiest ES akcionāru atbalstīt stratēģiskus lēmumus.

92. Daži sadarbības līgumi var ietvert īpašus lēmumu pieņemšanas procesus, ar kuru palīdzību divi uzņēmumi pieņem lēmumus par šo sadarbību, jo īpaši kopuzņēmumu gadījumā.

93. Ja tirdznieciskā sadarbība ir nosacījums trešās valsts akcionāra ieguldījumu veikšanai, šis nosacījums būtu jānovērtē, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus.

94. Ja tirdznieciskās sadarbības līguma izbeigšanas vai pārkāpšanas rezultātā trešās valsts akcionārs var izstāties, šādas akcionāra tiesības arī būtu jānovērtē, kā aprakstīts iepriekš.

7. UZRAUDZĪBA UN IESPĒJAMIE PASĀKUMI

95. Kompetento licencētāju iestāžu obligātie juridiskie pienākumi attiecībā uz uzņēmumu atbilstības uzraudzību ir norādīti regulas 8. panta 2. punktā. Papildus šiem pienākumiem iestādes var uzskatīt par lietderīgu pārbaudīt situāciju saistībā ar akciju paketēm biežāk, piemēram, reizi mēnesī vai reizi trimestrī, vai pat biežāk, atkarībā no trešās valsts akciju paketes daļas.

96. Šajā kontekstā uzņēmumiem, kas ir publiski kotēti akciju tirgū vai kas ir ieguldījumu sabiedrību īpašumā, jo īpaši jānodrošina, ka kompetentajai licencētājai iestādei ir pieejama pietiekama informācija, lai tā varētu pārliecināties, ka tie atbilst regulas 4. panta f) punkta prasībām. Šajā nolūkā uzņēmumi var vēlēties sekot līdzi, cik vien tas iespējams, nopirktajām un pārdotajām akcijām. Uzņēmumu dibināšanas līgumos vai statūtos varētu tikt ietverti noteikumi, kas ļauj direktoriem kontrolēt akcionāru valstspiederību un pieprasīt valstspiederības paziņojumus no nozīmīgākajiem akcionāriem.

97. Trešās valsts akcionārs ir atbildīgs par to, lai kompetentajai licencētājai iestādei būtu pieejama visa informācija, kas pieprasīta licences novērtēšanas laikā, lai pierādītu, ka regulas 4. panta f) punkta prasības ir izpildītas (sk. 3. iedaļu).

98. Kompetentajai licencētājai iestādei jānodrošina visu novērtēšanas laikā uzzināto komercnoslēpumu konfidencialitāte.

99. Tā kā “faktiskajai kontrolei” ir īpaša nozīme, piemēro turpmāk minētos papildu apsvērumus.

100. Kompetentā licencētāja iestāde savu pasākumu gaitā var secināt, ka daži konstatētie elementi nerada dalībvalstu vai to valstspiederīgo faktiskās kontroles zaudēšanu, bet daži iespējamie ar šiem elementiem saistītie nākotnes procesi var radīt šādas sekas. Šajos gadījumos kompetentajai licencētājai iestādei regulārās pārbaudes, t. i., pārbaudes par attiecīgā uzņēmuma atbilstības regulas prasībām, kontekstā var nākties jo īpaši uzraudzīt šo elementu attīstību. Minētās iestādes mērķis ir pēc iespējas ātrāk uzzināt par jebkādu situāciju, kurā ES akcionāram(-iem) vairs nav faktiskās kontroles un tādējādi regulas prasības vairs netiek izpildītas.

101. Ja kompetentajai licencētājai iestādei ir kādas šāda veida šaubas, tās būtu jāņem vērā. Ja tās nevar kliedēt citādi, iestādei uz tām būtu jāvērš attiecīgā uzņēmuma uzmanība.

102. Ja attiecīgais uzņēmums tā rezultātā nolemj veikt noteiktas izmaiņas attiecībā uz tā korporatīvo pārvaldību vai citiem saistītajiem aspektiem, var būt nepieciešams paziņojums vai atkārtots paziņojums atbilstoši Apvienošanās regulai saskaņā ar minētās regulas noteikumiem.

(1) OV L 293, 31.10.2008., 3. lpp.

(2) Regula ir piemērojama trešās valstīs, ja tā ir iekļauta ar ES noslēgtos nolīgumos. Pašreiz tā ir iekļauta EEZ līgumā (attiecībā uz Norvēģiju, Islandi un Lihtenšteinu) un ES un Šveices Gaisa transporta nolīgumā (OV L 114, 30.4.2002.). Nākotnē var tikt apspriesti/noslēgti līdzīgi nolīgumi. Regulas 4. panta f) punkta interpretācijas nolūkā šajās pamatnostādnēs Šveici, Norvēģiju, Islandi un Lihtenšteinu uzskata par ES dalībvalstīm un to valstspiederīgos – par ES dalībvalstu valstspiederīgajiem.

(3) Šajās pamatnostādnēs Komisija izmanto jēdzienu “uzņēmumi” regulas 2. panta 3. punktā definētajā nozīmē.

(4) Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai, COM(2015) 598 final, 7.12.2015.

(5) Komisijas 1995. gada 19. jūlija Lēmums 95/404/EK par procedūru saistībā ar Padomes Regulas (EEK) Nr. 2407/92 piemērošanu (Swissair/Sabena) (OV L 239, 7.10.1995., 19. lpp.).

(6) OV L 240, 24.8.1992., 1. lpp.

(7) Skatīt Swiss/Sabena lēmuma XI punktu 27. lpp.

(8) Swissair/Sabena lēmuma XI punkts.

(9) Spriedums lietā C-135/08, 2.3.2010., Rottmann, 39., 45., 48. punkts.

(10) Iespējas un garantijas, kas kādā brīdī nākotnē var pārveidot akciju paketes sadalījumu, neattiecas uz īpašumtiesību aspektu tagadnē. Tomēr var būt dažas sarežģītas struktūras, kurās iespēju pastāvēšana apdraud pašu kapitāla akciju kategorijas raksturlielumu efektivitāti. Tām nepieciešama rūpīga pārbaude. Jebkurā gadījumā iespējas var būt steidzami risināms jautājums saistībā ar kontroli, ja iespēju pastāvēšana dod mazākuma akcionāram spēju izvirzīt savas prasības uzņēmumam.

(11) OV L 24, 29.1.2004., 1. lpp.

(12) Šāda situācija rodas, kad Apvienošanās regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē tikai “viena” persona iegūst kontroli pār uzņēmumu.

(13) Uz Apvienošanās regulā minētās kopīgās kontroles novērtēšanu attiecas Komisijas konsolidētais jurisdikcijas paziņojums (OV C 95, 16.4.2008., 1. lpp.).

(14) Piemēram, uzņēmuma kopējais akciju kapitāls ir 100 miljoni EUR, no kura ES akcionāriem pieder akciju daļa 60 miljonu EUR apmērā, bet trešās valsts akcionāriem – akciju daļa 40 miljonu EUR apmērā. ES akcionāri atbilstīgi tirgus nosacījumiem ir devuši uzņēmumam ilgtermiņa aizdevumu 6 miljonu EUR apmērā, kas ir 10 % no to pašu kapitāla daļas. Tādējādi, lai saglabātu finansiālo saikņu līdzsvaru, trešās valsts akcionāri var ieguldīt papildu līdzekļus (papildus to kapitāla/pašu kapitāla daļai) ne vairāk kā 10 % apmērā no to pašu kapitāla daļas (t. i., 4 miljoni EUR).

(15) Piemēram, ieguldītājs sniedz garantiju bankai, un tādēļ banka ir gatava izsniegt aizdevumu.