Komisijas paziņojums – Pamatnostādnes par izdošanu trešām valstīm

(2022/C 223/01)

Satura rādītājs

Saīsinājumu saraksts 3

Ievads 3

1. Tiesas judikatūras kopsavilkums 5

1.1. Izdošanas lūgumi kriminālvajāšanas veikšanai 5

Tiesas 2016. gada 6. septembra spriedums, Petruhhin, C-182/15 5

Tiesas 2017. gada 6. septembra rīkojums, Schotthöfer & Steiner / Adelsmayr, C-473/15 7

Tiesas 2018. gada 10. aprīļa spriedums, Pisciotti, C-191/16 8

Tiesas 2020. gada 2. aprīļa spriedums, Ruska Federacija, C-897/19 PPU 8

Tiesas 2020. gada 17. decembra spriedums, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19 9

Tiesas 2021. gada 12. maija spriedums, WS, C-505/19 11

1.2. Izdošanas lūgumi soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei 12

Tiesas 2018. gada 13. novembra spriedums, Raugevicius, C-247/17 12

C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [izskatīšanā esošā lieta] 13

2. Pamatnostādnes, ko piemēro gadījumos, kad valstis piemēro izņēmumu saistībā ar valstspiederību 14

2.1. Izdošanas lūgumi kriminālvajāšanas nolūkos 14

2.1.1. Petruhhin mehānisma darbības joma 14

2.1.2. Pasākumi, kas kompetentajām iestādēm jāievēro, ja piemēro izņēmumu saistībā ar valstspiederību 15

2.1.3. Termiņš atbildes sniegšanai uz paziņojumu 17

2.1.4. Izdošanas lūguma atteikums 17

2.1.5. Izdošanas procesa atsākšana 17

2.2. Izdošanas lūgumi brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei 17

2.2.1. Darbības joma 17

2.2.2. Pasākumi, kas kompetentajām iestādēm jāievēro, ja piemēro izņēmumu saistībā ar valstspiederību 18

2.2.3. Informācijas apmaiņa starp lūguma saņēmēju valsti un valstspiederības valsti 18

3. Vadlīnijas, kas piemērojamas visām valstīm neatkarīgi no izņēmuma saistībā ar valstspiederību 18

3.1. Pamattiesību novērtējums pirms izdošanas 18

3.1.1. Hartas piemērošana 18

3.1.2. Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas piemērošana 19

3.2. Nepamatoti vai ļaunprātīgi, tostarp politiski motivēti sarkanie paziņojumi, apcietināšanas orderi un izdošanas lūgumi 20

3.2.1. Pašreizējais Interpola mehānisms attiecībā uz sarkano paziņojumu ļaunprātīgu izmantošanu 20

3.2.2. Informācijas apmaiņa starp kontaktpunktiem par nepamatotiem vai ļaunprātīgiem, jo īpaši politiski motivētiem, izdošanas lūgumiem 21

4. Petruhhin mehānisma praktiskie aspekti un politiski motivēti izdošanas lūgumi 21

4.1. Kontaktpunkti 21

4.2. Valodu režīms un izmaksas 21

4.3. Datu aizsardzības režīms 21

1. pielikums. To pasākumu izklāsts, kuri jāveic attiecībā uz izdošanas lūgumiem kriminālvajāšanas nolūkos. Petruhhin mehānisma galvenie posmi 22

2. pielikums. Pārskats par izņēmumiem saistībā ar valstspiederību (valstu sniegtā informācija) 23

3. PIELIKUMS. Veidne valstspiederības valsts informēšanai 25

4. PIELIKUMS. Veidne papildu informācijas sniegšanai par valstspiederības valsti 28

5. PIELIKUMS. Veidne termiņa pagarinājuma pieprasīšanai lūguma saņēmējas iestādes informēšanai atbilstoši Petruhhin mehānismam 30

6. PIELIKUMS Veidne atbildes sniegšanai uz lūgumu pagarināt termiņu 31

7. PIELIKUMS. Veidne, kas valstspiederības valstij jāizmanto, lai sniegtu atbildi lūguma saņēmējai valstij 32

8. PIELIKUMS. Veidne informācijas paziņošanai vai pieprasīšanai par nepamatotiem, ļaunprātīgiem, jo īpaši politiski motivētiem, izdošanas lūgumiem un/vai lūgumiem, kas rada bažas saistībā ar Hartu/ECTK 34

Saīsinājumu saraksts

Harta Eiropas Savienības Pamattiesību harta CISA Konvencija, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu EP Eiropas Padome Tiesa Eiropas Savienības Tiesa EAO Eiropas apcietināšanas orderis ECTK Eiropas Cilvēktiesību konvencija ECT Eiropas Cilvēktiesību tiesa EEZ Eiropas Ekonomikas zona EIR Eiropas izmeklēšanas rīkojums EJN Eiropas Tiesiskās sadarbības tīkls Eurojust Eiropas Savienības Aģentūra tiesu iestāžu sadarbībai krimināllietās Eiropols Eiropas Savienības Aģentūra tiesībaizsardzības sadarbībai ES-IC/NO apcietināšanas orderis Apcietināšanas orderis, ko izsniedz saskaņā ar Nolīgumu starp Eiropas Savienību un Islandes Republiku (IC) un Norvēģijas Karalisti (NO) par nodošanas procedūru starp Eiropas Savienības dalībvalstīm un Islandi un Norvēģiju Pamatlēmums par EAO Padomes Pamatlēmums 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm Interpols Starptautiskā Kriminālpolicijas organizācija STP Savstarpēja tiesiskā palīdzība Valsts 27 ES dalībvalstis, Islande un Norvēģija LESD Līgums par Eiropas Savienības darbību AK Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste ASV Amerikas Savienotās Valstis

Atruna

Šīs pamatnostādnes nav ne juridiski saistošas, ne izsmeļošas. Tās neietekmē spēkā esošos Savienības tiesību aktus un to turpmāko attīstību. Tās arī neietekmē Savienības tiesību autoritatīvo interpretāciju, ko veic Eiropas Savienības Tiesa.

IEVADS

Izdošanas procedūras starp dalībvalstīm un trešām valstīm galvenokārt reglamentē dažādu juridisko pamatu daudzpakāpju apvienojums — daudzpusēji nolīgumi (piemēram, Eiropas Padomes (EP) konvencijas (1)), divpusēji nolīgumi (ko noslēdz vai nu ES, vai dalībvalstis) un valstu tiesību akti.

Kopumā izdošanas nolīgumos ir paredzēta “izņēmuma saistībā ar valstspiederību” iespēja, kas nozīmē, ka līgumslēdzējas puses var atteikties izdot savus valstspiederīgos.

Turklāt daži nolīgumi, kas paredz izņēmumu saistībā ar valstspiederību, netieši paredz to, ka līgumslēdzējām pusēm būtu jāievēro “aut dedere aut judicare” princips (2), lai novērstu savu valstspiederīgo nesodāmību (3). Kopumā valstīm savu valstspiederīgo kriminālvajāšana var būt balstīta uz apsūdzētā valstspiederības principu, ko piemēro attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, kurus valstspiederīgie izdarījuši ārpus līgumslēdzējas puses teritorijas.

Eiropas Savienības Tiesa (Tiesa) 2016. gadā ar spriedumu lietā Petruhhin (4) ieviesa īpašus pienākumus dalībvalstīm, kuras neizdod savus valstspiederīgos, ja tās no trešās valsts saņem izdošanas lūgumu tāda ES pilsoņa kriminālvajāšanai, kurš ir citas dalībvalsts valstspiederīgais un kurš ir izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 21. panta 1. punktu (5). Spriedums Petruhhin lietā ir pirmā lieta, kurā Tiesa nosprieda, ka ES dalībvalstij, kas saņem trešās valsts izdošanas lūgumu par citas ES dalībvalsts pilsoni, ir pienākums uzsākt konsultāciju procedūru ar ES pilsoņa valstspiederības dalībvalsti (Petruhhin mehānisms), tādējādi dodot valstspiederības dalībvalstij iespēju uzsākt kriminālvajāšanu pret saviem pilsoņiem, izmantojot Eiropas apcietināšanas orderi (EAO). Dalībvalstīm, kas neizdod savus valstspiederīgos, noteiktie īpašie pienākumi ir pamatoti ar mērķi nodrošināt nediskriminējošu attieksmi pret saviem valstspiederīgajiem un citiem ES pilsoņiem (6). Dalībvalstu pienākumi tika sīkāk precizēti turpmākajā judikatūrā (7). Turklāt Tiesa attiecināja Petruhhin mehānismu arī uz Islandi un Norvēģiju (8).

Padome 2020. gada 4. jūnijā lūdza prezidentvalsti aicināt Eurojust un Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu (EJN) analizēt, kā praksē tiek apstrādāti trešo valstu lūgumi izdot ES pilsoņus. Tās arī vienojās nākt klajā ar ierosinājumiem šajā sakarā, ņemot vērā iespējamos ES norādījumus, ko izstrādās Komisija (9).

Atbildot uz minēto lūgumu, Eurojust un EJN 2020. gada novembrī publicēja kopīgu ziņojumu (10). Galvenās ziņojumā konstatētās problēmas bija šādas:

— neskaidrība par to, pie kuras iestādes valstspiederības dalībvalstī būtu jāvēršas un kurai dalībvalstij būtu jānodrošina tulkošana un jāsedz tulkošanas izmaksas, un/vai par to, kuru tiesu iestāžu sadarbības instrumentu vislabāk piemērot, lai nodrošinātu kriminālvajāšanu valstspiederības dalībvalstī;

— atšķirīgas prakses, kas saistītas ar sniegtās informācijas apjomu, atbilžu un lēmumu termiņiem un to novērtējumu veidiem, kurus veic saistībā ar Petruhhin mehānismu;

— spriedze starp pienākumiem, kas izriet no Savienības tiesību aktiem, no vienas puses, un divpusējiem un daudzpusējiem izdošanas līgumiem, no otras puses;

— vairāki paralēli kanāli, ko izmanto, lai informētu un nosūtītu informāciju, bieži vien izraisot centienu dublēšanos, nenoteiktību un neskaidrību.

Vēlāk, 2020. gada decembrī, Padome pieņēma secinājumus “Eiropas apcietināšanas orderis un izdošanas procedūras — pašreizējās problēmas un turpmākā virzība” (11). Secinājumos tika atkārtoti uzsvērts, ka, “pēc EST spriedumiem Petruhhin lietā un vairākiem sekojošiem nolēmumiem (12) dalībvalstis, rīkojoties attiecībā uz šādiem pieprasījumiem, saskaras ar diviem pienākumiem: no vienas puses, pienākumu pildīt esošos pienākumus, ko paredz starptautiskie tiesību akti, un apkarot risku, ka attiecīgais nodarījums paliks nesodīts, un, no otras puses, dalībvalstīm, kas neizdod savus valstspiederīgos, ir pienākums, saskaņā ar pārvietošanās brīvības principu un nediskriminācijas principu pilsonības dēļ, cik iespējams efektīvi aizsargāt citas dalībvalsts pilsoņus no pasākumiem, kuri var tiem atņemt tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties Eiropas Savienībā.”

Ir vēl citas problēmas, kas ietekmē izdošanu, kā norādīts Eurojust un EJN ziņojumā. Savos 2020. gada secinājumos Padome uzsvēra, ka “[d]ažādu dalībvalstu praktiskā pieredze liecina, ka ir gadījumi, kuros trešās valstis iesniedz nepamatotus un ļaunprātīgus izdošanas lūgumus. Padome aicina Komisiju, ņemot vērā Eurojust un EJN sagatavotās analīzes rezultātus, apsvērt, vai ir vajadzīga turpmāka rīcība, piemēram, ierosinājums kopīgai pieejai, kā rīkoties saistībā ar iespējami ļaunprātīgiem, tostarp, politiski motivētiem, meklēšanas un izdošanas lūgumiem no trešām valstīm. Šajā kontekstā būtu jāņem vērā dalībvalstu labākā prakse.”

Lai sagatavotu šīs pamatnostādnes, Komisija apspriedās ar dalībvalstīm, izmantojot anketu par trešo valstu izdošanas lūgumiem. Komisija arī izstrādāja tabulu ar savstarpējās tiesiskās palīdzības (STP) nolīgumiem, ko dalībvalstis noslēgušas ar trešām valstīm (pieejama EJN tīmekļa vietnē). 2021. gada jūnijā un oktobrī anketas konstatējumi tika apspriesti īpašās dalībvalstu ekspertu sanāksmēs. Komisija arī apspriedās ar dažādām ieinteresētajām personām un ekspertiem, tostarp Eurojust un EJN.

Šajās pamatnostādnēs ir sniegts Tiesas judikatūras kopsavilkums. Tajās ņemta vērā arī pieredze, kas pēdējos piecos gados gūta, piemērojot Petruhhin mehānismu visā ES, Islandē un Norvēģijā.

1. TIESAS JUDIKATŪRAS KOPSAVILKUMS

Izdošanas lūgumus var izdot, lai veiktu kriminālvajāšanu vai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli.

Attiecībā uz pirmo kategoriju — izdošanas lūgumiem, kas izdoti kriminālvajāšanas veikšanai, — Tiesa ir izstrādājusi tā saukto Petruhhin doktrīnu (13).

Attiecībā uz otro kategoriju — izdošanas lūgumiem, ko izdod, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, — vienīgais atsauces gadījums līdz šim ir bijis spriedums Raugevicius lietā (14). Patlaban Tiesā tiek izskatīta vēl viena lieta par izdošanas lūgumu brīvības atņemšanas soda izpildei (15).

1.1. Izdošanas lūgumi kriminālvajāšanas veikšanai

Tiesas 2016. gada 6. septembra spriedums, Petruhhin, C-182/15 (16)

Spriedums Petruhhin lietā ir pirmā lieta, kurā Tiesa nosprieda, ka ES dalībvalstij, kas saņem trešās valsts izdošanas lūgumu par citas ES dalībvalsts pilsoni, ir pienākums uzsākt konsultāciju procedūru ar ES pilsoņa valstspiederības dalībvalsti, tādējādi dodot valstspiederības dalībvalstij iespēju uzsākt kriminālvajāšanu pret savu pilsoni, izmantojot EAO.

Lietas fakti

Lieta attiecās uz izdošanas lūgumu, ko Krievijas iestādes iesniedza Latvijai attiecībā uz Igaunijas pilsoni Petruhinu, kurš tika apsūdzēts par mēģinājumu organizētā grupā realizēt narkotiskās vielas sevišķi lielā apmērā. Latvijas Republikas Prokuratūra atļāva izdošanu Krievijai. Tomēr Petruhins iesniedza pieteikumu pret izdošanas lēmumu, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar Igaunijas Republikas, Latvijas Republikas un Lietuvas Republikas līgumu par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām viņam Latvijā ir tādas pašas tiesības kā Latvijas pilsonim, tostarp aizsardzība pret nepamatotu izdošanu.

Uzdotie jautājumi

Latvijas Augstākā tiesa uzdeva Tiesai jautājumu, vai, lai piemērotu izdošanas nolīgumu, kas noslēgts starp dalībvalsti un trešo valsti (Latviju un Krieviju), citas dalībvalsts pilsoņiem, ņemot vērā principu par nediskrimināciju pilsonības dēļ saskaņā ar LESD 18. pantu un Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties saskaņā ar LESD 21. panta 1. punktu, ir jāpiemēro noteikums, kas aizliedz lūguma saņēmējai dalībvalstij izdot savus pilsoņus. Latvijas Augstākā tiesa arī uzdeva jautājumu, vai lūguma saņēmējai dalībvalstij (proti, dalībvalstij, no kuras trešā valsts lūdz izdot citas dalībvalsts pilsoni, šajā gadījumā — Latvijai) ir jāpārbauda (un, ja nepieciešams, pēc kādiem kritērijiem), vai izdošana neskars Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (17) (turpmāk “Harta”) aizsargātās tiesības.

Tiesas argumentācija un atbilde

Sākotnēji Tiesa precizēja, ka, lai gan noteikumi par izdošanu principā ir dalībvalstu kompetencē, ja starp Eiropas Savienību un attiecīgo trešo valsti nav noslēgts starptautisks nolīgums, tāda situācija kā pamatlietā aplūkotā joprojām ietilpst Līgumu piemērošanas jomā LESD 18. panta nozīmē, jo tā ietver LESD 21. pantā paredzētās pārvietošanās un uzturēšanās dalībvalsts teritorijā brīvības īstenošanu.

Dalībvalstij nav pienākuma ikvienam Savienības pilsonim, kurš ir pārcēlies tās teritorijā, nodrošināt tādu pašu aizsardzību pret izdošanu kā saviem pilsoņiem.

Tā kā nav Savienības tiesību normu par izdošanu starp dalībvalstīm un trešo valsti, lai novērstu nesodāmības risku, vienlaikus aizsargājot ES pilsoņus no pasākumiem, kas tiem varētu liegt tiesības uz brīvu pārvietošanos, tomēr ir jāīsteno visi sadarbības un savstarpējās palīdzības mehānismi, kas krimināltiesību jomā ir paredzēti Savienības tiesību aktos. Līdz ar to informācijas apmaiņai ar dalībvalsti, kuras pilsonis ir attiecīgā persona, ir jāpiešķir prioritāte, lai šīs dalībvalsts iestādēm, ciktāl to kompetencē saskaņā ar to valsts tiesībām ir veikt kriminālvajāšanu par nodarījumiem, kas izdarīti ārpus tās teritorijas, dotu iespēju izsniegt EAO kriminālvajāšanai. Attiecīgi sadarbojoties ar dalībvalsti, kuras pilsonis ir attiecīgā persona, un piešķirot šim iespējamajam EAO prioritāti pār izdošanas lūgumu, uzņēmēja dalībvalsts rīkojas tādā veidā, kas mazāk kaitē pārvietošanās brīvības īstenošanai, vienlaikus, cik vien iespējams, izvairoties no nesodāmības riska. EAO tiek uzskatīts par tikpat efektīvu kā izdošana, lai sasniegtu mērķi novērst personas, par kuru tiek apgalvots, ka tā ir izdarījusi noziedzīgu nodarījumu, nesodāmības risku.

Tiesa arī konstatēja, ka tad, ja dalībvalsts saņem trešās valsts lūgumu izdot citas dalībvalsts pilsoni, lūguma saņēmējai dalībvalstij ir jāpārbauda, vai izdošana neskars Hartas 19. pantā paredzētās tiesības (18). Ciktāl lūguma saņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes rīcībā ir pierādījumi par reālu necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās pret personām risku attiecīgajā trešajā valstī, tai, lemjot par izdošanas lūgumu, ir jāizvērtē šāda riska esība. Šajā ziņā tās dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, kompetentajai iestādei ir jāpamatojas uz objektīvu, ticamu, konkrētu un pienācīgi atjauninātu informāciju. Šādu informāciju var iegūt it īpaši no starptautisko tiesu spriedumiem, piemēram, Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumiem, attiecīgās trešās valsts tiesu spriedumiem, kā arī no lēmumiem, ziņojumiem un citiem dokumentiem, ko sagatavojušas Eiropas Padomes iestādes vai kas sagatavoti Apvienoto Nāciju Organizācijas pārziņā.

Tiesas 2017. gada 6. septembra rīkojums, Schotthöfer & Steiner / Adelsmayr, C-473/15 (19)

Rīkojumā lietā Schotthöfer & Steiner / Adelsmayr Tiesa atkārtoja sprieduma Petruhhin lietā argumentāciju, proti, ka Harta ir piemērojama, ja Savienības pilsonis ir izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties Savienībā, pārvietojoties no dalībvalsts, kuras valstspiederīgais viņš ir, uz citu dalībvalsti. Turklāt Tiesa nosprieda, ka lūguma saņēmējai dalībvalstij izdošanas lūgums ir jānoraida, ja pastāv nopietns risks, ka izdošanas gadījumā pilsonim tiks piemērots nāvessods.

Lietas fakti

Adelsmayr vairākus gadus, sākot no 2004. gada, bija strādājis par anestēzijas ārstu un intensīvās terapijas ārstu. 2009. gada februārī viens no Adelsmayr pacientiem Apvienotajos Arābu Emirātos, kam bija smaga slimība un kam vairākkārt bija apstājusies sirds, pēc operācijas, no jauna apstājoties sirds darbībai, nomira. Adelsmayr tika vainots viņa nāvē. Pēc tam, kad ārsts no slimnīcas, kurā praktizēja Adelsmayr, iesniedza sūdzību, tika veikta izmeklēšana. Izmeklēšanas ziņojumā tika konstatēta slepkavība. 2011. gadā Apvienotajos Arābu Emirātos tika uzsākta tiesvedība, kuras laikā prokuratūra lūdza piespriest Adelsmayr nāvessodu. Tomēr 2012. gadā Adelsmayr izbrauca no Apvienotajiem Arābu Emirātiem. Viņa prombūtnes laikā viņam tika piespriests mūža ieslodzījums pagaidu tiesvedībā, kuru varēja atsākt jebkurā laikā un kurā viņam joprojām tiktu piespriests nāvessods.

Pret Adelsmayr tika uzsākts kriminālprocess arī viņa valstspiederības valstī Austrijā saistībā ar tām pašām apsūdzībām, kas pret viņu tika izvirzītas Apvienotajos Arābu Emirātos. Tomēr 2014. gadā Austrijas Prokuratūra izbeidza šo tiesvedību, norādot, ka “atbildētājam bija iespēja iesniegt pirmšķietamības lietu, lai pierādītu, ka Dubaijā uzsāktā tiesvedība, šķiet, bija pamatota ar naida kampaņu pret viņu”.

Uzdotie jautājumi

Iesniedzējtiesa uzdeva Tiesai vairākus jautājumus, tomēr Tiesa atbildēja tikai uz jautājumu par Hartas 19. panta 2. punktu un 47. pantu (20). Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa jautāja, vai abi minētie panti ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas Savienības dalībvalstij ir jānoraida trešās valsts izdošanas pieteikums attiecībā uz šajā dalībvalstī dzīvojošu ES pilsoni, ja kriminālprocesā, kas ir pamatā izdošanas pieteikumam, un aizmuguriski pieņemtajā lēmumā trešā valstī nav ievērots starptautisko tiesību minimālais standarts un Eiropas Savienības neobligātie sabiedriskās kārtības (ordre public) principi vai tiesības uz taisnīgu tiesu.

Tiesas argumentācija un atbilde

Tiesa atgādināja, ka Hartas noteikumi un jo īpaši tās 19. pants ir piemērojami dalībvalsts lēmumam izdot Savienības pilsoni situācijā, kad šis pilsonis ir izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties Savienībā. Tā nosprieda, ka Hartas 19. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts iesniegts izdošanas lūgums, kas attiecas uz Savienības pilsoni, kurš, īstenojot savu pārvietošanās brīvību, atstāj savu izcelsmes dalībvalsti, lai uzturētos citas dalībvalsts teritorijā, pēdējai minētajai dalībvalstij ir jānoraida, ja pastāv nopietns risks, ka šis pilsonis izdošanas gadījumā tiks sodīts ar nāvi. Līdz ar to jautājums nebija jāizskata tiktāl, ciktāl tas attiecās uz Hartas 47. pantu.

Tiesas 2018. gada 10. aprīļa spriedums, Pisciotti, C-191/16 (21)

Savā nolēmumā Pisciotti lietā Tiesa argumentāciju no sprieduma Petruhhin lietā piemēroja situācijā, kad pastāv spēkā esošs izdošanas nolīgums starp Eiropas Savienību un trešo valsti, kas lūdz izdošanu. Tiesa nosprieda, ka dalībvalstij nav pienākuma savu valstspiederīgo izdošanas aizliegumu Amerikas Savienotajām Valstīm attiecināt uz visiem ES pilsoņiem, kas ceļo tās teritorijā. Tomēr pirms ES pilsoņa izdošanas dalībvalstij, kas saņem lūgumu, ir jānodrošina, ka pilsoņa valstspiederības dalībvalsts var lūgt šī pilsoņa nodošanu, pamatojoties uz EAO.

Lietas fakti

ASV tiesa 2010. gadā izdeva Itālijas valstspiederīgā Pisciotti apcietināšanas orderi. Pisciotti tika apcietināts Vācijā, kad viņa lidojumā no Nigērijas uz Itāliju tika veikta starpnolaišanās Vācijas lidostā. Viņš tika turēts pirmstiesas apcietinājumā līdz nodošanai, un 2014. gadā viņa izdošanu apstiprināja Vācijas tiesa. Itālijas konsulārās iestādes tika informētas par Pisciotti situāciju, pirms tika apmierināts izdošanas lūgums, bet Itālijas tiesu iestādes neizsniedza EAO. Pirms viņa izdošanas Pisciotti apgalvoja, ka viņa izdošana ir pretrunā Savienības tiesībām, jo ar Vācijas Pamatlikuma 16. panta 2. punktu ir pārkāpts vispārējais diskriminācijas pilsonības dēļ aizliegums, jo ar to izņēmums saistībā ar valstspiederību tiek attiecināts tikai uz Vācijas pilsoņiem.

Uzdotie jautājumi

Iesniedzējtiesa jautāja, vai LESD 18. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz lūguma saņēmējai dalībvalstij, pamatojoties uz konstitucionālo tiesību normu, nošķirt savus valstspiederīgos un citu dalībvalstu valstspiederīgos un apmierināt citu dalībvalstu izdošanas lūgumus, vienlaikus neļaujot izdot savus valstspiederīgos.

Tiesas argumentācija un atbilde

Tiesa nosprieda, ka Savienības tiesības neliedz lūguma saņēmējai dalībvalstij (Vācijai), pamatojoties uz konstitucionālo tiesību normu, nošķirt savus valstspiederīgos un citu dalībvalstu valstspiederīgos un apmierināt ES pilsoņa izdošanas lūgumu, vienlaikus aizliedzot savu valstspiederīgo izdošanu, ar nosacījumu, ka lūguma saņēmēja dalībvalsts ir devusi iespēju tās dalībvalsts (Itālijas) kompetentajām iestādēm, kuras pilsonis ir valstspiederīgais, lūgt šā pilsoņa nodošanu, pamatojoties uz EAO, un ka šī pēdējā minētā dalībvalsts šajā ziņā nav veikusi nekādas darbības.

Tiesa izmantoja to pašu argumentāciju, kas izklāstīta spriedumā Petruhhin lietā, norādot, ka tā ir uzskatāma par piemērojamu arī starptautiskam nolīgumam starp ES un trešo valsti (Nolīgums par izdošanu starp Eiropas Savienību un Amerikas Savienotajām Valstīm (22)), kas ļauj dalībvalstij, pamatojoties vai nu uz divpusēja līguma noteikumiem, vai tās konstitucionālo tiesību normām (piemēram, Vācijas Pamatlikumu), paredzēt izņēmumu saistībā ar valstspiederību.

Tiesa arī precizēja, ka, lai aizsargātu mērķi novērst attiecīgās personas nesodāmības risku attiecībā uz nodarījumiem, kas tai piedēvēti izdošanas lūgumā, EAO, ko izsniegusi dalībvalsts, kura nav lūguma saņēmēja dalībvalsts, ir jāattiecas vismaz uz tiem pašiem nodarījumiem, un valstspiederības dalībvalstij saskaņā ar tās tiesību aktiem ir jābūt jurisdikcijai veikt šīs personas kriminālvajāšanu par šādiem nodarījumiem, pat ja tie ir izdarīti ārpus tās teritorijas.

Tiesas 2020. gada 2. aprīļa spriedums, Ruska Federacija, C-897/19 PPU (23)

Spriedumā Ruska Federacija lietā Tiesa precizēja, ka Petruhhin mehānismu mutatis mutandis piemēro izdošanas lūgumiem, kas attiecas uz to Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA) valstu valstspiederīgajiem, ar kurām ES ir noslēgusi nodošanas nolīgumu, proti, Nolīgumu starp Eiropas Savienību un Islandes Republiku un Norvēģijas Karalisti par nodošanas procedūru starp Eiropas Savienības dalībvalstīm un Islandi un Norvēģiju (24).

Lietas fakti

2015. gadā par Krievijas pilsoni I. N. tika izdots starptautisks meklēto personu paziņojums, ko publicēja Starptautiskās Kriminālpolicijas organizācijas (Interpola) birojs Maskavā. Pamatojoties uz minēto paziņojumu, I. N., kurš pa to laiku bija ieguvis Islandes pilsonību, 2019. gadā tika apcietināts Horvātijā, kur viņš pavadīja brīvdienas. Horvātijas iestādes saņēma izdošanas lūgumu no Krievijas, ko atļāva Horvātijas tiesa. Horvātijas tiesību aktos ir paredzēts izņēmums saistībā ar valstspiederību attiecībā uz izdošanas lūgumiem. I. N. iesniedza apelācijas sūdzību Horvātijas Augstākajā tiesā, apstrīdot lēmumu, ar ko atļauj izdošanu.

Uzdotais jautājums

Horvātijas Augstākā tiesa būtībā jautāja Tiesai, vai Petruhhin mehānisms ir piemērojams arī situācijā, kas attiecas uz personu, kura nav ES pilsonis, bet ir EBTA valsts — Islandes, kas ir Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ līguma) līgumslēdzēja puse, — valstspiederīgais.

Tiesas argumentācija un atbilde

Sākotnēji Tiesa izskatīja jautājumu, vai EBTA valsts, kas ir EEZ līguma līgumslēdzēja puse, valstspiederīgā situācija ietilpst Savienības tiesību aktu piemērošanas jomā. Tā atgādināja, ka LESD 18. un 21. pants neattiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem. Tomēr Tiesa uzskatīja, ka EEZ līguma 36. pants, kas ir neatņemama Savienības tiesību aktu sastāvdaļa, garantē pakalpojumu sniegšanas brīvību tādā veidā, kas būtībā ir identisks LESD 56. pantam, tostarp tiesības ceļot uz citu valsti, lai tur saņemtu pakalpojumus. Pamatojoties uz to, situācija, kādā atradās I. N., kurš devās uz Horvātiju, lai tur pavadītu brīvdienas un tādējādi saņemtu ar tūrismu saistītus pakalpojumus, bija jāuzskata par tādu, kas ietilpst Savienības tiesību aktu darbības jomā.

Turklāt Tiesa nosprieda, ka Islandei ir īpašas attiecības ar Eiropas Savienību, kas pārsniedz ekonomisko un komerciālo sadarbību. Tā īsteno un piemēro Šengenas acquis, piedalās kopējā Eiropas patvēruma sistēmā un ir noslēgusi nolīgumu ar Eiropas Savienību par nodošanas procedūru.

Attiecībā uz izdošanas lūgumu, kā jau izklāstīts spriedumā Petruhhin lietā, lūguma saņēmējai dalībvalstij saskaņā ar Hartas 19. panta 2. punktu vispirms ir jāpārbauda, vai izdošanas gadījumā attiecīgā persona nebūtu pakļauta nāvessodam, spīdzināšanai vai citādai necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei vai sodam. Šajā pārbaudē lūguma saņēmējai valstij jāpaļaujas uz objektīvu, ticamu, konkrētu un pienācīgi atjauninātu informāciju. Šīs pārbaudes kontekstā Tiesa piebilda, ka īpaši būtisks pierādījums ir fakts, ka attiecīgajai personai pirms attiecīgās EBTA valsts pilsonības iegūšanas šī valsts ir piešķīrusi patvērumu tieši kriminālprocesa, kas ir izdošanas lūguma pamatā, dēļ.

Pirms izdošanas lūgumu saņēmusī dalībvalsts apsver iespēju izpildīt izdošanas lūgumu, tai katrā ziņā ir jāinformē šī EBTA valsts un attiecīgā gadījumā pēc tās lūguma ir jānodod tai minētais pilsonis atbilstoši nodošanas nolīguma noteikumiem, ar nosacījumu, ka minētajai EBTA valstij atbilstoši tās vietējiem tiesību aktiem ir kompetence veikt kriminālvajāšanu attiecībā uz minēto pilsoni par ārpus tās valsts teritorijas izdarītiem nodarījumiem.

Tiesas 2020. gada 17. decembra spriedums, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19 (25)

Nolēmumā lietā C-398/19 Generalstaatsanwaltschaft Berlin Tiesa sīkāk precizēja tā sadarbības mehānisma prasības, kas izstrādātas spriedumā Petruhhin lietā. Tiesa nosprieda, ka Savienības pilsoni var izdot trešai valstij tikai pēc apspriešanās ar dalībvalsti, kuras valstspiederīgais ir attiecīgais pilsonis. Šīs apspriešanās ietvaros dalībvalstij, kurai lūdz izdošanu, ir jāinformē valstspiederības dalībvalsts par visiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kas paziņoti izdošanas lūgumā, un jāatvēl tai saprātīgs termiņš EAO izsniegšanai attiecībā uz konkrēto pilsoni. Turklāt gadījumā, ja valstspiederības dalībvalsts formāli nepieņem lēmumu par EAO izdošanu, lūguma saņēmējai dalībvalstij nav pienākuma atteikt tāda Savienības pilsoņa izdošanu, kurš ir citas dalībvalsts valstspiederīgais, un pašai veikt kriminālvajāšanu pret šo personu par trešā valstī izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem.

Lietas fakti

Ukraina lūdza izdot Vācijai Ukrainas valstspiederīgo, kurš 2012. gadā bija pārcēlies uz Vāciju. Attiecīgā persona BY 2014. gadā ieguva Rumānijas pilsonību kā Rumānijas pilsoņu pēcnācējs. Tomēr viņš nekad nebija dzīvojis Rumānijā. Ukrainas krimināltiesa 2016. gadā attiecībā uz viņu izsniedza apcietināšanas orderi par līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos 2010. un 2011. gadā. Pēc izdošanas lūguma BY tika apcietināts Vācijā. Ņemot vērā Petruhhin mehānisma piemērošanu, Vācijas iestādes sazinājās ar Rumānijas Tieslietu ministriju, jautājot, vai Rumānija plāno veikt kriminālvajāšanu pret BY. Rumānijas iestādes informēja Vācijas iestādes, ka EAO izsniegšanai ir nepieciešami pietiekami pierādījumi par noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu ārvalstīs. Turklāt Rumānijas iestādes lūdza Ģenerālprokuratūru Berlīnē iesniegt dokumentus un pierādījumu kopijas no Ukrainas. Ņemot vērā, ka Rumānijas tiesu iestādes nebija formāli pieņēmušas lēmumu par iespējamu EAO izdošanu, Vācijas iesniedzējtiesa uzdeva trīs prejudiciālus jautājumus par LESD 18. un 21. panta interpretāciju, kā arī par Petruhhin mehānisma piemērošanu.

Uzdotie jautājumi

Iesniedzējtiesa jautāja, vai:

— tiesības, kas izriet no Savienības pilsonības (LESD 18. un 21. pants), ir piemērojamas situācijā, kad attiecīgā persona ir pārvirzījusi savu interešu centru uz lūguma saņēmēju dalībvalsti laikā, kad šī persona nav bijusi Savienības pilsonis;

— vai valstspiederības dalībvalstij vai lūguma saņēmējai dalībvalstij ir pienākums pieprasīt, lai lūguma iesniedzēja trešā valsts iesniedz lietas materiālus, lai tā varētu izvērtēt, vai pašai veikt kriminālvajāšanu;

— lūguma saņēmējai dalībvalstij, pamatojoties uz spriedumu Petruhhin lietā, ir pienākums atteikt izdošanu un pašai veikt kriminālvajāšanu, ja saskaņā ar tās tiesību aktiem tas ir iespējams ar zināmiem nosacījumiem.

EST argumentācija un atbilde

Attiecībā uz pirmo jautājumu par LESD 18. un 21. panta piemērojamību Tiesa nosprieda, ka fakts, ka persona ir ieguvusi Savienības dalībvalsts pilsonību un līdz ar to arī Savienības pilsonību brīdī, kad viņa jau dzīvoja citā dalībvalstī, nevar padarīt par spēkā neesošu apsvērumu, ka atbilstīgi iegūtajai Savienības pilsonībai personai ir tiesības atsaukties uz LESD 21. panta 1. punktu, un uz viņu attiecas Līgumu piemērošanas joma LESD 18. panta, kurā ir noteikts nediskriminācijas pilsonības dēļ princips, nozīmē. Tiesa turklāt precizēja, ka šī pati argumentācija ir piemērojama arī tad, ja pieprasītajam Savienības pilsonim ir arī tās trešās valsts pilsonība, kura lūdz izdošanu, — tas, ka personai ir dubultpilsonība, nevar liegt attiecīgajai personai brīvības, kas izriet no Savienības tiesību aktiem personai kā dalībvalsts pilsonim.

Attiecībā uz otro jautājumu Tiesa atkārtoja savas līdzšinējās judikatūras interpretācijas virzienu, uzsverot, ka lūguma saņēmējai dalībvalstij ir pienākums informēt valstspiederības dalībvalsti, lai šīs dalībvalsts tiesu iestāde varētu pieprasīt attiecīgās personas nodošanu, pamatojoties uz EAO. Attiecībā uz nepieciešamo informācijas apmaiņu Tiesa nosprieda, ka:

— lūguma saņēmējai dalībvalstij ir jāinformē pilsonības dalībvalsts kompetentās iestādes ne tikai par izdošanas lūguma esību, bet arī par visiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, par kuriem paziņojusi trešā valsts, kas lūdz izdošanu, saistībā ar šo izdošanas lūgumu;

— pilsonības dalībvalsts kompetentajām iestādēm ir jāievēro šādu jautājumu konfidencialitāte, ja trešā valsts ir pieprasījusi konfidencialitāti;

— lūguma saņēmējai dalībvalstij ir jāinformē pilsonības dalībvalsts kompetentās iestādes par visām izmaiņām pieprasītās personas situācijā, kas varētu būt būtiskas saistībā ar iespēju izsniegt EAO attiecībā uz šo personu;

— ne lūguma saņēmējai dalībvalstij, ne pilsonības dalībvalstij nav pienākuma iesniegt pieteikumu trešai valstij par kriminālizmeklēšanas lietas nodošanu;

— lūguma saņēmējai dalībvalstij ir jānosaka saprātīgs termiņš, kura beigās, ja valstspiederības dalībvalsts nav izsniegusi EAO, var tikt veikta izdošana;

— lūguma saņēmēja dalībvalsts var veikt izdošanu un tai nav pienākuma gaidīt ilgāk par saprātīga termiņa beigām, ka pilsonības dalībvalsts pieņems formālu lēmumu, ar kuru tā atteiksies izsniegt EAO attiecībā uz konkrēto personu.

Visbeidzot, atbildot uz trešo jautājumu, Tiesa precizēja, ka saskaņā ar Savienības tiesību aktiem lūguma saņēmējai dalībvalstij nav pienākuma atteikt izdošanu un pašai veikt kriminālvajāšanu pret ES pilsoni par trešā valstī izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem, ja to atļauj lūguma saņēmējas dalībvalsts tiesību akti. Tas pārsniegtu robežas, ko Savienības tiesību akti var noteikt šīs dalībvalsts rīcības brīvības īstenošanai attiecībā uz lēmumu par to, vai veikt kriminālvajāšanu.

Tiesas 2021. gada 12. maija spriedums, WS, C-505/19 (26)

Ne bis in idem princips var aizliegt personas, uz kuru attiecas Interpola paziņojums, apcietināšanu Šengenas zonā un Eiropas Savienībā. Tā tas ir gadījumā, ja kompetentās iestādes ir informētas par galīgu tiesas lēmumu, kas pieņemts valstī, kura ir Šengenas nolīguma puse, vai dalībvalstī, un kas nosaka, ka šis princips ir piemērojams.

Lietas fakti

Interpols 2012. gadā pēc Amerikas Savienoto Valstu lūguma, pamatojoties uz šīs valsts iestāžu izsniegtu apcietināšanas orderi, publicēja sarkano paziņojumu attiecībā uz Vācijas pilsoni WS saistībā ar viņa iespējamo izdošanu. Ja persona, uz kuru attiecas šāds paziņojums, atrodas Interpola dalībvalstī, šī valsts principā varētu uz laiku apcietināt šo personu vai uzraudzīt vai ierobežot tās pārvietošanos.

Tomēr pirms minētā sarkanā paziņojuma publicēšanas Vācijā tika īstenota izmeklēšanas procedūra pret WS, kas vismaz daļēji attiecās uz tām pašām darbībām, kuras bija paziņojuma pamatā. Šī procedūra tika galīgi izbeigta 2010. gadā pēc tam, kad WS bija samaksājis naudas summu saskaņā ar īpašu noregulējuma procedūru, kas paredzēta Vācijas krimināltiesībās. Vācijas Federālais kriminālpolicijas birojs pēc tam informēja Interpolu, ka tas uzskata, ka šīs iepriekšējās procedūras rezultātā šajā lietā ir piemērojams ne bis in idem princips. Minētais princips, kas nostiprināts gan Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (CISA) (27), 54. pantā, gan Hartas 50. pantā, aizliedz inter alia atkārtoti veikt kriminālvajāšanu pret personu, par kuru ir pieņemts galīgs tiesas spriedums, par to pašu noziedzīgo nodarījumu.

2017. gadā WS cēla prasību pret Vāciju Vīsbādenes Administratīvajā tiesā, lūdzot piespriest Vācijai veikt nepieciešamos pasākumus, lai sarkanais paziņojums tiktu atsaukts. Šajā ziņā WS atsaucās ne tikai uz ne bis in idem principa pārkāpumu, bet arī uz LESD 21. pantā garantēto tiesību brīvi pārvietoties pārkāpumu, jo viņš nevarēja ceļot uz valsti, kas ir Šengenas nolīguma līgumslēdzēja puse, vai uz jebkuru dalībvalsti, neriskējot tikt apcietināts.

Uzdotais jautājums

Iesniedzējtiesa uzdeva Tiesai vairākus jautājumus. Tomēr galvenais jautājums, kam ir nozīme saistībā ar izdošanu atbilstīgi sarkanajam paziņojumam, ir par to, vai CISA 54. pants (28) un LESD 21. panta 1. punkts, lasot tos Hartas 50. panta (29) kontekstā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka Šengenas nolīguma līgumslēdzējas valsts iestādes vai dalībvalsts iestādes pagaidu kārtā apcietina personu, par kuru Interpols pēc trešās valsts lūguma ir publicējis sarkano paziņojumu, gadījumā, ja, pirmkārt, pret šo personu dalībvalstī jau ir uzsākts kriminālprocess, kuru prokurors ir pārtraucis pēc tam, kad attiecīgā persona ir izpildījusi noteiktus nosacījumus, un, otrkārt, šīs dalībvalsts iestādes ir informējušas Interpolu, ka, pēc to ieskatiem, šis process attiecas uz tiem pašiem nodarījumiem, uz kuriem attiecas minētais sarkanais paziņojums.

EST argumentācija un atbilde

Tiesa konstatēja, ka ne bis in idem princips ir piemērojams gadījumā, kad ir pieņemts lēmums, ar kuru galīgi tiek izbeigts kriminālprocess, ar nosacījumu, ka attiecīgā persona atbilst noteiktiem nosacījumiem, piemēram, prokurora noteiktas naudas summas samaksai.

Tomēr CISA 54. pants, Hartas 50. pants un LESD 21. panta 1. punkts neaizliedz personas, uz kuru attiecas Interpola sarkanais paziņojums, pagaidu apcietināšanu, ja nav pierādīts, ka valsts, kas ir Šengenas nolīguma dalībvalsts, vai dalībvalsts par tiem pašiem nodarījumiem, kas ir sarkanā paziņojuma pamatā, ir pasludinājusi par šo personu galīgo spriedumu un ka līdz ar to ir piemērojams ne bis in idem princips.

Ja ne bis in idem principa piemērošana joprojām ir neskaidra, pagaidu apcietināšana var būt būtisks solis, lai veiktu vajadzīgās pārbaudes, vienlaikus novēršot risku, ka attiecīgā persona varētu aizbēgt. Tāpēc šo pasākumu var pamatot ar leģitīmu mērķi novērst attiecīgās personas nesodāmību, “ciktāl tā ir nepieciešama šo pārbaužu veikšanai” (30). Turpretī, tiklīdz ar galīgu tiesas lēmumu ir konstatēts, ka ir piemērojams ne bis in idem princips, gan CISA līgumslēdzēju valstu savstarpējā uzticēšanās, gan tiesības brīvi pārvietoties aizliedz šīs personas pagaidu apcietināšanu vai turēšanu apcietinājumā. Dalībvalstīm un CISA līgumslēdzējām valstīm ir jānodrošina tādu tiesiskās aizsardzības līdzekļu pieejamība, kas ļauj attiecīgajai personai saņemt šādu galīgu tiesas lēmumu, ar kuru tiek konstatēts, ka ir piemērojams ne bis in idem princips.

1.2. Izdošanas lūgumi soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei

Tiesas 2018. gada 13. novembra spriedums, Raugevicius, C-247/17 (31)

Raugevicius lietā Tiesa izskatīja izdošanas lūgumu brīvības atņemšanas soda izpildei. Tiesa zināmā mērā ievēroja spriedumā Petruhhin lietā ieviesto argumentāciju, tomēr ar atšķirīgu rezultātu. Tas bija nepieciešams, jo lietas par izdošanu soda izpildei var radīt ne bis in idem jautājumus, ja būtu piemērojams Petruhhin mehānisms (32). Tomēr Tiesa ņēma vērā to, ka atbilstīgi valstu un/vai starptautiskajiem tiesību aktiem pastāv mehānismi, kas ļauj pieprasītajām personām izciest sodu jo īpaši dalībvalstī, kuras valstspiederīgie tie ir. Piemēram, Eiropas Padomes 1983. gada Konvencija par notiesāto personu nodošanu soda izciešanai (33) paredz tiesisko regulējumu attiecībā uz šo iespēju.

Lietas fakti

Raugevicius ir Lietuvas un Krievijas pilsonis, kurš ir pārcēlies uz Somiju un dzīvojis tur vairākus gadus. Viņš ir arī divu Somijā dzīvojošu bērnu tēvs, kuriem ir Somijas pilsonība. Pēc notiesāšanas Krievijā 2011. gadā Krievijas iestādes izdeva starptautisku apcietināšanas orderi piespriestā brīvības atņemšanas soda izpildei. Lai lemtu par izdošanas lūgumu, Somijas Tieslietu ministrija lūdza Somijas Augstākās tiesas atzinumu. Augstākajai tiesai bija šaubas par sprieduma Petruhhin lietā piemērojamību, tāpēc tā nolēma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

Attiecīgais Somijas likums (Somijas Konstitūcija) paredz, ka brīvības atņemšanas sodu var izpildīt Somijā, ja notiesātais ir Somijas pilsonis vai ārvalstnieks, kurš pastāvīgi dzīvo Somijā, un notiesātā persona ir piekritusi izpildei.

Uzdotie jautājumi

Ar pirmo jautājumu Somijas Augstākā tiesa būtībā vaicāja, vai valsts tiesību normas par izdošanu attiecībā uz citas dalībvalsts pilsoņu brīvu pārvietošanās brīvību ir jāvērtē vienādi, neatkarīgi no tā, vai trešās valsts izdošanas lūgums attiecas uz brīvības atņemšanas soda izpildi vai kriminālvajāšanu, kā tas ir spriedumā Petruhhin lietā. Ar otro jautājumu tika vaicāts, kā ir jāatbild uz izdošanas lūgumu situācijā, kad izdošanas lūgums tiek paziņots pilsonības dalībvalstij, kura tomēr juridisku šķēršļu dēļ neveic pasākumus attiecībā uz saviem pilsoņiem.

Tiesas argumentācija un atbilde

Tiesa pēc analoģijas piemēroja sprieduma Petruhhin lietā argumentāciju, norādot, ka dalībvalsts pilsonis, kurš pārcēlies uz citu dalībvalsti, ir izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties Savienībā, un tādējādi uz viņu attiecas LESD 18. panta piemērošanas joma. Proti, dubultā dalībvalsts un trešās valsts pilsonība nevar liegt attiecīgajai personai brīvības, kas tai kā dalībvalsts pilsonim izriet no Savienības tiesību aktiem.

Valsts tiesību norma, kas aizliedz izdot tikai savus pilsoņus, rada atšķirīgu attieksmi pret šiem pilsoņiem un citu dalībvalstu pilsoņiem un rada brīvas pārvietošanās ierobežojumu LESD 21. panta nozīmē — šādam ierobežojumam ir jābūt nepieciešamam un samērīgam ar leģitīmo mērķi novērst nesodāmības risku to dalībvalstu, kas nav lūguma saņēmēja dalībvalsts, pilsoņiem, un nevajadzētu būt mazāk ierobežojošiem pasākumiem šā mērķa sasniegšanai, ņemot vērā visus lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus.

Tomēr Tiesa atzina, ka izdošanas lūgumu gadījumā, lai izpildītu sodu, kolīzija ar nediskriminācijas principu nevar tikt atrisināta, sniedzot pilsonības dalībvalstij iespēju īstenot tas kompetenci kriminālvajāšanā pret attiecīgo personu no jauna, jo šāda jauna kriminālvajāšana pret personu, kura jau ir tiesāta un notiesāta, var būt pretrunā ne bis in idem principam. Lai novērstu personu nesodāmības risku šādās situācijās, Tiesa atsaucās uz citiem valsts un starptautisko tiesību mehānismiem, kas ļauj šīm personām izciest sodu, piemēram, to izcelsmes valstī, tādējādi palielinot viņu sociālās reintegrācijas iespējas pēc soda izciešanas.

Šajā saistībā Tiesa norādīja, ka Somijas Likuma par starptautisko sadarbību 3. pants paredz iespēju ārvalstniekiem, kuri pastāvīgi uzturas Somijā, izciest Somijā brīvības atņemšanas sodu, ko piespriedusi trešā valsts, ar nosacījumu, ka tam piekrīt gan attiecīgā persona, gan trešā valsts. Tādējādi Tiesa arī norādīja, ka Raugevicius varēja izciest Somijā sodu, ko viņš saņēma Krievijā, ar nosacījumu, ka gan Krievija, gan Raugevicius pats tam piekrīt.

Tiesa nosprieda, ka lūguma saņēmējas dalībvalsts pilsoņi, no vienas puses, un citu dalībvalstu pilsoņi, kuri pastāvīgi uzturas lūguma saņēmējā dalībvalstī un kuri ir pierādījuši zināmu integrācijas pakāpi šīs valsts sabiedrībā, no otras puses, ir salīdzināmā situācijā. Lūguma saņēmējas valsts iestādēm ir jānoskaidro, vai pastāv šāda saikne starp citu dalībvalstu pilsoņiem un lūgumu saņēmušās dalībvalsts pilsoņiem. To apstiprina fakts, ka LESD 18. un 21. pants pieprasa, lai citu dalībvalstu pilsoņi varētu ar tādiem pašiem nosacījumiem kā lūguma saņēmējas dalībvalsts pilsoņi izciest sodu lūguma saņēmējas dalībvalsts teritorijā.

Tādējādi Tiesa secināja, ka LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja trešā valsts ir iesniegusi izdošanas lūgumu attiecībā uz ES pilsoni, kurš ir izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties, nevis kriminālvajāšanas nolūkā, bet gan brīvības atņemšanas soda izpildei, lūguma saņēmējai dalībvalstij, kuras valsts tiesībās ir aizliegta tās pilsoņu izdošana soda izpildei un paredzēta iespēja, ka šāds ārvalstīs pasludināts sods var tikt izpildīts tās teritorijā, ir jānodrošina, ka ES pilsonis saņem tādu pašu attieksmi, kāda ir pret tās pilsoņiem izdošanas jomā, ar nosacījumu, ka viņš pastāvīgi uzturas tās teritorijā.

C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [izskatīšanā esošā lieta]

Lietas fakti

Lietas pamatā ir Bosnijas un Hercegovinas izdošanas lūgums Vācijai par S. M. brīvības atņemšanas soda izpildei. Pieprasītā persona ir Serbijas, Bosnijas un Hercegovinas un Horvātijas pilsonis, kurš kopš 2017. gada vidus dzīvo Vācijā kopā ar savu sievu un kopš 2020. gada maija strādā Vācijā. Generalstaatsanwaltschaft München (Minhenes Prokuratūra), atsaucoties uz spriedumu Raugevicius lietā, lūdza atzīt, ka pieprasītās personas izdošana ir nepieņemama.

Uzdotais jautājums

Ņemot vērā Prokuratūras lūgumu, Vācijas iesniedzējtiesa nolēma uzdot Tiesai jautājumu par to, vai LESD 18. un 21. panta piemērošanas principi, ko Tiesa ir noteikusi spriedumā Raugevicius lietā, prasa, lai trešās valsts lūgums saskaņā ar 1957. gada 13. decembra Eiropas Konvenciju par izdošanu (34) nolūkā izdot ES pilsoni soda izpildei tiktu noraidīts, pat ja dalībvalstij, kas saņēmusi lūgumu, saskaņā ar starptautiskajām tiesībām atbilstoši minētajai konvencijai ir pienākums izdot ES pilsoni, jo tā ir definējusi jēdzienu “pilsoņi” Konvencijas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē tādējādi, ka tas attiecas tikai uz tās pilsoņiem, bet ne uz citiem ES pilsoņiem (35).

2. PAMATNOSTĀDNES, KO PIEMĒRO GADĪJUMOS, KAD VALSTIS PIEMĒRO IZŅĒMUMU SAISTĪBĀ AR VALSTSPIEDERĪBU

2.1. Izdošanas lūgumi kriminālvajāšanas nolūkos

2.1.1. Petruhhin mehānisma darbības joma

a. Materiālā darbības joma — kad ir piemērojams Petruhhin mehānisms?

Petruhhin (paziņošanas) mehānisms ir jāiedarbina gadījumos, kad:

— izdošanas lūgums tiek izdots kriminālvajāšanas nolūkos, un

— lūguma saņēmēja valsts piemēro izņēmumu saistībā ar valstspiederību tikai attiecībā uz saviem pilsoņiem, radot iespējamu diskrimināciju starp saviem pilsoņiem un citu valstu pilsoņiem, kuri ir izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties (sk. 2. pielikumu “Pārskats par valstu sistēmām”).

Petruhhin mehānismu piemēro visiem izdošanas lūgumiem, pamatojoties vai nu uz:

— Nolīgumu par izdošanu starp Eiropas Savienību un Amerikas Savienotajām Valstīm (36);

— Tirdzniecības un sadarbības nolīgumu starp Eiropas Savienību un Eiropas Atomenerģijas kopienu, no vienas puses, un AK, no otras puses (TCA) (37), kas ietver noteikumus, kuri atspoguļo Petruhhin mehānismu (38);

— daudzpusējiem nolīgumiem, ko noslēgušas valstis;

— valstu noslēgtiem divpusējiem nolīgumiem vai

— valsts tiesību aktiem.

b. Darbības joma attiecībā uz personām — uz ko attiecas Petruhhin mehānisms?

Petruhhin mehānismu piemēro 27 ES dalībvalstu valstspiederīgajiem, kas atrodas citas dalībvalsts teritorijā un izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties. Tas attiecas arī uz valstspiederīgajiem, kuriem ir arī trešās valsts, kas lūdz izdošanu, pilsonība. Tiesa precizēja, ka tas, ka personai ir dubultpilsonība, nevar liegt attiecīgajai personai brīvības, kas izriet no Savienības tiesību aktiem personai kā dalībvalsts pilsonim (39). Turklāt nav nozīmes arī laikam, kad persona ir ieguvusi dalībvalsts pilsonību (40).

Tiesa precizēja, ka Petruhhin mehānisms attiecas arī uz tādas EBTA dalībvalsts valstspiederīgajiem, kura ir EEZ līguma puse un ar kuru Eiropas Savienība ir noslēgusi nodošanas nolīgumu (Islande un Norvēģija) (41). LESD 18. un 21. pants neattiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem. Tomēr Tiesa uzskatīja, ka EEZ līguma 4. pants (42), to lasot saistībā ar EEZ līguma 36. pantu (43), kas ir neatņemama Savienības tiesību aktu sastāvdaļa, garantē pakalpojumu sniegšanas brīvību tādā veidā, kas ir identisks LESD 56. pantam, tostarp tiesības ceļot uz citu valsti, lai saņemtu pakalpojumus (44).

Turklāt Tiesa apstiprināja, ka tiesības brīvi pārvietoties saskaņā ar LESD 21. panta 1. punktu / EEZ līguma 36. pantu attiecas arī uz personu, kas tikai tranzītā atrodas lidostā (45) vai saņem pakalpojumus kā tūrists (46) citā valstī.

c. Teritoriālā piemērošanas joma — kurām iestādēm ir saistošs Petruhhin mehānisms?

ES 27 dalībvalstu, Islandes un Norvēģijas iestādēm, piemērojot izņēmumu saistībā ar valstspiederību, ir saistošs Petruhhin mehānisms.

2.1.2. Pasākumi, kas kompetentajām iestādēm jāievēro, ja piemēro izņēmumu saistībā ar valstspiederību

a. Lūguma saņēmējas valsts pienākumi

LESD 18. un 21. pants / EEZ līguma 4. pants, lasot tos kopā ar EEZ līguma 36. pantu, neprasa nodrošināt pilnīgu līdzvērtību starp saviem pilsoņiem un citu valstu pilsoņiem attiecībā uz aizsardzību pret izdošanu trešām valstīm. Tomēr tajos ir noteikts, ka valstīm, kas izdošanas gadījumā paredz atšķirīgu attieksmi pret saviem pilsoņiem salīdzinājumā ar citu valstu pilsoņiem, pirms izdošanas atļaušanas ir jāpārbauda, vai leģitīmo mērķi izvairīties no nesodāmības ar izdošanu var sasniegt ar pasākumu, kas mazāk ietekmētu tiesību brīvu pārvietoties īstenošanu un būtu tikpat efektīvs (47).

Ja tiek iesniegts izdošanas lūgums kriminālvajāšanas veikšanai, lūguma saņēmējai valstij ir pienākums apspriesties ar valstspiederības valsti, lai šai valstspiederības valstij dotu iespēju izsniegt EAO / EU-IC/NO apcietināšanas orderi, kas tiktu uzskatīts par tikpat efektīvu, bet mazāk ietekmējošu pasākumu.

Tomēr lūguma saņēmējai valstij nav pienākuma atteikt tāda Savienības pilsoņa izdošanu, kurš ir citas dalībvalsts vai IC/NO valstspiederīgais, un veikt kriminālvajāšanu pret ES pilsoni / IC/NO valstspiederīgo par nodarījumiem, kas izdarīti trešā valstī, ja tās tiesību akti tai ļauj to darīt (48). Tas pārsniegtu robežas, ko Savienības tiesību akti var noteikt šīs valsts rīcības brīvības īstenošanai attiecībā uz lēmumu par kriminālvajāšanas veikšanu vai neveikšanu.

b. Konsultāciju procedūras uzsākšana

Lūguma saņēmējai valstij ir pienākums paziņot valstspiederības valstij par izskatīšanā esošu izdošanas lūgumu.

Attiecībā uz šādas paziņošanas termiņu tiek ierosināts, ka lūguma saņēmēja valsts paziņo valstspiederības valstij par ienākošu vai gaidāmu izdošanas lūgumu pie pirmās iespējas. Tas var notikt jau tad, kad persona ir provizoriski apcietināta, ja no Interpola sarkanā paziņojuma ir pieejama pietiekama informācija, un/vai vēlākā posmā, kad lūguma saņēmēja valsts saņem izdošanas lūgumu.

c. Valstspiederības valstij(-īm) sniedzamās informācijas veids

Lūguma saņēmējas valsts iestādēm būtu jāinformē valstspiederības valsts kontaktpunkts (49) vismaz par:

— izdošanas lūguma esību attiecībā uz konkrēto personu un

— visiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kurus paziņojusi trešā valsts, kas lūdz izdošanu, saistībā ar šo izdošanas lūgumu (50) (sk. 3. pielikumu “Veidne”).

Turklāt lūguma saņēmējas valsts iestādēm būtu jāinformē valstspiederības valsts iestādes par visām izmaiņām pieprasītās personas situācijā, kas varētu būt būtiskas saistībā ar iespēju izsniegt EAO / EU-IC/NO apcietināšanas orderi attiecībā uz minēto personu (51) (sk. 4. pielikumu “Veidne”).

d. Attiecības ar lūguma iesniedzēju trešo valsti un konfidencialitāte

Ne lūguma saņēmējai valstij, ne valstspiederības valstij saskaņā ar Savienības tiesību aktiem nav pienākuma lūgt, lai trešā valsts, kas lūdz izdošanu, pārsūta krimināllietas materiālus (52). Ja lūguma saņēmējai valstij vai valstij, kuras pilsonis ir pieprasītā persona, būtu pienākums lūgt trešo valsti, kas lūdz izdošanu, pārsūtīt kriminālizmeklēšanas lietas materiālus, izdošanas procedūra varētu kļūt ievērojami sarežģītāka, un tās ilgums varētu tikt ievērojami pagarināts, riskējot, ka galu galā tiks apdraudēts mērķis nodrošināt, ka noziedzīgie nodarījumi nepaliek nesodīti (53). Turklāt ilgstoša tiesvedība var kaitēt arī meklētajai personai, jo īpaši, ja persona tiek turēta apcietinājumā.

Valstspiederības valsts iestādēm ir pienākums ievērot konfidencialitāti attiecībā uz šiem elementiem, ja lūguma iesniedzēja trešā valsts ir pieprasījusi konfidencialitāti. Turklāt lūguma iesniedzēja trešā valsts būtu pienācīgi jāinformē par šo jautājumu (54).

Tomēr valstspiederības valsts var piemērot jebkādu sadarbības un/vai savstarpējās palīdzības mehānismu, lai iegūtu pierādījumus no lūguma saņēmējas valsts (piemēram, Eiropas izmeklēšanas rīkojuma (EIR) izdošanu (55)).

e. Valstspiederības valsts pienākumi

Pēc paziņošanas valstspiederības valsts kompetentajām iestādēm būtu jāizvērtē, vai ir lietderīgi izdot EAO / EU-IC/NO apcietināšanas orderi par tiem pašiem nodarījumiem, par kuriem attiecīgā persona ir apsūdzēta izdošanas lūgumā, ciktāl tām saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem ir jurisdikcija veikt kriminālvajāšanu pret attiecīgo personu par nodarījumiem, kas izdarīti ārpus valsts teritorijas.

2.1.3. Termiņš atbildes sniegšanai uz paziņojumu

Lūguma saņēmējai valstij būtu jānosaka saprātīgs termiņš, kurā valstspiederības valstij(-īm) jāiesniedz atbilde. Lūguma saņēmējai valstij, nosakot saprātīgu termiņu, ir rīcības brīvība, it īpaši ņemot vērā, vai pieprasītā persona atrodas apcietinājumā, pamatojoties uz izdošanas procedūru un lietas sarežģītību (56).

Noteiktais termiņš būtu jānorāda sertifikātā (sk. 3. pielikumu “Veidne”).

Vajadzības gadījumā valstspiederības valsts(-u) kontaktpunkts vai izsniedzēja tiesu iestāde (57) var lūgt termiņa pagarinājumu (sk. 5. pielikumu “Veidne”). Kontaktpunktam vai iestādei, kas izskata izdošanas lūgumu lūguma saņēmējā valstī, būtu jālemj par pagarinājumu (sk. 6. pielikumu “Veidne”).

2.1.4. Izdošanas lūguma atteikums

Tikai gadījumos, kad valstspiederības valsts tiesu iestāde izsniedz EAO / EU-IC/NO apcietināšanas orderi saistībā ar to pašu(-iem) nodarījumu(-iem) (58) vai darbībām un attiecīgi informē lūguma saņēmēju valsti, lūguma saņēmējai valstij būtu jāatsaka personas izdošana un nodošana valstspiederības valstij (sk. 7. pielikumu “Veidne”).

2.1.5. Izdošanas procesa atsākšana

Ja noteiktajā termiņā nav saņemta atbilde no valstspiederības valsts(-u) iestādēm vai ja noteiktajā termiņā ir saņemta noraidoša atbilde, lūguma saņēmējas valsts iestādes attiecīgā gadījumā var veikt izdošanu, negaidot, kamēr valstspiederības valsts sniedz atbildi, un/vai pieņemt formālu lēmumu, ar ko atsakās izsniegt EAO /EU-IC/NO apcietināšanas orderi attiecībā uz konkrēto personu (59) (sk. 7. pielikumu “Veidne”).

2.2. Izdošanas lūgumi brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei

2.2.1. Darbības joma

a. Materiālā darbības joma

Spriedumu Raugevicius lietā piemēro gadījumos, kad:

— lūgums ir izdošanas lūgums brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei, un

— lūguma saņēmēja valsts piemēro izņēmumu saistībā ar valstspiederību tikai saviem pilsoņiem, radot iespējamu diskrimināciju starp saviem pilsoņiem un citu valstu pilsoņiem, kuri ir izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties (sk. 2. pielikumu “Pārskats par valstu sistēmām”).

b. Darbības joma attiecībā uz personām saistībā ar izdošanas lūgumiem soda izpildei — uz ko attiecas spriedums Raugevicius lietā?

Vienlīdzīgas attieksmes pienākums šajā ziņā ir piemērojams tikai tiktāl, ciktāl pašas valsts pilsoņi un citu valstu pilsoņi ir salīdzināmā situācijā attiecībā uz mērķi izvairīties no nesodāmības riska. Tā kā brīvības atņemšanas sodu izpilde attiecīgās personas izcelsmes valstī veicina attiecīgās personas sociālo reintegrāciju pēc soda izciešanas, līdzīga situācija pastāv tikai attiecībā uz tādiem citu valstu pilsoņiem, kuri pastāvīgi dzīvo lūguma saņēmējā valstī un kuriem tādējādi ir zināma integrācijas pakāpe šīs valsts sabiedrībā.

Līdz ar to Tiesa nosprieda, ka darbības joma attiecībā uz personām attiecas tikai uz citu valstu pilsoņiem, kuri pastāvīgi dzīvo lūguma saņēmējā valstī un ir pierādījuši zināmu integrācijas pakāpi šīs valsts sabiedrībā (60), jo viņu situācija ir salīdzināma ar lūguma saņēmējas valsts pilsoņu situāciju. Turpretī valsts pilsonis, kas tiek aizturēts lūguma saņēmējas valsts lidostā, lai gan viņš ir tikai tranzītā, neatbilstu kritērijam par to, ka viņš atrodas salīdzināmā situācijā.

Ja pieprasītā persona nevar tikt uzskatīta par tādu, kas pastāvīgi uzturas lūguma saņēmējā valstī, jautājums par tās izdošanu ir jāatrisina, pamatojoties uz piemērojamiem valsts vai starptautiskajiem tiesību aktiem (61).

2.2.2. Pasākumi, kas kompetentajām iestādēm jāievēro, ja piemēro izņēmumu saistībā ar valstspiederību

Izdošanas lūguma gadījumā, lai izpildītu sodu, mazāk kaitējošs pasākums tiesību brīvi pārvietoties īstenošanai ir tas, ka lūguma saņēmēja valsts uzņemas atbildību par soda izpildi savā teritorijā tā vietā, lai izdotu citas valsts pilsoni trešai valstij, ja šāda iespēja ir paredzēta arī tās pilsoņiem. Sagaidāms, ka Tiesa sīkāk precizēs veicamos pasākumus (jo īpaši valstu pienākumu apjomu un to, vai ir vajadzīga trešās valsts piekrišana) lietā C-237/21 (62), kas vēl tiek izskatīta.

2.2.3. Informācijas apmaiņa starp lūguma saņēmēju valsti un valstspiederības valsti

LESD 18. un 21. pants neparedz, lai lūguma saņēmēja valsts informētu valstspiederības valsti par gaidāmu izdošanas lūgumu soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei. Tomēr lūguma saņēmējai valstij nav liegts sazināties ar valstspiederības valsti, lai iegūtu jebkādu būtisku informāciju, ko tā varētu uzskatīt par noderīgu.

3. VADLĪNIJAS, KAS PIEMĒROJAMAS VISĀM VALSTĪM NEATKARĪGI NO IZŅĒMUMA SAISTĪBĀ AR VALSTSPIEDERĪBU

3.1. Pamattiesību novērtējums pirms izdošanas

3.1.1. Hartas piemērošana

Tiesa nosprieda, ka lēmums izdot Savienības pilsoni / IC/NO valstspiederīgo situācijā, uz kuru attiecas LESD 18. un 21. pants vai EEZ līguma 4. pants, lasot tos kopā ar EEZ līguma 36. pantu, piemērošanas jomā, ietilpst Savienības tiesību aktu piemērošanas jomā Hartas 51. panta 1. punkta nolūkos (63). Tāpēc uz šādu lēmumu ir attiecināmi Hartas noteikumi un jo īpaši tās 19. pants.

Turklāt Savienības starptautiska nolīguma par izdošanu esība ir pietiekama, lai uzsāktu Hartas piemērošanu. Tādējādi Harta ir piemērojama arī attiecībā uz izdošanas lūgumiem, ko izsniedz ASV vai AK attiecīgi saskaņā ar Nolīgumu par izdošanu starp Eiropas Savienību un Amerikas Savienotajām Valstīm (64) un Tirdzniecības un sadarbības nolīgumu starp Eiropas Savienību un Eiropas Atomenerģijas kopienu, no vienas puses, un AK, no otras puses (65), pat ja netiek īstenota brīva pārvietošanās EEZ zonā. Turklāt šādos gadījumos Harta attiecas arī uz trešo valstu valstspiederīgajiem un bezvalstniekiem.

Ja ir piemērojama Harta, lūguma saņēmējai valstij vispirms ir jāpārbauda, vai izdošana neskars Hartas 19. pantā minētās tiesības (66).

Saskaņā ar Hartas 19. panta 2. punktu nevienu nedrīkst pārvietot, izraidīt vai izdot kādai valstij, ja ir liela iespējamība, ka attiecīgo personu tur sodīs ar nāvi, spīdzinās vai citādi necilvēcīgi vai pazemojoši pret viņu izturēsies vai sodīs.

Tiesa turklāt precizēja, ka “ar tādu deklarāciju un pievienošanos starptautiskiem līgumiem esamību, kas principā garantē pamattiesību ievērošanu, pašu par sevi nav pietiekami, lai nodrošinātu pienācīgu aizsardzību pret sliktas izturēšanās risku, ja no uzticamiem avotiem ir saņemta informācija par iestāžu īstenoto — vai to pieļauto — praksi, kura acīmredzami ir pretrunā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas principiem.

No tā izriet, ka, ciktāl dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, kompetentās iestādes rīcībā ir ziņas, kas apliecina, ka pastāv faktisks risks, ka attiecībā pret personām tiks izrādīta necilvēcīga un pazemojoša izturēšanās trešā valstī, kura ir lūgusi veikt izdošanu, tai, lemjot par personas izdošanu šai valstij, ir jānovērtē šāda riska esamība (šajā ziņā attiecībā uz Hartas 4. pantu skat. spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru, C-404/15 un C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, 88. punkts).

Šajā ziņā tās dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, kompetentajai iestādei ir jāpamatojas uz objektīvu, ticamu, konkrētu un pienācīgi atjauninātu informāciju. Šī informācija var izrietēt tostarp no tādiem starptautisko tiesu nolēmumiem kā Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumi, trešās valsts, kas ir lūgusi veikt izdošanu, tiesu spriedumiem, kā arī no lēmumiem, ziņojumiem un citiem dokumentiem, kurus ir izstrādājušas Eiropas Padomes iestādes vai kuri izriet no Apvienoto Nāciju sistēmas (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru, C-404/15 un C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, 89. punkts)” (67).

3.1.2. Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas piemērošana

Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija (ECTK) ir piemērojama izdošanai no trešām valstīm uz trešām valstīm situācijās, kurās Harta nav piemērojama (68), piemēram, izdodot Savienības pilsoni, kurš nav īstenojis tiesības brīvi pārvietoties, vai trešās valsts valstspiederīgo uz trešo valsti, ar kuru Savienība nav noslēgusi nolīgumu par izdošanu.

ECTK 3. un 6. pants ir jo īpaši būtiski. ECTK 3. pants paredz:

Nevienu cilvēku nedrīkst spīdzināt vai cietsirdīgi vai pazemojoši ar viņu apieties vai sodīt.

ECTK 6. pants (tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību) paredz:

1. Ikvienam ir tiesības, nosakot savu civilo tiesību un pienākumu vai jebkuras viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību krimināllietā, uz taisnīgu un atklātu lietas izskatīšanu saprātīgos termiņos neatkarīgā un objektīvā ar likumu izveidotā tiesā. Tiesas spriedums pasludināms publiski, taču preses un publikas klātbūtne procesā var tikt aizliegta uz visu lietas izskatīšanas laiku vai tikai tās daļu tikumības apsvērumu, sabiedriskās kārtības vai valsts drošības interesēs, ja to demokrātiskā sabiedrībā prasa nepilngadīgo intereses vai procesa dalībnieku privātās dzīves aizsardzība, vai arī tādā apmērā, kuru tiesa uzskata par absolūti nepieciešamu, ja īpašajos lietas apstākļos atklātība apdraudētu tiesvedības intereses.

2. Ikviens, kas tiek apsūdzēts noziedzīgā nodarījumā, tiek uzskatīts par nevainīgu, kamēr viņa vaina nav pierādīta saskaņā ar likumu.

3. Ikvienam, kas tiek apsūdzēts noziedzīgā nodarījumā, ir tiesības vismaz: a) tikt nekavējoties, viņam saprotamā valodā un detalizēti, informētam par viņam izvirzītās apsūdzības raksturu un iemeslu; b) uz laiku un līdzekļiem, kas nepieciešami, lai sagatavotu savu aizstāvību; c) aizstāvēt sevi pašam vai saņemt paša izvēlēta aizstāvja juridisku palīdzību, vai, ja viņam trūkst līdzekļu, lai algotu aizstāvi, saņemt nozīmēta aizstāvja palīdzību par velti, ja tas nepieciešams tiesvedības interesēs; d) nopratināt vai panākt nopratināt apsūdzības lieciniekus un pieprasīt aizstāvības liecinieku klātbūtni un nopratināšanu ar tādiem pašiem nosacījumiem kā apsūdzības lieciniekus; e) uz bezmaksas tulka pakalpojumiem, ja viņš nesaprot tiesā lietoto valodu vai nerunā tajā.

3.2. Nepamatoti vai ļaunprātīgi, tostarp politiski motivēti sarkanie paziņojumi, apcietināšanas orderi un izdošanas lūgumi

Valstis ir saskārušās ar nepamatotiem vai ļaunprātīgiem, tostarp politiski motivētiem, izdošanas lūgumiem un paralēliem Interpola sarkanajiem paziņojumiem. Tāpēc šo iedaļu varētu piemērot jau posmā, kad vēl nav izdots izdošanas lūgums vai persona vēl nav apcietināta, pamatojoties uz sarkano paziņojumu (piemēram, ja valsts ir informēta par ļaunprātīgiem Interpola sarkanajiem paziņojumiem, tā var proaktīvi informēt citus kontaktpunktus, pat pirms meklētā persona pārceļas uz citu valsti).

3.2.1. Pašreizējais Interpola mehānisms attiecībā uz sarkano paziņojumu ļaunprātīgu izmantošanu

Interpolā ir ieviesta automatizēta sarkano paziņojumu skrīninga un atklāšanas sistēma (69). Tā ļauj filtrēt ļaunprātīgas izmantošanas gadījumus. Katru saņemto lūgumu pārbauda, salīdzinot to ar kontrolsarakstu, kurā iekļauti iepriekš noraidītie lūgumi, lai to automātiski noraidītu. Interpols strādā pie tā, lai izstrādātu jaunus IT automatizētus aizsardzības pasākumus nolūkā uzlabot saņemto paziņojumu publicēšanas un informācijas izplatīšanas pieprasījumu novērtēšanu.

Turklāt Interpola ģenerālsekretariātā ir izveidota īpaša darba grupa, kuras sastāvā ir juristi un policijas darbinieki no dažādām Interpola dalībvalstīm. Darba grupa izvērtē visus no Interpola dalībvalstīm saņemtos pieprasījumus publicēt paziņojumus un izplatīt informāciju attiecībā uz to atbilstību attiecīgajam tiesiskajam regulējumam un prasībām.

Interpola sarkanos paziņojumus var atcelt ar vairākiem pamatojumiem, iesniedzot iesniegumus neatkarīgajai lietu kontroles komisijai (CCF), apgalvojot, ka tie pārkāpj Interpola Statūtus un tā Noteikumus par datu apstrādi. Dalībvalstis var ieteikt personai, uz kuru attiecas ļaunprātīgs sarkanais paziņojums, jo īpaši politiski motivēts sarkanais paziņojums, izmantot tās tiesības CCF, un iepriekš brīdināt personu vai lūgt dzēst paziņojumus vai izplatīto informāciju.

Šīs darbības atbalsta pastāvīga paziņojumu padomdevēja grupa.

3.2.2. Informācijas apmaiņa starp kontaktpunktiem par nepamatotiem vai ļaunprātīgiem, jo īpaši politiski motivētiem, izdošanas lūgumiem

Valstspiederības valsts rīcībā bieži vien ir būtiska informācija, lai izlemtu, vai izdošanas lūgums ir nepamatots vai ļaunprātīgs, jo īpaši politiski motivēts. Tāpēc cieša sadarbība un informācijas apmaiņa ar pieprasītās personas valstspiederības valsti var būt būtiska, kad lūguma saņēmēja valsts izvērtē izdošanas lūgumu attiecībā uz citas valsts pilsoni.

Gadījumos, kad ir pamatotas aizdomas, ka izdošanas lūgums ir ļaunprātīgs, jo īpaši politiski motivēts vai citādi nepamatots (nelikumīgs), tās valsts kontaktpunktam, kura ir saņēmusi izdošanas lūgumu no trešās valsts par citas valsts pilsoni, vienmēr būtu jāinformē valstspiederības valsts kontaktpunkts. Tas ļaus apmainīties ar attiecīgo informāciju, lai pieņemtu uz informāciju balstītu lēmumu par to, vai izdošanas lūgums ir politiski motivēts vai citādi nepamatots (nelikumīgs) (sk. 3. pielikumu “Veidne” un 8. pielikumu “Veidne”).

Turklāt ikvienam kontaktpunktam gadījumos, kad ir pamatotas aizdomas, ka izdošanas lūgums ir nepamatots vai ļaunprātīgs, jo īpaši politiski motivēts, būtu nekavējoties un proaktīvi jāinformē un jāapspriežas ar citiem kontaktpunktiem, kā arī Eurojust, Eiropolu un Interpolu (sk. 8. pielikumu “Veidne”).

Šo kontaktpunktu paziņošanas mehānismu nepamatotu vai ļaunprātīgu, tostarp politiski motivētu, izdošanas lūgumu gadījumos piemēro valstu valstspiederīgajiem, kā arī trešo valstu valstspiederīgajiem un bezvalstniekiem.

4. PETRUHHIN MEHĀNISMA PRAKTISKIE ASPEKTI UN POLITISKI MOTIVĒTI IZDOŠANAS LŪGUMI

4.1. Kontaktpunkti

Petruhhin mehānisma un nepamatotu vai nelikumīgu, jo īpaši politiski motivētu, izdošanas lūgumu nolūkos valstis izraudzījās kontaktpunktus (piemēram, centrālās iestādes).

Atjaunināts kontaktpunktu saraksts ir pieejams vietnē

https://www.ejn-crimjust.europa.eu/ejn/AtlasChooseCountry/EN.

Valstij būtu nekavējoties jāinformē EJN par jebkādām savu kontaktpunktu izmaiņām.

Kontaktpunkti var apspriesties ar Eurojust un EJN, ja tiem ir kādi jautājumi.

4.2. Valodu režīms un izmaksas

Valstspiederības valsts oficiālā valoda tiek ierosināta kā valodu režīms dokumentiem, ko pārsūta starp lūguma saņēmēju valsti un valstspiederības valsti.

Valstis var arī paziņot Komisijai, ja tās nolemj pieņemt tulkojumus vienā vai vairākās citās ES oficiālajās valodās, islandiešu vai norvēģu valodā.

Lūguma saņēmējai valstij un valstspiederības valstij katrai jāsedz savas izmaksas (galvenokārt tulkošanas izmaksas).

4.3. Datu aizsardzības režīms

Ir piemērojama Direktīva (ES) 2016/680 par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti (70).

(1) Eiropas Konvencija par izdošanu (ETS Nr. 24) un tās papildu protokols (ETS Nr. 086), Eiropas Konvencijas par izdošanu Otrais papildu protokols (ETS Nr. 098), Trešais papildu protokols (ETS Nr. 209) un Ceturtais papildu protokols (ETS Nr. 212).

(2) Pienākums izdot vai saukt pie atbildības.

(3) Piemēram, Tirdzniecības un sadarbības nolīgumā starp Eiropas Savienību un Eiropas Atomenerģijas kopienu, no vienas puses, un AK, no otras puses (OV L 149, 30.4.2021., 10. lpp.), 603. pantā ir skaidri noteikts pienākums attiecībā uz “aut dedere aut judicare” principu.

(4) Tiesas 2016. gada 6. septembra spriedums, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(5) LESD 21. panta 1. punkts nosaka, ka: “Ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot Līgumos noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī to īstenošanai paredzētos pasākumus.”

(6) Pamatojoties uz aizliegumu diskriminēt pilsonības dēļ, kas noteikts LESD 18. pantā, kurš paredz, ka: “Piemērojot Līgumus un neskarot tajos paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”

(7) 2018. gada 10. aprīļa spriedums, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; 2018. gada 13. novembra spriedums, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; 2020. gada 2. aprīļa spriedums, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, un 2020. gada 17. decembra spriedums, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(8) 2020. gada 2. aprīļa spriedums, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(9) Eiropas Savienības Padomes darba dokuments, tieslietu ministru neformāla videokonference, 2020. gada 4. jūnijs: Gatavošanās — ES pilsoņu izdošana trešām valstīm — prezidentvalsts apspriežu dokuments, dokuments WK 5231/2020 INIT.

(10) Eurojust un Eiropas Tiesiskās sadarbības tīkla kopīgais ziņojums par ES pilsoņu izdošanu trešām valstīm: https://www.eurojust.europa.eu/joint-report-eurojust-and-ejn-extradition-eu-citizens-third-countries

(11) OV C 419, 4.12.2020., 23. lpp.

(12) Tiesas 2017. gada 6. septembra rīkojums, Schotthöfer & Steiner / Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, Tiesas 2018. gada 10. aprīļa spriedums, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; Tiesas 2018. gada 13. novembra spriedums, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; Tiesas 2020. gada 2. aprīļa spriedums, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, un Tiesas 2020. gada 17. decembra spriedums, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(13) Tiesas 2016. gada 6. septembra spriedums, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(14) 2018. gada 13. novembra spriedums, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(15) Lieta C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(16) Tiesas 2016. gada 6. septembra spriedums, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(17) OV C 202, 7.6.2016., 389. lpp.

(18) Hartas 19. panta 2. punkts nosaka: “Nevienu nedrīkst pārvietot, izraidīt vai izdot kādai valstij, ja ir liela iespējamība, ka attiecīgo personu tur sodīs ar nāvi, spīdzinās vai citādi necilvēcīgi vai pazemojoši pret viņu izturēsies vai sodīs.”

(19) Tiesas 2017. gada 6. septembra spriedums, Schotthöfer & Steiner / Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633.

(20) Hartas 47. pants nosaka: “Ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā.

Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību.

Juridiskā palīdzība tiek sniegta tiem, kam nav pietiekamu līdzekļu, ciktāl šī palīdzība ir nepieciešama, lai nodrošinātu efektīvu tiesiskuma īstenošanu.”

(21) Tiesas 2018. gada 10. aprīļa spriedums, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222.

(22) Nolīgums par izdošanu starp Eiropas Savienību un Amerikas Savienotajām Valstīm (OV L 181, 19.7.2003., 27. lpp.).

(23) Tiesas 2020. gada 2. aprīļa spriedums, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(24) OV L 292, 21.10.2006., 2. lpp.

(25) Tiesas 2020. gada 17. decembra spriedums, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izdošana Ukrainai), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(26) Tiesas 2021. gada 12. maija spriedums, WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376.

(27) Konvencija, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (1985. gada 14. jūnijs) starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000 L 239, 19. lpp.).

(28) CISA 54. pants nosaka: “Personu, kuras sakarā vienā Līgumslēdzējā Pusē ir pieņemts galīgais tiesas spriedums, nedrīkst par to pašu nodarījumu saukt pie atbildības citā Līgumslēdzējā Pusē, ar noteikumu, ka notiesāšanas gadījumā sods jau ir izciests, to izcieš vai to vairs nevar izpildīt atbilstīgi tās Līgumslēdzējas Puses tiesību aktiem, kurā spriedums pieņemts.”

(29) Hartas 50. pants nosaka: “Nevienu nedrīkst atkārtoti tiesāt vai sodīt krimināllietā par nodarījumu, par kuru viņš saskaņā ar tiesību aktiem Savienībā jau ticis attaisnots vai notiesāts ar galīgu spriedumu.”

(30) Tiesas 2021. gada 12. maija spriedums, WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376, 84. punkts.

(31) Tiesas 2018. gada 13. novembra spriedums, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(32) Tā kā pieprasītā persona jau bija notiesāta trešā valstī.

(33) Konvencija par notiesāto personu nodošanu soda izciešanai (ETS Nr. 112).

(34) Eiropas Konvencija par izdošanu (ETS Nr. 24)

(35) Salīdzinājumam — Somija saskaņā ar Eiropas Konvencijas par izdošanu 6. pantu ir sniegusi šādu deklarāciju: “Šīs konvencijas nozīmē termins “pilsoņi” nozīmē Somijas, Dānijas, Islandes, Norvēģijas un Zviedrijas pilsoņus, kā arī ārvalstniekus, kuri dzīvo šajās valstīs.”

(36) OV L 181, 19.7.2003., 27. lpp.

(37) OV L 149, 30.4.2021., 10. lpp.

(38) TCA 614. panta 1. un 3. punkts nosaka: 1. Ja divas vai vairākas valstis ir izsniegušas Eiropas apcietināšanas orderi vai apcietināšanas orderi, kas attiecas uz vienu un to pašu personu, lēmumu par to, kuru apcietināšanas orderi izpildīt, pieņem izpildes tiesu iestāde, pienācīgi ņemot vērā visus apstākļus, jo īpaši nodarījumu relatīvo smagumu un izdarīšanas vietu, apcietināšanas ordera vai Eiropas apcietināšanas ordera attiecīgo datumu un to, vai orderi izsniegti kriminālvajāšanas nolūkos vai brīvības atņemšanas soda vai drošības līdzekļa izpildei, un dalībvalstu juridiskos pienākumus, kas izriet no Savienības tiesību aktiem, it īpaši attiecībā uz pārvietošanās brīvību un diskriminācijas valstspiederības dēļ aizliegumu. 3. Konflikta gadījumā starp apcietināšanas orderi un izdošanas lūgumu, ko iesniegusi trešā valsts, lēmumu par to, vai priekšroka dodama apcietināšanas orderim vai izdošanas lūgumam, pieņem izpildes valsts kompetentā iestāde, pienācīgi ņemot vērā visus apstākļus, īpaši tos, kas minēti 1. punktā, un tos, kas minēti piemērojamajā konvencijā.”

(39) Tiesas 2018. gada 13. novembra spriedums, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, 29. punkts, un Tiesas 2020. gada 17. decembra spriedums, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izdošana Ukrainai), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 32. punkts.

(40) Tiesas 2020. gada 17. decembra spriedums, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izdošana Ukrainai), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 31. punkts.

(41) Tiesas 2020. gada 2. aprīļa spriedums, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(42) EEZ līguma 4. pants nosaka: “Piemērojot šo līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”

(43) EEZ līguma 36. panta 1. punkts nosaka: “Šā līguma ietvaros Līgumslēdzēju Pušu teritorijā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus EK dalībvalstu vai EBTA valstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā EK dalībvalstī vai EBTA valstī, kura nav tā pati valsts, kur atrodas pakalpojumu saņēmējs.”

(44) Tiesas 2020. gada 2. aprīļa spriedums, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, 52.–55. punkts.

(45) Tiesas 2018. gada 10. aprīļa spriedums, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, 34. punkts.

(46) Tiesas 2020. gada 2. aprīļa spriedums, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, 54. punkts.

(47) Tiesas 2016. gada 6. septembra spriedums, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, 41. punkts.

(48) Tiesas 2020. gada 17. decembra spriedums, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izdošana Ukrainai), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 49. un 50. punkts.

(49) 27 ES dalībvalstu, NO un IC izraudzīto kontaktpunktu saraksts ir publicēts EJN tīmekļa vietnē; sk. 4.1. punktu.

(50) Tiesas 2020. gada 17. decembra spriedums, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izdošana Ukrainai), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 48. punkts.

(51) Turpat.

(52) Turpat, 49. punkts.

(53) Turpat, 51. punkts.

(54) Turpat, 48. punkts.

(55) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/41/ES (2014. gada 3. aprīlis) par Eiropas izmeklēšanas rīkojumu krimināllietās (OV L 130, 1.5.2014., 1. lpp.).

(56) Tiesas 2020. gada 17. decembra spriedums, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izdošana Ukrainai), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 55. punkts.

(57) Kā definēta Pamatlēmuma par EAO 6. panta 1. punktā vai 9. panta 1. punktā Nolīgumā starp Eiropas Savienību un Islandes Republiku un Norvēģijas Karalisti par nodošanas procedūru starp Eiropas Savienības dalībvalstīm un Islandi un Norvēģiju.

(58) Tiesas 2018. gada 10. aprīļa spriedums, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, 54. punkts.

(59) Tiesas 2020. gada 17. decembra spriedums, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izdošana Ukrainai), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 53. un 54. punkts.

(60) Tiesas 2018. gada 13. novembra spriedums, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, 46. lpp.

(61) Turpat, 48. punkts.

(62) Lieta C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(63) Tiesas 2016. gada 6. septembra spriedums, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, 52. un 53. punkts, un Tiesas 2020. gada 2. aprīļa spriedums, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, 63. punkts. Hartas 51. panta 1. punktā ir noteikts: “1. Šīs Hartas noteikumi attiecas uz Savienības iestādēm un struktūrām, ievērojot subsidiaritātes principu, un uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus. Tādēļ tās ievēro tiesības un principus, kā arī veicina to piemērošanu saskaņā ar savām atbilstīgajām pilnvarām un ievērojot Savienības kompetenci, kas tai piešķirta Līgumos.”

(64) OV L 181, 19.7.2003., 27. lpp.

(65) OV L 149, 30.4.2021., 10. lpp.

(66) Tiesas 2016. gada 6. septembra spriedums, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, 60. punkts, Tiesas 2017. gada 6. septembra rīkojums, Schotthöfer & Steiner / Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, Tiesas 2018. gada 13. novembra spriedums, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, 49. punkts, Tiesas 2020. gada 2. aprīļa spriedums, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, 63.–68. punkts.

(67) Tiesas spriedums, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, 57., 58. un 59. punkts.

(68) Sk. 3.1.1. punktu iepriekš.

(69) Sarkanais paziņojums nav ne izdošanas lūgums, ne starptautisks apcietināšanas orderis. Tas ir brīdinājums tiesībaizsardzības iestādēm visā pasaulē, lai atrastu un provizoriski apcietinātu personu, kura gaida izdošanu, nodošanu vai tamlīdzīgu tiesisku darbību. Tomēr sarkanais paziņojums attiecas uz starptautisku apcietināšanas orderi vai tiesas lēmumu, atbalsta izdošanas procedūru un ietver valsts datus par noziedzīgo nodarījumu (izņemot gadījumus, kad sarkano paziņojumu izdod starptautisks tribunāls). Saskaņā ar Interpola Noteikumu par datu apstrādi 82. pantu [IRPD, III/IRPD/GA/2011 (2019)] “Sarkanie paziņojumi tiek publicēti pēc valsts centrālā biroja vai starptautiskas struktūras, kam ir izmeklēšanas un kriminālvajāšanas pilnvaras krimināllietās, pieprasījuma, lai noteiktu meklējamās personas atrašanās vietu un veiktu viņas aizturēšanu, apcietināšanu vai pārvietošanās ierobežošanu izdošanas, nodošanas vai tamlīdzīgas likumīgas darbības nolūkā”.

(70) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/680 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti, ar ko atceļ Padomes Pamatlēmumu 2008/977/TI (OV L 119, 4.5.2016., 89. lpp.).