Ieteikums

•Samits ir unikāla iespēja atjaunot kolektīvo apņemšanos, apstiprinot mūsu kopīgo atbildību aizsargāt cilvēku dzīvības un sniegt humāno palīdzību. Tam būtu jāaicina, lai attiecīgie dalībnieki šim mērķim izmantotu visus politiskos, attīstības un humānās palīdzības līdzekļus. Samita rezultātā būtu jāapstiprina kopīgie pamati – cieņas, godīguma un solidaritātes principi, humanitārie principi, starptautisko humanitāro tiesību noteikto pienākumu ievērošana un apņemšanās nošķirt humānās palīdzības sniegšanu no politiskām programmām.

a)Piekļuves nodrošināšana

Praktiskā pieredze liecina, ka humanitārie principi patiešām atvieglo piekļuvi. Piekļuve pamatā nozīmē cilvēku spēju saņemt palīdzību, un humānās palīdzības sniegšanas pamata priekšnosacījums ir atvieglot humānās palīdzības jomas dalībnieku piekļuvi situācijas skartajiem cilvēkiem.

Tomēr konfliktu būtības dēļ arvien biežāk notiek uzbrukumi humānās palīdzības jomā strādājošiem un līdzekļu zādzības. Tādējādi daudzi skartie reģioni kļuvuši par humānās palīdzības sniedzējiem nepieejamām zonām. Rezultātā neaizsargātiem iedzīvotājiem parasti tiek liegta piekļuve palīdzībai. Jādara viss iespējamais, lai palielinātu informētību par humānās palīdzības pasākumu pamatā esošajām vispāratzītajām vērtībām, īpaši nestabilās valstīs. Dialogā ar konfliktā iesaistītajām pusēm, īpaši nevalstiskiem dalībniekiem, būtu jākoncentrējas uz krīzes skarto cilvēku objektīvajām vajadzībām.

Dažu uzņemošo valstu valdības vai nevalstiskie dalībnieki kavē piekļuvi humānajai palīdzībai, nosakot pārvietošanās ierobežojumus un birokrātiskus šķēršļus darbiniekiem un piegādēm vai nenodrošinot to aizsardzību. Šajā saistībā padomi būtu jāgūst no Starptautisko tiesību komisijas veiktā darba attiecībā uz personu aizsardzību katastrofu gadījumā ("Protection of persons in the event of disasters"). Vienlaikus īstenojošās organizācijas reizēm izvairās no klātbūtnes sarežģītās teritorijās. Turklāt dažās situācijās noteiktu līdzekļu devēju valstu valdību pretterorisma pasākumi var ietekmēt humānās palīdzības jomas dalībnieku darbu, kuriem jāsaskaras ar dilemmu – nereaģēt uz humānās palīdzības vajadzībām vai riskēt ar kriminālvajāšanu. Šādu darbību rezultātā kritiski nepieciešamās palīdzības piegāde notiek vai var notikt nevienmērīgi.

Ieteikumi

•Humānās palīdzības jomas dalībniekiem būtu jāiesaistās pamatīgākā dialogā un jāveic lielāks pārliecināšanas darbs ar konfliktā iesaistītajām pusēm, lai nodrošinātu piekļuvi, aizsardzību un drošību. Būtu jāveicina vietējo kopienu, un jo īpaši vietējās pilsoniskās sabiedrības, iesaistīšanās un jādod tām iespēja popularizēt konfliktā iesaistīto pušu vidū humānās palīdzības pamatā esošās vispāratzītās vērtības.

•Valdībām pirmām kārtām būtu jānodrošina droša vide humānās palīdzības sniegšanai. Tām būtu arī jāizveido atbilstošs tiesiskais un politiskais regulējums, lai atvieglotu piekļuvi humānās palīdzības sniegšanai: a) palīdzību sniedzošajiem darbiniekiem – attiecībā uz privilēģijām un imunitāti, vīzu un ieceļošanas prasībām, darba atļaujām, pārvietošanās brīvību, kā arī ļaujot veikt principiālus humānās palīdzības pasākumus pretterorisma pasākumu kontekstā; b) iekārtām un precēm – attiecībā uz muitas prasībām un tarifiem, nodokļiem un transportu.

•Īstenojošām organizācijām būtu jāpalielina sava klātbūtne attālās un bīstamās zonās, lai būtu tuvāk krīzes skartajiem iedzīvotājiem. Tam nepieciešami stingri, bet iespējas nodrošinoši drošības noteikumi, kvalificēta un apmācīta personāla nosūtīšana un sadarbība ar tiem, kuriem ir piekļuve.

b)Humānās palīdzības pasākumu pamatā – aizsardzība

Humanitāro krīžu rezultātā skartie iedzīvotāji bieži vien ir neaizsargāti pret ekspluatāciju un sliktu izturēšanos. Humanitāro principu un starptautisko humanitāro tiesību neievērošana pakļauj viņus vēl lielākai nedrošībai, diskriminācijai, ļaunprātīgai izmantošanai vai apdraud viņu dzīvības. Bieži vien visneaizsargātākie ir bērni, sievietes un meitenes, gados veci cilvēki, invalīdi. Jāuzsver, ka valstu galvenais pienākums ir aizsargāt humanitārās krīzes skartos cilvēkus. Taču tad, kad tās to nespēj vai pašas pārkāpj starptautiskās humanitārās tiesības, humānās palīdzības jomas dalībniekiem ir pienākums rīkoties.

Cilvēku aizsardzības jautājums pagaidām humānās palīdzības pasākumos nav ticis risināts tādā mērā, kā to vajadzētu. To nosaka tādi faktori kā stratēģiskas virzības trūkums, ierobežota kapacitāte, aizsardzības interpretācijas atšķirības un nespēja nodibināt saikni ar konfliktu skartajiem iedzīvotājiem. Tāpēc jāatjauno aicinājums humānās palīdzības pasākumu centrā izvirzīt aizsardzību. Lai gan humānās palīdzības pasākumi pilnībā ir balstīti uz vajadzībām, to mērķim vajadzētu būt nodrošināt visu personu tiesību ievērošanu atbilstoši starptautiskajām humanitārajām tiesībām, cilvēktiesībām un bēgļu tiesībām. Vienlaikus humānās palīdzības pasākumiem būtu jāatbalsta, nevis jāaizstāj, efektīvi esošie kopienas līmeņa aizsardzības mehānismi.

Humānās palīdzības jomas dalībnieki vieni paši nevar nodrošināt palīdzības saņēmēju aizsardzību. Būtu jāveido spēcīgākas saiknes starp humānās palīdzības jomas dalībniekiem un cilvēktiesību aizsardzības kopienu. Tomēr skaidri jāsaprot, ka humānās palīdzības pasākumiem būtu jāsaglabā neitralitāte, objektivitāte un neatkarība, lai izvairītos no skarto iedzīvotāju un palīdzību sniedzošo darbinieku pakļaušanas konfliktā iesaistīto pušu uzbrukumiem un riskam, ka piekļuve varētu tikt liegta.

Ieteikumi

•Humānās palīdzības sniedzēju kopienai būtu sistemātiski jāintegrē aizsardzība humānās palīdzības pasākumos, ņemot vērā konkrēto iedzīvotāju grupu neaizsargātību un kapacitāti konkrētajā kontekstā, un apdraudējumu, ar kuru tās saskaras. Izmantojot attiecīgus koordinācijas mehānismus (piemēram, humānās palīdzības valstu komandas vai grupas), īstenojošām organizācijām būtu jāizstrādā visaptverošas aizsardzības stratēģijas, ietverot analīzi, plānošanu un uzraudzību, un darbam ar aizsardzības jautājumiem jānorīko konkrēti darbinieki.

•Būtu jāstiprina sadarbība starp humānās palīdzības sniedzēju un cilvēktiesību aizsardzības kopienām, kas abas darbojas aizsardzības jomā. Tomēr humānās palīdzības sniedzēju darbiniekiem joprojām nebūtu jānosaka tādas ziņošanas prasības, kas varētu apdraudēt to neitralitāti, objektivitāti un neatkarību, kā arī traucēt piekļuvi.

2.Globāla partnerība efektīviem humānās palīdzības pasākumiem

a)Globāla partnerība attiecībā uz humānās palīdzības efektivitātes pamatiem