SATURA RĀDĪTĀJS

KOMISIJAS DARBA DOKUMENTS Norādījumi. Jēdziens “likumīgi tirgots” Savstarpējas atzīšanas regulā (EK) Nr. 764/2008............................................................................................................................... 3

1........... Ievads............................................................................................................................ 3

2........... Savstarpējas atzīšanas princips........................................................................................ 3

3........... Savstarpējas atzīšanas regula (EK) Nr. 764/2008............................................................ 4

4........... Jēdziens "likumīgi tirgots"................................................................................................. 5

5........... Pienākumi saskaņā ar Savstarpējas atzīšanas regulu......................................................... 6

6........... Pierādījumi..................................................................................................................... 6

6.1........ Tiesības un pienākumi..................................................................................................... 6

6.2........ Nepaziņošana ekonomikas dalībniekam........................................................................... 7

7........... Produktu informācijas punktu loma.................................................................................. 8

8........... Secinājumi...................................................................................................................... 9

KOMISIJAS DARBA DOKUMENTS

Norādījumi. Jēdziens “likumīgi tirgots” Savstarpējas atzīšanas regulā (EK) Nr. 764/2008[1]

(Dokuments attiecas uz EEZ)

1. Ievads

2012. gada 15. jūnijā Komisija pieņēma savu pirmo ziņojumu par Regulas (EK) Nr. 764/2008 (“Savstarpējas atzīšanas regula”)[2] piemērošanu un ierosināja, ka vienam no Savstarpējas atzīšanas konsultatīvās komitejas uzdevumiem būtu jābūt cieši uzraudzīt grūtības, ar kurām saskaras uzņēmēji, mēģinādami pierādīt, ka produkts ir "likumīgi tirgots" citā dalībvalstī.

Risinot šo problēmu, šā norādījumu dokumenta mērķis ir sniegt lietotājdraudzīgus norādījumus par Savstarpējas atzīšanas regulas jēdzienu "likumīgi tirgots". Dokuments tiks atjaunināts, lai atspoguļotu dalībvalstu, iestāžu un uzņēmumu pieredzi un sniegto informāciju.

2. Savstarpējas atzīšanas princips

Preču brīva aprite ir viens no Eiropas projekta sekmības apliecinājumiem. Tā ir palīdzējusi izveidot iekšējo tirgu, kura labumus tagad bauda Eiropas pilsoņi un uzņēmumi un kurš ir ES politikas kodols.

Tādēļ ka nav saskaņotu tiesību aktu, dalībvalstu kompetentās iestādes mēdz nelikumīgi likt šķēršļus preču brīvai apritei starp dalībvalstīm, piemērojot tehniskos noteikumus, kuros noteiktas prasības, kas jāievēro attiecībā uz produktiem, kurus likumīgi tirgo citās dalībvalstīs. Tādu noteikumu piemērošana produktiem, kurus likumīgi tirgo citā dalībvalstī, var būt pretrunā Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 34. un 36. pantam, pat ja tos piemēro visiem produktiem bez izšķirības.

Savstarpējas atzīšanas principam, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas judikatūras[3], ir svarīga loma iekšējā tirgus darbībā, un tas nodrošina produktu brīvu apriti bez kādiem saskaņotiem ES tiesību aktiem.

Šajā norādījumu dokumentā skaidri noteikts, ka saskaņā ar Savstarpējas atzīšanas regulu produkta[4] galamērķa dalībvalstij ir jāielaiž savā tirgū produkts, kuru likumīgi tirgo citā dalībvalstī vai EBTA valstī, kas ir Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (“EEZ līgums”)[5] līgumslēdzēja puse, ja vien nav izpildītas regulā noteiktās procedūras prasības savstarpējas atzīšanas noraidīšanai.

Padziļināts iztirzājums par tiem dalībvalstu pasākumiem, kurus tās var izmantot, lai attaisnotu savus pasākumus, kas kavē pārrobežu tirdzniecību (LESD 36. pantā uzskaitītie izņēmumi), ir atrodams Komisijas Rokasgrāmatā par to Līguma noteikumu piemērošanu, kas reglamentē preču brīvu apriti[6].

3. Savstarpējas atzīšanas regula (EK) Nr. 764/2008

Savstarpējas atzīšanas regula, kas ir spēkā kopš 2009. gada maija, tiecas iedzīvināt savstarpējas atzīšanas principu. Tā attiecas tikai uz tādiem produktiem vai to īpašām iezīmēm, uz ko neattiecas saskaņošanas pasākumi ES līmenī, un nosaka valstu kompetento iestāžu tiesības un pienākumus un to uzņēmumu tiesības un pienākumus, kuri vēlas pārdot kādā dalībvalstī produktus, kas jau tiek likumīgi tirgoti citā dalībvalstī situācijā, kad varas iestādēm ir nodoms veikt ierobežojošus pasākumus attiecībā uz produktu saskaņā ar valsts tehniskajiem noteikumiem. Jo īpaši Savstarpējās atzīšanas regula koncentrējas uz pierādīšanas pienākuma slogu, nosakot procesuālās prasības savstarpējas atzīšanas noraidīšanai.

Savstarpējas atzīšanas regulu piemēro visās dalībvalstīs un EBTA valstīs, kuras ir Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) līgumslēdzējas puses. Lai gan savstarpējas atzīšanas princips tiek izmantots arī ES un Turcijas attiecībās[7], pati Savstarpējas atzīšanas regula tajās piemērota netiek[8].

Savstarpējas atzīšanas regula nosaka noteikumus un procedūras, kas jāievēro dalībvalstu kompetentajām iestādēm, saskaņā ar valsts tehniskajiem noteikumiem pieņemot vai plānojot pieņemt lēmumu, kas kavētu tāda citā dalībvalstī likumīgi tirgota produkta brīvu apriti, uz kuru attiecas LESD 34. pants.

4. Jēdziens "likumīgi tirgots"

Savstarpējas atzīšanas regula pati nedefinē jēdzienu “likumīgi tirgots” attiecībā uz tās darbības jomā ietvertajiem produktiem, t. i., uz kuriem neattiecas saskaņošana. Trūkst arī Tiesas judikatūras par šo jēdzienu.

Taču Regulā (EK) Nr. 765/2008 ir definēti jēdzieni “darīt pieejamu” un “laišana tirgū”[9]. Tādējādi “darīt pieejamu tirgū” nozīmē katra produkta piegādi izplatīšanai, patēriņam vai izmantošanai Savienības tirgū, veicot komerciālu darbību, par maksu vai bez maksas[10], un “laist tirgū” nozīmē produktu pirmo reizi darīt pieejamu Savienības tirgū[11].

Attiecībā uz produktiem, uz kuriem attiecas Savstarpējās atzīšanas regula, Komisija līdz ar to uzskata, ka jēdziens “tirdzniecība” nozīmē kāda produkta piegādi izplatīšanai, patēriņam vai lietošanai citā dalībvalstī vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, veicot komerciālu darbību, par maksu vai bez maksas.

Attiecīgi Komisija uzskata, ka jēdziens “likumīga tirdzniecība” nozīmē, ka piegāde, kā minēts iepriekšējā rindkopā, būtu jāīsteno:

– citā dalībvalstī saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem; vai

– EBTA valstī, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem.

– Pie tam, ja ir runa par produktiem, kas ir paredzēti patērētājiem (vai kurus tie var izmantot), tad uz produktiem, kas tiek laisti ES tirgū, attiecas Direktīvā par produktu vispārēju drošību[12] izklāstītās prasības un drošības kritēriji.

– Attiecībā uz produktiem, ko importē no trešām valstīm, tiem ir jābūt likumīgi tirgotiem kādā dalībvalstī vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, lai tie gūtu labumu no savstarpējas atzīšanas.

Ekonomikas dalībnieks ieved ES vai EBTA valstī, kura ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, produktus no kādas trešās valsts. Kolīdz produkti ir laisti brīvā apgrozībā[13], tos uzskata par Kopienas precēm. No tā brīža šos produktus var tirgot citā ES vai EBTA valstī, kura ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, saskaņā ar Savstarpējas atzīšanas regulu.

5. Pienākumi saskaņā ar Savstarpējas atzīšanas regulu

Būtisks ES tiesību princips ir tas, ka produktam, uz ko attiecas Savstarpējās atzīšanas regula, ir LESD nodrošinātās brīvas preču aprites pamattiesības, ja vien galamērķa dalībvalsts nav pieņēmusi pamatotu lēmumu par atteikumu, pamatojoties uz proporcionāliem tehniskajiem noteikumiem[14].

Produktu brīvas aprites pamattiesība nav absolūta tiesība; savstarpējā atzīšana notiek, galamērķa dalībvalstij izmantojot tiesības novērtēt vajadzību piemērot tehniskus noteikumus, kā noteikts Savstarpējas atzīšanas regulā.

Tāpēc Savstarpējas atzīšanas regula dod iespēju ekonomikas dalībniekiem sniegt informāciju saņēmējas dalībvalsts atbildīgajām iestādēm attiecībā uz produkta likumīgu tirdzniecību citā dalībvalstī vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse.

Ja galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde liek izvērtēt, vai produkts, ko likumīgi tirgo citā dalībvalstī vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma Līgumslēdzēja puse, atbilst tās tehniskajiem noteikumiem, tas būtu jādara pēc Savstarpējas atzīšanas regulas noteikumiem. Regulas 4. pantā risināts jautājums par informācijas vākšanu saistībā ar produktu. Saskaņā ar šo pantu varas iestāde, pienācīgi ievērojot proporcionalitātes principu, var pieprasīt no ekonomikas dalībnieka attiecīgu informāciju par produkta īpašībām un/vai attiecīgu un viegli pieejamu informāciju par produkta likumīgu tirdzniecību citā dalībvalstī.

6. Pierādījumi

Savstarpējas atzīšanas regula nenosaka, kādus līdzekļus ekonomikas dalībnieki var izmantot, lai pierādītu, ka produkts ir likumīgi tirgots citā dalībvalstī vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse. Tādējādi netiek uzlikts nekāds papildu administratīvais slogs un nekādi netiek ierobežoti pierādījumi, ko ekonomikas dalībnieks var iesniegt galamērķa dalībvalsts iestādēm kā daļu no informācijas, kas minēta 4. panta b) apakšpunktā.

Jāatzīmē arī, ka dalībvalstis izmanto ļoti atšķirīgas sistēmas produktu laišanai tirgū un šās darbības kontrolei ar priekškontroles mehānismiem (iepriekšējas atļaujas procedūrām) vai pēckontroles mehānismiem (tirgus uzraudzību) — lielākoties produktu var likumīgi tirgot bez iepriekšēja apstiprinājuma.

Tāpēc ikkatrs pierādījums, piemēram, produkta faktūra, etiķete, katalogs ar liecību par datumu, pārdošanas vai nodokļu uzskaites dati, reģistrācija, atļaujas, iestāžu paziņojumi un paziņojumi iestādēm, sertifikāti, izraksti no publiskiem reģistriem utt., būtu uzskatāmi par piemērotiem, lai pierādītu, ka produkts faktiski tiek tirgots citā dalībvalstī vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse.

6.1. Tiesības un pienākumi

Saskaņā ar Savstarpējas atzīšanas regulas 4. panta b) punktu galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde var lūgt attiecīgajam ekonomikas dalībniekam attiecīgu informāciju par produkta agrāko likumīgo tirdzniecību citā dalībvalstī vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse.

Proti:

– Ja ekonomikas dalībniekam ir pierādījumi par atbilstību citas dalībvalsts vai EBTA valsts, kura ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, valsts tiesību aktiem gadījumā, kad produkts tiek faktiski tirgots (piemēram, rakstisks apstiprinājums no izcelsmes dalībvalsts kompetentās iestādes[15]), Komisija uzskata, ka būtu lietderīgi šo pierādījumu nosūtīt galamērķa dalībvalsts kompetentajai iestādei.

– Būtu arī lietderīgi, ja ekonomikas dalībniekam būtu jāsniedz atsauces uz piemērojamām tiesību aktu normām citā dalībvalstī vai EBTA valstī, kura ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse. Ja tas nav iespējams, kompetentajai iestādei galamērķa dalībvalstī tomēr būtu jāpadomā par šādas informācijas iegūšanu tieši no šo valstu iestādēm caur produktu informācijas punktiem (sk. tālāk 7. iedaļu).

Vajadzības gadījumā galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde var pieprasīt ekonomikas dalībnieku iesniegto dokumentu tulkojumu. Tomēr būtu pārmērīgi, ja dalībvalsts pieprasītu, lai tulkojumu apliecina vai autentificē konsulāra vai administratīva iestāde[16], vai uzliktu pārmērīgi īsu termiņu tulkošanai, ja vien tam par attaisnojumu nav īpaši apstākļi. Komisija arī uzskata, ka galamērķa dalībvalsts kompetentajai iestādei ir jānosaka, kuras dokumentu daļas ir jāpārtulko. Iestādei arī nebūtu jāprasa tulkojumi, ja attiecīgie dokumenti ir pieejami citā valodā, ko iestāde spēj saprast.

6.2. Nepaziņošana ekonomikas dalībniekam

Komisija uzskata, ka galamērķa dalībvalsts kompetentās iestādes informācijas pieprasījums (un/vai attiecīgā produkta izskatīšana kompetentajā iestādē) nevar būt par iemeslu produkta tirdzniecības atlikšanai galamērķa dalībvalstī uz nenoteiktu laiku vai uz ilgāku laiku līdz kompetentās iestādes argumentētam lēmumam par tirdzniecību[17], izņemot gadījumus, kad tiek noteikts ārkārtas pasākums pēc brīdinājuma saskaņā ar Direktīvu 2001/95/EK[18] vai Regulu (EK) Nr. 178/2002[19]. Kā teikts Savstarpējas atzīšanas regulas 6. panta 4. punktā:

"Ja kompetentā iestāde nepaziņo uzņēmējam par 2. panta 1. punktā minēto lēmumu 2. punktā noteiktajā laikposmā, uzskata, ka produktu šajā dalībvalstī tirgo likumīgi, ciktāl tas attiecas uz 1. punktā minētā tehniskā noteikuma piemērošanu."

7. Produktu informācijas punktu loma

Produktu informācijas punktu (PIP) galvenais uzdevums ir informēt par tehniskajiem noteikumiem, kas attiecas uz produktiem, ekonomikas dalībniekus un kompetentās iestādes citās dalībvalstīs vai EBTA valstī, kura ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, un sniegt šīm iestādēm kontaktinformāciju. Savstarpējas atzīšanas regula tādējādi risina grūtības, kas ietekmē dialogu starp valstu administrācijām jomā, uz kuru neattiecas saskaņošana. Izveidojot PIP, ES lielā mērā tiek vienkāršota saziņa starp valstu iestādēm attiecībā uz nesaskaņoto produktu jomu.

Kontakti starp valstu pārvaldes iestādēm bieži vien ir nepieciešami arī tālab, lai iegūtu plašāku informāciju par produktu un tehniskajiem noteikumiem citā dalībvalstī vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, arī par to, vai tas tajā tiek likumīgi tirgots. PIP informācijas pasākumi mazina slogu gan atsevišķiem ekonomikas dalībniekiem, gan valsts iestādēm.

Savstarpējas atzīšanas regula nosaka PIP vairākus uzdevumus, kas attiecas uz informāciju, kura sniegta pēc ekonomikas dalībnieku lūguma vai lūguma no kompetentajām iestādēm citās dalībvalstīs vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse. Konkrēti, regulas 10. panta 3. punkts nosaka:

"Produktu informācijas punkts dalībvalstī, kurā attiecīgais uzņēmējs ir likumīgi tirgojis attiecīgo produktu, var sniegt uzņēmējam vai kompetentajai iestādei visu vajadzīgo informāciju vai apsvērumus, kā minēts 6. pantā."

Tādējādi, neuzliekot PIP nekādus pienākumus, Savstarpējas atzīšanas regula šīm struktūrām dod iespēju palīdzēt ekonomikas dalībniekiem vai iestādēm citā dalībvalstī vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, sniedzot attiecīgu informāciju, ja tāda ir pieejama, par produkta likumīgu tirdzniecību.

1. gadījums. Administratīvā sadarbība

Ekonomikas dalībnieks ir laidis produktu tirgū kādā dalībvalstī vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, kur nepastāv īpaši pienākumi attiecībā uz tā tirdzniecību, un tagad mēģina to ieviest arī citā dalībvalstī. Galamērķa valsts iestādes, bažījoties par drošību, vēlas pārliecināties, vai valstī, kur produkts ir faktiski tirgots, ir veiktas juridiskas procedūras vai tirgus uzraudzības darbības.

Kompetentajām iestādēm tajā dalībvalstī vai EBTA valstī, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, kurā ekonomikas dalībnieks cenšas ieviest savu produktu, būtu jāsazinās ar izcelsmes valsts PIP — tieši vai caur savu PIP. Šis PIP savukārt nodrošinās tām attiecīgo iestāžu kontaktinformāciju un/vai nodos tām šo pieprasījumu.

Administratīvā sadarbība ļauj valsts iestādēm apzināt atbilstīgās kompetentās iestādes citās dalībvalstīs, viegli iegūt informāciju no tām un sākt ar tām dialogu.

2. gadījums. Neproporcionālas prasības

Lai dažus produktu veidus atzītu par “likumīgi tirgotiem” citās dalībvalstīs, A dalībvalsts iestādes atzīst tikai oficiālus sertifikātus, ko izdevušas izcelsmes dalībvalsts pārvaldes iestādes. Tās vispār neizskata citādus dokumentus, noraidīdamas tos kā "viegli viltojamus".

Produktiem, ko pārdod dalībvalstīs, kur pastāv šāda sertifikācija, šī prasība nerada problēmas, jo sertifikāti nekavējoties apstiprina, ka produkti tiek "likumīgi tirgoti". Turpretim attiecībā uz produktiem, kurus tirgo tajās dalībvalstīs, kurās nav šādas sertifikācijas (piemēram, tāpēc, ka tās paļaujas vienīgi uz tirgus uzraudzības mehānismiem), šis nosacījums radītu nepārvaramu šķērsli.

Jāsecina, ka šāds nosacījums ir neproporcionāls un uzskatāms par pasākumu, kura iedarbība ir līdzvērtīga kvantitatīviem ierobežojumiem, un tādējādi tiek pārkāpts LESD 34. pants.

3. gadījums. Iepriekšējas atļaujas procedūras

Daži ekonomikas dalībnieki uzskata, ka no brīža, kad produkts jau ir ticis likumīgi tirgots kādā dalībvalstī, tam nedrīkstētu prasīt atļauju galamērķa dalībvalstī. Tomēr ne vienmēr tas tā ir.

Tik tiešām, iespējams, ka galamērķa dalībvalsts tādas procedūras joprojām piemēro, un, pat ja to uzskata par preču brīvas aprites ierobežojumu, tās varētu būt pamatotas, ja tās tiek veiktas vispārības interesēs, ko atzīst ES tiesību akti, un atbilst proporcionalitātes principam.

8. Secinājumi

Savstarpējas atzīšanas regula ir izstrādāta, lai nodrošinātu savstarpējas atzīšanas principa ievērošanu iekšējā tirgū un EBTA valstīs, kas ir EEZ līguma līgumslēdzējas puses, it īpaši, veidojot dialogu gadījumā, kad piekļuve tirgum tiek traucēta.

Diskusijās par jēdzienu “likumīgi tirgots” visvairāk problēmu rada vai nu grūtības, ar kurām ekonomikas dalībnieki saskaras dialoga sākumā, cenšoties atrast pietiekamus pierādījumus, vai — kad dialogs jau ir sākts — papildu prasības, ko varas iestādes izvirza pēc dažu dokumentu saņemšanas. Attiecībā uz pietiekamiem pierādījumiem problēma galvenokārt ir jautājums par informāciju, jo ekonomikas dalībnieki ne vienmēr apzinās, ka var balstīties uz gandrīz jebkuru dokumentu, kas sagatavots to parastajām tirdzniecības darbībām citā dalībvalstī vai kādā no EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, lai pierādītu, ka viņu produkti tajā ir likumīgi tirgoti.

Attiecībā uz papildu prasībām iestādēm, pārbaudot un novērtējot produktu, it īpaši to, vai tas ir likumīgi tirgots citā dalībvalstī, būtu jāapzinās, ka saskaņā ar regulas 5. pantu un ES Tiesas judikatūru dalībvalstij vai EBTA valstij, kura ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, ir jāparāda, ka pasākums (vai prasība) ir nepieciešams un — attiecīgā gadījumā — ka attiecīgo produktu tirdzniecība rada risku un ka pasākums (vai prasība) atbilst proporcionalitātes principam. Visbeidzot, attiecīgajai valstij ir pienākums pierādīt, ka noteikto pasākuma vai prasības mērķi nevar sasniegt ar citiem līdzekļiem, kas mazāk ierobežotu tirdzniecību.

[1] Šis dokuments nav juridiski saistošs. Ne Eiropas Komisija, ne cita persona, kas darbojas tās vārdā, nav atbildīga par šajā publikācijā iekļautās informācijas iespējamo izmantošanu, ne arī par kļūdām, kuras ir iespējamas, kaut arī dokuments rūpīgi sagatavots un pārbaudīts. Galīgā atbildība par ES tiesību aktu interpretāciju ir ES Tiesai.

[2] Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 9. jūlija Regula (EK) Nr. 764/2008, ar ko nosaka procedūras, lai dažus valstu tehniskos noteikumus piemērotu citā dalībvalstī likumīgi tirgotiem produktiem, un ar ko atceļ Lēmumu Nr. 3052/95/EK, OV L 218, 13.8.2008., 21.–29. lpp.

[3] Šis princips aizsākās ar 1979. gada 20. februāra spriedumu lietā “Cassis de Dijon” (Rewe-Zentral AG pret Bundesmonopolverwaltung für Branntwein), Lieta Nr. 120/78 , Recueil, 1979, 649. lpp. No 1980. gada Komisija ir izdevusi vairākus vadlīniju dokumentus attiecībā uz savstarpējās atzīšanas principa piemērošanu, kurš izriet no Tiesas judikatūras, it īpaši Komisijas paziņojumā par Tiesas 1979. gada 20. februāra sprieduma lietā Nr. 120/78 Cassis de Dijon sekām (OV C 256, 3.10.1980.).

[4] Šajā vadlīniju dokumentā produkts tiek definēts kā kustama prece, kas pati par sevi spēj būt tirdznieciska darījuma priekšmets: Tiesas 1999. gada 21. oktobra spriedums lietā Peter Jägerskiöld pret Torolf Gustafsson, Lieta C-97/98, Recueil, 1999, I-7319. lpp.). Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru uz precēm, ko ved pār robežu tirdznieciska darījuma nolūkā, attiecas LESD 34. pants neatkarīgi no darījumu rakstura; konkrēti sk. 20. pamatojumu Tiesas 1995. gada 28. marta spriedumā The Queen v. Secretary of State for Home Department, ex parte Evans Medical Ltd and Macfarlan Smith Ltd Lietā C-324/93, Recueil, 1995, I-563. lpp.).

[5] Šā dokumenta sagatavošanas brīdī EBTA valstis, kas ir Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu līgumslēdzējas puses, ir Islande, Lihtenšteina un Norvēģija. Tādējādi Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ) ir ES dalībvalstis, kā arī šīs trīs valstis. Savstarpējas atzīšanas regula tika iestrādāta EEZ līgumā ar EEZ Apvienotās komitejas 2012. gada 13. jūlija Lēmumu Nr. 126/2012, ar ko groza EEZ līguma II pielikumu (Tehniskie noteikumi, standarti, testēšana un sertifikācija) (OV L 309, 8.11.2012., 4.–5. lpp.). Ir spēkā daži īpaši pielāgojumi: regula attiecas tikai uz tiem produktiem, uz kuriem attiecas nolīguma 8. panta 3. punkts, bet neattiecas uz Lihtenšteinu saistībā ar produktiem, uz kuriem attiecas nolīguma I pielikums, II pielikuma XII un XXVII nodaļa un 47. protokols, gadījumos, kad uz Lihtenšteinu tiek attiecināts Eiropas Kopienu un Šveices Konfederācijas nolīgums par lauksaimniecības produktu tirdzniecību. Tomēr lēmums stājās spēkā tikai 01.04.2013., jo Norvēģija un Islande kavējās ar paziņojumu par "konstitucionālo prasību izpildi". Tādējādi šajā norādījumu dokumentā atsauces uz "dalībvalstīm" būtu jāsaprot kā tādas, kas aptver arī šīs trīs valstis.

[6] Dokuments pieejams tiešsaistē: http://ec.europa.eu/enterprise/policies/single-market-goods/files/goods/docs/art34-36/new_guide_lv.pdf. LESD 36. pants tiek iztirzāts, sākot no 26. lpp.

[7] Pienākums Turcijā likumīgi ražotiem un/vai tirgotiem produktiem piemērot savstarpējas atzīšanas principu pamatojas uz 5.–7. pantu ES un Turcijas Asociācijas padomes 1995. gada 22. decembra Lēmumā Nr. 1/95 par muitas savienības nobeiguma posma ieviešanu (OV L 35, 13.2.1996.), kurā paredzēts starp ES un Turciju likvidēt pasākumus, kuru iedarbība līdzvērtīga kvantitatīviem ierobežojumiem. Saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/95 66. pantu 5.–7. pants attiecībā uz to īstenošanu un piemērošanu tiem produktiem, uz kuriem attiecas Muitas savienība, jāinterpretē atbilstīgi Eiropas Savienības Tiesas attiecīgajiem spriedumiem. Tāpēc arī uz Turciju attiecināmi principi, kas izriet no Tiesas judikatūras jautājumos, kuri saistīti ar LESD 34. un 36. pantu, jo īpaši no lietas Cassis de Dijon izrietošie principi.

[8] Sk. iepriekš. Tomēr Turcija ir pieņēmusi valsts noteikumus par savstarpēju atzīšanu nesaskaņotajā jomā, kuri ir spēkā no 2013. gada 1. janvāra.

[9] Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 9. jūlija Regula (EK) Nr. 765/2008, ar ko nosaka akreditācijas un tirgus uzraudzības prasības attiecībā uz produktu tirdzniecību un atceļ Regulu (EEK) Nr. 339/93 (OV L 218, 13.8.2008., 30.–47. lpp.).

[10] Regulas (EK) Nr. 765/2008 2. panta 1. punkts.

[11] Regulas (EK) Nr. 765/2008 2. panta 2. punkts.

[12] Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 3. decembra Direktīva 2001/95/EK par produktu vispārēju drošību (OV L 11, 15.1.2002., 4.–17. lpp.).

[13] Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 79. pantā noteikts: "Preču laišana brīvā apgrozībā dod ārpuskopienas precēm Kopienas preču statusu. Tas nozīmē tirdzniecības politikas pasākumu piemērošanu, pārējo ar preču ievešanu saistīto formalitāšu izpildi un jebkādu likumā noteikto nodokļu uzlikšanu".

[14] Direktīva par produktu vispārēju drošību ļauj dalībvalstīm ātri noteikt ierobežojošus pasākumus attiecībā uz produktiem, kas ir bīstami vai var būt bīstami, atbilstoši direktīvas 8., 11. vai 12. un 18. pantam.

[15] Pierādījumi no tās dalībvalsts kompetentās iestādes, kurā EEZ produkts tiek likumīgi tirgots, ir tikai viena no vairākām iespējām: galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde tos nevar pieprasīt. Sk. 63. pamatojumu 2003. gada 8. maija spriedumā (ATRAL pret Beļģijas valsti, lieta C-14/02), kur Tiesa noteica, ka nosacījums, kas liek atestēt EEZ produktu atbilstību tehniskajiem standartiem vai noteikumiem, kuri garantē tādu aizsardzības līmeni, kas ir līdzvērtīgs galamērķa dalībvalsts pieprasītajam, ir pretrunā LESD 34. pantam.

[16] Šajā sakarā sk. Tiesas 1987. gada 17. jūnija spriedumu Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku, lieta 154/85, Recueil, 1987, 2717. lpp.).

[17] Ārkārtas apstākļos sakarā ar iepriekšējas atļaujas procedūru tirdzniecība var notikt tikai pēc tam, kad atļauja ir saņemta. Ir jāuzsver, ka Savstarpējas atzīšanas regulas 12. apsvērumā ir paskaidrots: "Prasībai, ka produkta laišanai tirgū nepieciešama iepriekšēja atļauja, kā tādai nebūtu jārada tehnisks noteikums šīs regulas nozīmē, lai lēmumam, ar kuru produktu izslēdz no tirgus vai izņem no apgrozības, tādēļ ka tam nav derīgas iepriekšējas atļaujas, nevajadzētu būt lēmumam, uz ko attiecas šī regula."

[18] Sk. 13. zemsvītras piezīmi.

[19] Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regula (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu.