Šie ES un tās dalībvalstu maksājumi atspoguļo daudzveidīgo atbalsta portfeli galvenajām pasaules, reģionālā un valsts līmeņa prioritātēm pārtikas un uztura nodrošinājuma panākšanai. Valsts līmeņa pasākumi veido divas trešdaļas no kopējiem ieguldījumiem. 2014. gadā 25 % no atbalsta tika piešķirti pasaules līmenī, 9 % — reģionālā līmenī un 66 % — valsts līmenī.

Salīdzinot ar pirmo ziņojumu, ES un tās dalībvalstu izdevumi pārtikas un uztura nodrošinājuma jomā ir palielinājušies par 9 % – no 3365 miljoniem EUR uz 3659 miljoniem EUR, kas veido 8 % no kopējās oficiālās attīstības palīdzības (OAP).

Tādēļ ES politikas programmas loma joprojām ir ļoti nozīmīga. Kā paskaidrots šajā ziņojumā, ES un tās dalībvalstis turpina stingri īstenot noteiktās saistības un dažas no tām ir ievērojami palielinājušas savu atbalstu.

Turklāt “Lielā septiņnieka” (G7) līderi 2015. gadā apņēmās palīdzēt 500 miljoniem cilvēku līdz 2030. gadam izkļūt no bada un uztura nepietiekamības stāvokļa. 2014. gadā G20 pieņēma ilgtermiņa Pārtikas nodrošinājuma un uztura programmu, kurai 2015. gadā sekoja Rīcības plāns. Šo pasākumu pamatā ir Adisabebas rīcības programma, kurā tika apstiprinātas politiskās saistības, lai ar jauniem finansējuma avotiem palīdzētu finansēt ilgtspējīgu attīstību.

Pamatojoties uz to, 2014./2015. gadā tika ieviesti vairāki nozīmīgi starptautiski nolīgumi un saistības, kuros(-ās) ir saglabāta pasaules mēroga virzība un politiskā griba pārtikas un uztura nodrošinājuma jomā un kuros(-ās) ievērojama loma ir bijusi ES un tās dalībvalstīm. Vēl svarīgāk — bada izbeigšana ir kļuvusi par Programmas 2030. gadam “Pārveidosim mūsu pasauli” otro mērķi. ES ir aktīvi atbalstījusi Pasaules pārtikas nodrošinājuma komiteju, tostarp Principu par atbildīgiem ieguldījumiem lauksaimniecībā pieņemšanu.

Attiecībā uz pārtikas nodrošinājuma uzlabošanu pasaules mērogā ir panākts ievērojams progress. Pasaules bada indekss liecina, ka bada līmenis jaunattīstības valstīs kopš 2000. gada ir samazinājies par 27 %. Neraugoties uz to, kopumā ir 795 miljoni cilvēku, kuri pastāvīgi nesaņem pietiekamu uzturu. Klimata pārmaiņas, pārmērīga dabas resursu izmantošana, slimību izplatīšanās risks, pārtikas cenu svārstīgums/ inflācija, izmaiņas uzturā un bruņoti konflikti joprojām rada ievērojamu apdraudējumu attiecībā uz pārtikas un uztura nodrošinājumu, apstākļu sakritības rezultātā radot un/vai riskējot īstenot krīzes scenārijus valsts, reģionālā vai pasaules līmenī. Turklāt valstīs ir ievērojami palielinājusies sociāli ekonomiskā nevienlīdzība un tās ietekme uz pārtikas un uztura nodrošinājumu.

Šis ir otrais ziņojums par panākto progresu 2010. gadā pieņemtā dokumenta “ES politikas programma jaunattīstības valstu atbalstīšanai, risinot ar pārtikas nodrošinājumu saistītās problēmas” mērķu sasniegšanā. Kopš tā laika valstis ir uzņēmušās papildu ES attīstības politikas saistības, lai nostiprinātu 2010. gadā noteiktās prioritātes; tika izstrādāts un 2013. gada aprīlī Padomē apspriests Īstenošanas plāns, kurā izvirzīta prasība Eiropas Komisijai kopā ar dalībvalstīm, sākot no 2014. gada, sagatavot vienotu ES mēroga divgadu progresa ziņojumu.

2013. gada sākumā ES un 20 ES dalībvalstis, kas pārstāvētas Etiopijā, kā arī Norvēģija (ES+), atbalstīja ES+ Kopīgo sadarbības stratēģiju Etiopijai. Šīs stratēģijas mērķis bija nodrošināt saskaņotu un vienotu atbildi uz Etiopijas attīstības problēmām, lai efektīvāk saskaņotu atbalstu ar Etiopijas valdības uztura politikas virzieniem, uzlabotu saskaņošanu, uz rezultātiem orientētu pieeju, prognozējamību un pārredzamību, vienlaikus izvairoties no pasākumu pārklāšanās vai sadrumstalotības.

ES un tās dalībvalstis ir uzņēmušās saistības attiecībā uz attīstības pieeju, kas orientēta uz valsti, un tās saskaņo savas stratēģijas un ieguldījumu plānus ar partnervalstu stratēģijām un ieguldījumu plāniem. Dalībvalstis un ES aktīvi iesaistās nozaru koordinācijā un dialogos. Pastāv daudzi piemēri attiecībā uz to, kā ES un tās dalībvalstis līdzfinansē programmas un veic kopīgu analīzes, pārraudzības un izvērtēšanas darbu. Visāfrikas līmenī ES un tās dalībvalstis iesaistās Visaptverošās Āfrikas lauksaimniecības attīstības programmas Attīstības partneru darba grupā; Vācija 2016. gadā no Komisijas pārņem priekšsēdētājas amatu.

Koordinācijai joprojām ir nozīmīga loma, nodrošinot, ka ES un tās dalībvalstu palīdzība valsts līmenī ir efektīva, jo 45 valstīs atbalstu sniedz pieci vai vairāk līdzekļu devēji. Ievērojami ir palielinājies ziņoto projektu skaits no 2503 2012. gadā uz 3343 2014. gadā. Kopumā tiek atbalstītas 109 valstis. Trīsdesmit piecas valstis saņem gandrīz 80 % finansējuma.

4. politikas prioritātes ietvaros samazinājās maksājumi no 209 miljoniem EUR uz 133 miljoniem EUR. Tomēr joprojām tiek īstenotas 102 sociālās aizsardzības programmas 40 valstīs; tas ir par 8 programmām vairāk nekā norādīts iepriekšējā ziņojumā.

ES un tās dalībvalstis turpināja nodrošināt Attīstības politikas saskaņotību pārtikas un uztura nodrošinājuma jomā. ES 2015. gada ziņojumā par attīstības politikas saskaņotību ir rūpīgi izvērtētas ES un tās dalībvalstu lauksaimniecības un zivsaimniecības politikas iniciatīvas, lai noteiktu to ietekmi uz jaunattīstības valstīm, un apkopots kopš 2013. gada panāktais stabilais progress.

2. tabulā ir norādīti maksājumi un finansēto programmu skaits katrai politikas prioritātei. 1. politikas prioritātei piešķirtais finansējums, kas veido 60 % no kopējā finansējuma, ir palicis nemainīgs, taču būtiski ir palielinājies programmu skaits. Ievērojami ir palielinājies 6. politikas prioritātes programmu skaits un maksājumi. Kopumā rezultāti liecina par stabilu un nepārtrauktu progresu visos kritērijos.

no kurām pētniecības programmas

Šāds sadalījums pastāv, neraugoties uz to, ka vairākas dalībvalstis saskaras ar vispārēju OAP maksājumu samazināšanos. Šie nepārtrauktie, ievērojamie ieguldījumi, kā arī jaunie politikas virzieni un programmas parāda ES un tās dalībvalstu saistības attiecībā uz ES pārtikas un uztura nodrošinājuma politikas īstenošanu.

Pārtikas nodrošinājuma pasākumi un līdzdalība izglītošanā par uztura jautājumiem ievērojami uzlabo bērnu ēdiena kvalitāti un var ietekmēt kavētas augšanas samazināšanos. ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija, kuru finansiāli atbalsta Beļģija, ES un Vācija, ir īstenojusi projektus Malāvijā un Kambodžā, uzlabojot pārtikas nodrošinājumu, ēdiena kvalitāti un uzturvērtības stāvokli 49 500 neaizsargāto ģimeņu un 11 100 mazu bērnu vecumā no 6 līdz 23 mēnešiem. Šajā pieejā tika apvienota vietējo lauksaimniecības un pārtikas sistēmu dažādošana un izglītošanas nodrošināšana uztura jautājumos par zīdaiņu un mazu bērnu barošanas praksi; kā rezultātā šīs programmas īstenošanā tika gūta pieredze.

2014. gadā Vācijas valdība pasludināja pārtikas nodrošinājumu un uzturu par galvenajām prioritātēm un uzsāka īpašo iniciatīvu “One World — No Hunger”. Nīderlande ir izvirzījusi pastāvošā bada un uztura nepietiekamības izskaušanu kā pirmo no savām 3 pārtikas un uztura nodrošinājuma politikas prioritātēm un ir pastiprinājusi savu darbu uztura jomā. Īrija savā 2008. gada Darba grupas bada jautājumos izveidotajā ziņojumā ir noteikusi par prioritāti mātes un bērna uztura jautājuma risināšanu un turpina pildīt 2013. gadā pieņemtās saistības attiecībā uz Īrijas atbalsta ieguldījumu dubultošanu uztura jomā līdz 2020. gadam.

Dalībvalstis un ES ir bijušas vienas no pirmajām, kas veicina un finansē pasaules mēroga programmu uzlabotam uzturam. ES ir apņēmusies palīdzēt partnervalstīm, lai līdz 2025. gadam samazinātu 7 miljonu bērnu kavētu augšanu, un ir piešķīrusi 3,5 miljardus EUR 2014.–2020. gada periodam, lai sasniegtu šo vērienīgo mērķi. Apvienotās Karalistes valdība ir apņēmusies līdz 2020. gadam uzlabot uzturu 50 miljoniem cilvēku, kuri pretējā gadījumā būtu izsalkuši, un kopā ar visiem iniciatīvas “Uzturs izaugsmei” parakstītājiem īstenot pasākumus, lai līdz 2020. gadam novērstu 20 miljonu bērnu kavētu augšanu.

Apvienotās Karalistes G8 prezidentūras laikā 2013. gada iniciatīvas “Uzturs izaugsmei” rezultātā tika pievērsta pastiprināta uzmanība uzturam un valstis uzņēmās saistības attiecībā uz lielākiem ieguldījumiem. Uztura nozīmīgumu pastiprināja Romas deklarācija par uzturu, kas tika pieņemta 2014. gada Otrās starptautiskās konferences par uzturu laikā, un 2014. gada G20 Pārtikas nodrošinājuma un uztura satvars. Līdz ar to bada izskaušana ir kļuvusi par ANO ilgtspējīgas attīstības otro mērķi ar nolūku līdz 2030. gadam novērst jebkādu uztura nepietiekamību.

Malāvijā 44 200 mājsaimniecību tika pārdoti vairāk nekā 13 000 000 oranžās batātes augu, katram izplatītājam vīteņaugu pārdošanā gūstot vidējo peļņu EUR 118 apmērā. Mājsaimniecību faktiskie ienākumi ir vairāk nekā dubultojušies — no EUR 199 (2010. gadā) līdz EUR 384 (2014. gadā). Pasākumi ir veicinājuši arī uztura nepietiekamības samazināšanos no vidēji 47 % (2010. gadā) uz 42 % (2014. gadā).

4 544 000 sieviešu un bērnu ir guvuši palīdzību no programmām, kas saistītas ar uzturu;

tika nodrošinātas tiesības uz 1 400 000 hektāriem zemes visā pasaulē, pusi no īpašumtiesību sertifikātiem izsniedzot sievietēm.

Visā pasaulē tika sasniegti 8 000 000 cilvēku, kas cieš no nepietiekama uztura;

Ir arī daudzi piemēri attiecībā uz rezultātiem, kas ziņoti par konkrētām programmām un pasākumiem. 5. tabulā ir parādīti trīs no tiem.

Komisija ir izstrādājusi stingru politikas satvaru un Uztura rīcības plānu attiecībā uz savām 2012. gada saistībām risināt kavētas augšanas jautājumu un savu 2013. gada apņemšanos uzlabot uzturu. Kopš plāna uzsākšanas 40 ES dalībvalstis ir izvirzījušas uzturu kā mērķi savā atbalstā partnervalstīm, īstenojot to vairākās nozīmīgākajās nozarēs, jo īpaši lauksaimniecības/ lauku attīstības un veselības nozarē.

ES un tās dalībvalstis atzīst, ka aptaukošanās pieaugums, tostarp jaunattīstības valstīs, arvien vairāk rada dubultu slogu attiecīgajām valstīm.

Iekļaujošas lauksaimniecības un pārtikas ķēdes un sistēmas

ES un tās dalībvalstis atzīst, ka nepietiekama pārtikas un uztura nodrošinājuma cēlonis galvenokārt ir nabadzība, tādēļ politikas prioritāte ir uzlabot piekļuvi pārtikai, palielinot ienākumus. Kā norādījusi, piemēram, Apvienotā Karaliste, tādējādi risinājums bada izbeigšanai lielā mērā būs atkarīgs no iekļaujošas ekonomiskās izaugsmes, jo īpaši lauksaimniecības nozarē. Šāds viedoklis ir saskaņā ar Āfrikas Savienības Malabo deklarāciju, kurā lauksaimniecības izaugsme un pārveidošana ir atzīta par būtisku faktoru, lai panāktu pārtikas un uztura nodrošinājumu un labklājību lauku reģionos.

4. izcēlums. Ilgtspējīga kakao nozares uzņēmējdarbības un kakao un pārtikas tīkla programma Rietumāfrikā, kur kakao ir ienākumu avots 3 miljoniem sīksaimniecību ģimeņu, ES un Vācija ir kopā izveidojušas Ilgtspējīgu sīksaimniecību lauksaimniecības un uzņēmējdarbības un kakao un pārtikas tīkla programmu (SSAB). Tās ir nodibinājušas Lauksaimnieku uzņēmējdarbības skolu, lai attīstītu lauksaimnieku uzņēmējdarbības prasmes, un izveidojušas uzņēmējdarbības pakalpojumu centrus, lai palīdzētu lauksaimniekiem un sīksaimniecību īpašniekiem piekļūt tehniskajām konsultācijām, informācijai par tirgu un mikrofinansējumam. Lauksaimnieku uzņēmējdarbības skolu ir pabeiguši 17 000 lauksaimnieku, no kuriem 90 % ir palielinājuši savu kakao ražu par vairāk nekā 33 %.

Iekļaujošām lauksaimniecības un pārtikas ķēdēm un sistēmām Vācija pievēršas visaptverošā veidā, iekļaujot tās četrās no sešām iniciatīvas “One World — No Hunger” prioritātēm. Francija par prioritārām jomām pārtikas nodrošinājuma pasākumiem Subsahāras Āfrikā ir noteikusi augstas nodarbinātības un ilgtspējīgas lauksaimniecības vērtību ķēdes. Attiecībā uz Nīderlandi jānorāda, ka iekļaujošas un ilgtspējīgas izaugsmes veicināšana lauksaimniecības nozarē ir tās pārtikas un uztura nodrošinājuma politikas otrā prioritāte. Jautājumu par efektīvākām un pret klimata pārmaiņām noturīgām pārtikas sistēmām un tirgiem Īrija ir iekļāvusi savos desmit augsta līmeņa rezultātos, un vairākas dalībvalstis atbalsta partnerību izveidi starp lauksaimniecības un pārtikas nozarēm savā valstī un Āfrikā. 2015. gadā ES uzsāka Iniciatīvu lauksaimniecības finansēšanai, kas ir atbilde uz lauksaimniekiem un lauksaimniecības uzņēmējiem pielāgotu finansēšanas mehānismu trūkumu.

Ar 1. politikas prioritātē iekļautām 1822 programmām ES un tās dalībvalstu līdzekļu devējiem ir ievērojami lauksaimniecības un pārtikas vērtību ķēdes ietvaros finansēto programmu portfeļi.

5. izcēlums. Ilgtspējīga tirdzniecības iniciatīva (IDH — Initiatief Duurzame Handel) IDH paātrina ilgtspējīgas tirdzniecības attīstību, veidojot vadošo uzņēmumu, pilsoniskās sabiedrības organizāciju, valdību un citu ieinteresēto personu koalīcijas. Līdz 2013. gada beigām IDH bija piesaistījusi 56 miljonus EUR privātā sektora finansējuma. Ir skaidri redzama IDH ietekme. Piemēram, “Rainforest Alliance” sīksaimniecību tējas audzētāji Kenijā, kas tika apmācīti IDH pasākumu ietvaros, palielināja savu ražu vidēji par 30 %.

6. VISPĀRĒJI SECINĀJUMI UN IETEIKUMI

Šis ziņojums parāda, ka ES sadarbība attīstības jomā, veicot ieguldījumus 3,7 miljardu EUR apmērā, sniedz ievērojamu atbalstu pasaules pārtikas un uztura nodrošinājuma jomā. ES un tās dalībvalstu darbība ir bijusi noderīga, ietekmējot nozīmīgākos pasaules mēroga nolīgumus un saistības, un savas pārtikas un uztura nodrošinājuma plānošanas rezultātā tās tagad atrodas izdevīgā stāvoklī, lai atbalstītu to īstenošanu. Šis ziņojums norāda, ka pastāv vērā ņemama saskaņošana ar ES politikas satvaru. ES un tās dalībvalstis ir atjauninājušas savas politikas saistības attiecībā uz pārtikas un uztura nodrošinājumu un vairākos gadījumos ir būtiski uzlabojušas to fokusu un finansējumu.

Ieteikumi turpmākajai rīcībai

1.Saglabāt pārtikas un uztura nodrošinājumu kā pasaules un valsts politikas programmas prioritāti, lai atbalstītu ilgtspējīgas attīstības mērķu īstenošanu. Pārtikas un uztura nodrošinājums ir ilgtermiņa jautājums, kuram nepieciešama nepārtraukta politikas uzmanība un ieguldījumi. Politikas veidošanai un plānošanai ir jābūt balstītai uz pārtikas sistēmas pieeju un ir jāņem vērā saiknes starp uzturu, veselību, darbvietu radīšanu, izaugsmi, ilgtspējīgu ražošanu un sociālo aizsardzību. Nepieciešams pastāvīgi akcentēt sieviešu lomas pārveidošanu un neaizsargāto kopienu izturētspējas veidošanu. ES un tās dalībvalstīm ir aktīvi jāsadarbojas ar pilsoniskās sabiedrības organizācijām, privāto sektoru un citiem partneriem, lai saglabātu ekonomikas un attīstības jautājumu prioritāti un veicinātu tos ar mērķi panākt nepārtrauktus ieguldījumus un noturīgus rezultātus.

2.Stiprināt kopīgu daudznozaru pieeju nepietiekama uztura jautājuma risināšanai. Lai palielinātu uztura jomas pasākumu efektivitāti, ES un tās dalībvalstīm ir jāpievērš lielāka vērība koordinācijai, iesaistoties politikas dialogā ar partnervalstu valdībām ar mērķi uzlabot uztura jomas iniciatīvu īstenošanu. Tam ir jāietver ES un tās dalībvalstu efektīvāka darba sadalījuma veidošana dažādās nozarēs.

3.Apvienot spēkus, lai atbalstītu partnervalstis klimata pārmaiņu jautājuma risināšanā, vienlaikus īstenojot labākās iespējas lauksaimniecības un lauku reģionu radīto siltumnīcefekta gāzu emisiju samazināšanai. ES un tās dalībvalstis atbalstīs partnervalstis, lai izstrādātu, finansētu un īstenotu pret klimata pārmaiņām noturīgus pārtikas un uztura nodrošinājuma un rīcības plānus saskaņā ar šo valstu Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām Pušu konferences 21. sesijā (UNCC-COP21) valsts noteikto ieguldījumu. Pienācīga vērība tiks piešķirta programmām, kas mazo ģimenes saimniecību īpašniekiem nodrošina dažādus ieguvumus attiecībā uz pārtikas un uztura nodrošinājumu, pielāgošanos klimata pārmaiņām un to seku mazināšanu.

4.Atzīt, ka lauku pārveide ir nozīmīgs process, lai ilgtermiņā radītu darbvietas, palielinātu ienākumus un panāktu pārtikas un uztura nodrošinājumu. ES un tās dalībvalstis atzīst, cik nozīmīga ir ekonomiskā izaugsme un pienācīgu darbvietu radīšana, jo īpaši jauniem cilvēkiem un sievietēm, lauku reģionos. Tam ir ievērojama saistība ar ekonomiskās nevienlīdzības un migrācijas jautājumu risināšanu, kas ir galvenie nenodrošinātības ar pārtiku un pārtikas nestabilitātes izraisītāji. Ir jāiegulda lielāks darbs, lai izveidotu atbilstošus apstākļus ekonomiskajiem ieguldījumiem un attīstībai lauku reģionos, piemēram, veicot decentralizāciju, izmantojot teritoriālās pieejas, īstenojot politiku un uzlabojot infrastruktūru.

5.Uzlabot mehānismus, lai palielinātu atbildīgu privātā sektora iesaistīšanos un mācītos no iekļaujošās uzņēmējdarbības modeļiem. ES un tās dalībvalstis arvien vairāk sadarbojas partnerībās ar privāto sektoru, lai mazo ģimenes saimniecību īpašniekiem palīdzētu veikt ievērojamas pārmaiņas. Ir nepieciešami inovatīvi, iekļaujoši finanšu pakalpojumi, lai veiktu ilgtspējīgus ieguldījumus, kas piemēroti vietējām ieinteresētajām personām. Joprojām liels darbs ir jāiegulda, lai izveidotu efektīvas valsts un privātā sektora partnerības, kas nodrošina pārvaldības mehānismus, kuros ražotāju organizācijām un pilsoniskās sabiedrības organizācijām ir iespēja paust nostāju, lai piemērotu atbildīgu lauksaimniecības ieguldījumu principus un īstenotu Brīvprātīgi piemērojamās pamatnostādnes par atbildīgu zemes un mežu apsaimniekošanu, kā arī zivsaimniecības pārvaldību. Ir jāiegūst arī plašāka informācija un apmaiņa ar to par “iekļaujošās uzņēmējdarbības” pieeju efektivitāti, lai nodrošinātu, ka mazo ģimenes saimniecību īpašnieki gūst labumu no valsts, reģionālajām un globālajām vērtību ķēdēm.

6.Nodrošināt nepārtrauktus ieguldījumus pētniecībā un inovācijā un palielināt ieguldījumu ietekmi. ES un tās dalībvalstis turpina koncentrēties uz pasaules, reģionālo un jo īpaši valsts pētniecības un inovāciju sistēmu efektivitāti un veikt ieguldījumus to uzlabošanai. Šādi rīkojoties, ir jāmobilizē Eiropas kompetences un pētniecības resursi un jāstiprina partnerības starp Eiropas un dienvidu pētniecības iestādēm, tostarp kopīgi finansētās ES un Āfrikas pētniecības partnerības ietvaros. Papildu darbs arī ir nepieciešams, lai labāk izprastu turpmākās pārtikas un uztura nodrošinājuma tendences un riskus, kā arī to iespējamos risinājumus.

7.Stiprināt ziņošanu par rezultātiem. Uzņemoties jaunās pārtikas un uztura nodrošinājuma saistības, uzmanība ir jāvērš uz efektīvu īstenošanu un ietekmes nodrošināšanu uz vietas. Tam savukārt ir nepieciešama ievērojama datu apkopošanas, pārraudzības un ietekmes novērtējuma mehānismu uzlabošana visos līmeņos. Tomēr šāda ziņošana nenoliedzami ir sarežģīta un grūta. Komisijas mērķis būs saskaņot rīcību ar ES dalībvalstīm, lai izveidotu kopīgus rādītājus un izstrādātu metodiku, kas nodrošinās, ka ziņotos rezultātus Eiropas līmenī var vieglāk apkopot.

8.Kopīgās plānošanas stiprināšana. Nepārtrauktais atbalsta sadalījums 109 valstīm, kā arī nepieciešamība izstrādāt starpnozaru pārtikas sistēmu pieeju liecina, ka kopīgā plānošana ir nozīmīga prioritāte gan ES, gan tās dalībvalstīm, kā arī saskaņotības nodrošināšanai valsts līmenī. Nākamā ziņošanas perioda laikā ir jāturpina uzlabotas kopīgās plānošanas iniciatīvas vismaz trīs valstīs.