KOMISIJAS ZIŅOJUMS Valsts atbalsta progresa ziņojumsZiņojums par ieguldījumu stratēģijā "Eiropa 2020" valsts atbalsta jomā - Atjaunots 2011. gada pavasarī - /* COM/2011/0356 galīgā redakcija */





SATURS 1. Kopsavilkums 3 1.1. Pētniecība, izstrāde un inovācija 3 1.2. Vides aizsardzība 4 1.3. Reģionālā attīstība 4 1.4. Mazie un vidējie uzņēmumi 5 1.5. Platjoslas pakalpojumu nozare 6 1.6. Nodarbinātība un mācības 6 2. Ievads 7 3. Valsts atbalsts pētniecībai, izstrādei un inovācijai 9 3.1. Politikas konteksts 9 3.2. Valsts atbalsta noteikumi PII jomā 11 3.3. Valsts atbalsta lēmumi par PII un gadījumu izpētes 13 3.4. PII izdevumi 15 3.5. Valsts atbalsta un inovācijas rezultativitāte 18 3.6. Secinājumi par valsts atbalstu PII jomā 19 4. Valsts atbalsts vides aizsardzībai 20 4.1. Politikas konteksts 20 4.2. Valsts atbalsta noteikumi vides aizsardzības jomā 21 4.3. Valsts atbalsta lēmumi par vides aizsardzību un gadījumu izpētes 22 4.4. Valsts atbalsta izdevumi vides aizsardzības jomā 24 4.5. Secinājumi par valsts atbalstu vides aizsardzības un energotaupības jomā 26 5. Valsts atbalsts reģionālajai attīstībai 27 5.1. Politikas konteksts 27 5.2. Valsts atbalsta noteikumi reģionālās attīstības jomā 28 5.3. Valsts atbalsta lēmumi par reģionālo atbalstu un gadījumu izpētes 30 5.4. Valsts atbalsta izdevumi reģionālā atbalsta jomā 33 5.5. Secinājumi par valsts atbalstu reģionālās attīstības jomā 34 6. Valsts atbalsts MVU 34 6.1. Politikas konteksts 34 6.2. Valsts atbalsta noteikumi MVU 35 6.3. Valsts atbalsta lēmumi par MVU un gadījumu izpētes 37 6.4. Valsts atbalsta izdevumi MVU 39 6.5. Secinājumi par valsts atbalstu MVU 40 7. Valsts atbalsts platjoslas pakalpojumu jomā 41 7.1. Politikas konteksts 41 7.2. Valsts atbalsta noteikumi platjoslas pakalpojumu jomā 41 7.3. Valsts atbalsta lēmumi par platjoslas pakalpojumiem un gadījumu izpētes 42 7.4. Valsts atbalsta izdevumi platjoslas pakalpojumu nozarē 44 7.5. Secinājumi par valsts atbalstu platjoslas pakalpojumu nozarē 47 8. Valsts atbalsts nodarbinātībai un mācībām 47 8.1. Politikas konteksts 47 8.2. Valsts atbalsta noteikumi nodarbinātībai un mācībām 49 8.3. Valsts atbalsta lēmumi nodarbinātības un mācību jomā, kā arī gadījumu izpētes 50 8.4. Valsts atbalsta izdevumi mācībām un nodarbinātībai 52 8.5. Secinājumi par valsts atbalstu nodarbinātībai un mācībām 53 9. Nobeigums 54 KOPSAVILKUMS Šajā valsts atbalsta progresa ziņojuma pavasara izdevumā sniegts pārskats par valsts atbalstu jomās, kas īpaši attiecas uz stratēģiju „Eiropa 2020”[1]. Šīs jomas ir pētniecība, izstrāde un inovācija, vides aizsardzība, reģionālā attīstība, platjoslas pakalpojumi, mazie un vidējie uzņēmumi (turpmāk — MVU), nodarbinātība un mācības. Attiecībā uz katru šo jomu progresa ziņojumā ir izklāstīts politikas konteksts, aprakstīts tiesiskais regulējums, ar kuru var piešķirt valsts atbalstu, sniegti dati par 2004.–2010. gadā pieņemto pasākumu skaitu un veidu, sniegti dati par faktiskajiem izdevumiem (līdz 2009. gadam un ietverot to). Šis progresa ziņojums ir pirmais progresa ziņojums par valsts atbalstu saistībā ar stratēģiju „Eiropa 2020”. Tā mērķis ir nodrošināt sākumpunktu turpmākai analīzei nākamo gadu laikā, ko iespējamības gadījumā papildina ar kvalitatīvāku analīzi attiecībā uz atbalsta pasākumu efektivitāti. Pētniecība, izstrāde un inovācija Pētniecība, izstrāde un inovācija (turpmāk — PII) ir galvenie elementi centienos nostiprināt Eiropas ekonomikas konkurētspēju un nodrošināt ilgtspējīgu izaugsmi. Tādēļ PII ir stratēģijas „Eiropa 2020” svarīgākais elements. PII piešķirtā valsts atbalsta galvenais uzdevums ir nodrošināt finansējumu gadījumos, kad tirgi paši nevar sniegt optimālu rezultātu savu darbības nepilnību dēļ (piemēram, ārējo apstākļu, sabiedrisko labumu, nepilnīgas un asimetriskas informācijas un koordinācijas vai tīkla trūkumu rezultātā). Valsts atbalsts var veicināt plašāku PII tikai tad, ja tas risina precīzi noteiktas tirgus nepilnības, kuras neļauj tirgiem sasniegt optimālus PII līmeņus, un ja tas ir pienācīgi izstrādāts, lai iespējami samazinātu konkurences un tirdzniecības izkropļojumus, kā arī iespējami palielinātu valsts izdevumu efektivitāti. Tomēr ir svarīgi paturēt prātā, ka valsts atbalsts ir tikai viens papildinošs elements daudz plašākā instrumentu kopumā, kas vajadzīgs, lai sekmētu PII, un ka tas nevar aizstāt reformas, kuras nepieciešamas, lai risinātu strukturālos trūkumus šajā konkrētajā jomā. ES joprojām jāievieš būtiski uzlabojumi, lai sasniegtu stratēģijas „Eiropa 2020” mērķi attiecībā uz izdevumiem 3 % apmērā no ES IKP PII jomā līdz 2020. gadam. Šis rādītājs 2009. gadā bija 2,01 % no IKP (aptuveni 236,5 miljardi euro), kas ir augstākais līmenis, kāds jebkad sasniegts, bet joprojām ir būtiski zemāks par 3 % mērķi. Pastāv arī lielas atšķirības starp dalībvalstīm. Valsts sektors bija līdzekļu avots apmēram vienai trešdaļai kopējo izdevumu PII jomā Eiropas Savienībā (0,65 % no IKP). Šajā kopējā summā valsts atbalsts veidoja samērā mazu daļu (tas bija tikai 10,6 miljardi euro un atbilda 0,09 % no IKP 2009. gadā). Komisija 2004.–2010. gadā pieņēma 426 galīgos lēmumus par PII pasākumiem, 413 pasākumus apstiprinot kā saderīgus ar valsts atbalsta noteikumiem un paziņojot, ka 12 no pasākumiem neietver valsts atbalstu, savukārt vienam pasākumam piemēroja negatīvu lēmumu par līdzekļu atgūšanu. Laikposmā no 2007. gada 1. janvāra, kad spēkā stājās PII nostādnes[2], līdz 2010. gada beigām Komisija apstiprināja 195 atbalsta shēmas. Tai pašā laikā Komisija apstiprināja papildu 44 atsevišķus vai ad hoc PII pasākumus, no kuriem 39 apstiprināja pēc detalizēta novērtējuma veikšanas. Saskaņā ar dalībvalstu iesniegtajiem gada ziņojumiem vairāk nekā pusi no PII kopā piešķirtajiem 46,5 miljardiem euro 2004.–2009. gadam nodrošināja divas dalībvalstis: Vācija (29 %) un Francija (22 %). Piecas citas dalībvalstis veido vēl vienu trešdaļu no kopējās summas: Itālija (11 %), Spānija (9 %), Apvienotā Karaliste (7 %), Beļģija (5 %) un Nīderlande (4 %). Dalībvalstis, ko uzskata par vadošajām valstīm inovācijas jomā, ne vienmēr ir tās dalībvalstis, kurās piešķirta lielākā daļa PII valsts atbalsta. Patiešām, dati liecina, ka augsta rezultativitāte šajā jomā ir saistīta nevis tieši ar piešķirtā valsts atbalsta līmeni, bet drīzāk ar atbilstīgu vidi un ieguldījumu vispārējiem nosacījumiem. Vides aizsardzība Stratēģijā „Eiropa 2020” ilgtspējīga izaugsme ir ierosināta kā viena no galvenajām prioritātēm turpmākajos gados, lai sekmētu resursu ziņā efektīvāku, „zaļāku” un konkurētspējīgāku ekonomiku. It sevišķi tajā ir noteikti šādi mērķi: CO2 emisiju samazinājums par 20 %, atjaunojamās enerģijas daļa 20 % apmērā ES enerģijas patēriņā un energoefektivitātes palielinājums 20 % apmērā. Valsts atbalsta kontroles mērķis vides aizsardzības jomā ir nodrošināt, ka valsts atbalsta pasākumi sekmē augstāku vides aizsardzības līmeni par to, kāds būtu bez valsts atbalsta, un nodrošināt, ka atbalsta pozitīvā ietekme ir būtiskāka par negatīvo ietekmi, it sevišķi saistībā ar konkurences izkropļojumiem un ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm. Valsts atbalsts var būt nepieciešams, lai sasniegtu ES vides mērķus, kurus nevar sasniegt, izmantojot uz tirgu pamatotus stimulus vai izmantojot regulējumu. Dalībvalstu piešķirtais atbalsts iedalāms divās kategorijās: i) tiešais atbalsts vides pasākumiem un ii) vides nodokļu samazinājumi vai atbrīvojumi no tiem. Komisija 2004.–2010. gadā pieņēma 347 galīgos lēmumus par šo jautājumu (apstiprinot 320 valsts atbalsta pasākumus), un grupu atbrīvojuma pasākumu skaits bija 219 pasākumi. Visvairāk izmantotie pasākumi bija saistīti ar to, lai sekmētu enerģijas ieguvi no atjaunojamiem energoresursiem (120 grupu atbrīvojuma pasākumi). Valsts atbalsts vides aizsardzības jomā 2004.–2009. gadā ES bija 79 miljardu euro apmērā. Vācija un Zviedrija (un to nodokļu atbrīvojumi) attiecīgi veidoja 51 % un 16 % no šīs kopējās summas. Šāds ES piešķirtais valsts atbalsts 2009. gadā veidoja 13,2 miljardus euro. Reģionālā attīstība Stratēģijā „Eiropa 2020” ekonomikas, sociālā un teritoriālā kohēzija ir galvenais elements. Pašlaik reģionālais valsts atbalsts ir horizontālais mērķis, kam ir lielākais īpatsvars no kopējā atbalsta nozarei un pakalpojumiem. Valsts atbalsta efektīva kontrole ir priekšnoteikums, lai dalībvalstis varētu izstrādāt efektīvus reģionālā atbalsta politikas virzienus un sekmēt pārdomātu, ilgtspējīgu un iekļaujošu izaugsmi. Valsts atbalsta kontroles mērķis reģionālā atbalsta jomā ir ļaut valsts atbalstam veicināt nelabvēlīgā situācijā esošu apgabalu attīstību Eiropas Savienībā jebkādā veidā, kas ir saderīgs ar iekšējā tirgus noteikumiem. Īpaša uzmanība tiek pievērsta tālākiem reģioniem, atzīstot konkrētās papildu izmaksas, ko rada strukturālas problēmas, kuras var izraisīt ģeogrāfiskais tālums un sarežģījumi saistībā ar integrāciju iekšējā tirgū. Reģionālā valsts atbalsta kontrole ir jānošķir no ES kohēzijas politikas. Reģionālais valsts atbalsts faktiski vairāk koncentrē uzmanību uz nelabvēlīgākā situācijā esošiem reģioniem nekā ES reģionālā politika, kam pašlaik ir plašāki politikas mērķi un plašāka piemērošanas joma. Valsts atbalsta noteikumi attiecas tikai uz nelielu daļu kohēzijas politikas līdzekļu, jo lielākā daļa struktūrfondu izdevumu ir saistīti ar darbībām, kas neietilpst valsts atbalsta definīcijā, piemēram, vispārējā infrastruktūra. Komisija 2004.–2010. gadā pieņēma 570 galīgos lēmumus par valsts atbalsta pasākumiem reģionālās attīstības jomā. Tajā pašā laikposmā dalībvalstis īstenoja 778 grupu atbrīvojuma pasākumus. Valsts atbalsts 2004.–2009. gadā reģionālajai attīstībai veidoja 67 miljardus euro, no kuriem 13 miljardus euro piešķīra 2009. gadā. Gandrīz pusi (45 %) reģionālā atbalsta 2009. gadā piešķīra saistībā tikai ar pieciem pasākumiem Vācijā un Francijā. Mazie un vidējie uzņēmumi Stratēģijā „Eiropa 2020” ir uzsvērta MVU nozīme Eiropas ekonomikā, proti, ka tie ir darbavietu radīšanas un izaugsmes dzinuļi. Atbalsts MVU ir svarīgs stratēģijas „Eiropa 2020” elements. Proti, papildus citiem trūkumiem, kas saistīti ar uzņēmējdarbības vidi, dalībvalstīm būs jārisina īpaši sarežģījumi attiecībā uz šādu uzņēmumu finansēšanu. Ja tirgus spēki ir nepietiekami, valsts atbalsta pasākumi var būt papildinošs elements, kas nodrošina valsts līdzekļus. Tomēr svarīga ir valsts atbalsta kontrole, lai saglabātu godīgas konkurences nosacījumus visiem uzņēmumiem iekšējā tirgū neatkarīgi no tā, kurā dalībvalstī uzņēmums ir dibināts. Komisijai modri jāuzrauga, lai pasākumi ir mērķtiecīgi, nodrošinot, ka atbalsts neattur ieguldītājus, netiek ieguldīts, lai saglabātu neefektīvus uzņēmumus, un nerada konkurences izkropļojumus. Komisija 2004.–2010. gadā pieņēma 139 galīgos lēmumus par pasākumiem, kuri vērsti tikai uz MVU un no kuriem 108 attiecās uz riska kapitālu. Vairāk nekā puse no apstiprinātajiem riska kapitāla pasākumiem bija saistīta ar trim dalībvalstīm, proti, Vāciju, Apvienoto Karalisti un Itāliju. Pārējie MVU atbalsta pasākumi attiecās galvenokārt uz Vāciju, Austriju un Slovākiju. To pasākumu skaits, ko īstenoja saskaņā ar Vispārējā grupu atbrīvojuma regulu[3] (turpmāk — VGAR), 2004–2010. gadā bija aptuveni 1500. No šā kopējā skaita riska kapitāla atbalsts (ko var piešķirt kā grupu atbrīvojuma pasākumus kopš VGAR stāšanās spēkā) bija 28 pasākumu mērķis. Kopējais valsts atbalsts, kas paredzēts MVU, bija aptuveni 33 miljardi euro 2004.–2009. gadā (4,6 miljardi euro 2009. gadā) un no tiem riska kapitāls veido apmēram 2,3 miljardus euro. Trīs ceturtdaļas no kopējā MVU atbalsta 2009. gadā ir attiecināmas uz četrām dalībvalstīm, proti, Itāliju (24 %), Vāciju (20 %), Franciju (18 %) un Apvienoto Karalisti (14 %). Tomēr dati par valsts atbalstu MVU pilnībā neatspoguļo kopējo valsts atbalsta apmēru, kas paredzēts šiem uzņēmumiem, jo šajos datos ņem vērā tikai tos pasākumus, kuru galvenais mērķis ir „MVU” vai „riska kapitāls”. Tādēļ tas jāņem vērā secinājumos saistībā ar MVU kopējā atbalsta samazināšanās tendenci. Attiecībā uz riska kapitālu, šķiet, lielākā daļa atbalsta ir attiecināma uz Apvienoto Karalisti; pārējās dalībvalstis šo iespēju gandrīz nemaz nav izmantojušas. Platjoslas pakalpojumu nozare Stratēģijā „Eiropa 2020” ir uzsvērta platjoslas ieviešanas nozīme, lai veicinātu sociālo iekļaušanu un konkurētspēju ES. Tajā ir arī noteikti vērienīgi mērķi attiecībā uz platjoslas ieviešanu, kā paredzēts Eiropas digitalizācijas programmā, piemēram, nodrošināt pamata platjoslu visiem eiropiešiem līdz 2013. gadam un nodrošināt, ka līdz 2020. gadam visiem eiropiešiem ir piekļuve daudz ātrākam interneta pakalpojumam. Abiem mērķiem aprēķinātās izmaksas atbilst summām līdz 60 miljardiem pirmajam posmam un 270 miljardiem euro otrajam posmam. Valsts atbalsta kontroles mērķis platjoslas pakalpojumu jomā ir veicināt konkurenci starp pakalpojumu sniedzējiem, uzlabojot infrastruktūras attīstību. Paredzēts, ka tas palīdzēs palielināt „patērētāju labklājību”, nodrošinot zemākas cenas un labākus pakalpojumus. Šādus ieguldījumus galvenokārt veiks komerciālie tirgus dalībnieki. Tomēr valsts finansējuma un valsts atbalsta nozīme ir būtiski palielinājusies kopš 2008. gada, kad tika izstrādāti valstu valsts atbalsta pasākumi platjoslas izvēršanai, kuri veido vispusīgu valsts platjoslas stratēģiju neatņemamu daļu. Tādēļ platjoslas pakalpojumu nozarei paredzētā valsts atbalsta summa ir strauji palielinājusies salīdzinājumā ar vidējo summu 2004.–2008. gadā. Laikposmā no 2004. līdz 2010. gadam Komisija apstiprināja 64 valsts atbalsta pasākumus, kas saistīti ar platjoslas pakalpojumu nozari; lielākā daļa apstiprināto pasākumu attiecās uz Apvienoto Karalisti. Saskaņā ar gada ziņojumiem par 2004.– 2009. gadu dalībvalstis jau ir izmantojušas 368 miljonus euro no apstiprinātā valsts atbalsta platjoslas tīkliem. Pārdomāta valsts finansējuma izmantošana var palīdzēt iespējami lielam skaitam eiropiešu nodrošināt ātru interneta piekļuvi, lai palīdzētu viņiem izmantot zināšanu sabiedrības sniegtos ieguvumus. Tomēr liberalizētajos telekomunikāciju tirgos valsts finansējums ir jāizmanto piesardzīgi, lai izvairītos no privāto ieguldījumu izstumšanas no tirgus. Nodarbinātība un mācības Stratēģijas „Eiropa 2020” mērķis ir sekmēt ekonomiku, kurā ir augsts nodarbinātības līmenis, proti, nodarbinātība 75 % apmērā. Valsts atbalsta kontroles mērķis šajā jomā ir nodrošināt valsts atbalstu mācībām un darbavietu radīšanai, it sevišķi nelabvēlīgā situācijā esošiem darba ņēmējiem un invalīdiem. Valsts atbalsta pasākumu nozīme darbavietu radīšanas un mācību sekmēšanā ir samērā ierobežota, jo tiešs atbalsts nodarbinātībai ir vērsts tikai uz invalīdiem un nelabvēlīgā situācijā esošiem darba ņēmējiem, savukārt atbalsts, kam ir citi mērķi, arī ietekmē nodarbinātību, piemēram, it sevišķi reģionālais atbalsts. Tomēr Komisija kā vienmēr ir pieņēmusi pozitīvu pieeju attiecībā uz nodarbinātības atbalstu, it sevišķi gadījumos, kad to ir paredzēts izmantot, lai nodarbinātu personas, kam ir īpašas grūtības atrast darbu. Arī mācību atbalsta mērķi Komisija ir aplūkojusi saskaņā ar kopumā pozitīvu pieeju. Tādēļ dalībvalstis tiek mudinātas vajadzības gadījumā papildināt savus valsts plānus nodarbinātības un mācību jomā ar mērķtiecīgiem valsts atbalsta pasākumiem. Komisija 2004.–2010. gadā kopā apstiprināja 51 valsts atbalsta pasākumu mācību un nodarbinātības jomā. Skaits ir mazs tādēļ, ka lielāko daļu mācību un nodarbinātības pasākumu dalībvalstis ieviesa saskaņā ar grupu atbrīvojuma regulām. Tajā pašā laikposmā uz 1005 pasākumiem attiecās grupu atbrīvojums. Piecas dalībvalstis kopā īstenoja gandrīz 70 % no visiem nodarbinātības pasākumiem saskaņā ar grupu atbrīvojuma regulu nodarbinātības jomā: Polija, Itālija, Spānija, Ungārija un Vācija. Aptuveni 74 % no mācību pasākumiem saskaņā ar grupu atbrīvojuma regulu īstenoja Itālija, Beļģija, Apvienotā Karaliste, Vācija un Spānija. Valsts atbalsta izdevumi mācībām un nodarbinātībai kopā veidoja aptuveni 22,3 miljardus euro 2004.–2009. gadā, un no tiem nodarbinātības atbalsts veidoja 17,5 miljardus euro. Valsts atbalsts mācību un nodarbinātības jomā 2009. gadā veidoja aptuveni 3,4 miljardus euro. No 2009. gadā piešķirtā nodarbinātības atbalsta 84 % ir attiecināmi uz Dāniju, Poliju un Itāliju, savukārt Itālija, Vācija un Spānija piešķīra pusi no kopējā mācību atbalsta. IEVADS Šajā valsts atbalsta progresa ziņojuma pavasara izdevumā ir sniegts pārskats par valsts atbalsta situāciju dalībvalstīs jomās, kas ir sevišķi būtiskas saistībā ar stratēģiju „Eiropa 2020”[4], t. i., PII, vides aizsardzība, reģionālā attīstība, platjoslas pakalpojumi, MVU, kā arī nodarbinātība un mācības[5]. Attiecībā uz katru šo jomu progresa ziņojumā ir izklāstīts politikas konteksts, aprakstīts tiesiskais regulējums, ar kuru var piešķirt valsts atbalstu, sniegti dati par 2004.–2010. gadā pieņemto pasākumu skaitu un veidu, sniegti dati par faktiskajiem izdevumiem (līdz 2009. gadam un ietverot to). Ņemot vērā to, ka stratēģija „Eiropa 2020” tika sākta tikai 2010. gadā un ka jaunākie pieejamie dati par valsts atbalstu attiecas uz 2009. gadu, šajā posmā, protams, ir pāragri izdarīt secinājumus, kā tieši valsts atbalsta kontroles politika sekmē stratēģijas „Eiropa 2020” mērķus. Tomēr šis progresa ziņojums ir paredzēts kā pirmais izdevums par valsts atbalstu saistībā ar stratēģiju „Eiropa 2020”, kas varētu būt sākumpunkts turpmākai analīzei nākamo gadu laikā, ko iespējamības gadījumā papildina ar kvalitatīvāku analīzi attiecībā uz atbalsta pasākumu efektivitāti. Kad Eiropadome 2010. gada marta beigās apstiprināja Komisijas priekšlikumu, tā secināja, ka inovācija un konkurētspēja ir stratēģijas „Eiropa 2020” pamatelementi kopā ar vides aizsardzību un sociālo iekļaušanu. Patiešām, ES konkurences politika un valsts atbalsta kontroles politika it sevišķi ir stratēģijas „Eiropa 2020” galvenie elementi. Konkurence pati par sevi ir nevis galīgais mērķis, bet gan veids, kā palielināt Eiropas tirgu konkurētspēju, lai ieguvēji būtu uzņēmumi un patērētāji, rezultātā nodrošinot plašāku izvēli un labākus ražojumus par labākām cenām. Konkurence sekmē ražīgumu, izaugsmi un darbavietu radīšanu. Valsts atbalsta kontroles mērķi ir: i) ierobežot vispārējos valsts atbalsta līmeņus („mazāk atbalsta”); ii) nodrošināt, ka piešķirtais atbalsts neierobežo konkurenci, bet risina tirgus trūkumus, lai ieguvēja būtu sabiedrība kopumā („labāks atbalsts”); iii) efektīvi novērst un atgūt nesaderīgu atbalstu, un iv) nodrošināt godīgus konkurences nosacījumus iekšējā tirgū (nekādu tirdzniecības izkropļojumu starp dalībvalstīm). Valsts atbalsta kontrole ir īpaši svarīga saistībā ar krīzi un budžeta ierobežojumiem dalībvalstīs. Krīzes laikā Komisija apliecināja savu valsts atbalsta instrumentu pielāgojamību, it sevišķi, pieņemot vairākus paziņojumus, kuru mērķis bija saglabāt finansiālo stabilitāti un nodrošināt godīgas konkurences apstākļus, vienlaikus nodrošinot tiesisko noteiktību attiecībā uz finanšu iestādēm, kā arī uz reālo ekonomiku[6]. Stratēģijā „Eiropa 2020” ir noteikti trīs galvenie temati - Gudra izaugsme : uz zināšanām un inovāciju balstītas ekonomikas attīstība. - Ilgtspējīga attīstība: resursu ziņā efektīvākas, videi nekaitīgākas un konkurētspējīgākas ekonomikas veicināšana. - Integrējoša izaugsme : tādas ekonomikas veicināšana, kurā ir augsts nodarbinātības līmenis un kura nodrošina sociālo un teritoriālo kohēziju. Valsts atbalsta kontroles politika var sekmēt šo tematu mērķu sasniegšanu. Stratēģijā „Eiropa 2020” ir noteiktas vairākas prioritātes un valsts atbalsta instrumenti, kurus var izmantot politikas virzienu kopumā, lai sekmētu turpmāko „pamatiniciatīvu” īstenošanu: 1. Inovācijas savienība; 2. Eiropas digitalizācijas programma; 3. resursu ziņā efektīva Eiropa; 4. rūpniecības politika, lai risinātu globalizācijas problēmas[7]; 5. jaunas prasmes un darbavietas. Valsts atbalsta kontroles mērķis ir palīdzēt dalībvalstīm izmantot mērķtiecīgāku atbalstu, nodrošinot ciešāku tā virzību, lai uzlabotu konkurētspēju un/vai samazinātu reģionālās un sociālās atšķirības. Citiem vārdiem sakot, tās mērķis ir nodrošināt, ka atbalsts risina tirgus nepilnības un neizkropļo konkurenci bez atbilstīga kompensējoša ieguvuma. Parasti šāds atbalsts ir saistīts ar horizontāliem mērķiem, ko ņem vērā konkrētos tiesiskajos regulējumos un pamatnostādnēs, tai skaitā attiecībā uz PI, inovāciju un riska kapitālu, kā arī MVU, vides aizsardzību un mācībām. Konkrēti regulējumi un pamatnostādnes šajā jomā palīdz nodrošināt, ka tad, kad dalībvalstis iejaucas tirgū, valsts līdzekļiem ir lielākas iespējas efektīvi risināt konstatētās tirgus nepilnības. Pašreizējās valsts atbalsta kontroles struktūras pamatā ir „trīs plūsmu sistēma”: grupu atbrīvojums, standarta novērtējums un detalizēts novērtējums. Grupu atbrīvojuma pasākumi ietver pasākumus, kas ir atbrīvoti no iepriekšējas paziņošanas Komisijai pienākuma un ko tādēļ var īstenot bez Komisijas iepriekšējas atļaujas. Paziņotiem pasākumiem principā piemēro standarta novērtējumu. Tikai gadījumos, kad neizdodas kliedēt šaubas, veic detalizētu novērtējumu. Šī divdaļīgā pieeja ļauj Komisijai savu analīzi galvenokārt vērst uz izkropļojošākajiem atbalsta pasākumiem. Šis progresa ziņojuma pavasara izdevums sniedz pārskatu par atbalstu, ko dalībvalstis ir paziņojušas attiecībā uz katru attiecīgo valsts atbalsta kategoriju, aplūkojot tās juridiskajā un politikas kontekstā. Tas ietver atbalstu PII (3. iedaļa), vides aizsardzības un enerģijas taupības atbalstu (4. iedaļa), reģionālo un attīstības atbalstu (5. iedaļa), MVU (6. iedaļa), platjoslas tīkliem (7. iedaļa) un nodarbinātības un mācību atbalstu (8. iedaļa). Dati šajā ziņojumā ir pamatoti ar dalībvalstu iesniegtajiem gada ziņojumiem par esošām shēmām saskaņā ar Komisijas Regulas (EK) Nr. 794/2004[8] 5. pantu un šīs regulas III pielikumu, kurā noteikts to datu apjoms un saturs, kas dalībvalstīm ir jāsniedz Komisijai[9]. Datu pamatā ir dalībvalstu sniegtā informācija to paziņojumos saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999[10] 2. pantu. Dati par valsts atbalsta izdevumiem neietver ieguldījumus no struktūrfondiem (arī ar Kohēzijas fonda). Laikposmā no 2007. līdz 2013. gadam šie līdzekļi veidos aptuveni 36 % no ES budžeta. Tas veido izdevumus gandrīz 347 miljardu euro apmērā attiecīgajā laikposmā, vēršot tos uz trim mērķiem: konverģence, reģionālā konkurētspēja un nodarbinātība un teritoriālā sadarbība. Valsts atbalsta noteikumi attiecas tikai uz nelielu daļu kohēzijas politikas līdzekļu, jo lielākā daļa izdevumu ir saistīti ar vispārēju infrastruktūru vai darbībām, kas nav saimnieciskās darbības[11]. Katrā ziņā valsts atbalsta noteikumu ievērošana ir nepārprotama prasība, lai varētu izmantot struktūrfondus. VALSTS ATBALSTS PēTNIECīBAI, IZSTRāDEI UN INOVāCIJAI Politikas konteksts Pētniecība, izstrāde un inovācija (turpmāk — PII) ir minamas starp galvenajiem elementiem centienos, lai nostiprinātu ES ekonomikas konkurētspēju un nodrošinātu ilgtspējīgu izaugsmi. Tādēļ PII ir stratēģijas „Eiropa 2020”[12] galvenais elements kā viena no stratēģijas pamatiniciatīvām. Stratēģijā „Eiropa 2020” ir noteikts izdevumu mērķis 3 % apmērā no ES IKP pētniecības un izstrādes jomā līdz 2020. gadam. Tomēr tajā ir arī atzīts, ka „ svarīgas ir ne tikai pētniecībai un attīstībai izmantotās summas absolūta izteiksmē — Eiropai jāpievērš uzmanība pētniecībai un attīstībai izmantoto izdevumu ietekmei un struktūrai un jāuzlabo nosacījumi pētniecībai un attīstībai ES privātajā sektorā”[13]. Ir nepārprotama atsauce uz valsts atbalsta kontroles politikas nozīmi, ņemot vērā, ka tā var „ aktīvi un pozitīvi ietekmēt [..] sekmējot un atbalstot inovatīvāku, efektīvāku un videi nekaitīgāku tehnoloģiju iniciatīvas, vienlaikus veicinot valsts atbalsta pieejamību ieguldījumiem, riska kapitālam un pētniecības un attīstības finansēšanai” [14] . Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka valsts atbalsta noteikumi ir tikai viens no PII politikas virzienu elementiem un ka valsts atbalsts attiecas uz kopējo PI izdevumu apakškopu. Piemēram, lai gan, kā norādīts nesenā ekonomikas analīzē, „ pētniecības un izstrādes nodokļi, kas vairāk vērsti uz fiskāliem stimuliem, nevis tiešām subsīdijām, šķiet, pozitīvi ietekmē PI izdevumu efektivitāti ES dalībvalstīs” [15], ar PI saistītie fiskālie stimuli lielākoties neietilpst valsts atbalsta noteikumu darbības jomā, jo ir pasākumi ar vispārēju darbības jomu[16]. Savā paziņojumā par „Stratēģijas „Eiropa 2020” pamatiniciatīvu „Inovācijas savienība””[17] Komisija izklāsta, kas, pēc tās uzskata, ir jāpaveic, lai veicinātu inovāciju un lai PII politiku no jauna vērstu uz problēmām, ar kurām saskaras mūsu sabiedrība, tādām kā klimata pārmaiņas, energoefektivitāte un resursu efektivitāte, veselība un demogrāfiskās izmaiņas. Eiropadomes 2011. gada 4. februāra sanāksmes laikā uzmanību koncentrēja uz enerģētiku un inovāciju, kā arī vienojās par vairākām prioritārām darbībām, kuru īstenošana sekmēs izaugsmi un darbavietu radīšanu, kā arī veicinās Eiropas konkurētspēju[18]. „Inovācijas savienību” izstrādās kopā ar pamatiniciatīvu „Integrēta rūpniecības politika globalizācijas laikmetam”, kurā noteiktas stratēģiskas pamatnostādnes spēcīgas, diversificētas un konkurētspējīgas rūpniecības bāzes atbalstam. Šajā iniciatīvā ir uzsvērta konkurētspējīgu tirgu nozīme, jo tie ir inovācijas un efektivitātes ieguvumu dzinuļi, kā arī stimuls uzņēmumiem palielināt to ražīgumu, kā arī uzsvērts, ka valsts atbalsta kontrolei ir būtiska nozīme „ vienotā tirgus netraucētā darbībā; turklāt valsts atbalsta noteikumu izveide palīdz veicināt Eiropas rūpniecības konkurētspēju. Valsts atbalsta noteikumi veido sistēmu, kas rosina dalībvalstu investīcijas novirzīt uz konkrētām tirgus nepilnībām ”[19]. Tādējādi galvenais jautājums ir par to, kā dalībvalstīm ir jāiejaucas, lai sasniegtu šo mērķi, un kādai jābūt valsts atbalsta noteikumu nozīmei šajā saistībā. Turklāt, saskaroties ar budžeta ierobežojumiem, dalībvalstīm ir jāsaglabā sarežģīts līdzsvars starp valdības izdevumu pielāgošanu un izaugsmi veicinošu izdevumu aizsardzību[20]. Lai gan efektīvākais veids, kā stimulēt inovāciju, ir konkurences sekmēšana un vispārēji pasākumi, kas nosaka vajadzīgo apstākļu izveidi, valsts atbalsts konkrētos apstākļos var būt piemērota izvēle, ar kuru nodrošināt stimulus papildu privātam ieguldījumam PII un risināt konstatētās tirgus nepilnības. Uz PII visvairāk attiecināmās tirgus nepilnības ir pozitīvi ārējie apstākļi (ja sabiedrības ieguvumi ir daudz lielāki par privātiem ieguvumiem konkrētam uzņēmumam, kas iegulda PII), sabiedriskie labumi (ja konkrētas darbības rezultātu nav iespējams aizsargāt, un to var izmantot tā uzņēmuma konkurenti, kurš sākotnēji ieguldīja PII), nepilnīga un asimetriska informācija un koordinācija, kā arī tīkla trūkumi. Valsts atbalsts var palīdzēt izmainīt privātu uzņēmumu stimulus, un rezultātā uzņēmumi ieguldīs PII. Tomēr, ja valsts atbalstu izmantotu valsts uzņēmumu aizsardzībai, neefektīvu uzņēmumu saglabāšanai, konkurences izkropļošanai un sadrumstalotu tirgu mākslīgai saglabāšanai, tas varētu pazemināt PII un ekonomikas izaugsmes vispārējo līmeni. Patiešām, kad uzņēmums saņem atbalstu, tā pozīcija tirgū parasti tiek nostiprināta un, iespējams, samazinās konkurentu ieņēmumi no ieguldījumiem. Turklāt tad, ja atbalsta rezultātā saņēmēja budžets tiem izmantots pārāk maz, tas var arī atbalsta saņēmēja līmenī samazināt inovācijas stimulu. Atbalsts var arī palīdzēt neefektīviem uzņēmumiem vai ļaut saņēmējam palielināt izslēgšanas darbības vai ietekmi tirgū. Tādēļ valsts atbalsts var sekmēt PII līmeņa paaugstināšanos tikai tad, ja tas risina precīzi noteiktas tirgus nepilnības, kuras neļauj tirgiem sasniegt optimālus PII līmeņus, un ja tas ir pienācīgi izstrādāts, nodrošinot, ka iespējami tiek samazināti konkurences un tirdzniecības izkropļojumi, kā arī iespējami tiek palielināta valsts izdevumu efektivitāte (to parāda projekts Gaya , kā aprakstīts lodziņā 3.3. punktā turpmāk). Tomēr, kā minēts iepriekš, jāpatur prātā, ka valsts atbalsts ir tikai viens elements daudz plašākā instrumentu kopumā, kas vajadzīgs, lai sekmētu PII. Valsts atbalsts nevar aizstāt reformas, kas nepieciešamas, lai risinātu strukturālos trūkumus šajā konkrētajā jomā. Valsts atbalsta noteikumi PII jomā Valsts atbalsta noteikumus PII jomā pārskatīja saistībā ar Lisabonas stratēģiju, kad tika atzīts, ka PII līmenis nav optimāls ekonomikas vajadzībām. Valsts atbalsta mērķis PII jomā ir veicināt privāto ieguldījumu līmeņa paaugstināšanos šajā jomā, kas visbeidzot sekmētu lielāku izaugsmi Eiropas Savienībā. 2006. gada nostādnes par PII[21] un 2008. gada Vispārējā grupu atbrīvojuma regula[22] ir PII valsts atbalsta pasākumu novērtēšanas juridiskais pamats. Šogad Komisija veiks nostādņu starpposma pārskatīšanu, ņemot vērā jaunāko pieredzi lietu izskatīšanā un provizoriski nosakot praktiskus pielāgojumus, ko apsvērs saistībā ar nostādņu pārskatīšanu 2013. gadā. V ispārējā grupu atbrīvojuma regula Vispārējā grupu atbrīvojuma regula (turpmāk — VGAR) ietver PII pasākumus saskaņā ar nostādnēm. VGAR ir ietverti šādi pasākumi: atbalsts pētniecības un izstrādes projektiem, atbalsts tehniskajai priekšizpētei, atbalsts rūpnieciskā īpašuma tiesību izmaksām MVU, atbalsts jauniem novatoriskiem mazajiem uzņēmumiem, atbalsts inovācijas konsultāciju pakalpojumiem un inovācijas atbalsta pakalpojumiem, atbalsts augsti kvalificēta personāla nodarbināšanai uz laiku un atbalsts PI lauksaimniecības un zivsaimniecības nozarē. Nostādnes par valsts atbalstu PII Nostādnēs par valsts atbalstu PII ir izklāstīti nosacījumi, kas dalībvalstīm jāievēro, piešķirot atbalstu, lai veicinātu PII, tomēr dalībvalstis var arī pielāgot savu atbalstu PII atbilstīgi savas valsts specifikai. Nostādņu mērķis 2006. gadā ir palīdzēt dalībvalstīm labāk vērst atbalstu uz attiecīgajām tirgus nepilnībām. Tajās liela uzmanība ir pievērsta MVU vajadzībām, jo šos uzņēmumus tirgus nepilnības skar visvairāk, bet ir arī piedāvātas daudzas iespējas lieliem uzņēmumiem saņemt atbalstu, kad tas ir pamatots. Valsts atbalsta rezultātā ir jāmainās atbalsta saņēmēja darbībai tā, ka tas paaugstina savu PII projektu darbības līmeni. Nostādnēs ir ietverti valsts atbalsta pasākumi dažādām PII darbībām: atbalsts PI projektiem, atbalsts tehniskajai priekšizpētei, atbalsts MVU rūpnieciskā īpašuma tiesību izmaksām, atbalsts jauniem inovatīviem uzņēmumiem, atbalsts procesa un organizatoriskai inovācijai pakalpojumos, atbalsts inovācijas konsultāciju pakalpojumiem un inovācijas atbalsta pakalpojumiem, atbalsts augsti kvalificēta personāla nodarbināšanai uz laiku un atbalsts inovācijas kopām. Turklāt tajās ir ietverti konkrēti noteikumi attiecībā uz lauksaimniecības un zivsaimniecības nozari. Noteikumu piemērošanas pamatā ir pilnveidota ekonomikas analīze. Pasākumiem ar lielām atbalsta summām, kuriem var piemist liels konkurences un tirdzniecības izkropļojumu potenciāls, veic detalizētu novērtējumu, savukārt pasākumiem, kuri saistīti ar mazākām atbalsta summām, veic mazāk detalizētu novērtējumu, pamatojoties uz noteikumiem kā tādiem, kā arī tiem var pat piemērot iepriekšējas paziņošanas atbrīvojumu saskaņā ar VGAR. Attiecībā uz PI projektiem nostādnes izšķir trīs atbalsta kategorijas atkarībā no tā, vai pētījumu veids ir mazāk vai vairāk saistīts ar tirgu: fundamentālie pētījumi, rūpnieciskie pētījumi vai eksperimentālā izstrāde saskaņā ar Fraskati „Rokasgrāmatu par zinātnisko un tehnoloģisko darbību mērījumiem”[23]. Tas ļauj izmantot dažādas atbalsta intensitātes atbilstīgi tirgus nepilnības nopietnībai, ar ko saskaras pētniecības projekti. Turklāt ir sniegtas norādes par to, vai valsts atbalsts ir iesaistīts PII projektos, ko īsteno gan uzņēmumi, gan valsts finansētas pētniecības organizācijas. Tas ir palielinājis pētniecības organizāciju un to līgumisko vai sadarbības pētniecības darbību tiesisko noteiktību, kas uzlabotu valsts pētniecības iestāžu nozīmi, kā arī sekmētu publiskā un privātā sektora sadarbību. Tāda atbalsta saderība, kuram piemēro detalizētu novērtējumu Tā kā atbalsts, kas tiek piešķirts vienam saņēmējam un kas pārsniedz konkrētas, nostādnēs noteiktas robežvērtības, ir saistīts ar lielāku konkurences izkropļojumu risku, ir vajadzīgs atsevišķs paziņojums. Atbalsta novērtējumu veic saskaņā ar nostādnēm, un tā mērķis ir analizēt ietekmi uz konkurenci un ieguldījumu PI projektos, kuriem ir vispārējas nozīmes mērķi. Valsts atbalsta lēmumi par PII un gadījumu izpētes Laikposmā no 2004. līdz 2010. gadam pieņēma 426 galīgos lēmumus par PII pasākumiem, no kuriem 12 lēmumi bija par to, ka pasākums nav atbalsts, savukārt 413 lēmumi bija par saderību. Komisija pieņēma vienu daļēji negatīvu lēmumu par līdzekļu atgūšanu (lieta C31/2004 Schiefergruben Magog (Vācija)). 2004. gadā apstiprināto valsts atbalsta pasākumu skaits bija 38. Tas palielinājās aptuveni līdz 70 gadā divus nākamos gadus galvenokārt tāpēc, ka kopsummā tika ietvertas jaunās dalībvalstis un pieauga Vācijas lietu skaits. Kopš PII nostādņu stāšanās spēkā 2007. gada 1. janvārī un līdz 2010. gada beigām Komisija ir apstiprinājusi 195 valsts atbalsta shēmas, no kurām 143 ir pilnībā PI shēmas, 14 ir uz inovāciju vērstas shēmas un 38 ir jauktas shēmas, kam ir gan PI, gan inovācijas mērķi. Tai pašā laikā Komisija ir papildus apstiprinājusi 44 atsevišķus shēmu piemērošanas gadījumus vai ad hoc PI atbalsta pasākumus, no kuriem 39 tika apstiprināti pēc detalizēta novērtējuma veikšanas (starp tiem arī 2 pasākumi, kam veica formālās izmeklēšanas procedūras)[24]. Turklāt Komisija ir uzraudzījusi kopumā 192 atsevišķus pasākumus, kuri piešķirti, pamatojoties uz apstiprinātām atbalsta shēmām, un kuri pārsniedz 3 miljonus euro, bet kuri nav jāpaziņo atsevišķi. Saskaņā ar PII nostādnēm apstiprināto pasākumu skaits sākotnēji bija 64 pasākumi 2007. gadā, tātad līdzīgs līmenis tam, kādu varēja novērot iepriekšējos gados, taču skaits paaugstinājās aptuveni līdz 110 pasākumiem 2008. gadā galvenokārt daudzo Vācijas (26) un Spānijas (24) pasākumu dēļ. Pēdējo divu gadu laikā tika novērota būtiska skaita samazināšanās. Aptuveni 40 pasākumi tika apstiprināti 2009. gadā un aptuveni 30 — 2010. gadā. Šo fenomenu var arī skaidrot ar VGAR ieviešanu 2008. gada otrajā pusē, kas ļāva PII atbalstu piešķirt bez Komisijas ex ante kontroles[25]. Dalībvalstu ieviesto PII grupu atbrīvojuma pasākumu skaits šajā laikposmā (2004.–2010. gads) bija 559[26]. Gandrīz 60 % no visiem šiem pasākumiem ieviesa četras dalībvalstis: Itālija (109), Polija (79), Spānija (73) un Vācija (67). Turpmākajā attēlā ir parādīta PII pasākumu tendence 2004.–2010. gadam. [pic] Attiecībā uz atbalstīto darbību veidu jāatzīmē, ka no PII grupu atbrīvojuma pasākumiem saskaņā ar VGAR 100 pasākumi nodrošināja atbalstu fundamentāliem pētījumiem, 299 — rūpnieciskiem pētījumiem un 290 — eksperimentālai izstrādei. Attiecībā uz VGAR mērķiem jānorāda, ka 109 pasākumi attiecās uz rūpnieciskā īpašuma tiesībām MVU, 54 — uz jauniem inovatīviem uzņēmumiem, 115 — uz tehnisko priekšizpēti, 79 — uz inovācijas konsultāciju un atbalsta pakalpojumiem, 54 — uz PI lauksaimniecības un zivsaimniecības nozarē un 39 — uz augsti kvalificēta personāla nodarbināšanu uz laiku. Lodziņā turpmāk tekstā ir sniegti pasākumi piemēri, kas īstenoti divās dalībvalstīs, lai veicinātu PII ieguldījumus. Pirmais ir grupu atbrīvojuma pasākums, ko īstenoja Spānija un kas paredzēts autobūves nozarei, un otrais ir Francijas atsevišķais atbalsta pasākums attiecībā uz dzinēju biodegvielu tehnoloģijām un ietver konkrētus kompensējošus pasākumus, lai mazinātu konkurences izkropļojumus. Konkurētspējas plāns autobūves nozarei (X 59/2009, Spānija) Spānija 2009. gadā paziņoja Komisijai grupu atbrīvojuma pasākumu, kura mērķis bija uzlabot autobūves nozares konkurētspēju. Tas ietvēra atbalstu ekoloģiskiem nolūkiem, kā arī PII darbību un mācību atbalstu. Kopējais budžets bija 800 miljoni euro ieguldījumu finansēšanai, un šos ieguldījumus īstenoja 2009. gadā. Attiecībā uz PII atbalstu varēja piešķirt eksperimentālai izstrādei un tehniskajai priekšizpētei. Atbalsta saņēmēji drīkstēja būt MVU un lieli uzņēmumi. Saskaņā ar VGAR noteikumiem MVU saņēma atbalsta intensitātes piemaksu. Atbalstu piešķīra dotāciju un aizdevumu ar atvieglotiem nosacījumiem veidā. Atbalsts atbilstīgi šai shēmai (194 miljoni euro) 2009. gadā veidoja vairāk nekā divas trešdaļas no valsts atbalsta PII, kas Spānijā piešķirts saskaņā ar grupu atbrīvojuma pasākumiem, un aptuveni 20 % no kopējā atbalsta PII, kurš ES piešķirts ar grupu atbrīvojuma pasākumiem. Projekts Gaya (N 493/2009, Francija) Francija 2009. gadā paziņoja Komisijai par savu nodomu īstenot pētniecības programmu „ Gaya ”, kuras mērķis ir izstrādāt tehnoloģijas otrās paaudzes dzinēju biodegvielu ražošanai. Projekta vadošā grupa GDF SUEZ un tās partneri paredzēja izstrādāt pirmsražošanas PI demonstrējumu ražotni, lai testētu biomasas gazifikācijas procesus ražošanas ķēdē. Šo ražotni ir paredzēts izmantot saistībā ar PI sadarbības programmu, ko varētu izmantot turpmākajā rūpnieciskajā posmā. Paredzētais kopējais budžets bija 46,5 miljoni euro projekta septiņu gadu laikposmam. Pēc padziļinātas izskatīšanas Komisija 2010. gadā programmai atļāva atbalstu 18,9 miljonu euro apmērā. Komisija secināja, ka PI projekts sniegtu būtiskus ieguvumus zinātnisko zināšanu izplatīšanas un vides aizsardzības, zemes izmantošanas plānošanas un Eiropas atkarības no energoresursiem mazināšanas jomā. Tomēr, tā kā iespējamie GAYA projekta komerciālie ieguvumi nebija gaidāmi ātrāk kā 2020.–2030. gadā, projektam bija vajadzīgs valsts finansējums. Komisija it īpaši bija nobažījusies par to, lai turpmāko intelektuālā īpašuma tiesību sadale starp GDF Suez un tās pētniecības partneriem neizkropļotu konkurences nosacījumus biometāna tirgū nākotnē. GDF Suez apņēmās atteikties no ekskluzīvajām tiesībām, ko tai varētu piešķirt tās partneri uz savām tehnoloģijām. Tādēļ atbalsta radītais konkurences izkropļojums būtu ierobežots, jo nākotnes demonstrējumu ražotne būtu pieejama nozares ieinteresētajām personām. Visbeidzot, lielu Eiropas konkurentu esība un tas, ka projekts atšķīrās no citām gaidāmajām tehnoloģijām, ļāva saglabāt konkurences spiedienu enerģētikas tirgos. Atbalstu piešķīra saskaņā ar Francijas Vides un enerģijas pārvaldības aģentūras atbalsta shēmu, ko Komisija apstiprināja 2010. gada martā. PII izdevumi Kā minēts iepriekš, pamatiniciatīvā „Inovācijas savienība” ir paredzēts ES mēroga mērķis PII ieguldīt 3 % no ES IKP (valsts un privātie izdevumi kopā). PI izdevumi 2009. gadā ES bija 2,01 % rekordlīmenī no IKP (aptuveni 236,5 miljardi euro)[27], kas ir nedaudz augstāks par līmeni 2008. gadā (1,92 %), bet joprojām nav ne tuvu mērķa līmenim, kurš noteikts stratēģijā „Eiropa 2020”[28]. Starp dalībvalstīm arī pastāvēja lielas atšķirības. Trīs dalībvalstis pārsniedza 3 % mērķi[29], taču tikai trīs vēl citas dalībvalstis pārsniedza ES vidējo rādītāju[30], un deviņas citas dalībvalstis[31] pat nesasniedza 1 % no IKP ar saviem kopējiem valsts un privātajiem PI izdevumiem. Valdības sektors bija līdzekļu avots apmēram vienai trešdaļai kopējo PI izdevumu ES (0,65 % no IKP). Šajā kopsummā valsts atbalsts veidoja samērā mazu daļu (13 %). Tas bija 10,6 miljardi euro un atbilda 0,09 % no IKP 2009. gadā (ES vidējais rādītājs). Deviņas dalībvalstis piešķīra PII valsts atbalstu, pārsniedzot ES vidējo rādītāju: Beļģija (0,22 %), Slovēnija (0,19 %), Čehijas Republika (0,18 %), Luksemburga (0,16 %), Somija (0,14 %), Spānija (0,13 %), Francija (0,11 %), Austrija (0,11 %) un Ungārija (0,10 %). Sešas dalībvalstis (Kipra, Slovākija, Grieķija, Latvija, Polija un Igaunija) piešķīra tikai 0,01 % vai mazāk no sava IKP kā valsts atbalstu PII. Gandrīz 60 % no kopējā PII valsts atbalsta 2009. gadā piešķīra trīs dalībvalstis: Vācija (2,5 miljardi euro jeb 24 % no ES kopējā rādītāja), Francija (2,2 miljardi euro jeb 20 %) un Spānija (1,4 miljardi euro jeb 13 %). [pic] Grupu atbrīvojuma atbalsts, kas paziņots kā PII atbalsts, 2009. gadā bija aptuveni 1 miljards euro. Tas veidoja 9 % no kopējā atbalsta, kas piešķirts tam pašam mērķim. Spānija (282 miljoni euro), Itālija (267 miljoni euro) un Beļģija (gandrīz 130 miljoni euro) šo instrumentu izmantoja visvairāk. Dalībvalstis parasti izmantoja četrus (no deviņiem) VGAR mērķiem šajā jomā: eksperimentālā izstrāde (VGAR 31. panta 2. punkta c) apakšpunkts, 428 miljoni euro), rūpnieciskie pētījumi (VGAR 31. panta 2. punkta b) apakšpunkts, 312 miljoni euro), tehniskā priekšizpēte (VGAR 32. pants, 65 miljoni euro) un atbalsts MVU rūpnieciskā īpašuma tiesību izmaksām (VGAR 33. pants, 53 miljoni euro). Valsts atbalstu PII 2009. gadā piešķīra saskaņā ar aptuveni 420 pasākumiem (no tiem 137 bija grupu atbrīvojuma pasākumi), bet sešas lielākās shēmas (Komisija ir apstiprinājusi tās visas) veidoja vienu ceturtdaļu no visiem izdevumiem. Šie pasākumi kopā ar citām 13 shēmām (divas no tām bija grupu atbrīvojuma shēmas) veidoja gandrīz pusi no visa ES piešķirtā PII valsts atbalsta. Starp šiem 19 svarīgākajiem pasākumiem 5 bija Francijas, 3 — Vācijas, 3 — Spānijas, 3 — Itālijas, 2 — Apvienotās Karalistes, 1 — Beļģijas, 1 — Somijas un 1 — Austrijas shēma. Ilgtermiņā tendence liecina par PII atbalsta relatīvo un nominālo pieaugumu. Tas pieauga no 0,05 % (5,7 miljardi euro) no ES IKP laikposmā no 2004. līdz 2009. gadam līdz 0,09 % 2009. gadā. Šajā laikposmā vairāk nekā puse no kopējā atbalsta PII 46,5 miljardu euro apmērā tika iztērēta divās dalībvalstīs: Vācijā (29 %) un Francijā (22 %), savukārt citas piecas dalībvalstis veidoja vienu trešdaļu no šīs kopsummas: Itālija (11 %), Spānija (9 %), Apvienotā Karaliste (7 %), Beļģija (5 %) un Nīderlande (4 %). Dalībvalstis galvenokārt piešķīra PII valsts atbalstu saskaņā ar shēmām, nevis ar ad hoc atsevišķiem pasākumiem. Saskaņā ar shēmām piešķirtais valsts atbalsts 2009. gadā veidoja 98 % no kopējā apmēra, savukārt ad hoc pasākumi veidoja pārējos 2 %. Pēdējo sešu gadu laikā šīs proporcijas nav mainījušās. Attiecībā uz atbalsta instrumentu jānorāda, ka 2009. gadā visbiežāk izmantoja tiešas dotācijas (aptuveni 80 % no kopējā apmēra), kam seko aizdevumi ar atvieglotiem nosacījumiem[32] (11 %) un nodokļu atbrīvojumi (9 %). Citiem instrumentiem, piemēram, līdzdalībai akciju kapitālā, nodokļu atlikšanai vai garantijām, nav svarīgas nozīmes. Uz Spāniju un Franciju ir attiecināmi vairāk nekā 70 % no atbalsta aizdevumu ar atvieglotiem nosacījumiem veidā, savukārt uz Beļģiju un Apvienoto Karalisti kopā ir attiecināmi vairāk nekā 85 % no nodokļu atbrīvojumiem PII jomā. Valsts atbalsta un inovācijas rezultativitāte Salīdzinot dalībvalstu piešķirtā valsts atbalsta līmeņus[33] ar to rezultativitāti inovācijas jomā[34], var novērot, ka nav tiešas saiknes starp šiem diviem mainīgajiem rādītājiem. Inovācijas rezultativitātes rādītājam ir daudzas dimensijas, kas papildus PI izdevumu (valsts un privāto) līmenim ietver, piemēram, jauniešu izglītības apguves līmeni, platjoslas piekļuvi uzņēmumiem, Kopienas preču zīmes uz vienu miljonu iedzīvotāju. Visas šīs dimensijas veido valsts inovācijas rezultativitāti. Tas parāda dažādās iespējas, kādas ir dalībvalstu rīcībā, lai sāktu PII; valsts atbalsts ir tikai viens no pieejamajiem instrumentiem. Tādas valstis kā Zviedrija, Vācija vai Dānija, kuras ir inovācijas līderu grupā, piešķīra valsts atbalstu (relatīvi, % no IKP), kas atbilst ES vidējam rādītājam vai ir mazāks par to. Tomēr Somija — arī inovācijas līdere — piešķīra valsts atbalstu apmērā, kas pārsniedz ES vidējo rādītāju. Visos šajos gadījumos valdības izdevumi PII jomā bija lielāki par ES vidējo rādītāju[35]. [pic] Inovācijas sekotāju grupā lielākajā daļā dalībvalstu valsts atbalsta līmenis ir augstāks par ES vidējo rādītāju vai tuvinās tam (0,09 % no IKP 2009. gadā). Tikai Apvienotajā Karalistē, Igaunijā un Kiprā ir zems valsts atbalsta līmenis PII jomā (mazāk par pusi no ES vidējā rādītāja). Izņemot Ungāriju, Spāniju un Čehijas Republiku, kuru piešķirtā atbalsta apmērs bija lielāks par ES vidējo rādītāju, pārējo mērenu un atturīgu novatoru grupas valstu piešķirtā valsts atbalsta līmenis bija zems. Secinājumi par valsts atbalstu PII jomā Eiropai vēl ir jāpanāk būtisks progress, lai sasniegtu Eiropas mērķi attiecībā uz izdevumiem 3 % apmērā no ES IKP PII jomā līdz 2020. gadam. Kvantitatīvais mērķis ir arī jāpapildina ar strukturālām reformām, lai uzlabotu vidi un vispārējos nosacījumus privātajā sektorā īstenotai pētniecībai un izstrādei. Stratēģijas „Eiropa 2020” pamatiniciatīvā „Inovācijas savienība” Komisija izklāstīja, kas, pēc tās uzskata, Eiropai ir jāpaveic, lai uzlabotu nosacījumus un piekļuvi PII finansējumam, lai risinātu mūsu sabiedrības jaunās problēmas un lai nodrošinātu, ka inovatīvas idejas pārtop ražojumos un pakalpojumos, kuri rada izaugsmi un darbavietas. Valsts atbalsta noteikumi paredz papildu instrumentu kopumu, ar kuriem risināt šo problēmu. Valsts atbalsta PII jomā galvenais uzdevums ir nodrošināt finansējumu, ja tirgi paši nesasniedz optimālus PII līmeņus savas darbības nepilnību dēļ. Dalībvalstis, kuras uzskata par inovācijas līderēm, ne vienmēr ir valstis, kas piešķir visvairāk PII valsts atbalsta. VALSTS ATBALSTS VIDES AIZSARDZīBAI Politikas konteksts Dabas resursi ir Eiropas un pasaules ekonomikas darbības, kā arī mūsu dzīves kvalitātes pamatā. Pasaules resursu intensīva izmantošana rada kaitējumu mūsu planētai un apdraud šo resursu piegādes drošību. Tādēļ ir jāmaina tas, kā mēs pašreiz izmantojam resursus, un jāveicina resursu ziņā efektīva, zemu oglekļa emisiju ekonomika, lai sasniegtu ilgtspējīgu izaugsmi. Šajā kontekstā stratēģijā „Eiropa 2020” kā viena no galvenajām prioritātēm turpmākajos gados ir uzsvērta „ilgtspējīga izaugsme”[36]. Pamatiniciatīvā „Resursu ziņā efektīva Eiropa” ir noteikti konkrēti mērķi[37] un ilgtermiņa nostādnes attiecībā uz rīcību. Ilgtermiņa nostādnes paredz dažādas koordinētas darbības vairākās jomās[38], atbalstot politikas darba kārtības klimata pārmaiņu, enerģētikas[39], transporta, rūpniecības, izejvielu, lauksaimniecības, zivsaimniecības, bioloģiskās daudzveidības un reģionālās attīstības jomā, kas palīdzēs: - uzlabot ekonomikas rezultātus, vienlaikus samazinot resursu izmantošanu; - apzināt un radīt jaunas iespējas ekonomikas izaugsmei un palielināt inovācijas, kā arī uzlabot ES konkurētspēju; - nodrošināt nozīmīgu resursu piegādi; - cīnīties pret klimata pārmaiņām un ierobežot resursu izmantošanas radīto ietekmi uz vidi. Daudzus no šiem mērķiem īsteno, izmantojot regulatīvus vai vispārējus pasākumus, kas nav saistīti ar valsts atbalstu. Turklāt saskaņā ar LESD 191. panta [40] noteikumiem ES vides darbību pamatā ir piesardzības princips, ka videi nodarīts kaitējums jālabo, pirmām kārtām novēršot tā cēloni, un ka maksā piesārņotājs; principa „maksā piesārņotājs” atbilstīgi piemērošana nozīmē, ka vides izmaksas pilnībā uzņemas piesārņotāji (izmaksu internalizācija) un tās nav saistītas ar valsts atbalstu. Patiešām, kā noteikts iniciatīvā „Resursu ziņā efektīva Eiropa”, „ bieži vien resursi tiek izmantoti neefektīvi, jo nav pieejama informācija par reālajām resursu izmantošanas izmaksām sabiedrībai; rezultātā uzņēmumi un atsevišķas personas nevar veikt attiecīgus pielāgojumus ”. Atsevišķos gadījumos, ja valdība neiejaucas, uzņēmumi var izvairīties no pilnām izmaksām par videi nodarīto kaitējumu to darbību dēļ, tādēļ tirgum neizdodas efektīvi piešķirt resursus, kā rezultātā uzņēmumi nemaina savu rīcību, lai nodrošinātu lielāku vides aizsardzību. Šādās situācijās valsts atbalstu var izmantot, lai risinātu tirgus nepilnību, kas saistīta ar negatīviem ārējiem apstākļiem vides jomā. Stimulus uzņēmumiem palielināt vides aizsardzību un internalizēt to izmaksas var ieviest, piemēram, izmantojot uz tirgu pamatotus instrumentus[41] (turpmāk — MBI , piemēram, nodokļus) un/vai noteikumus (piemēram, obligātos ES standartus). Nozīme var būt arī valsts palīdzībai, piemēram, valsts atbalstam, ja tirgus nepilnības neļauj uzņēmumiem nodrošināt lielāku vides aizsardzību un ja nevar izmantot citus uz tirgu pamatotus instrumentus[42]. Valsts atbalsta kontroles galvenais mērķis vides aizsardzības jomā[43] ir nodrošināt, ka valsts atbalsta pasākumi nodrošinās lielāku vides aizsardzību, nekā tā būtu bez atbalsta, un nodrošināt, ka atbalsta pozitīvā ietekme ir lielāka par tā negatīvo ietekmi, it sevišķi konkurences izkropļojumiem un ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm. Valsts atbalsta noteikumi vides aizsardzības jomā Spēkā esošās pamatnostādnes par valsts atbalstu vides aizsardzībai[44] ietilpst 2008. gada klimata tiesību aktu kopumā. Tās izstrādāja, lai nodrošinātu valsts atbalsta kontroles īstenošanu ES vides un enerģētikas politikas virzienu kontekstā. Šīs nostādnes papildina VGAR, kas grupas atbrīvojuma regulā pirmo reizi ietvēra īpašus noteikumus vides aizsardzībai. Pamatnostādnes par valsts atbalstu vides aizsardzībai Saskaņā ar vides aizsardzības pamatnostādnēm, kas stājās spēkā 2008. gada aprīlī, Komisija paredz savus saderības novērtēšanas noteikumus dažiem raksturīgiem atbalsta pasākumiem vides aizsardzības jomā. Par saderīgiem var atzīt arī citus atbalsta pasākumu veidus, bet tos tieši novērtēs saskaņā ar LESD 107. pantu (līdzsvara tests starp pozitīvo un negatīvo ietekmi). Piemēram, pamatnostādnēs dalībvalstis tiek mudinātas atbalstīt atjaunojamās enerģijas ražošanu un energoefektīvu koģenerāciju, ļaujot tām piešķirt darbības atbalstu atjaunojamās enerģijas vai TEC (elektroenerģijas un siltuma enerģijas kombinētā ražošana) ražošanas uzņēmumiem, sedzot visu starpību starp ražošanas izmaksām un tirgus cenu. Turklāt ir paredzēts atbalsts, lai uzsāktu laicīgu pielāgošanos ES standartiem, atbalsts pētījumiem vides jomā, atbalsts rajonētai siltumapgādei, atbalsts atkritumu apsaimniekošanai un atbalsts atļauju tirdzniecības shēmām. Attiecībā uz nodokļu samazinājumiem pamatnostādnēs enerģijas nodokļa samazinājumi ir atzīti par saderīgiem, ciktāl attiecīgie uzņēmumi pēc samazinājuma samaksā vismaz ES obligāto nodokļa apmēru (un ciktāl šādiem nodokļu samazinājumiem piemēro grupu atbrīvojumu, skatiet turpmāk). Ja uzņēmumi nemaksā vismaz ES obligāto nodokļa apmēru, nodokļu atbrīvojumus joprojām var atzīt par saderīgiem ar iekšējo tirgu, bet dalībvalstij ir jāpierāda, ka tie neapdraud nodokļa vispārējo vides aizsardzības mērķi un ka šie izņēmumi ir vajadzīgi un proporcionāli. Pamatnostādnes paredz standarta novērtējumu un detalizētu novērtējumu. Pasākumiem, kas ietver ieguldījumu atbalstu, kurš pārsniedz 7,5 miljonus uz katru atbalsta saņēmēju, un darbības atbalsta pasākumiem ar konkrētu robežvērtību, kam ir lielākais konkurences izkropļošanas potenciāls, piemēro detalizētu novērtējumu. Vispārējā grupu atbrīvojuma regula (VGAR) VGAR pirmo reizi grupu atbrīvojuma regulā ietver noteikumus par atbalstu vides aizsardzībai un energotaupībai. Noteikumi ir saskaņoti ar pamatnostādnēm par valsts atbalstu vides aizsardzībai. Tomēr starp pamatnostādnēm un VGAR ir viena būtiska atšķirība, proti, VGAR parasti paredz vienkāršotu izmaksu aprēķināšanas metodiku. Regula ļauj iestādēm piešķirt vairākus atbalsta pasākumus, atbalstot vides aizsardzību vai klimata pārmaiņu risināšanu saskaņā ar konkrētiem nosacījumiem. Šādi pasākumi cita starpā ietver ieguldījumus energoietaupījumos, ieguldījumus atjaunojamos enerģijas resursos un atbalstu vides nodokļa samazinājumu veidā saistībā ar saskaņotajiem enerģijas nodokļiem, nepiemērojot pienākumu par iepriekšēju paziņošanu Komisijai. Kad ir pārsniegtas konkrētas atsevišķas paziņošanas robežvērtības vai kad VGAR nosacījumi netiek izpildīti, atbalsts joprojām ir jāpaziņo Komisijai atsevišķi, lai tā varētu analizēt ietekmi uz konkurenci un ieguldījumu vispārējās interesēs. Valsts atbalsta lēmumi par vides aizsardzību un gadījumu izpētes Komisija 2004.–2010. gadā pieņēma 347 galīgos lēmumus par valsts atbalstu vides aizsardzībai, t. i., par energotaupību vai citiem vides aizsardzības mērķiem. Tie ietvēra 320 lēmumus par to, ka pasākums ir saderīgs ar valsts atbalsta noteikumiem, 21 lēmums, ka pasākums nav valsts atbalsts, un 6 negatīvi lēmumi. Vairums pieņemto lēmumu (nedaudz vairāk par 82 %) attiecās uz shēmām, 6 % attiecās uz shēmu atsevišķas piemērošanas gadījumiem un 11 % bija par ad hoc pasākumiem. Puse no lēmumiem tika adresēta piecām dalībvalstīm: Itālijai (44), Vācijai (38), Nīderlandei (36), Apvienotajai Karalistei (33) un Čehijas Republikai (26). Gandrīz 140 no visiem lēmumiem tika pieņemti laikposmā no 2006. līdz 2007. gadam pirms vides aizsardzības pamatnostādņu un VGAR stāšanās spēkā. Ar vides aizsardzības pamatnostādnēm 2008. gada aprīlī ieviesa detalizētu ekonomisko novērtējumu, un laikposmā līdz 2010. gada beigām Komisija ir pieņēmusi 10 pozitīvus detalizēta novērtējuma lēmumus. Dalībvalstis ieviesa 219 grupu atbrīvojuma pasākumus, no kuriem 194 bija shēmas. Lielāko skaitu shēmu ieviesa Vācija (40), Itālija (39), Spānija (38) un Apvienotā Karaliste (21). Attiecībā uz šo atbalsta pasākumu detalizētajiem mērķiem jānorāda, ka visvairāk noteiktais mērķis bija sekmēt enerģijas ieguvi no atjaunojamiem enerģijas avotiem (Vispārējā grupu atbrīvojuma regulas 21. pants), kas bija ietverts (kā vienīgais mērķis vai kā viens no mērķiem) 120 grupu atbrīvojuma pasākumos. Tam sekoja ieguldījumi energotaupības pasākumos (VGAR 21. pants, 101 pasākums), ieguldījumu atbalsts, kas uzņēmumiem dod iespēju noteikt vides aizsardzībai augstākas prasības par ES standartiem (VGAR 18. pants, 71 pasākums), atbalsts vides pētījumiem (VGAR 24. pants, 61 pasākums) un atbalsts ieguldījumiem augstas efektivitātes koģenerācijā (VGAR 22. pants, 58 pasākumi). Citiem VGAR mērķiem bija mazāka nozīme[45]. [pic] Lodziņā turpmāk tekstā ir parādīti konkrētu pasākumi piemēri, kas īstenoti divās dalībvalstīs, lai uzlabotu vides aizsardzību. Pirmais ir Vācijā īstenots pasākums, lai atbalstītu projektu par CO2 emisiju atdalīšanu un reģenerēšanu tērauda ražošanas procesā. Otrais piemērs attiecas uz nodokļu pasākumu cementa ražošanas nozarei, ko īstenoja Dānija. Domnu gāzes reģenerācijas projekts — atbalsts ArcelorMittal Eisenhüttenstadt GmbH (Vācija, N 450/2009) Vācija 2009. gadā paziņoja Komisijai par nodomu piešķirt atbalstu ArcelorMittal Eisenhuettenstadt GmbH (turpmāk — AMEH ), lai atbalstītu domnu gāzes reģenerācijas (turpmāk — TGR ) demonstrējumu projekta īstenošanu. TGR ir inovatīvs un videi nekaitīgs process, kas ļauj nošķirt CO2 no citām emisijas gāzēm, kad tās izplūst no katla, un reģenerē no CO2 atbrīvotās emisijas, lai ražotu tēraudu, tādējādi nodrošinot energoietaupījumus. TGR ir tehnoloģija, kas vēl nav īstenota praksē rūpniecības līmenī. Tā kā atbalsta summa 30,18 miljonu euro apmērā pārsniedz 7,5 miljonu euro robežvērtību viena uzņēmuma ieguldījumu atbalstam, tika veikts detalizēts novērtējums, pamatojoties uz attiecīgā atbalsta pozitīvajiem un negatīvajiem elementiem. Komisija uzskatīja, ka atbalstītais projekts nodrošina vides ieguvumus, tādējādi veicinot mērķu sasniegšanu klimata pārmaiņu jomā. Nebija sagaidāms, ka projekts izraisīs būtiskus konkurences izkropļojumus, un atbalstam bija stimulējoša ietekme. Turklāt atbalsts atbilda oficiālajiem proporcionalitātes kritērijiem. Atbalsta intensitāte 55 % apmērā bija mazāka par maksimālo atļauto atbalsta intensitāti 60 % apmērā no attiecināmām izmaksām (CO2 izmaksu ietaupījumus neņem vērā saskaņā ar vides aizsardzības atbalsta pamatnostādnēm). Komisija atzīmēja, ka, ņemot vērā konkrēto risku, kas saistīts ar TGR projektu, un atbalsta ietekmi uz tirgiem, Komisija šajā gadījumā var pieņemt ierosinātā atbalsta summu. Komisija pasākumu apstiprināja 2010. gada 9. martā. Nodokļu atbrīvojumi cementa ražotājiem (Dānija, N 327/2008 un C 30/2009) Dānija 2008. gada jūnijā paziņoja Komisijai par diviem vides nodokļa atvieglojumiem cementa ražošanas nozarē: viens atvieglojums ir no nesen ieviestā slāpekļa oksīda (NOx) nodokļa un otrs ir pilnīgs atbrīvojums no spēkā esošā atkritumu nodokļa attiecībā uz konkrētiem atkritumiem no cementa ražošanas. Saskaņā ar vides aizsardzības pamatnostādnēm atbalsts samazinājumu veidā vai atbrīvojumu veidā no vides nodokļiem tiek uzskatīts par saderīgu ar iekšējo tirgu, ja tas vismaz netieši veicina vides aizsardzības līmeņa uzlabošanos un ja nodokļu samazinājumi un atbrīvojumi neapdraud vispārējo mērķi. Saistībā ar NOx nodokļa samazinājumu pastāv netiešs vides ieguvums, ko nodrošina tas, ka vispārējo nodokļu līmenis var būt augstāks, nekā tas būtu bez samazinājuma. Saistībā ar risku, ka tiks apdraudēts vispārējais mērķis, Dānija centās saglabāt iespējami mazu samazinājumu, ierobežojot atbalsta saņēmēju skaitu un pieprasot, lai saņēmējs segtu 53 % no pilnā nodokļa. Komisija uzskatīja, ka pasākumi bija vajadzīgi un proporcionāli, un tādēļ 2009. gada 28. oktobrī apstiprināja ierosināto NOx nodokļa samazinājumu. Tomēr attiecībā uz pilnīgu atbrīvojumu no atkritumu nodokļa Komisija apšaubīja šā nodokļa atbrīvojuma nepieciešamību un proporcionalitāti, it sevišķi tādēļ, ka pilnīgs atbrīvojums uzņēmumam neatstātu nekādu stimulu veicināt atkritumu nodokļa vides mērķa sasniegšanu. Komisija 2009. gada 28. oktobrī uzsāka formālo izmeklēšanas procedūru (tagad lieta 30/2009) un aicināja trešās personas iesniegt piezīmes. Galīgais lēmums vēl nav pieņemts. Valsts atbalsta izdevumi vides aizsardzības jomā Stratēģija „Eiropa 2020” ietver tā saucamos „20/20/20” vides aizsardzības mērķus, kas attiecas uz: CO2 emisiju samazinājumu par 20 %, atjaunojamās enerģijas daļu 20 % apmērā ES enerģijas patēriņā un energoefektivitātes palielinājumu 20 % apmērā. Valsts atbalsts var tieši vai netieši veicināt šos mērķus, it sevišķi, ja tas risina tirgus nepilnības vai papildina nepietiekamus stimulus attiecībā uz augstāku vides aizsardzības līmeni (piemēram, vispārēji regulatīvi pasākumi). Kā paskaidrots iepriekš, ne visi valsts palīdzības pasākumi ir valsts atbalsts, piemēram, vispārēji nodokļu pasākumi nav valsts atbalsts, jo tie nav selektīvi. Turpmāk minētie skaitļi attiecas uz palīdzības pasākumiem, kas ir valsts atbalsts. Valsts atbalsts vides aizsardzības jomā, kas ES piešķirts 2009. gadā, bija 13,2 miljardi euro (no kuriem 93 % jeb 12,2 miljardi euro attiecināmi uz vides aizsardzību, kas nav saistīta ar energotaupību, un tikai 7 % jeb 0,97 miljardi euro attiecināmi uz energotaupību). Relatīvi atbalsts vides aizsardzības jomā veidoja 22,6 % no kopējā atbalsta šai nozarei un pakalpojumiem jeb 0,11 % no ES 27 dalībvalstu IKP. Tikai sešu dalībvalstu piešķirtais atbalsta apmērs bija lielāks par ES vidējo rādītāju: Zviedrijas (0,66 % no IKP), Vācijas (0,23 %), Dānijas (0,19 %), Somijas (0,19 %), Nīderlandes (0,19 %) un Austrijas (0,13 %). Nomināli lielākās atbalsta piešķīrējas bija Vācija (5,7 miljardi euro jeb 43 % no ES kopējā apjoma), Zviedrija (1,9 miljardi euro jeb 14 %), Apvienotā Karaliste (1,2 miljardi euro jeb 9 %) un Nīderlande (1,1 miljards euro jeb 8 %). Vides atbalsts ietver lielu daudzumu mērķu, starp tiem arī atbalsta pasākumus atjaunojamai enerģijai, energoietaupījumiem, atkritumu apsaimniekošanai un piesārņotu teritoriju attīrīšanai, kā arī ražošanas procesu uzlabošanai. Šiem pasākumiem dalībvalstu piešķirtā atbalsta mērķis ir nodrošināt tiešu ieguvumu videi. Tādēļ valsts atbalsta izdevumus var uzskatīt par rādītāju, kas liecina par paredzēto ieguvumu videi. Tas veidoja 35,5 % no vides atbalsta 2009. gadā, kas atbilst aptuveni 4,7 miljardiem euro. Šajā summā lielākās ieguldītājas bija: Spānija (828 miljoni euro), Apvienotā Karaliste (746 miljoni euro), Austrija (358 miljoni euro) un divas Skandināvijas dalībvalstis — Dānija (362 miljoni euro) un Zviedrija (343 miljoni euro). Valsts atbalsta pasākumu otra kategorija, kas ietverta vides atbalsta pamatnostādnēs, ir vides nodokļu samazinājumi vai atbrīvojumi. Izdevumi šajā atbalsta shēmas kategorijā norāda iepriekšējo nodokļu ieņēmumu summu, tādēļ tos nevar uzskatīt par rādītāju vides ieguvumam, ko ir nodrošinājuši tieši nodokļi. Šajā kategorijā 2009. gadā ietilpa 56,1 % no vides atbalsta, kas atbilst 7,4 miljardiem euro. No šīs kopsummas Vācija piešķīra lielāko daļu (aptuveni 5 miljardus euro), tai seko Zviedrija (1,6 miljardi euro), Apvienotā Karaliste (0,4 miljardi euro), Somija (0,2 miljardi euro), Dānija (58 miljoni euro) un Slovākija (31 miljons euro). Tā kā ar vides pamatnostādnēm ieviesa jaunus nepieciešamības un proporcionalitātes testa elementus attiecībā uz nodokļu atbrīvojumiem, kas ir zemāki par ES obligāto nodokļu līmeni (saskaņotie nodokļi), Komisija ir apstiprinājusi tikai vienu šādu nodokļu atbrīvojumu lietā attiecībā uz Dāniju (N 327/2008, skatiet aprakstu iepriekš)[46]. Tomēr dalībvalstīm ir jāpieņem atbilstīgi pasākumi, lai nodokļu samazinājumus saskaņotu ar vides pamatnostādnēm pirms 2012. gada 31. decembra, arī tajos gadījumos, kad nodokļi ir zem ES obligātā līmeņa. Tādēļ līdz 2012. gada beigām Komisija, iespējams, saņems paziņojumus par turpmākām lietām. Grupu atbrīvojuma atbalstu vides aizsardzības jomā var kopumā uzskatīt par atbalstu, kurš nodrošina tiešu ieguvumu videi, un 2009. gadā tas bija 732 miljoni euro, kas atbilst aptuveni 6 % no kopējā atbalsta vides mērķiem (kas ir samērā zems līmenis salīdzinājumā ar citu horizontālo mērķu daļu). Dalībvalstis parasti izvēlējās trīs (no astoņiem) VGAR mērķus šajā jomā: enerģijas ieguves no atjaunojamiem enerģijas resursiem sekmēšana (VGAR 23. pants, 341 miljons euro), ieguldījumi, kas uzņēmumiem dod iespēju noteikt vides aizsardzībai augstākas prasības par ES standartiem (VGAR 18. pants, 188 miljoni euro), un ieguldījumi energotaupības pasākumos (VGAR 21. pants, 116 miljoni euro). Vides atbalsta, kurš piešķirts kā grupu atbrīvojuma pasākumi, daļa ir īpaši maza, jo iepriekš ir apstiprināts neliels skaits nodokļu atbrīvojumu shēmu, kas ir tik nozīmīgas naudas izteiksmē, ka joprojām veido lielāko daļu valsts atbalsta, kurš piešķirts šajā jomā. Gandrīz pusi (47 %) no grupu atbrīvojuma atbalsta, kas piešķirts šajā jomā, īstenoja Vācija, savukārt Spānija un Beļģija īstenoja vēl papildu 41 %. Aplūkojot valsts atbalsta izdevumu tendences vides aizsardzības jomā divos secīgos laikposmos, t. i., 2004.–2006. gadā un 2007.–2009. gadā, vērojams šā atbalsta relatīvs samazinājums (procentuālais daudzums no IKP — no 0,12 % no IKP līdz 0,11 % no IKP) un nomināls samazinājums vidēji par 0,6 miljardiem euro gadā. Samazinājās arī tā daļa kopējā valsts atbalstā šai nozarei un pakalpojumiem, proti, no 25,5 % līdz 23,3 %. Šāda samazinājuma pamatā ir vairāki iemesli. Pirmkārt, ietekme, ko rada īstenotie, uz tirgu pamatotie stimuli, caur kuriem tirgus dalībnieki internalizē savas vides izmaksas, tādēļ valsts atbalsts nav nepieciešams. Otrkārt, valsts atbalstu mazina augstāki ES vides standarti: pielāgošanās ES standartiem ir obligāta tirgus dalībniekiem, un viņiem šie standarti ir jāievēro, nesaņemot nekādu valsts palīdzību. Visbeidzot, budžeta ierobežojumi krīzes dēļ, iespējams, — vismaz otrajā iepriekš norādītajā laikposmā — ir ietekmējuši valsts izdevumus, kas paredzēti vides aizsardzībai. Laikposmā 2004.–2009. gadā, kad ES vides atbalstam tika piešķirti 79 miljardi euro, Vācija un Zviedrija (un to nodokļu atbrīvojumi) veidoja attiecīgi 51 % un 16 % no kopējā apmēra. Ražošanas nozares atbrīvojumi no enerģijas nodokļa par elektroenerģiju ir bijuši būtiskākie atbalsta izdevumi Zviedrijā, sākot no 2005. gada, un veido vairāk nekā pusi no vides atbalsta Zviedrijā[47]. Vācijā izdevumi stabili pieauga līdz 2006. gadam pēc tam, kad 2002. gadā apstiprināja pasākumus, ar ko pagarināja piemērošanas laiku vairākiem nodokļu atbrīvojumiem no Vācijas enerģijas nodokļa par elektroenerģiju un minerāleļļām. Pēc šo nodokļu atbrīvojuma izmaiņām Vācijā būtiski samazinājās saskaņā ar vides nodokļa atbrīvojumu shēmām piešķirtais atbalsts, proti, par 3,2 miljardiem euro laikposmā no 2006. līdz 2009. gadam. Vienu trešdaļu no visa vides atbalsta 2009. gadā piešķīra Vācijā saskaņā ar nodokļu pasākumu, kas paredzēts energoietilpīgiem lietotājiem ražošanas nozarē. Gandrīz visu vides aizsardzības atbalstu piešķir saskaņā ar shēmām. Laikposmā no 2004. līdz 2009. gadam atsevišķs ad hoc atbalsts minētajam mērķim veidoja mazāk nekā 0,5 % no kopējā apmēra. Attiecībā uz izraudzīto atbalsta instrumentu jānorāda, ka galvenokārt izvēlējās nodokļu atbrīvojumus, kas veido 77 % no kopējā valsts atbalsta, kurš piešķirts vides aizsardzībai laikposmā no 2004. līdz 2009. gadam, un tiem seko tiešās dotācijas (23 %). Secinājumi par valsts atbalstu vides aizsardzības un energotaupības jomā Ņemot vērā stratēģiju „Eiropa 2020”, var būt nepieciešams valsts atbalsts, lai sasniegtu ES vides mērķus, kurus nevar sasniegt, izmantojot uz tirgu pamatotus stimulus vai regulējumu. Valsts atbalsta kontroles mērķis ir nodrošināt, ka atbalsts vides mērķim pārmērīgi neizkropļo konkurenci. Valsts atbalsta kontrole var arī papildināt atbalsta shēmu saskaņošanu dalībvalstīs ar Eiropas iekšējo enerģijas tirgu. Valsts atbalsta kontrolei var arī būt nozīme saistībā ar atjaunojamai enerģijai sniegtā atbalsta saskaņošanas palielināšanu, lai ierobežotu konkurences izkropļojumus starp atjaunojamo enerģiju, kas tiek ražota dažādās dalībvalstīs, un izvairītos no pārmērīgas kompensēšanas turpmākajos gados. VALSTS ATBALSTS REģIONāLAJAI ATTīSTīBAI Politikas konteksts Risinot problēmas, kas saistītas ar mazāk attīstīto reģionu nelabvēlīgajiem apstākļiem, valstu reģionālais atbalsts veicina gan dalībvalstu, gan visas Eiropas Savienības ekonomisko, sociālo un teritoriālo kohēziju, tādējādi sekmējot stratēģijas „Eiropa 2020” mērķu sasniegšanu. Šādā ziņā reģionālais atbalsts atšķiras no citiem atbalsta veidiem, jo tas galvenokārt paredzēts, lai risinātu kohēzijas līdzsvara trūkumu, nevis tikai tirgus nepilnības. Reģionālā valsts atbalsta kontrole ir jānošķir no ES kohēzijas politikas. Reģionālais valsts atbalsts faktiski vairāk koncentrē uzmanību uz nelabvēlīgākā situācijā esošiem reģioniem nekā ES reģionālā politika, kam pašlaik ir plašāki politikas mērķi un plašāka piemērošanas joma. Reģionālā valsts atbalsta galvenais mērķis ir risināt teritoriālo līdzsvara trūkumu attiecībā uz labklājību un nodarbinātību (koncentrācijas efekts), nodrošinot stimulu, lai atbalstāmos reģionos tiktu izvērstas saimnieciskās darbības (mazinot attiecībā pret citiem tādiem faktoriem kā darbaspēka izmaksas, piekļuve tirgiem, nodokļi, ražīgums utt.). Reģionālais atbalsts ļauj dalībvalstij atbalstīt jaunus ieguldījumus, kas sekmē vietējo darbavietu radīšanu un uzņēmumu izveidi, piemērojot netiešus saimnieciskās darbības stimulus (sviras efekts). ES kohēzijas politikas mērķis ir mazināt būtiskas dažādu reģionu attīstības līmeņa atšķirības un vismazāk attīstīto reģionu atpalicību. Šī politika finansē daudzas darbības, sākot no infrastruktūras (transports, telekomunikācijas, energoapgāde, sociālā sfēra) līdz cilvēkkapitālam. Izdevumu kategorija „Atbalsts uzņēmumiem un inovācijai”, kas ir vistiešāk saistīta ar tiešu atbalstu uzņēmumiem un tādēļ ietver valsts atbalstu, veido 20 % no kohēzijas politikas kopējiem izdevumiem. Valsts atbalsta noteikumi attiecas tikai uz nelielu daļu kohēzijas politikas līdzekļu, jo lielākā daļa struktūrfondu izdevumu ir saistīti ar darbībām, kas neietilpst valsts atbalsta definīcijā, piemēram, vispārējā infrastruktūra. Turklāt tieša finansiāla palīdzība uzņēmumiem var ietvert dažādus veidus (piemēram, dotācijas, riska kapitāls, aizdevumi) un mērķus (piemēram, inovācija, vide, mācības utt.). Tādēļ būtiska daļa valsts atbalsta, ko piešķir kohēzijas politikas kontekstā, nav saistīta ar reģionālo ieguldījumu atbalstu Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādņu izpratnē, bet ietilpst valsts atbalsta noteikumu darbības jomā (piemēram, PII, vide, riska kapitāls utt.). Reģionālajam valsts atbalstam ir plaša piemērošanas joma, sākot no pasākumiem, kas nodrošina ieguvumus visai reģiona ekonomikai, piemēram, vispārēji atbalsta pasākumi uzņēmumiem atbalstāmos reģionos (piemēram, uzņēmējdarbības sākšanas atbalsts, ieguldījumu atbalsts), līdz atsevišķam valsts atbalstam lieliem ieguldījumu projektiem, kuriem ir lielāks izkropļošanas potenciāls un kuriem automātiski samazina atbalsta intensitāti. Tomēr reģionālais atbalsts var būt efektīvs tikai tad, ja sekmē ilgtspējīgas darbības un ir koncentrēts uz nelabvēlīgākajā situācijā esošajiem Eiropas Savienības reģioniem. Turklāt atbalsta priekšrocībām saistībā ar nelabvēlīgākā situācijā esoša reģiona reģionālo attīstību jābūt lielākām par izrietošajiem konkurences izkropļojumiem, tādiem kā konkurentu izstumšana no tirgus, ko radījis piešķirtais atbalsts konkrētam atbalsta saņēmējam vai ierobežotai saņēmēju grupai. Kā daļu no ES valsts atbalsta noteikumiem jānorāda, ka Komisijai ir ekskluzīvas pilnvaras pieņemt lēmumu par reģionālās attīstības atbalstu, pamatojoties uz tās novērtējumu par saderību ar iekšējo tirgu. Savukārt struktūrfondi ir jāizmanto saskaņā ar darbības programmām, ko ierosina katra dalībvalsts, sadarbojoties ar Komisiju. Īstenošanu nodrošina valsts vadošās iestādes, kas saskaņā ar Vispārējo struktūrfondu regulu[48] ir atbildīgas par atbilstības nodrošināšanu visiem Eiropas Savienības politikas virzieniem, tai skaitā valsts atbalsta noteikumiem. Saskaņā ar šo regulu valsts atbalsta noteikumu neievērošana ir neatbilstība, kuras rezultātā var piemērot ES līdzfinansējuma atgūšanu. Lieli projekti, kas attiecas uz projektiem, kuru attiecināmās izmaksas pārsniedz 50 miljonus euro, ir oficiāli jāiesniedz Komisijai[49]. Pēc tam Komisija pieņem lēmumu par līdzfinansējumu, ņemot vērā visus Eiropas Savienības politikas virzienus. Valsts atbalsta noteikumi reģionālās attīstības jomā Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnes (turpmāk — RAG ) nosaka kritērijus, ko Komisija piemēro, kad tā izskata reģionālā valsts atbalsta saderību ar iekšējo tirgu. RAG ņem vērā to problēmu relatīvo nopietnību, kas skar reģionu attīstību, saistībā ar konkrētu reģionālā atbalsta maksimālo robežu ieviešanu, kuras būtībā atspoguļo līdzsvaru, kas Komisijai jāpanāk starp atbalsta pozitīvo un negatīvo ietekmi. Kā izklāstīts RAG , Komisija 2009. gadā pieņēma paziņojumu, kurā noteica kritērijus tāda reģionālā atbalsta padziļinātai novērtēšanai, ko piešķir lieliem ieguldījumu projektiem (turpmāk — LIP )[50], t. i., projekti, kuru attiecināmās ieguldījuma izmaksas ir vismaz 50 miljoni euro pašreizējā vērtībā. Ja reģionālais atbalsts LIP pārsniedz konkrētas robežvērtības, tas ir Komisijai jāpaziņo atsevišķi, jo var būt saistīts ar lielāku konkurences izkropļošanas risku. Konkrētos apstākļos Komisija uzsāk formālo izmeklēšanas procedūru un veic padziļinātu novērtējumu[51]. Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnes 2007.–2013. gadam RAG paredz noteikumus tāda valsts atbalsta piešķiršanai, kas sekmē ES nelabvēlīgākajā situācijā esošo reģionu attīstību, atbalstot ieguldījumu un darbavietu radīšanu. Lai ņemtu vērā to problēmu relatīvo nopietnību, kas skar attiecīgo reģionu attīstību, tiek nošķirtas divas reģionu kategorijas. - Reģioni, kuru IKP uz iedzīvotāju ir mazāks par 75 % no ES vidējā rādītāja, un tālākie reģioni (LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunkts), kam ir tiesības saņemt augstākās atbalsta, kā arī darbības atbalsta (reģionālais atbalsts, kura mērķis ir samazināt uzņēmuma kārtējās izmaksas) proporcijas. Atbalsta proporcijas ir no 30 % līdz 50 % no attiecināmām izmaksām. - Reģioni, kurus nosaka dalībvalstis pašas saskaņā ar valsts reģionālās attīstības politiku, pamatojoties uz konkrētiem raksturlielumiem, kas galvenokārt saistīti ar zemu apdzīvotības blīvumu un/vai īpaši zemu IKP uz iedzīvotāju (LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkts). Šiem reģioniem dalībvalstis var piešķirt mazākas reģionālā atbalsta proporcijas (principā no 10 % līdz 15 % no attiecināmām izmaksām). Proporcijas var palielināt visos atbalstāmajos reģionos par 20 procentpunktiem, ja atbalstu piešķir maziem uzņēmumiem, un par 10 procentpunktiem, ja to piešķir vidējiem uzņēmumiem. Lai gan darbības atbalsts parasti ir aizliegts, to var piešķirt konkrētos apstākļos. Lai veicinātu uzņēmumu dibināšanu un attīstību agrīnā posmā, atbalstu var piešķirt mazu uzņēmumu dibināšanas un paplašināšanās posmā pirmo piecu gadu laikā. Darbības atbalsts ir atļauts, lai novērstu iedzīvotāju aizbraukšanu no vismazāk apdzīvotiem reģioniem un tālākajiem reģioniem, lai kompensētu papildu izmaksas, ko rada saimnieciskās darbības tādu trūkumu dēļ, kuri raksturīgi šādiem reģioniem, piemēram, tālums, izolētība, neliela platība, sarežģīta topogrāfija un klimats, kā arī ekonomiska atkarība no dažiem ražojumiem. Visbeidzot, RAG ir paredzēti noteikumi par „lieliem ieguldījumu projektiem”, tai skaitā par „pārredzamības mehānismu” konkrētiem atbalsta veidiem. Norādes par reģionālā atbalsta LIP padziļinātu novērtējumu RAG paredz, ka konkrētos gadījumos LIP ir Komisijai jāpaziņo atsevišķi, jo var būt saistīts ar lielāku konkurences izkropļošanas risku. Attiecībā uz šiem pasākumiem ir jāveic padziļināts novērtējums, ja atbalsta saņēmēja tirgus daļa pārsniedz 25 % vai projekta radītā ražošanas jauda pārsniedz 5 % no tirgus jaudas (un attiecīgā ražojuma tirgus izaugsmes temps ir lēnāks par EEZ IKP izaugsmes tempu). Norādēs ir izklāstīta metodika detalizētam saderības novērtējumam attiecībā uz reģionālo atbalstu LIP . Tās pamatā ir līdzsvara tests, kurā izsver atbalsta radīto pozitīvo ietekmi attiecībā pret iespējamo konkurences izkropļojumu negatīvo ietekmi, ko atbalsts varētu radīt. Tādēļ dalībvalstīm ir jāsniedz informācija par atbalsta pozitīvo ietekmi, kā arī par tā atbilstību, proporcionalitāti un stimulējošo ietekmi. Vispārējā grupu atbrīvojuma regula VGAR atbrīvo no pienākuma par paziņošanu Komisijai pārredzamu reģionālo ieguldījumu un nodarbinātības atbalsta shēmas, kurās ir ņemti vērā noteikumi par attiecināmiem izdevumiem un maksimālo atbalsta intensitāti, kas noteikta attiecīgās dalībvalsts reģionālā atbalsta plānā. Ieguldījumu atbalsta materiālie noteikumi ir vienādi gan VGAR, gan RAG , tādēļ nevar iegūt nekādas priekšrocības, paziņojot atbalsta pasākumu, kas ir atbrīvots no šā pienākuma. VGAR atbrīvo arī reģionālo atbalstu jaunizveidotiem maziem uzņēmumiem, kas ir jauns reģionālā atbalsta veids, kuru ievieš ar RAG . Saskaņā ar RAG noteikumiem VGAR paredz lielāku atbalsta proporciju maziem un vidējiem uzņēmumiem. VGAR neattiecas uz ad hoc atbalstu, ko piešķir lieliem uzņēmumiem, izņemot pārredzamu atbalstu, ja to izmanto, lai papildinātu atbalstu saskaņā ar shēmām, un ja ad hoc daļa nepārsniedz 50 % no kopējā atbalsta apmēra. Konkrētos apstākļos LIP ir jāpaziņo atsevišķi. Ja nav atbilstības VGAR nosacījumiem, atbalsts ir jāpaziņo un to novērtēs, pamatojoties uz RAG . Valsts atbalsta lēmumi par reģionālo atbalstu un gadījumu izpētes Komisija 2004.–2010. gadā pieņēma 570 galīgos lēmumus par reģionālās attīstības pasākumiem. Tie ietvēra 523 lēmumus par atbalsta saderīgumu, 14 lēmumus par to, ka pasākums nav atbalsts, un 33 negatīvus lēmumus. Tikai nedaudz vairāk par pusi no pieņemtajiem lēmumiem attiecās uz shēmām (52 %); pārējie attiecās uz ad hoc atsevišķiem pasākumiem (gandrīz 29 %) un atsevišķu atbalstu saskaņā ar shēmām (19 %). Seši no desmit lēmumiem attiecās uz piecām dalībvalstīm: Poliju (96 lēmumi), Vāciju (91), Itāliju (60), Čehijas Republiku (46) un Franciju (18). Tajā pašā laikposmā Komisija veica 59 detalizētus novērtējumus par LIP un vienu padziļinātu novērtējumu, pamatojoties uz norādēm[52]. Relatīvi lielo ad hoc pasākumu daļu var izskaidrot ar Polijas ad hoc lietu skaitu. Gadā apstiprināto reģionālā valsts atbalsta pasākumu skaits svārstījās no 60 līdz 100 pasākumiem 2004.–2009. gadā, trīs reizes sasniedzot augstāko skaitu: 2004. gadā (92 pasākumi), 2006. gadā (96) un 2009. gadā (86). Skaits 2010. gadā strauji samazinājās līdz 50 apstiprinātiem pasākumiem. Dalībvalstu piemērotu grupu atbrīvojuma pasākumu kopējais skaits reģionālās attīstības jomā bija 778 pasākumi, no kuriem 97 % bija shēmas. Lielāko skaitu shēmu ieviesa divas dalībvalstis ar decentralizētu kompetenci par valsts atbalstu reģionālo pārvalžu līmenī: Itālija (120) un Spānija (112), kam seko Čehijas Republika (76), Polija (68) un Austrija (57). Pēc augstākā līmeņa 2009. gadā, kad kopā ieviesa 266 grupu atbrīvojuma pasākumus, šis skaits samazinājās līdz 145 pasākumiem 2010. gadā. To var skaidrot ar jaunās VGAR ieviešanu 2008. gadā un to, ka būtiska daļa reģionālā atbalsta ir saistīta ar struktūrfondu darbībām, kam iepriekšējos gados ir apstiprinātas darbības programmas 2007.–2013. gadam. Apmēram 60 % no visiem grupu atbrīvojuma pasākumiem reģionālajai attīstībai piemēroja saskaņā ar VGAR (tā stājās spēkā 2008. gadā). Šajā grupā shēmas veidoja 96 %. Attiecībā uz VGAR detalizētajiem mērķiem jānorāda, ka 87 % no apstiprinātajiem pasākumiem tika noteikti kā reģionālā atbalsta shēmas (VGAR 13. pants). Atlikušo daļu veidoja atbalsta pasākumi jaunizveidotiem maziem uzņēmumiem (10 %, VGAR 14. pants) un reģionālie ad hoc atbalsta pasākumi (mazāk nekā 4 %, VGAR 13. panta 1. punkts). [pic] Lodziņā turpmāk tekstā ir izklāstīti četrās dalībvalstīs īstenotu reģionālā atbalsta pasākumu piemēri. Pirmais ir Vācijas pasākums, lai atbalstītu ieguldījumus konkrētos atbalstāmos reģionos. Otrais piemērs apraksta Maltas pasākumu, kura mērķis bija veicināt jaunu uzņēmumu izveidi, — iespēja, ko pirmo reizi ieviesa saskaņā ar 2007.–2013. gada RAG . Trešajā piemērā ir izklāstīti Francijas pasākumi, lai kompensētu konkrētas problēmas, ar ko saskaras tālākie reģioni. Pēdējais ir liels ieguldījumu projekts, ko īstenoja Ungārijā. „ Investitionszulagengesetz 2007” (Vācija, N 357a/2006 un XR 6/2007) Vācija 2006. gada jūnijā paziņoja Komisijai par nākamo shēmu atbalsta pasākumiem, kas paredzēti saskaņā ar Likumu par ieguldījumu piemaksām, kurš paredzēja fiskālu palīdzību ieguldījumu projektiem jaunajās federālajās zemēs un Berlīnē. Sākotnējais paziņojums attiecās uz shēmas piemērošanu projektiem, kas sākti pirms un pēc 2006. gada 31. decembra. Pēc vienošanās ar Vācijas iestādēm pasākumu sadalīja divās daļās: a) atbalsts N 357a/2006 attiecās uz sākotnējiem ieguldījumu projektiem, kas sākti pirms 2007. gada 1. janvāra; b) grupu atbrīvojuma shēma XR 6/2006 attiecās uz projektiem, kas sākti pēc 2006. gada 31. decembra. Šis pasākums bija atbrīvots no paziņošanas pienākuma, tādēļ Komisijai tas nebija jāapstiprina. Abiem pasākumiem kopējais paredzētais budžets ir aptuveni 1,74 miljardi euro. No ES kopējā reģionālajam atbalstam paredzētā valsts atbalsta 2009. gadā 20 % piešķīra saskaņā ar šiem diviem pasākumiem: aptuveni 11 % ar shēmu N 357a/2006 un pārējo daļu saskaņā ar grupu atbrīvojuma pasākumu. Tas veido aptuveni trīs ceturtdaļas no kopējā reģionālā atbalsta Vācijā. Atbalsta shēma jaunizveidotiem maziem uzņēmumiem (Malta, N 622/2007) Malta 2007. gada oktobrī paziņoja Komisijai par nodomu piemērot shēmu, kuras mērķis bija palīdzēt izveidot jaunus uzņēmumus, kam ir augsta pievienotā vērtība un kas ir apliecinājuši savu potenciālu sekmēt reģionālās ekonomikas attīstību atbilstīgi RAG mērķim „Atbalsts jaunizveidotiem maziem uzņēmumiem”. Šis jaunais atbalsta veids tika pirmo reizi iekļauts reģionālā atbalsta pamatnostādnēs 2007.–2013. gadam. Shēmu piemēro visai Maltas teritorijai, kas saskaņā ar Maltas reģionālā atbalsta plānu 2007.–2013. gadam ir atzīta par atbalstāmu reģionu, kuram ir tiesības uz reģionālo valsts atbalstu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzēto atkāpi. Atbalstu var piešķirt maziem uzņēmumiem, kas izveidoti mazāk nekā trīs gadus pirms piemērošanas datuma saskaņā ar shēmu un ar vismaz trīs pilnas slodzes ekvivalenta darbiniekiem. Dalībvalsts ieviesa mehānismu, lai izvairītos no atbalsta iespējamas ļaunprātīgas izmantošanas. Pasākums ir piemērojams tikai konkrētās ekonomikas nozarēs. Atbalstu piešķir tiešas dotācijas veidā. Kopējā dotācijas vērtība uz vienu atbalsta saņēmēju ir ierobežota līdz 2 miljoniem euro, un atbalsta gada apmērs nedrīkst pārsniegt 33 % no 2 miljoniem euro uz katru uzņēmumu. Pēc novērtējuma veikšanas Komisija secināja, ka shēma atbilst reģionālā atbalsta pamatnostādņu prasībām, un uzskatīja to par saderīgu ar iekšējo tirgu. Atbalsta shēmas Francijas aizjūras departamentiem (Francija, N 542/2006 un citas) Komisija 2007. gadā apstiprināja desmit atbalsta shēmas Francijas aizjūras departamentiem. Šīs desmit atbalsta shēmas attiecas uz atbrīvojumiem no nodokļa un sociālā nodrošinājuma iemaksām, lai kompensētu problēmas, ar ko saskaras tālākie reģioni. Tālākiem reģioniem ir tiesības 2007.–2013. gadā saņemt atbalstu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzēto izņēmumu. Komisija iepriekš šīs desmit atbalsta shēmas bija apstiprinājusi saskaņā ar reģionālā atbalsta pamatnostādnēm 2000.–2006. gadam. Uzņēmumi saskaņā ar konkrētiem nosacījumiem var saņemt ieguldījumu atbalstu līdz 60 % lieliem uzņēmumiem Francijas Gviānā un līdz 50 % lieliem uzņēmumiem Martinikā, Gvadelupā un Reinjonā (papildus ir piemērojama MVU piemaksa). Saskaņā ar RAG var piešķirt arī darbības atbalstu, taču tas jāpamato ar to, ka tas sekmē reģionālo attīstību, un tā līmenim jābūt proporcionālam papildus izmaksām, ko rada tie faktori, kas paredzēti LESD 349. pantā. Pēc novērtējumu veikšanas Komisija secināja, ka kopējais paziņotais atbalsts atbilst aptuveni 6,5 % no attiecīgo reģionu IKP un ka tas ir proporcionāls uzņēmumu vispārējām izmaksām šajos reģionos. No Eiropā piešķirtā kopējā reģionālā atbalsta 2009. gadā 22,7 % piešķīra saskaņā ar šīm desmit shēmām, kas veidoja aptuveni 77 % no kopējā reģionālā atbalsta Francijā. N 671/2008 — HU — LIP — reģionālais ieguldījumu atbalsts Mercedes-Benz ražotnei Ungārijā Ungārijas iestādes saskaņā ar RAG 2008. gada decembrī paziņoja savu nodomu piešķirt reģionālo atbalstu lielam ieguldījumu projektam, un atbalsta saņēmējs būtu Mercedes-Benz ražotne Ungārijā. Ungārijas mērķis bija veicināt reģionālo attīstību, sniedzot atbalstu Mercedes-Benz , lai tas izveidotu jaunu ražotni 180 000 vieglo automobiļu ražošanai. Šis ir nelabvēlīgākā situācijā esošs reģions, kam ir tiesības saņemt atbalstu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktu kā reģionam, kur dzīves līmenis ir ārkārtīgi zems vai kur valda liels bezdarbs. Ieguldījumu projekts bija saistīts ar attiecināmām izmaksām 548,4 miljonu euro apmērā. Apmēram 400 miljonus euro no kopējām izmaksām finansētu ar EIB aizdevumu bez valsts garantijas, savukārt 111,5 miljoni euro bija valsts atbalsts. Ieguldījuma rezultātā tiks izveidotas 2500 tiešās darbavietas, kā arī 10 000–14 000 netiešās darbavietas. Saskaņā ar Ungārijas iestāžu sniegto informāciju projekts palīdzētu samazināt reģiona bezdarba līmeni par 0,5 %. Komisija, novērtējot reģionālo atbalstu LIP , centās pārbaudīt, vai atbalsta saņēmēja tirgus daļa un ieguldījuma radītā ražošanas jauda ir zemākas par RAG noteiktajām robežvērtībām. Ja robežvērtības nav pārsniegtas, tiek atzīts, ka atbalsta ietekme uz konkurenci ir mazāka par pozitīvo ieguldījumu reģionālajā attīstībā. Komisija secināja, ka grupas Daimler AG , kam pieder ražotne, tirgus daļas būtu būtiski mazākas par 25 % robežvērtību attiecīgajos tirgos gan pirms, gan pēc plānotā ieguldījuma, un ka projekta radītā papildu ražošanas jauda būtu zemāka par 5 % no attiecīgā ražojuma šķietamā patēriņa EEZ. Komisija apstiprināja šo valsts atbalsta pasākumu 2009. gada novembrī. Valsts atbalsta izdevumi reģionālā atbalsta jomā Reģionālais valsts atbalsts 2009. gadā bija 13,9 miljardi euro. Šī summa veidoja aptuveni 24 % no kopējā valsts atbalsta nozarei un pakalpojumiem jeb 0,12 % no ES 27 dalībvalstu IKP. Apmēram 4,9 miljardus euro (35 %) piešķīra, izmantojot grupu atbrīvojuma pasākumus. Relatīvi kā procentuālo daudzumu no IKP 12 dalībvalstis piešķīra vairāk par ES vidējo rādītāju: Grieķija (0,57 %), Ungārija (0,28 %), Slovēnija (0,27 %), Malta (0,25 %), Čehijas Republika (0,23 %), Francija (0,22 %), Īrija (0,18 %), Slovākija (0,17 %), Polija (0,17 %), Vācija (0,15 %), Lietuva (0,14 %) un Spānija (0,12 %). Saistībā ar kopējo atbalstu šai nozarei un pakalpojumiem reģionālās attīstības atbalsts bija īpaši svarīgs ES 12 dalībvalstīs, kurās tas veidoja aptuveni 30 % no kopējā atbalsta, kas ir augstāks par ES 15 dalībvalstīs novēroto līmeni (23 %). To var skaidrot ar faktu, ka šīm dalībvalstīm ir vairāk reģionu, kam ir tiesības saņemt atbalstu, tādēļ bija iespējams piešķirt lielākas atbalsta intensitātes. Lielākā reģionālās attīstības atbalsta daļa no kopējā atbalsta šai nozarei un pakalpojumiem tika piešķirta Grieķijā (76 %), Bulgārijā (59 %), Lietuvā (51 %), Slovākijā (47 %) un Čehijas Republikā (46 %), savukārt četrās dalībvalstīs (Dānijā, Nīderlandē, Kiprā un Somijā) tā bija mazāka par 2 %. Nomināli lielākās garantiju sniedzējas bija Francija (4,1 miljards euro jeb 30 % no ES kopējā apmēra), Vācija (3,7 miljardi euro jeb 27 %), Grieķija (1,4 miljardi euro jeb 10 %), Spānija (1,2 miljardi euro jeb 9 %) un Itālija (1 miljards euro jeb 7 %). Gandrīz pusi (45 %) no kopējā atbalsta reģionālajai attīstībai 2009. gadā ES piešķīra saskaņā ar tikai pieciem pasākumiem. Tās ir trīs Vācijas shēmas (divām no tām piemēro grupu atbrīvojumu), kas paredzētas ieguldījumu atbalstīšanai nabadzīgākajos reģionos (galvenokārt Austrumvācijā), un divas Francijas shēmas, kuras sniedz darbības atbalstu Francijas aizjūras departamentiem. Salīdzinot divus secīgus laikposmus, t. i., 2004.–2006. gads un 2007.–2009. gads, šķiet, ka reģionālās attīstības atbalsts palielinājās gan nomināli (par 2,7 miljardiem euro), gan relatīvi kā procentuālais daudzums no IKP, proti, no 0,08 % līdz 0,1 % no IKP. Palielinājās arī tā daļa kopējā valsts atbalsta apmērā šai nozarei un pakalpojumiem, proti, no 19 % līdz 23 %. Reģionālo atbalstu pirmo reizi grupu atbrīvojuma regulā iekļāva 2007. gadā. Regulu pieņēma 2006. gadā, un tā stājās spēkā 2007. gadā. Kopš tā laika kopumā ir piešķirts valsts atbalsts 11,4 miljardu euro apmērā bez iepriekšējas paziņošanas Komisijai. Saskaņā ar grupu atbrīvojuma pasākumiem piešķirtā reģionālā atbalsta daļa ir pakāpeniski pieaugusi, sasniedzot 35 % no kopējā reģionālā atbalsta, kas piešķirts 2009. gadā. VGAR pasākumi veidoja tikai 15 % no kopējiem grupu atbrīvojuma izdevumiem reģionālās attīstības jomā. Eiropas Savienība 2004.–2010. gadā kā atbalstu piešķīra 67 miljardus euro. Gandrīz visu šo atbalstu piešķīra saskaņā ar shēmām (96 %), savukārt atsevišķs ad hoc atbalsts veidoja tikai 4 % no kopējā apmēra. Attiecībā uz atbalsta instrumentiem jānorāda, ka nodokļu atbrīvojumus izmantoja 55 % no kopējā piešķirtā atbalsta (ar pieaugošu tendenci šajā laikposmā), kam seko tiešās dotācijas (42 %). Secinājumi par valsts atbalstu reģionālās attīstības jomā Reģionālais valsts atbalsts turpinās veicināt ekonomikas, sociālo un teritoriālo kohēziju Eiropas Savienībā. Šā mērķa nozīme palielinājās pēdējo gadu laikā, it sevišķi kopš jaunu dalībvalstu pievienošanās 2004. un 2007. gadā. Pašlaik reģionālais valsts atbalsts ir horizontāls mērķis, kas veido lielāko daļu kopējā atbalstā, kuru piešķir šai nozarei un pakalpojumiem. Īpaša uzmanība tiek pievērsta tālākiem reģioniem, atzīstot konkrētās papildu izmaksas, ko rada strukturālas problēmas, kuras var ģeogrāfiskais tālums un īpaši ierobežojumi saistībā ar integrāciju iekšējā tirgū. VALSTS ATBALSTS MVU Politikas konteksts Stratēģijas „Eiropa 2020” pamatiniciatīvā „Integrēta rūpniecības politika globalizācijas laikmetam”[53] ir uzsvērta mazo un vidējo uzņēmumu (turpmāk — MVU) būtiskā nozīme ES ekonomikā, proti, ka tie ir darbavietu radīšanas un izaugsmes dzinuļi: „ MVU nodrošina 2/3 no ES rūpniecības darbavietām, un liela daļa no izaugsmes un darbavietu potenciāla ir jāmeklē tās dzīvīgajos un dinamiskajos MVU. Jaunajā ES integrētajā rūpniecības politikā tāpēc vislielākā uzmanība ir jāpievērš MVU izveidošanai, izaugsmei un internacionalizācijai. ” Tajā ir arī uzsvērts, ka, neskatoties uz pēdējo gadu ievērojamo progresu[54], vēl joprojām jārisina nopietnas un pamanāmas problēmas lietpratīga regulējuma un uzņēmējdarbības vides jomā, jo īpaši attiecībā uz MVU. Proti, „ lielākā daļa dalībvalstu ir norādījušas, ka apgrūtināta piekļuve finansējumam ir būtisks šķērslis, jo īpaši MVU un inovāciju finansēšanai ”[55] . Patiešām, pašreizējā ekonomikas attīstības palēninājuma un finanšu krīzes apstākļos MVU nereti ir grūti iegūt kapitālu, riska kapitālu vai aizdevumus, jo dažos finanšu tirgos netiek akceptēti riski, un šie uzņēmumi var piedāvāt tikai ierobežotu nodrošinājumu. Turklāt to ierobežotie līdzekļi var apgrūtināt piekļuvi informācijai, it sevišķi attiecībā uz jaunu tehnoloģiju un iespējamiem tirgiem. Lai mazinātu šos sarežģījumus, dalībvalstīm ir jāpalielina centieni piemērot principu „vispirms domāt par mazākajiem” un vienkāršot atbalsta shēmas. Lai atbalstītu MVU, valdības var izmantot vairākus valsts iejaukšanās veidus, ko neuzskata par valsts atbalstu, piemēram, vispārējus atbalsta pasākumus, kuri var ietvert vispārējus nodokļu samazinājumus par darbaspēka un sociālajām izmaksām, samazinot maksājumu kavējumus, lai uzlabotu MVU naudas plūsmu, vienkāršojot noteikumus, lai mazinātu administratīvo slogu utt. Ja tirgus spēki ir nepietiekami, valsts atbalsta pasākumi var būt papildinošs elements, kas nodrošina valsts līdzekļus. Patiešām, pamatiniciatīvā „Integrēta rūpniecības politika globalizācijas laikmetam” tas ir atzīts, norādot, ka „ valsts atbalsta noteikumu izveide palīdz veicināt Eiropas rūpniecības konkurētspēju . Valsts atbalsta noteikumi veido sistēmu, kas rosina dalībvalstu investīcijas novirzīt uz konkrētām tirgus nepilnībām ”. Tomēr svarīga ir valsts atbalsta kontrole, lai saglabātu godīgas konkurences nosacījumus visiem uzņēmumiem iekšējā tirgū neatkarīgi no tā, kurā dalībvalstī uzņēmums ir dibināts. Komisijai modri jāuzrauga, lai pasākumi ir mērķtiecīgi, nodrošinot, ka atbalsts neattur ieguldītājus, netiek ieguldīts, lai saglabātu neefektīvus uzņēmumus, un nerada konkurences izkropļojumus. Valsts atbalsta noteikumi MVU Saistībā ar Lisabonas stratēģiju izaugsmei, nodarbinātībai un konkurētspējai Komisija modernizēja valsts atbalsta noteikumus un nostiprināja pasākumus, kas īpaši paredzēti MVU. Pašlaik MVU ir tiesības saņemt visas atbalsta kategorijas, kuras paredz ES valsts atbalsta noteikumi, un saistībā ar konkrētiem pasākumiem MVU ir tiesības uz augstākām atbalsta intensitātēm[56]. Turklāt VGAR paredzētie valsts atbalsta noteikumi ir būtiski vienkāršoti un racionalizēti, tādēļ tagad tie dalībvalstīm piedāvā iespēju ieviest virkni pilnvērtīgu atbalsta pasākumu MVU ar minimālu administratīvo slogu. Komisija mudina dalībvalstis izmantot šīs iespējas, lai virzītu spēkā esošos atbalsta budžetus uz „labāk piemērotu” atbalstu. Tomēr lielāka konkurences izkropļojumu riska dēļ Komisija lielas atbalsta summas novērtē atsevišķi, lai analizētu to ietekmi uz konkurenci un to ieguldījumu kopējās interesēs. Tādēļ VGAR ir noteiktas atšķirīgas paziņošanas pienākuma robežvērtības, pamatojoties uz atbalsta kategoriju un tā iespējamo ietekmi uz konkurenci. Komisija 2006. gadā pieņēma pamatnostādnes par riska kapitālu[57] (turpmāk — RCG ), kas ir svarīgs instruments MVU finansēšanai. Rīcības plānu riska kapitāla jomā apstiprināja jau 1998. gadā, un riska kapitāls bija svarīgs elements Lisabonas stratēģijā, kā arī ir stratēģijas „Eiropa 2020” galvenais aspekts. RCG ir piemērojamas līdz 2013. gada 31. decembrim, bet tās paredz starpposma pārskatīšanu. Šajā saistībā Komisija paziņojumā par „Inovācijas savienību” noteica, ka tā „ novērtēs pagaidu valsts atbalsta pasākumu efektivitāti [..], tai skaitā nostiprinātās „drošības zonas” riska kapitāla ieguldījumiem, un tad ierosinās vajadzīgos priekšlikumus ”. Šo starpposma pārskatīšanu veica 2010. gadā[58], un rezultātā drošības zonas sliekšņa pagaidu palielinājumu, ko ieviesa saskaņā ar pagaidu shēmu, pārveidoja par pastāvīgu noteikumu, kurš ir spēkā līdz RCG spēkā esamības beigām (t. i., līdz 2013. gada beigām). Lodziņā turpmāk tekstā ir sniegts VGAR noteikumu galveno aspektu MVU jomā kopsavilkums un riska kapitāla pamatnostādņu kopsavilkums. Vispārējā grupu atbrīvojuma regula (VGAR) VGAR paredz regulējumu, kas ļauj dalībvalstīm piešķirt atbalstu, kura mērķis ir darbavietu radīšana, konkurētspējas sekmēšana un vides uzlabošana, un Komisijai šajos gadījumos nav nekādas vajadzības iesaistīties. VGAR uzskaitītie pasākumi, kas atbilst šīs regulas nosacījumiem un kritērijiem, ir atbrīvoti no paziņošanas pienākuma. VGAR ir īpaši svarīga MVU, jo visus 26 šajā regulā ietvertos pasākumus var piešķirt MVU (ar īpašu papildinājumu atļautajām atbalsta intensitātēm) un daži no tiem ir izstrādāti MVU, lai tie varētu pārvarēt konkrētas „tirgus nepilnības”, ar ko MVU saskaras. MVU var saņemt atbalstu dažādos izaugsmes posmos. Turpmāk nosauktās atbalsta kategorijas ir īpaši un ekskluzīvi izstrādātas MVU vajadzībām: MVU ieguldījumu atbalsts un atbalsts nodarbinātībai; atbalsts konsultācijām MVU; atbalsts MVU dalībai tirdzniecības izstādēs; atbalsts riska kapitāla veidā; atbalsts intelektuālā īpašuma tiesību izmaksu segšanai; atbalsts, lai pielāgotos jauniem ES standartiem vides jomā, vai atbalsts vides pētījumiem; atbalsts inovācijai; atbalsts jaunizveidotiem maziem uzņēmumiem atbalstāmos reģionos un atbalsts sieviešu uzņēmējdarbībai. Atbalsta pasākumi, kas pārsniedz atsevišķas paziņošanas pienākuma robežvērtības, ir jāpaziņo Komisijai atsevišķi, lai Komisija varētu analizēt to ietekmi uz konkurenci un to ieguldījumu kopējās interesēs. Riska kapitāla pamatnostādnes RCG ir divkāršs mērķis: nosacījumu izveide dalībvalstīm, lai MVU nodrošinātu papildu riska kapitālu agrīnos attīstības posmos, ja ir konstatēta plaisa pašu kapitālā, un riska kapitāla nozares attīstības sekmēšana tā, lai tiktu saglabāta godīga konkurence. Atbalsts saistībā ar riska kapitāla pasākumiem var tikt sniegts dažādos līmeņos: privātu līdzieguldītāju līmenī, ja viņi gūst labumu no labvēlīgākiem apstākļiem nekā valsts, un ieguldījumu fonda un/vai tā vadītāja līmenī, ja, piemēram, vadības maksas ir augstākas par tirgus līmeņiem, kā arī tā uzņēmuma līmenī, kurā veikti ieguldījumi, — kad vien atbalsts tiks sniegts citos līmeņos vai kad atbalsta saņēmēji MVU saņems kapitāla iemaksas, kādus tirgus pretējā gadījumā nenodrošinātu. RCG ietver dažādus pasākumus (ieguldījumu fondu izveidi un/vai alternatīvu vērtspapīru tirgu izveidi, garantijas un citus finanšu instrumentus riska kapitāla ieguldītajiem vai fondiem, izpētes izmaksas), kā arī fiskālos stimulus fondiem un/vai to vadītājiem vai ieguldītājiem, lai veiktu riska kapitāla ieguldījumus. Tomēr valsts īstenotas atsevišķas kapitāla iemaksas neietilpst RCG darbības jomā, jo to piemēro shēmām. Pretēji citiem valsts atbalsta noteikumiem riska kapitāla pamatnostādnes neietver attiecināmo izmaksu sarakstu vai atbalsta intensitātes aprēķinu, bet drīzāk tiek uzskatīts, ka saderība jānovērtē visai pašu kapitāla summai, ieskaitot privātu ieguldītāju dalību. RCG ir paredzēti saderīguma nosacījumi attiecībā uz ieguldījumu daļu līmeni, ierobežojumiem attiecībā uz finansējumu sagatavošanas, sākuma un paplašināšanās stadijai, pašu kapitāla un kvazikapitāla pārsvaru, privāto ieguldītāju līdzdalību, lēmumu par ieguldījumiem peļņas nodrošināšanas raksturu un komerciālo pārvaldību. Ja pasākums ir līdzdalība privātā pašu kapitāla ieguldījumu fondā un ir atbilstība visiem iepriekš minētajiem nosacījumiem, dalībvalstis var izmantot VGAR, lai piešķirtu atbalstu. RCG paredz divu līmeņu analīzi, kurā kontroli vērš uz shēmām ar lielāko izkropļošanas potenciālu. Ja riska kapitāla shēmās ir ņemti vērā saderīguma pamatnosacījumi (drošības zonas), novērtējums nav pārāk detalizēts un var arī piemērot grupu atbrīvojumu. Valsts atbalsta lēmumi par MVU un gadījumu izpētes Laikposmā no 2004. līdz 2010. gadam Komisija pieņēma 139 galīgos lēmumus par pasākumiem, kuri vērsti tikai uz MVU un no kuriem 108 attiecās uz riska kapitālu. Ar šiem lēmumiem par saderīgiem ar iekšējo tirgu atzina 99 riska kapitāla pasākumus (visi bija shēmas) un 30 citus MVU atbalsta pasākumus (23 shēmas, 4 ad hoc atsevišķi atbalsta pasākumi un 3 shēmu atsevišķas piemērošanas gadījumi). Komisija pieņēma 7 lēmumus par to, ka pasākums nav atbalsts, attiecībā uz riska kapitāla pasākumiem un 3 negatīvus lēmumus (2 par riska kapitāla pasākumiem un 1 par MVU atbalstu). Vairāk nekā puse apstiprināto riska kapitāla pasākumu attiecās uz trim dalībvalstīm, proti, Vāciju (28), Apvienoto Karalisti (16) un Itāliju (12), savukārt MVU atbalsta pasākumi galvenokārt attiecās uz Vāciju (7), Austriju (5) un Slovākiju (6 — visi 2004. gadā). Apstiprināto riska kapitāla pasākumu skaits 2004.–2009. gadā svārstījās no 10 līdz 19 pasākumiem gadā, bet samazinājās līdz 7 pasākumiem 2010. gadā. MVU atbalsta jomā 2004. gadā apstiprināja 10 pasākumus, bet pēc tam šis skaits samazinājās līdz 2–5 apstiprinātiem pasākumiem gadā. Grupu atbrīvojuma pasākumi riska kapitāla un MVU atbalstam attiecās aptuveni uz 1500 pasākumiem 2004.–2010. gadā. Šajā kopējā skaitā riska kapitāla atbalsts (ko var piešķirt ar grupu atbrīvojuma pasākumiem kopš VGAR stāšanās spēkā) bija mērķis tikai 28 pasākumos. Sešas dalībvalstis ieviesa vairāk nekā trīs ceturtdaļas no grupu atbrīvojuma pasākumiem: Itālija (322), Spānija (220), Vācija (186), Apvienotā Karaliste (184), Polija (121) un Austrija (113). Laikposmā no 2004. līdz 2006. gadam ieviesa 130–160 grupu atbrīvojuma pasākumus. Stājoties spēkā VGAR, skaits palielinājās līdz 269 pasākumiem 2007. gadā, 303 pasākumiem 2008. gadā un 346 pasākumiem 2009. gadā. Būtisks skaita samazinājums līdz 144 pasākumiem bija vērojams 2010. gadā, ko var skaidrot ar to, ka dalībvalstis vēl izmanto iepriekšējos gados ieviestos pasākumus. Attiecībā uz VGAR atbalsta kategorijām jānorāda, ka lielākais skaits jauno pasākumu (360) attiecās uz MVU ieguldījumu atbalstu un atbalstu nodarbinātībai (VGAR 15. pants), kam seko atbalsts konsultācijām MVU (VGAR 26. pants, 308 pasākumi), atbalsts MVU dalībai tirdzniecības izstādēs (VGAR 27. pants, 99 pasākumi), atbalsts riska kapitāla veidā (VGAR 28.–29. pants, 28 pasākumi) un atbalsts jaunizveidotiem maziem uzņēmumiem, kuru dibinātājas ir sievietes (VGAR 18. pants, 18 pasākumi). [pic] Lodziņā turpmāk tekstā ir parādīti konkrētu pasākumi piemēri, kas īstenoti divās dalībvalstīs un vērsti uz MVU. Pirmais ir pasākums, kas īstenots Apvienotajā Karalistē, pamatojoties uz riska kapitāla pamatnostādnēm, un ar ko risināja konkrētu konstatētu tirgus plaisas ieguldījumiem. Otrais ir grupu atbrīvojuma pasākums, kura pamatā ir īpaši noteikumi MVU, kas paredzēti VGAR. Uzņēmumu ieguldījumu shēma un uzņēmumu riska kapitāla shēma (Apvienotā Karaliste, NN42a/2007) Apvienotā Karaliste 2007. gadā paziņoja Komisijai par pasākumu, kas paredzēts, lai mudinātu privātpersonas un uzņēmumus ieguldīt mazākos, nekotētos uzņēmumos, kam ir augsts izaugsmes potenciāls AK, lai attīstītu to uzņēmējdarbību par ilgtspējīgiem, rentabliem uzņēmumiem. Pasākums ietvēra trīs dažādas shēmas: uzņēmumu ieguldījumu shēma (turpmāk — EIS ), riska kapitāla fondi (turpmāk — VCT ) un uzņēmumu riska kapitāla shēma (turpmāk — CVS ). Saskaņā ar EIS privātpersonas saņem nodokļu stimulus, lai veiktu tiešus ieguldījumus atbilstīgajos MVU. VCT shēma piedāvā nodokļu stimulus privātpersonām kolektīviem ieguldījumiem, izmantojot VCT , ko pārvalda profesionāli fondu pārvaldības uzņēmumi. CVS nodrošina nodokļu atvieglojumus uzņēmumiem, veicot tiešus ieguldījumus atbilstīgajos MVU. Maksimālais gada ieguldījums katram atbilstīgajam uzņēmumam, kas saņem līdzekļus saskaņā ar šīm trim shēmām, ir 2 miljoni Lielbritānijas sterliņu mārciņas. Tā kā pasākums pārsniedza ieguldījumu daļu maksimālo līmeni, kas paredzēts RCG , tam piemēroja detalizētu novērtējumu, kura veikšanas laikā Komisija pieprasīja papildu liecības par tirgus nepilnību, kas tika risināta katrā līmenī, kurā atbalstu piešķīra. Detalizēta novērtējuma rezultātā Komisija secināja, ka pasākums atbilsts RCG nosacījumiem un ka pasākuma vispārējā bilances ir pozitīva. Saskaņā ar šīm shēmām pēdējo trīs gadu laikā piešķīra vairāk nekā 50 % no riska kapitāla atbalsta Apvienotajā Karalistē, kas veido aptuveni 30 % no kopējā atbalsta riska kapitālam ES. MVU ieguldījumu atbalsts un atbalsts nodarbinātībai (Francija, X 65/2008) Francija 2008. gadā īstenoja grupu atbrīvojuma pasākumu, kas bija īpaši paredzēts, lai pārvarētu sarežģījumus saistī