LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 77/123

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Ceļā uz pilsētvides līdzsvarotu attīstību: problēmas un iespējas”

(2009/C 77/27)

2007. gada 25. oktobrī saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 262. pantu Jean-Pierre Jouyet kgs, Ārlietu un Eiropas lietu ministrijas valsts ministrs un atbildīgais par Eiropas lietām, nākamās prezidentvalsts Francijas uzdevumā nolēma konsultēties ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju par tematu

“Ceļā uz pilsētvides līdzsvarotu attīstību: problēmas un iespējas”.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Ekonomiskās un monetārās savienības, ekonomiskās un sociālās kohēzijas specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2008. gada 14. jūlijā. Ziņotājs — van Iersel kgs.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 447. plenārajā sesijā, kas notika 2008. gada 17. un 18. septembrī (17. septembra sēdē), vienbalsīgi pieņēma šo atzinumu.

PILSĒTVIDE: PROBLĒMAS UN IESPĒJAS

1. Ieteikumi un secinājumi

1.1 Pilsētas savā daudzveidīgumā ir demogrāfisko un sociālekonomisko pārmaiņu centrā. To ietekme un rādītāji ir atkarīgi no pilsētas lieluma un darbības jomām, kā arī dzīves un darba kvalitātes to teritorijā.

1.2 EESK atbalsta galvenās idejas, kas izklāstītas Leipcigas hartā par ilgtspējīgām Eiropas pilsētām un Eiropas Savienības Teritoriālās attīstības programmā (1). EESK atzīmē, ka vairāki Komisijas ģenerāldirektorāti un Eiropas programmas un aģentūras arvien vairāk uzmanības pievērš problēmām un iespējām pilsētvidē, bieži atsaucoties uz Lisabonas stratēģiju. Paredzams, ka Zaļā grāmata par teritoriālo kohēziju tiks pieņemta 2008. gada rudenī.

1.3 Vēlams padziļināt un paplašināt Eiropas debates par pielāgoties spējīgām un ilgtspējīgām Eiropas pilsētām un pilsētreģioniem vai lielpilsētu teritorijām. Šajā nolūkā EESK iesaka izveidot ES Augsta līmeņa grupu “Pilsētu attīstība un ilgtspējība”.

1.4 Minētajā Augsta līmeņa grupas pārstāvjiem jābūt padziļinātām zināšanām par pilsētu specifiskajām interesēm. Zaļā grāmata par teritoriālo kohēziju varētu būt labs izejas punkts.

1.5 Sadarbībā ar Komisiju — starpdienestu grupu pilsētu jautājumos — šāda augsta līmeņa grupa var veicināt efektīvākas un mērķtiecīgākas Eiropas debates par pilsētām, tostarp nosakot nākamo darba kārtību un norādot pilsētām, lielpilsētu teritorijām un valdībām vissvarīgākos jautājumus. (2) Tādā veidā diskusijas iegūtu jaunu pamatu. Sadarbība starp Komisiju un Padomi tiktu uzlabota darba gaitā. Tas uzsvērtu arī valdību pašu atbildību.

1.6 Tā kā uzticamiem datiem ir būtiska nozīme, Komisija un Eurostat var palīdzēt paplašināt statistikas informācijas sniegšanu par NUTS (3) 3. un 2. līmeni, iekļaujot datus par pilsētām un lielpilsētu teritorijām un to tīkliem. Lai izveidotu atbilstošas datu bāzes, vēlams vienoties ar dalībvalstīm, valstu statistikas pārvaldēm un pētniecības institūtiem (4).

1.7 ESPON (5) kā analīzes un zināšanu centrs ir ļoti piemērots attīstības uzraudzībai un kā platforma analītiskas informācijas apmaiņai starp dalībvalstīm.

1.8 Vairākās teritorijās nosacījumus nosaka valdības, bet īstenošana un konkrēta rīcība lielākoties notiek decentralizētā līmenī, piemēram, attiecībā uz iekšējo un ārējo pieejamību, vidi, izglītību, ģimenes dzīves apstākļiem, uzņēmējdarbību, zināšanām un pētniecību, nodarbinātību, migrāciju, minoritātēm, kā arī etnisko un kultūras daudzveidību, valsts ieguldījumiem un sabiedriskajiem pakalpojumiem, (ārvalstu) ieguldījumu piesaisti, publiskā sektora pārstāvju partnerību, publiskā un privātā sektora partnerību, ieskaitot privāto finansējumu, un tamlīdzīgi.

1.9 Eiropai nepieciešamas labi aprīkotas pilsētas un lielpilsētu teritorijas. Tehnoloģiskās attīstības un ekonomiskās integrācijas rezultātā pilsētas tieši saskaras ar starptautiskajām tendencēm un konkurenci. Nav pārsteidzoši un ir sagaidāms, ka daudzas pilsētas un lielpilsētu teritorijas noteiks jaunus mērķus. Vislabākie no šiem mērķiem ir prasmju un zinību centru veidošana visos līmeņos un uz nākotni orientēti ieguldījumi.

1.10 Demogrāfisko pārmaiņu, migrācijas, ekoloģisko prasību un globālo ekonomikas pārmaiņu rezultātā tās pašas pilsētas bieži saskaras ar ievērojamām grūtībām, kas var tām uzlikt smagu slogu un dažreiz radīt nelabvēlīgu dalījumu, kas mazina to pozitīvās izredzes.

1.11 Tā kā neatkarīgi no pilsētu kultūras un sociāli-ekonomiskajām atšķirībām visā Eiropā vērojamas līdzīgas tendences un iezīmes, pastāvīgas Eiropas debates un stratēģijas papildinās valstīs esošos apstākļus. Papildus analīzei un vēlamo stratēģiju noteikšanai, īpaši auglīgs būtu salīdzinošs novērtējums un pārredzama paraugprakse integrētas pieejas jomā.

1.12 Tā kā valsts politikas mērķi un instrumenti (juridiskie, fiskālie un finanšu), un īstenošana reģionālā un vietējā līmenī katrā ziņā ir savstarpēji papildinoši, augsta līmeņa debates par dažādiem scenārijiem, kā arī analīze un salīdzinošais novērtējums iespējams pavērs jaunas perspektīvas, neskatoties uz kultūras un institucionālajām atšķirībām dalībvalstīs.

1.13 EESK uzsver, ka ir vajadzīga Komisijas ģenerāldirektorātu vienota pieeja attiecībā uz pilsētām un lielpilsētu teritorijām. Minētās vienotās pieejas atpazīstamība būtu pamudinājums arī valstu valdībām vienoties par integrētu pieeju pilsētām (šādu lūgumu pilsētas vairākkārt ir paudušas valdībām un ES).

1.14 Veicot analīzi un salīdzinošo novērtējumu, jākoncentrējas uz plašu jautājumu loku, kas īsumā apkopoti 4.12. punktā: savstarpēji saistīti programmas aspekti attiecībā uz viendabīgām pilsētu teritorijām un ilgtspējīgām pilsētām nākotnē. Šie aspekti lielā mērā atspoguļo Lisabonas programmas, kas ir ļoti piemērots pamats, izpausmes reģionālā līmenī. Daudzas valsts un privātās institūcijas un aģentūras, kā arī lielās pilsētas jau ir paveikušas ievērojamu darbu, tomēr joprojām trūkst kopējas pārredzamas un konsekventas stratēģijas.

1.15 Vairums lielo pilsētu un lielpilsētu teritoriju ir sarežģītas un grūtas izvēles priekšā. Visas Eiropas iesaistīšanās un atbalsts analīzei noteikti var tām palīdzēt izvēlēties iespējas un risināt problēmas. Piemēram, būtu ieteicams izveidot (ikgadējas) balvas vai Eiropas mēroga nosaukumus pilsētām svarīgos jautājumos. Izcili sasniegumi pastāv visās jomās: pilsētplānošana, ēku arhitektūra, migrācija, minoritātes un daudzveidība, mobilitāte, tehnoloģijas un tirgus, ekoloģiskie projekti, enerģijas taupīšana un kvalitatīvi mājokļi utt. Tie jāuzsver visā Eiropā.

1.16 Būtisks un ļoti nozīmīgs jautājums ir pārvaldība (6). Bieži nav pievērsta pietiekama uzmanība un tiek aizmirsts, kurš par ko ir atbildīgs. Jebkurā gadījumā vadība, kopējs redzējums un konsekvence ir pilsētām svarīgs priekšnoteikums (7).

1.17 Sarežģītās administratīvās struktūras Eiropā, kuras lielākoties izveidotas ļoti sen, visbiežāk nav piemērotas mūsdienīgām reģionālām politikām blīvi apdzīvotās teritorijās. Eiropas līmenī būtu ļoti lietderīga diskusija par to, kā padarīt efektīvāku vairāklīmeņu pārvaldību. Tas attiecas arī uz jauna veida publiskā sektora pārstāvju, kā arī publiskā un privātā sektora partnerībām, kas arvien biežāk sniedz būtisku atbalstu.

1.18 Lai reģionālā līmenī un pilsētās noteiktu konsekventu darba virzienu, ļoti lietderīga būtu Eiropas ilgtermiņa darba programma, plašākas Komisijas saistības un Eiropas līmeņa uzraudzība. Lisabonas programma nodrošina tam pamatu. Konsekvence nepieciešama arī, lai programmās un projektos iesaistītu citas valsts un privātās ieinteresētās puses un dalībniekus, kā arī pilsētvides speciālistus. To starpā ir skolas un mācību iestādes, augstākās izglītības iestādes, arhitekti, reģionālie sociālie partneri, tirdzniecības kameras, attīstītāji, ieskaitot privāto finansējumu, veselības aprūpes dienesti, kultūras organizācijas un citi.

1.19 Eiropas darba kārtība veicinātu jaunas līdzsvarotas policentriskas attīstības modeli Eiropā, radot jaunas dzīvojamo rajonu formas, kas būtu ieguvums arī sabiedrībai kopumā. Šis process jau notiek un, pēc EESK domām, tam būtu vajadzīga pilnīga atzīšana un atbalsts.

2. Pamatojums

2.1 Pasaules demogrāfiskā aina mainās. Kopš 2007. gada pirmo reizi vēsturē vairāk kā puse pasaules iedzīvotāju dzīvo pilsētās. Pieaugošas urbanizācijas fenomens vērojams visos kontinentos. Šai tendencei ir tieksme pastiprināties.

2.2 Pašlaik vairāk kā 80 % Eiropas iedzīvotāju dzīvo pilsētu teritorijās, un liela daļa no tiem dzīvo pilsētās un aglomerātos ar vairāk kā 500 000 iedzīvotājiem. Daudzos gadījumos arī šiem skaitļiem ir tendence pieaugt.

2.3 Līdztekus Londonai, Ildefransai un tradicionālajām lielajām pilsētām — galvenokārt galvaspilsētām — bieži rodas citi, nereti ambiciozi centri, kas piesaista cilvēkus un saimniecisko darbību.

2.4 Šīs demogrāfiskās pārmaiņas un attiecīgās sociālās un ekonomiskās sekas zināmā mērā ir ņemtas vērā ES politikās. Pilsētu un urbanizācijas jautājumi kļūst aizvien svarīgāki vairāku ģenerāldirektorātu, tostarp Pētniecības, Vides, Enerģētikas un transporta, Uzņēmējdarbības un rūpniecības, Nodarbinātības, sociālo lietu un vienlīdzīgu iespēju ģenerāldirektorātu darbā. ES reģionālā politika ietver urbanizācijas jautājumus un izpaužas arī pilsētām paredzētās programmās, piemēram, URBACT, JEREMIE un JESSICA (8), un ES Sociālā fonda pilsētu projektos (9). Komisijā ir izveidota starpdienestu grupa pilsētu jautājumos.

2.5 Šī aina atspoguļo pieaugošo interesi un mērķtiecīgu darbību attiecībā uz urbanizācijas un lielpilsētu teritoriju attīstību pašās dalībvalstīs.

2.6 Papildus pieaugošam analīžu un pētījumu skaitam par pilsētām un urbanizāciju dalībvalstīs, Eiropas Teritoriālās plānošanas novērošanas organizācija (ESPON) ir sagatavojusi vairākas ģeogrāfiskās kartes, izceļot jaunākās demogrāfiskās un sociāli ekonomiskās tendences.

2.7 Komisija vispārēju pieeju pilsētām ieviesa 1997. gadā ar paziņojumu “Pilsētvides attīstības plāns Eiropas Savienībā” (10).

2.8 Vairākkārt neformālās ministru sanāksmēs par pilsētu attīstības un teritoriālās kohēzijas jautājumiem — laikā no 2004. gada novembra (Roterdamā) līdz 2007. gadam (Leipcigā) — Ministru padome, kas atbildīga par teritoriālo attīstību un pilsētu jautājumiem, uzsvēra, cik svarīga ir pilsētu attīstības un teritoriālā kohēzija Eiropā, kā arī apzināja vairākas kopīgu interešu jomas.

2.9 Šā procesa rezultātā Leipcigā 2007. gada maijā tika izstrādāta Leipcigas harta par ilgtspējīgām Eiropas pilsētām un Teritoriālās attīstības programma. Slovēnijas prezidentūras laikā turpmākos pasākumus konkretizēja projektā “Teritoriālās un pilsētu attīstības koordinācija”.

2.10 Līdztekus neformālo ministru sanāksmju norisei, tiek pastiprināta arī dalībvalstu augstāko amatpersonu kontakti un pieredzes apmaiņa. Dažkārt pētniecības institūti tiek aicināti veikt plašāku izpēti par atsevišķiem pilsētu attīstības aspektiem (11).

2.11 Neskatoties uz analīzi un to teritoriju uzskaitījumu, kurās notiek dinamisks urbanizācijas process, Komisijas un Padomes kopīgā pieeja urbanizācijai un tās turpmākai attīstībai Eiropā joprojām ir neskaidra.

2.12 Eiropas Parlaments 2008. gada februārī pieņēma ziņojumu “Teritoriālās attīstības programmas un Leipcigas hartas īstenošanas novērtējums: ceļā uz Eiropas darba programmas teritoriālās plānošanas un teritoriālās kohēzijas jomā izveidi” (12). Minētajā ziņojumā uzsvērts, ka liela nozīme ir integrētai pieejai attiecībā uz reģionālo un pilsētu plānošanu, kuras mērķis ir sekmēt reģionu un pilsētu iespējas pilnveidot pielāgošanās spējas ekonomikas pārmaiņām, lai uzlabotu Eiropas iedzīvotāju dzīves kvalitāti.

2.13 Reģionu komiteja 2007. gada novembrī pieņēma atzinumu par tematu “Ceturtais ziņojums par sociālo un ekonomisko kohēziju” (13). Minētajā atzinumā Komiteja “aicina Piektajā ziņojumā par kohēziju īpašu nodaļu veltīt pilsētu dimensijai, jo Eiropas pilsētām ir svarīga nozīme Lisabonas un Gēteborgas stratēģijas mērķu, kā arī sociālās integrācijas (piemēram, imigrantu integrācijas) īstenošanā”.

2.14 Eiropas pilsētas ir ļoti atšķirīgas: gan lielas, gan mazākas, blīvi apdzīvotas un mazāk apdzīvotas, lielpilsētu un pilsētu grupas ar īpašām iezīmēm, pārtikušas un mazāk attīstītas. Tomēr tās visas vieno kopēja iezīme: vērojama spontāna demogrāfiska pārvietošanās uz pilsētām un pieaug lielo pilsētu ekonomiskā pievilcība, savukārt tās pašas pilsētas saskaras ar vienādām problēmām.

2.15 Arvien vairāk iezīmējas kopējā iespēju un problēmu aina, jo tagad veiksmīga pilsētplānošana neaprobežojas tikai ar teritoriālo plānošanu un mājokļiem, bet noteikti ietver arī visus sociālekonomiskos aspektus tā saucamajā holistiskajā jeb visaptverošajā pieejā. Uz nākotni orientētus pilsētu un plānošanas projektus arvien vairāk izstrādā, balstoties uz saskaņotām teritoriālo, ekoloģisko, ekonomisko un sociālo aspektu koncepcijām.

2.16 Lai gan valdības atbalsta pilsētu pakāpenisku attīstību, stratēģijas joprojām ir neskaidras. Dažādās valstīs un pat dažādās pilsētās ievērojami, dažreiz pat krasi atšķiras šo pārmaiņu veiksmīgas īstenošanas un pārvaldības veidi. Tas noteikti attiecas arī uz pilsētreģionu vai lielpilsētu teritoriju attīstību.

2.17 Kopš 1998. gada atzinuma “Ilgtspējīga pilsētvides attīstība Eiropas Savienībā: pasākumu” plāns EESK formulē savu vispārīgo viedokli par urbanizāciju. Pēc tam ir sagatavoti vēl citi, tostarp divi īpaši atzinumi 2004. gadā un 2007. gadā par tematu “Eiropas lielpilsētu teritorijas — sociālā un ekonomiskā ietekme uz Eiropas nākotni”. Arī 2007. gadā tika publicēts atzinums par ES Teritoriālās attīstības programmu. Papildus minētajiem vēl vairākos EESK atzinumos analizētas konkrētas jomas, kas ir svarīgas pilsētām un urbanizācijai (skatīt pielikumu).

3. Analīze un attīstība

3.1 Pilsētas un veids, kādā cilvēki dzīvo kopienās, atspoguļo vēsturiskos laikposmus un attiecīgo sabiedrības attīstību.

3.2 Galvenie virzošie spēki, kas veidoja kopienas un pilsētas un to savstarpējo mijiedarbību, bija ne tikai stratēģiski un politiski iemesli, bet arī ekonomika un drošība.

3.3 Eiropas pilsētu jauno laiku vēsture sākās, kad tās visā kontinentā sāka veidoties nobriedušo lauksaimniecības kopienu un to ekonomisko un tirdzniecības izpausmju rezultātā. Turpmākie industrializācijas posmi mainīja pastāvošās un radīja arī jaunas pilsētas. Sākot ar 19. gadsimta beigām un turpmāk industrializācija izraisīja šo mazpilsētu un pilsētu eksponenciālu augšanu. Lielākajā daļā no tām ir skaidri saskatāma ilgā vēsturiskā attīstība, tai skaitā kultūras mantojumā, industriālajās teritorijās, mājokļos utt.

3.4 Pēdējās desmitgadēs tradicionālie industriālie rajoni ir būtiski mainījušies. Daudzos no tiem ir notikusi un joprojām notiek sāpīga pārstrukturizācija, jo tradicionālie industriālie procesi pakāpeniski izbeidzas.

3.5 Tehnoloģiskās attīstības un internacionalizācijas rezultātā sākas jauni procesi. Notiek pāreja no liela apjoma ražošanas uz īpašam mērķim pielāgotu ražošanu ar dažādu speciālsortimentu un pastāvīgu atjaunināšanu no vienas puses un strauji augošu pakalpojumu nozari, no otras puses. Ievērojami palielinās mobilitāte un notiek demogrāfiskās pārmaiņas, tostarp arī pārvietošanās no lauku apvidiem uz pilsētām un migrācija.

3.6 Vide rietumvalstu iedzīvotājiem kļūst neierobežota un virtuāla, ar ļoti plašām izredzēm, savukārt tās pašas pārmaiņas ietekmē arī visu cilvēka darbības jomu ikdienas fizisko vidi.

3.7 Šī ikdienas vide ļoti daudziem cilvēkiem vairs nav atsevišķs ciemats, mazpilsēta vai pilsēta, bet arvien biežāk ietver plašākas reģionālas vienības, kas rada jauna veida urbanizāciju.

3.8 Pilsētas-tīkli vai reģioni-tīkli pieņemas spēkā spontāni un/vai ar nolūku. Aplūkosim Eiropas lielo pilsētu un lielpilsētu teritoriju attīstību. Jāsecina, ka mūsdienu urbanizētajā sabiedrībā veidojas jauna ģeogrāfiska realitāte, ko veido dominējošas ekonomiskās ietekmes zonas un liels skaits apakšzonu, kuras parasti vairs neatbilst pastāvošajām administratīvajām vienībām.

3.9 Būtiska šo jauno pilsētreģionu īpašība ir to kritiskā masa, kas vajadzīga, lai urbanizāciju atbilstīgi virzītu visu iedzīvotāju, to dzīves un darba kvalitātes labā. Kritiskā masa var ievērojami atšķirties atkarībā no īpašiem ģeogrāfiskiem, ekonomiskiem un demogrāfiskajiem apstākļiem.

3.10 Pēc desmit gadu garumā veiktiem vietējiem pētījumiem par Vācijas “nākotnes karti” 2004. gadā tika noteiktas vienpadsmit lielpilsētu teritorijas, kas kvalificētas kā dominējošas ekonomiskās ietekmes zonas. Neraugoties uz sākotnēji skeptisko reakciju, šobrīd tiek veikta minētās koncepcijas tālāka izstrāde. Lielpilsētu teritoriju un lauku teritoriju attiecības un savstarpējā atkarība ir būtisks un aktuāls jautājums.

3.11 Tajā pašā laikā pētījumus Francijā veica arī DIACT (14), un pēc tam tika noteiktas vairākas lielpilsētas. 2008. gada janvārī tika iesniegts politikas dokuments “Nākotnes lielpilsētas”(Imaginer les métropoles d'avenir) (15), kas varētu būt sākuma punkts šo centru veicināšanai un atbilstošu tiesību aktu izstrādei šajā sakarā. Arī Apvienotajā Karalistē veikts aktīvs darbs pilsētu-reģionu jomā.

3.12 Arī citu valstu valdības un/vai reģionālās un vietējās pašvaldības arī ir uzsākušas līdzīgi orientētas iniciatīvas. Skandināvijas valstīs, Baltijas valstīs, Īrijā un Austrijā minētās iniciatīvas uzsāktas galvaspilsētu reģionos, bet Nīderlandē — Randstad. Vairāk dominējošu centru rodas lielajās dalībvalstīs, piemēram, Spānijā, Itālijā un Polijā.

3.13 Blakus galvenajiem centriem veidojas apakšcentru modelis, tādējādi urbanizācija, lai gan kontinentā tā nav vienmērīgi izplatīta, kļūst par nozīmīgu Eiropas ainavas iezīmi.

3.14 Sociālā un ekonomiskā attīstība rada policentriski urbanizētu Eiropu, kas vairs nebūs ierobežota ar tādu ģeogrāfisko teritoriju, kā tradicionālais “zilais banāns” vai īpašu galvaspilsētu grupu.

4. Iespējas un problēmas

4.1 Būtisks jautājums ir, kāda būs un kādai jābūt ilgtspējīgai pilsētai nākotnes Eiropā kā iedzīvotājiem daudzsološā kopienā? Ņemot vērā Eiropas diskusiju par pilsētu sarežģīto attīstību, ir jānošķir vairāki galvenie aspekti un tendences, kas attiecas uz bieži vien atšķirīgajiem reālajiem apstākļiem gan vienas pilsētas vai pilsētreģiona ietvaros, gan dažādās pilsētās un pilsētreģionos.

4.2 Minētie aspekti un tendences ir šādas: — demogrāfiskas izmaiņas, tostarp — iedzīvotāju novecošanās, — pilsētas kā jaunus speciālistus piesaistoši centri, — imigrācijas rezultātā — lielāka etniskā un kultūras daudzveidība; — pilsētu un pašvaldību grupas ir klasificētas kā pilsētas-tīkli un reģioni un lielpilsētu teritorijas; — ekonomiskas ietekmes zonas arvien vairāk ir savstarpēji saistītas gan Eiropā, gan ārpus tās; — starptautiskās investīcijas un uzņēmumu galvenās pārvaldes, ieskaitot noteiktus uzņēmējdarbības pakalpojumus; — zināšanu un pētniecības centri; — jaunu rūpniecības un pakalpojumu nozaru veidošanās un uzsvars uz radošumu; — mainīgi dinamiski darba tirgi; — piekļuves ceļu (vārteju) attīstība; — moderni mājokļi un pielāgota teritoriālā plānošana; — jaunu apvienību veidošana urbanizētās teritorijās; — pilsētu centru atjaunošana un pilsētu teritorijas paplašināšanās tendenču samazinājums; — izklaide un pasākumi; — īpaša uzmanība kultūrai (tostarp vēsturiskajam un dabas mantojumam) un kultūras iestādēm.

4.3 Vienlaikus saasinās pastāvošās un rodas jaunas problēmas: — ilgtspējība, vides aspekti, enerģija; — pilsētu centru iedzīvotāju skaita samazināšanās; — pilsētu sabiedrisko teritoriju platības ierobežošana un ar kvalitāti saistītas problēmas; — infrastruktūra, transporta sistēmas un pieejamība; — mobilitātes pārvaldība; — problēmas, kas skar cilvēkus ar zemu kvalifikāciju; — ar sabiedrības novecošanos saistītas problēmas; — nepietiekama uzņēmējdarbība, jo īpaši nelabvēlīgos kvartālos; — nelegālā migrācija; — izglītība un prasmes; — agrīnā posmā nav veikta vai nav pietiekami veikta teritoriālā plānošana, piemēram, priekšpilsētās; — nelabvēlīgos apstākļos esošās kopienas un noziedzība; — terorisma risks.

4.4 Lielpilsētu un lielpilsētu teritoriju demogrāfiskā aina bieži vien ir problemātiska, taču tā sniedz arī iespējas. Dažādās pilsētās apstākļi ir atšķirīgi — tie ir atkarīgi no iedzīvotāju struktūras un ekonomiskajām iespējām, kā arī valstu politikas. Veiksmīgi integrētu politiku rezultāts uzņēmējvalstīs parasti ir plašāka iekļaušana.

4.5 Attiecības starp lauku apvidiem un pilsētām ir nopietna problēma. Lai nodrošinātu atbilstošus dzīves un darba apstākļus lielpilsētu teritorijās, līdzsvarotas attiecības starp lauku apvidiem un pilsētām ir būtiskas, pilnīgi pretēji populāriem vispārpieņemtiem un arī politiskiem uzskatiem “vai nu — vai nu” vai “mēs — viņi”. Šādas līdzsvarotas attiecības ļoti labi iederas jaunajā policentriskas attīstības modelī.

4.6 Lai gan izejas punkts dažādās pilsētās atšķirīga attīstības līmeņa dēļ ir atšķirīgs, lielākā daļa atšķirību radušās pakāpeniski. Būtībā urbanizācijas process jaunajās dalībvalstīs noris līdzīgi, bet tikai ar zināmu starplaiku. Viens no galvenajiem mērķiem ir atjaunošana. Tā kā ekonomiskās izaugsmes rezultātā būs augstāki valsts izdevumi, vairāk privāto ieguldījumu un lielāks ienākumu līmenis, pakāpeniski visā Eiropā urbanizācijai būs vienādas iezīmes.

4.7 Komisija politikas dokumentos un projektu priekšlikumos par urbanizāciju sistemātiski atsaucas uz Lisabonas stratēģiju. Padomes un valstu dokumentos arvien vairāk uzsvērta tā pati saikne. Kopienas stratēģiskajās pamatnostādnēs Komisija ne tikai runā par pilsētām kā par reģionālās attīstības dzinējspēku un jauninājumu centriem, bet arī par nepieciešamību uzlabot iekšējo kohēziju, apkarojot sociālo atstumtību un noziedzību, lai uzlabotu dzīves kvalitāti nelabvēlīgos kvartālos.

4.8 Lisabonas programma aizsāka lejupēju procesu. Vienlaikus Komisija un Padome pārliecinājās, ka jārosina darboties arī spēki augšupējā virzienā. Augšupējā procesā īpaša nozīme ir pilsētām, kas strauji attīstās: Eiropas teritoriālo un sociāli ekonomisko struktūru modernizācijas nozīmīga daļa galvenokārt notiek ar valsts un privāto ieguldījumu un reģionu un pilsētu konkrētu pasākumu palīdzību. Pilsētas parasti ir ģeogrāfiski piemērotākās teritorijas publiskajam, privātajam un akadēmiskajam sektoram, kas mijiedarbībā ar pilsonisko sabiedrību veido Eiropai nepieciešamo inovāciju.

4.9 Šā iemesla dēļ EESK uzskata, ka lielajām pilsētām un lielpilsētu teritorijām konkurences, ilgtspējīgas attīstības, sociālās kohēzijas un sociālās iekļaušanas jomā būtu jānosaka pašām sava Lisabonas programma. Šādai stratēģijai reģionālā līmenī būtu jānodrošina uz nākotni orientēta struktūra un ilgtermiņa programma politikas veidotājiem un visām citām ieinteresētajām pusēm. Tādā veidā, palielinot izpausmes iespējas valsts un starptautiskā līmenī, tiktu sekmēta pilsētu un pilsētreģionu pašapziņa.

4.10 Eiropas visblīvāk apdzīvotajās teritorijās ilgtermiņa reģionālajai stratēģijai jābūt saskaņotai jeb holistiskai, t.i., visiem tās aspektiem jābūt savstarpēji saistītiem. Jo labāki apstākļi privātiem ieguldījumiem, jo vairāk iespēju jaunu darba vietu radīšanai, sabiedriskajiem pakalpojumiem un rūpēm par mazaizsargātām grupām, piemēram (vientuļiem) veciem cilvēkiem un cilvēkiem ar zemu kvalifikāciju (16). Pievēršot īpašu uzmanību ilgtspējībai un vides vispārējai kvalitātei, šādus reģionus varētu padarīt pievilcīgākus iedzīvotājiem un (starptautiskiem) ieguldījumiem. Labāki nosacījumi sociālajai kohēzijai veicinās jaunu darba vietu radīšanu. Visaptverošas un uzturētas stratēģijas veicinās uzticību iedzīvotāju vidū (17).

4.11 Jāņem vērā, ka tirgus bieži vien nedarbojas teritoriālo noteikumu par mājokļiem, attīstības politiku, infrastruktūru, transportu un mobilitāti stingrības rezultātā. Risinājums parasti ir rodams lielpilsētu līmenī. Tirgu integrācijas rezultātā var izzust nepieciešamība pēc valstu robežām (18).

4.12 Urbanizēto teritoriju kohēzijas un nākotnes pilsētu ilgtspējības programmas savstarpēji saistītie aspekti ir šādi: — veicinot ekonomisko apvienību veidošanos, radīt apstākļus mūsdienīgai ekonomiskai attīstībai, MVU, kā arī starptautiskiem ieguldījumiem un galvenajām pārvaldēm; — pareiza ES tiesību aktu īstenošana un reģionālo un vietējo noteikumu vienkāršošana; — nodarbinātības politikas un sociālais dialogs reģionālā līmenī; — izglītība un apmācība visos līmeņos visām kategorijām, ieskaitot mūžizglītību, iespējas apvienot darbu ar mācībām un e-izglītība; — ģimenēm labvēlīgi dzīves apstākļi, piemēram, pieejama bērnu aprūpe; — pētniecība un attīstība, t.i., pētniecības institūti, tehnoloģiju pilsētiņas un zinātnes parki, jauninājumi; — fiziskā infrastruktūra: — līdzdalība Eiropas transporta tīklos, — mobilitātes pārvaldība (19), — sabiedriskā transporta sistēmas ar dažādiem transporta veidiem, — publiskā un privātā sektora partnerība, ieskaitot privāto finansējumu; — virtuālā infrastruktūra: — telekomunikācijas, — IKT kā galvenā prasība, kā arī platjoslas un savienojamības izplatība; — ilgtspējīga attīstība: — vides aizsardzības politiku īstenošana, — pilsētu paplašināšanās negatīvo aspektu novēršana, pilsētu apdzīvotības blīvuma veicināšana, — īpašas jomas, piemēram, atkritumu apsaimniekošana, ūdens resursu pārvaldība un energoefektivitāte, piemēram, celtniecībā un mājokļos, (sabiedriskajā) transportā, ar maksas ceļu palīdzību utt.; — sociālā kohēzija (20): — ilgtspējīga pilsētplānošana un arhitektūra, — sociālie mājokļi mazaizsargātām grupām, — visā reģionā vienādi sabiedriskas nozīmes pakalpojumi (veselības aprūpe, izglītība, drošība), — sabiedriskā transporta tīkli reģionā, tai skaitā savienojumi ar nelabvēlīgajiem kvartāliem, — īpaša uzmanība etniskajai un kultūru daudzveidībai un starpkultūru dialogam, — tādu šķēršļu novēršana, kas apgrūtina iedzīvotāju, jo īpaši vecāka gadagājuma cilvēku un cilvēku ar invaliditāti, dzīvi, — valsts pasākumi jauniešu augstā bezdarba līmeņa samazināšanai nelabvēlīgos kvartālos, izglītība, jauna saimnieciskā darbība, uzņēmējdarbības veicināšana, pasākumi, — kultūra, kultūras iestādes, pasākumi, — sports un brīvais laiks, — tūrisms, — kopējas reģionālās identitātes veicināšana.

4.13 Modernai pilsētai un pilsētreģionam ir būtiski svarīgi ir augsti standarti attiecībā uz dzīves vidi, tā saucamā “Baukultur” (21) jeb būvkultūra; tas nozīmē, ka kopējā arhitektoniskā koncepcija ir balstīta uz holistisku pieeju, kurā arhitekti, plānotāji, projektētāji, celtniecības nozare, attīstītāji un gala lietotāji strādā kopā, lai radītu un uzturētu kvalitatīvi veidotu vidi, piedāvājot risinājumus ilgtspējīgām pilsētām (22).

5. Urbanizācija un pārvaldība

5.1 Eiropai vajadzīgas pielāgoties spējīgas un ilgtspējīgas pilsētas un pilsētreģioni vai lielpilsētu teritorijas, kas spēj nodrošināt atpazīstamību starptautiskā līmenī.

5.2 Tas “pārvaldību” izvirza par darba programmas prioritāti. Pastāv plaša vienprātība attiecībā uz iespēju un problēmu analīzi, pilsētas arvien vairāk savā starpā apmainās ar viedokļiem, bet joprojām papildus atšķirīgajiem apstākļiem pilsētās pastāv arī neskaidrība, kurš par ko ir atbildīgs konkrētās situācijās: — būtu vēlams panākt vienotu lielpilsētu un pilsētreģionu definīciju (23); — darba sadale starp valstu valdībām un lielām pilsētām vai lielpilsētu teritorijām un uz to liktās cerības ir atšķirīgas; — neskaidrības un pārpratumi bieži rodas tajās valstīs, kur par pilsētu jautājumiem atbild vairāk nekā viena ministrija; — kādai būtu jābūt Komisijas lomai? — pastāvošie reģionālie un vietēji administratīvie šķēršļi attiecībā uz “pārvaldību” reģionālā vai vietējā līmeni bieži ir šķērslis vajadzīgajai rīcībai; — neapmierinoša daudzlīmeņu pārvaldība bieži rada sarežģītas problēmas; — veidi, kā pilsētas sazinās ar iedzīvotājiem un nozīmīgiem dalībniekiem, organizējot “līdzdalības demokrātiju” ievērojami atšķiras; — specializēto nevalstisko organizāciju loma, piemēram, attiecībā uz “mājokļiem”, izglītību, minoritātēm, uzņēmumiem un citiem minētajiem aspektiem, bieži vien nav skaidri definēta, līdz ar to nav skaidrības, kādu labumu no to darbības gūst pilsētas un pilsētreģioni; — ne vienmēr tiek īstenota konsekventa pieeja publiskā sektora dalībnieku partnerībai un publiskā un privāta sektora partnerībai attiecībā uz pilsētu attīstības programmām, nozīmīgiem ieguldījumiem un radošiem risinājumiem; — ir vajadzīga ilgtermiņa stratēģija, lai veidotu ilgtspējīgu pilsētu nākotnei; — ilgtermiņa stratēģiju neatņemama sastāvdaļa ir pārredzamība un leģitimitāte.

5.3 Prakse liecina, ka vadība, visaptverošs redzējums un konsekvence ir veiksmīgas pārmaiņu pārvaldības un pilsētu pastāvīga progresa priekšnoteikums.

5.4 Tā kā lielas pilsētas un lielpilsētu teritorijas ir pievilkšanas poli un tik daudzu iedzīvotāju ikdienas vide, un to iespējamā sociāli ekonomiskā nozīme Eiropā nav apšaubāma, EESK uzskata, ka nepieciešama padziļināta diskusija par to ietekmi ne tikai valstu, bet arī ES līmenī.

5.5 Tā kā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumā līdz šim nav noteikumu par teritoriālo attīstību, kā arī subsidiaritātes dēļ, Komisijas un Padomes loma joprojām ir neskaidra. Komisijas ģenerāldirektorāti tikmēr urbanizētajās teritorijās īsteno arvien vairāk dažādu projektu, tieši konsultējoties ar pilsētām. Jautājumi, ko risina ar to palīdzību, ir pētniecība un attīstība, nodarbinātība un transports (24).

5.6 Pilsētām ir tendence kļūt arvien proaktīvākām attiecībā uz Briseli, jo tās tieši ietekmē ES tiesību akti. Temati ir vides reglamentēšana, publiskais iepirkums, jauniešu bezdarbs, sabiedriskā kārtība un drošība, migrācija, nelabvēlīgie kvartāli.

5.7 Tas pats attiecas uz Lisabonas programmu kopumā. Arvien biežāk tiek apsvērta Eiropas kritēriju piemērošana arī reģionālā līmenī: kāda ir priekšlikumu un/vai pieņemtā regulējuma īstenošanas ietekme pilsētu un lielpilsētu līmenī. Piemēri liecina, ka, neņemot vērā konkrētos pilsētu apstākļus, īstenošana var izrādīties dārgāka par ieguvumiem no Struktūrfondu ieguldījuma projektos.

5.8 Šajos apstākļos EESK atzinīgi vērtē Komisijas iniciatīvu īsumā iepazīstināt ar Zaļo grāmatu par teritoriālo kohēziju. Diskusijā par zaļo grāmatu būs arī iespēja padziļināt Leipcigas hartu par ilgtspējīgām Eiropas pilsētām.

5.9 Iepriekš 4.12. punktā minētā programma ir grūti izpildāma. Situācijas bieži vien ir ļoti sarežģītas. Līdz šim konsekvents stratēģisks skatījums uz lielām pilsētām un pilsētreģioniem ir izstrādāts tikai atsevišķos gadījumos. Daudzos gadījums drīzāk trūkst skaidra virziena sajūtas, daļēji valdību ambiciozo nostāju dēļ, kā arī valstu valdību un lielpilsētu atšķirīgo viedokļu dēļ.

5.10 No otras puses ilgtermiņa nākotnes redzējums un konsekvence lielpilsētu līmenī ir vajadzīga, lai stiprinātu pastāvošo un, iespējams, jauno kopienu apņemšanos, un veidotu izdevīgas savienības organizētā pilsoniskā sabiedrībā. Pašlaik tas šķiet arvien grūtāk paveicams, jo lielpilsētu teritoriju koncepcija ir samērā jauna parādība, kā dēļ auglīgas debates Eiropā kļūs vēl vēlamākas (25).

5.11 Ar to nevēlamies teikt, ka visi gadījumi ir vienādi, gluži otrādi. Bez demogrāfiskajām un sociāli ekonomiskajām atšķirībām Eiropas valstīs un reģionos pastāv plaša administratīvo un kultūras tradīciju dažādība. Konkrētās situācijas, dzīves stili un uzskati par organizāciju ievērojami atšķiras. Dažos gadījumos izšķiroša ir bijusi viena vadošā ideja vai nākotnes redzējums. Vispārīgāk runājot, Lisabonas programma var būt lietderīga, lai noteiktu kopēju pamatu diskusijām un pieejai.

5.12 Valdība bieži vien nenodrošina pietiekamu rīcības brīvību pilsētām, lai tās pašas noteiktu savu likteni. Gan politikas, gan arī birokrātiskās procedūras galvenokārt ir lejupējas. Pretēji tam, pašnoteikšanās veicināšana var radīt piemērotus apstākļus, lai attiecīgi īstenotu vēlamās stratēģijas un politikas. Pārskatot nostāju attiecībā uz lielajām pilsētām un pilsētreģioniem vai lielpilsētu teritorijām, tās var kļūt par patiesām “atbildības kopienām”.

5.13 Pašnoteikšanās, kā arī pilsētu un to apkaimes savstarpēja cieņa palielinās vietējo un reģionālo pašvaldību saistības un atbildību un veicinās pilsoniskās sabiedrības un privātā sektora vēlamo proaktīvo attieksmi.

5.14 Daudzos gadījumos pastāvošās vietējās un reģionāls administratīvās vienības (pašvaldības un citas) un to kompetences būs jāpārveido, lai nodrošinātu to efektivitāti.

5.15 Var izrādīties, ka Eiropas pilsētu iedzīvotāji ir vēl daudzveidīgāki gan darba, gan ienākumu, gan kultūras ziņā. Potenciāli pastāv visi urbanizācijas pilnveidošanai nepieciešamie apstākļi, bet, ja process netiks pienācīgi vadīts, šis potenciāls paliks neizmantots, un sabiedrības kohēzija var būt apdraudēta.

5.16 Mērķtiecīgas diskusijas un stratēģijas noteikšana Eiropas līmenī var palīdzēt noteikt konsekventu virzienu reģionālā līmenī. Šāda konsekvence vajadzīga ne tikai valsts [pārvaldes] dalībniekiem, tā būs nepieciešama arī, lai pārliecinātu citas (daļēji-) valsts un privātās ieinteresētās puses un dalībniekus.

Briselē, 2008. gada 17. septembrī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Dimitris DIMITRIADIS

(1) “Leipcigas harta par ilgtspējīgām Eiropas pilsētām” un “Eiropas Savienības teritoriālās attīstības programma: ceļā uz konkurētspējīgāku dažādu reģionu Eiropu”, par ko Leipcigā 2007. gada 24. un 25. maijā vienojās neoficiālā ministru sanāksmē par pilsētu attīstību.

(2) Izstrādājot šo darba kārtību, par pamatu varētu ņemt to, ko Francijas valsts sekretārs teritoriālplānošanas jautājumos Falco kgs teica, uzstājoties Eiropas Parlamenta REGI komisijas sēdē 2008. gada 16. jūlijā: “… sadarbībā ar vietējo pašvaldību amatpersonām, mēs vēlamies izstrādāt ilgtspējīgas un solidāras pilsētas aprakstu. Konkrēti, uzsākt sadarbības procesu, lai izstrādātu kopīgus kritērijus un indikatorus, ko varētu izmantot kā Leipcigas hartas ieteikumu operacionālo saturu”.

(3) Teritoriālo vienību statistikas nomenklatūra, sagatavojis Eurostat. NUTS 2 — no 800 000 līdz 3 000 000 iedzīvotāju; NUTS 3 — no 150 000 līdz 800 000 iedzīvotāju.

(4) Holandes pētniecības institūts “TNO” izveidoja lielpilsētu teritoriju dažādu rādītāju plaša apjoma pārskatu. Minētie rādītāji aptver šādas jomas: demogrāfija, ekonomika (pievienotā vērtība, darba ražīgums), darba tirgus (bezdarbs, izglītība, darbaspēks), vide (gaisa kvalitāte), infrastruktūra, biroju tirgus, tūrisms utt. Dati iegūti no Eurostat un citiem resursiem, lai salīdzinātu Randstad reģionu Holandē ar pārējām 19 ievērojamākām lielpilsētu teritorijām Eiropā laikposmā no 1995. līdz 2006. gadam. Eurostat dati ir pielāgoti, lai būtu salīdzināmi ar ESAO datiem. Tos pārskata katru gadu. Varētu analizēt arī citas lielpilsētu teritorijas.

(5) Eiropas Teritorijas plānošanas novērošanas tīkls.

(6) Skatīt 5. iedaļu “Urbanizācija un pārvaldība”.

(7) Šajā sakarā kā pārliecinošu piemēru var minēt Bilbao pēdējo divdesmit gadu pieredzi.

(8) URBACT II (2007. gads) ir daļa no Komisijas iniciatīvas “Reģioni ekonomiskām pārmaiņām” nolūkā īstenot Lisabonas-Gēteborgas stratēģiju. JEREMIE jeb “Kopīgie Eiropas resursi mikro, mazajiem un vidējiem uzņēmumiem” (2005. gads) ir Komisijas, Eiropas Investīciju bankas un Eiropas Investīciju fonda kopīga iniciatīva. JESSICA jeb “Eiropas kopējais atbalsts ilgtspējīgiem ieguldījumiem pilsētu teritorijās” (2006. gads) ir Komisijas, Eiropas Investīciju bankas un Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankas kopīga iniciatīva.

(9) Skat. arī Komisijas starpdienestu grupas pilsētattīstības jautājumos vadlīnijas “Kopienas politiku pilsētu dimensija 2007–2013”.

(10) COM(97) 197 galīgā redakcija, OV C 226, 20.07.1998., 36. lpp..

(11) Šajā sakarā ievērību pelna European Knowledge Network on Cities, Nicis institūta Holandes filiāles projekts par valdības, tiesiskajiem un fiskālajiem instrumentiem ilgtspējīgu pilsētu sekmēšanai, kas īstenots sadarbībā ar dalībvalstīm. Minēto projektu īsteno Francijas prezidentūras ietvaros pēc Délégation Interministérielle de la Ville lūguma. “Pilsētu zinību tīkls” (The Knowledge Network on Cities ) ir organizācija, kuras sastāvā ietilpst 16 dalībvalstu pārstāvji.

(12) P6_TA-PROV(2008)0069.

(13) CdR 97/2007 fin.

(14) Ministriju delegācija teritoriālās plānošanas un konkurētspējas jautājumos (agrāk — DATAR).

(15) “Nākotnes lielpilsētas” (Imaginer les métropoles d'avenir) ir parlamenta locekļa un bijušā transporta ministra Dominique Perben ziņojums pēc prezidenta Sarkozī un premjerministra Fillona pieprasījuma. Perben kgs sniedz pārskatu par urbanizācijas un lielpilsētu veidošanos Eiropā un Francijā, kas papildināts ar iedaļu par “problēmām un pasākumiem” attiecībā uz lielām Francijas pilsētām un pilsētreģioniem ar vairāk kā 500 000 iedzīvotājiem. Viņš ierosina arī deviņpadsmit konkrētus ieteikumus pasākumiem un likumdošanai. Šo tematu apspriedīs arī ES Francijas prezidentūras laikā 2008. gada otrajā pusē.

(16) Nodarbinātības, sociālo lietu un vienlīdzīgu ģenerāldirektorāta 2008. gada 25. aprīļa konference “Uzņēmējdarbības veicināšanas nozīme iekļaujošas vietējas nodarbinātības attīstībai” (Harnessing an Entrepreneurial Spirit for Inclusive Local Employment Development).

(17) Vācijā jaunais lielpilsētu teritoriju jēdziens ir “eine neue Verantwortungsgesellschaft”, proti, “jauna atbildības kopiena”. Skat. Manfred Sinz, Transporta, būvniecības un pilsētu attīstības federālā ministrija, “No lielpilsētu teritorijām līdz atbildības kopienām”.

(18) Kā piemēru var minēt Londonas finanšu tirgus absorbcijas spēju. Citā kontekstā var minēt Lilles-Courtrai, Kopenhāgenas-Malmes un Vīnes-Bratislavas reģionus.

(19) Skatīt arī “Ceļā uz jaunu pilsētu mobilitātes kultūru”, COM(2007) 551 galīgā redakcija.

(20) Šis temats ir padziļināti analizēts Francijas 2008. gada ziņojumā “Jauna priekšpilsētu attīstības politika” (Une Nouvelle Politique pour les Banlieues), Palais de l'Elysée. Šajā ziņojumā ir vairāki priekšlikumi, kā cīnīties ar geto veidošanos pilsētās. Jo īpaši ziņojumā izklāstītas valsts un reģionālās iniciatīvas attiecībā uz izglītību, apmācību jaunu darba vietu un uzņēmumu radīšanu nelabvēlīgos kvartālos. Prezidentvalsts Francija par šo jautājumu plāno organizēt vairākas ES konferences.

(21) Vācijas Transporta, būvniecības un pilsētu attīstības federālās ministrijas pētījums “Baukultur as an Impulse for Growth. Good Examples for European Cities”, publicēts 2007. gada aprīlī.

(22) Eiropas Arhitektu padomes konference “Projekti nākotnei: arhitektūra un dzīves kvalitāte”, Brisele, 2008. gada 10. aprīlis.

(23) Kā piemēru būtu lietderīgi minēt Amerikas Savienoto Valstu lielpilsētu statistiskos reģionus (Metropolitan Statistical Area (MSA)); agrāk, kopš 1959. gada — Standard Metropolitan Statistical Area.

(24) Raksturīgs piemērs ir Reģionālās politikas ģenerāldirektorāta 2007. gada marta ziņojums vairākiem projektiem “Reģioni un jauninājumi”.

(25) Sociālo un ekonomikas lietu padomēm valstu vai reģionu līmenī arī var būt pozitīva loma. Raksturīgs piemērs ir Ziņojums par Nīderlandes Randstada reģiona nākotni, ko 2008. gada aprīlī iesniedza Sociālo un ekonomikas lietu padome, http://www.ser.nl/~/media/Files/Internet/Talen/Engels/2007/2007_04.ashx.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas Atzinums par tematu “Ceļā uz pilsētvides līdzsvarotu attīstību: problēmas un iespējas”