·darba ņēmēju sociālais nodrošinājums un sociālā aizsardzība (neskarot pārrobežu situācijas) (LESD 153. panta 1. punkta c) apakšpunkts);

ES sociālās politikas regulējumu veido 125 tiesību akti, kas reglamentē visdažādākos aspektus no sieviešu un vīriešu līdztiesības, darbaspēka mobilitātes, citās ES valstīs norīkoto darba ņēmēju tiesībām, darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzības, darba apstākļiem līdz darba ņēmēju informēšanai un apspriešanās ar viņiem. Junkera Komisijas laikā ir iesniegti 27 tiesību aktu priekšlikumi sociālās politikas laukā, un līdz šim ir panākta vienošanās par 24 no tiem (sk. 2. pielikumu).

Svarīgi atzīmēt, ka gandrīz trīsdesmit gadus lielākā daļa lēmumu sociālajā politikā ir pieņemti parastajā likumdošanas procedūrā, kur Padome (lemjot ar kvalificētu balsu vairākumu) un Eiropas Parlaments piedalās ar vienlīdzīgām tiesībām (sk. nākamo iedaļu). Līdz ar to ES politikas veidošana sociālajās lietās ļoti atšķiras no citām jomām, jo īpaši nodokļu politikas un kopējās ārpolitikas un drošības politikas, kur norma joprojām ir vienprātība.

Tāpēc šis paziņojums pieder pie Komisijas plašākas apņemšanās izskatīt veidus, kā lēmumu pieņemšanu padarīt efektīvāku, nosakot sfēras, kur var pastiprināti izmantot kvalificēta vairākuma balsošanu, un tas izriet no iepriekšējiem paziņojumiem par kopējo ārpolitiku un drošības politiku, nodokļu politiku un enerģētikas un klimata politiku.

Strauju, dažkārt radikālu, pārmaiņu laikā ir vēl svarīgāk nekā citkārt, lai ES līdztekus dalībvalstīm varētu ātri formulēt iedarbīgu politisko reakciju. Tas prasa efektīvu lēmumu pieņemšanu, kas ļauj ES atbalstīt un papildināt valstu politiku, laikus risināt radušās problēmas, gūt vislielāko labumu no šādām pārmaiņām, aizstāvēt Savienības kopējās intereses un aizsargāt ES iedzīvotājus.

Ņemot vērā pārmaiņas darba tirgos un sabiedrībā, globalizācijas radītās jaunās iespējas un sarežģījumus, digitalizāciju, klimata pārmaiņu mazināšanu un pielāgošanos tām, darba modeļu pārmaiņas, migrāciju un sabiedrības novecošanu, sociālie jautājumi ir to jautājumu vidū, kas ES iedzīvotājus uztrauc visvairāk. Tālab Eiropas Komisija ir likusi priekšā visaptverošu iniciatīvu sarakstu, lai atjauninātu un modernizētu ES sociālo regulējumu. Arī ES līderi 2017. gada martā solīja turpināt veidot sociālu Eiropu.

·pirms vadība pieņem lēmumus, jāinformē darba ņēmēji un ar viņiem jāapspriežas, it īpaši, ja paredzēta kolektīvā atlaišana vai uzņēmumu īpašnieku maiņa, kā arī ES mēroga uzņēmumu gadījumā (caur Eiropas Uzņēmumu padomi), bet (izņemot noteikumus par darba ņēmēju iesaisti Eiropas uzņēmējsabiedrībā) nav vienotu minimālo prasību attiecībā uz darba ņēmēju un darba devēju interešu pārstāvību un kolektīvo aizsardzību. Turklāt ir tikai dažas normas par individuālu darba ņēmēju īpašo aizsardzību darba attiecību izbeigšanas gadījumā.

·ir vispusīgas ES tiesību normas par vienlīdzīgām iespējām un vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm un par vienlīdzīgu attieksmi, nediskriminējot rases vai etniskās izcelsmes dēļ, bet netiek tikpat lielā mērā garantēta vienlīdzīga attieksme neatkarīgi no reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma un seksuālās orientācijas; tas ir piemērs jomai, kur nepieciešama vienprātības balsošana un kur noteikumi nav izstrādāti viendabīgi.

No vienas puses, uz vienprātību balstīta lēmumu pieņemšana un, no otras puses, tas, ka vienā un tajā pašā politikas jomā ir gan kvalificēta vairākuma, gan vienprātības balsošana, ir radījis neviendabīgu sociālās politikas tiesību aktu kopuma attīstību. Lai arī kopumā ir augsti aizsardzības standarti, pastāv nepilnības, kuru dēļ dažas iedzīvotāju grupas nav vienlīdz aizsargātas. Piemēram:

Izņemot to, ka daži šo politikas jomu aspekti var ietekmēt valstu sociālās drošības sistēmas finansiālo līdzsvaru, nav īpaša pamatojuma tam, lai pēc secīgas Līgumu pārskatīšanas šajās dažās jomās vēl būtu jābalso vienprātīgi un īpašajā likumdošanas procedūrā, it sevišķi salīdzinājumā ar citām jomām, kurās jau ir nepieciešama kvalificēta vairākuma balsošana.

4.Pašreizējās iespējas pāriet no vienprātības uz kvalificēta vairākuma balsošanu

Pāreja uz parasto likumdošanas procedūru, kur Parlaments kļūst par vienu no likumdevējiem ar tādām pašām tiesībām kā Padome, ļautu iedzīvotāju pārstāvjiem pilnā mērā piedalīties ES sociālās politikas veidošanā.

Tomēr kopumā var teikt, ka Eiropas Parlamentam vajadzētu lielāku teikšanu, it īpaši sociālajā politikā. Eiropas Parlamenta deputāti pārstāv iedzīvotājus, kuri ir tiešie ieguvēji no ES sociālās politikas un kuriem ar savu ievēlēto pārstāvju starpniecību būtu jāspēj ietekmēt tās veidošanu.

Īpašās likumdošanas procedūrās, kas piemērojamas sociālās politikas jomās, kurās joprojām ir nepieciešams vienprātības balsojums, Eiropas Parlamentam nav līdzvērtīgas, svarīgas koplēmēja funkcijas, bet bieži vien ar to tikai apspriežas.

Vienprātības balsojums šādus stimulus nedod, jo tā galvenā iezīme ir tāda, ka katrai dalībvalstij faktiski ir veto tiesības. Līdz ar to ir lielāks risks, ka likumdošanas process tiks krietni palēnināts. Piemēram, 2005. gadā direktīva, ar ko tika ierosināts aizsargāt mobilu darba ņēmēju tiesības uz papildpensiju, iestrēga Padomē uz sešiem gadiem. Pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā 2009. gadā balsošanas noteikums tika mainīts uz kvalificētu vairākumu, un priekšlikums tika pieņemts vēlāk, 2014. gadā, ļaujot labāk aizsargāt darba ņēmējus, kuri pārvietojas ES teritorijā.

• priekšlikumu atbalsta dalībvalstis, kas pārstāv vismaz 65 % no ES iedzīvotājiem.

ES un visām ES dalībvalstīm ir vienādi izaicinājumi, kas saistīti ar jauno tehnoloģiju ietekmi, arvien pieaugošo konkurences spiedienu globalizētajā ekonomikā, jaunām darba formām un demogrāfiskajām tendencēm (arī novecošanu). Svarīgi, lai tās vislabākā iespējamā veidā izmantotu iespējas, ko paver šīs pārmaiņas (piemēram, digitalizācija). Lai aizsargātu Eiropas sociālā modeļa pamatprincipus nākamajām paaudzēm, jārīkojas daudzos un dažādos virzienos, it īpaši:

Vienlīdzība ir viena no ES pamatvērtībām. Diskriminācijai Savienībā nav vietas. 2017. gada martā ES līderi Romas deklarācijā solīja veidot tādu savienību, kas veicina sieviešu un vīriešu līdztiesību, tiesības un vienlīdzīgas iespējas visiem un kas cīnās pret diskrimināciju. Dalībvalstis un Komisija ir pieņēmušas Ilgtspējīgas attīstības programmu 2030. gadam, kas paredz diskriminējošu tiesību aktu, politikas un prakses izskaušanu un pienācīgu tiesību aktu, politikas un rīcības veicināšanu.

Spēkā esošie ES tiesību akti (pieņemti vienprātības balsojumā), paredz dažāda līmeņa aizsardzību atkarībā no diskriminācijas pamata. ES direktīvas zināmā mērā aizsargā dzimumu un rasu līdztiesību nodarbinātībā, profesijā un vairākos citos aspektos. Tomēr vienlīdzīga attieksme neatkarīgi no reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma un seksuālās orientācijas ir aizsargāta tikai nodarbinātībā un profesijā. Tā kā Padomē šajā jomā ir vajadzīgs vienprātības balsojums, tiesiskais regulējums nav konsekvents un Savienības tiesību aktu ietekme uz visu cilvēku dzīvi nav vienāda, jo daži ir aizsargāti labāk nekā citi.

Vienprātības noteikums uz ES pasākumiem pret diskrimināciju ir bijis attiecināts kopš to ieviešanas ar Amsterdamas līgumu 1997. gadā. Ar Nicas līgumu tika ieviesta kvalificēta vairākuma balsošana gadījumos, kad, lai atbalstītu dalībvalstu rīcību cīņā pret diskrimināciju, tiek noteikti pamatprincipi Savienības veicināšanas pasākumiem, kas neietver dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu.

IV.ES politikas veidošanas pamatā saglabātos labāks regulējums: jebkurš priekšlikums tiktu sagatavots atbilstoši labāka regulējuma pamatnostādnēm. Tās nodrošina, lai ES politika un likumdošana būtu atklāta un pārredzama, pamatota ar pierādījumiem un izpratni par to, kā tā ietekmēs iedzīvotājus, uzņēmumus un valsts pārvaldes iestādes. Visā procesa gaitā iedzīvotāji un ieinteresētās personas varētu dot savu ieguldījumu;

Ja tiek aktivizētas pārejas klauzulas, lai pārietu uz kvalificēta vairākuma balsošanu, šādu trūkumu nav, jo šajā gadījumā ES var attīstīties kā viens veselums, līdz ar to saglabājot ES vienotā tirgus un sociālās dimensijas viengabalainību. Turklāt, lai arī mainītos balsošanas un lēmumu pieņemšanas metode, kopējais ES rīcības tiesiskais regulējums nemainītos. Proti:

Tomēr sociālajā politikā attiecībā uz plašākām, ES mēroga problēmām ciešāka sadarbība nav risinājums, jo tā rada risku, ka tiks sadrumstalots vienotais tirgus, būs “divu ātrumu” Eiropa un dažāda attieksme pret ES iedzīvotājiem atkarībā no tā, kurā dalībvalstī viņi dzīvo. Šajā sakarā LESD 326. pants nosaka, ka ciešāka sadarbība nedrīkst apdraudēt ne iekšējo tirgu, ne ekonomisko, sociālo un teritoriālo kohēziju. Tā nedrīkst ne radīt šķēršļus vai diskrimināciju tirdzniecībā starp dalībvalstīm, ne radīt traucējumus dalībvalstu savstarpējā konkurencē. Tas it sevišķi attiecas uz sociālo politiku. Tāpēc ciešākas sadarbības alternatīva nav pieņemama attiecībā uz priekšlikumiem, kas garantē, lai tiktu ievērotas pamattiesības, kam būtu jāattiecas uz visiem cilvēkiem visās ES dalībvalstīs. Jau 2014. gadā iecere izmantot ciešāku sadarbību attiecībā uz horizontālo direktīvas priekšlikumu par vienlīdzīgu attieksmi Padomē tika pārliecinoši noraidīta.

Lai šajās jomās varētu pāriet uz parasto likumdošanas procedūru, Padomei, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu un apspriežoties ar Eiropas Parlamentu, par to ir vienprātīgi jāvienojas.

Lai iedarbinātu šo klauzulu, Eiropadomei ir jāiesniedz iniciatīva, kurā norādīta paredzēto izmaiņu joma lēmumu pieņemšanas procedūrā, un par to jāpaziņo valstu parlamentiem. Ja nevienas valsts parlaments sešu mēnešu laikā pret minēto priekšlikumu neiebilst, Eiropadome vienprātīgi un ar Eiropas Parlamenta piekrišanu var pieņemt lēmumu, kas atļauj Padomei lemt ar kvalificētu balsu vairākumu vai attiecīgos aktus ļauj pieņemt parastajā likumdošanas procedūrā.

Turklāt, pamatojoties uz dažādiem Līguma noteikumiem, kas paredz kvalificēta vairākuma balsošanu, Savienība ir pieņēmusi ieteikumus par to personu iesaistīšanas pasākumiem, kam ir grūtības darba tirgū. Piemēram, ES jau ir sniegusi norādījumus, izmantojot Garantiju jauniešiem, Padomes ieteikumu par ilgstošo bezdarbnieku integrāciju darba tirgū un Padomes ieteikumu par prasmju pilnveides ceļiem. Šie ieteikumi attiecas arī uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kas ES uzturas likumīgi, un tajos atzīts, ka trešo valstu valstspiederīgie pieder pie darba tirgū neaizsargātajām grupām un viņiem ir nepieciešams individuāls atbalsts. Šie ieteikumi tiek īstenoti, un to ietekme, arī uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ES uzturas likumīgi, vēl nav novērtēta.

Šo noteikumu mērķis ir nodrošināt taisnīgu attieksmi pret ES pilsoņiem vairākos aspektos, t. sk. attiecībā uz nodarbinātības nosacījumiem (piemēram, alga, profesionālā kvalifikācija u. c.). Tajā pašā laikā ES plašais nodarbinātības un sociālās jomas tiesību aktu kopums, kas jo īpaši nodrošina taisnīgus darba apstākļus un aizsargā veselību un drošību darbā, attiecas uz visiem darba ņēmējiem, uz kuriem neatkarīgi no viņu valstspiederības attiecas dalībvalsts nacionālie nodarbinātības tiesību akti.

c) Nodarbinātības nosacījumi trešo valstu valstspiederīgajiem, kas likumīgi uzturas Savienības teritorijā

Vadoties pēc Eiropas sociālo tiesību pīlāra principiem, Komisija līdz šim ir ierosinājusi ES līmeņa rīcībā koncentrēties uz ieteikumu sniegšanu. Piemēram var minēt ieteikumu par darbinieku un pašnodarbinātu personu piekļuvi sociālajai aizsardzībai. Par šo ieteikumu 2018. gada decembrī Padomē tika panākta vienprātīga politiska vienošanās, un tas vēl ir galīgi jāpieņem. Kad ieteikums būs pieņemts, to sāks īstenot un būs jānovērtē tā ietekme uz sociālās aizsardzības sistēmu modernizāciju.

Tajā pašā laikā, attīstoties darba tirgiem, sociālās aizsardzības sistēmas ir jāreformē valstu līmenī, lai nodrošinātu, ka tās tiek modernizētas tā, lai mūsu sociālais modelis arī turpmāk atbilstu paredzētajam nolūkam, neviens netiktu atstāts novārtā un cilvēki un uzņēmumi Eiropas Savienībā gūtu maksimālu labumu no mainīgās darba pasaules. Demogrāfiskās pārmaiņas, piemēram, sabiedrības novecošana, zemāki dzimstības rādītāji un ilgāks paredzamais mūža ilgums, ietekmēs dalībvalstu spēju nodrošināt pienācīgu sociālo aizsardzību. Samazināsies darbspējas vecuma iedzīvotāju iemaksas, tāpēc būs jāmeklē ar darbaspēku nesaistīti sociālās aizsardzības sistēmu finansējuma avoti. Dažādu darba tiesisko attiecību rašanās, ko saasina tehnoloģiskās pārmaiņas un digitālās platformas, jau ir radījusi robus sociālās aizsardzības segumā. Nākotnes darba pasaulē būs nepieciešamas milzīgas investīcijas mūžizglītībā, apmācībā, kvalifikācijas celšanā un pārkvalifikācijā, ko valstu sociālās aizsardzības sistēmas šobrīd nenodrošina pietiekamā mērā.

Prasība par vienprātību šajā jomā ir saistīta ar to, ka valstu sociālā nodrošinājuma un sociālās aizsardzības sistēmas ir dziļi iesakņojušās valstu ekonomikas, nodokļu un ienākumu pārdales modeļos. Sistēmas visā ES ļoti atšķiras pēc budžeta apmēra un sadales veida, finansējuma avota, iedzīvotāju risku segšanas pakāpes un sociālo partneru lomas.

ES tiesību akti liek katrai dalībvalstij izveidot iestādes, kas veicina vienlīdzīgu attieksmi. Šīs līdztiesības iestādes ir pilnvarotas piedāvāt neatkarīgu palīdzību visiem, kas cieš no diskriminācijas, veikt aptaujas un publicēt ziņojumus par diskriminācijas jautājumiem, taču to redzeslokā ir vienīgi diskriminācija rases, etniskās izcelsmes un dzimuma dēļ. Juridisku ierobežojumu dēļ Komisija par šo iestāžu darbību ir izdevusi tikai nesaistošas vadlīnijas. Tāpēc palīdzība cietušajiem un citi pasākumi, kas veicina vienlīdzīgu attieksmi, atšķiras dažādās dalībvalstīs un atšķiras arī aizsardzības pamatojums.

d) Darba ņēmēju aizsardzība darba līgumu izbeigšanas gadījumos

Darba ņēmēju aizsardzība darba līguma izbeigšanas (atlaišanas) gadījumā ir valstu darba tiesību pamatā. Tā ir cieši saistīta ar valstu sociālās aizsardzības sistēmām un darba tirgus iestādēm, arī sociālo partneru lomu un darba koplīguma slēgšanas sarunu tradīcijām. Bezdarbnieku pabalstu ilgums un apjoms, darba līgumu regulējuma pakāpe un tiesas un ārpustiesas procesi dalībvalstīs ir atšķirīgi.

ES līmenī ES Pamattiesību hartā un Eiropas sociālo tiesību pīlārā ir izklāstīti horizontālie principi, kas attiecas uz aizsardzību pret atlaišanu. Valstu līmenī visaptverošas aizsardzības sistēmas nosaka minimālos standartus atsevišķu darba ņēmēju aizsardzībai pret atlaišanu. Valstu tiesību akti var vislabāk ņemt vērā dažādu valsts aizsardzības sistēmu īpatnības, tostarp fiskālos apsvērumus.

ES sekundārie tiesību akti paredz mērķorientētus pasākumus, kuru nolūks ir aizsargāt visneaizsargātākos darba ņēmējus pret atlaišanu. Tas ietver sieviešu aizsardzību pret atlaišanu grūtniecības laikā. Direktīva par nepilna darba laika darbu, Dzimumu līdztiesības direktīva un Direktīva par vienlīdzīgas attieksmes principu vīriešiem un sievietēm, kas darbojas pašnodarbinātas personas statusā, arī paredz aizsardzību pret atlaišanu un nelabvēlīgu attieksmi. Direktīva par pārredzamiem un paredzamiem darba nosacījumiem nodrošina darba ņēmējiem tiesības saņemt informāciju par paziņošanas termiņa ilgumu un aizliedz darba ņēmējus atlaist, pamatojoties uz to, ka viņi ir izmantojuši savas tiesības uz informāciju. Turklāt Direktīva par darba un privātās dzīves līdzsvaru aizliedz darba ņēmējus atlaist uz tāda pamata, ka viņi pieteikušies uz paternitātes, vecāka vai aprūpētāja atvaļinājumu un elastīgu darba režīmu.

Ciešā saikne ar valstu sociālās aizsardzības sistēmām un darba tirgus iestādēm un to dažādība, kā arī vajadzība ievērot valstu dažādo praksi un dažādos sociālā dialoga modeļus ir pārliecinoši argumenti par labu tam, lai Padomē saglabātu vienprātības balsojumu šajā jomā. Turklāt dažas no nesen pieņemtajām direktīvām, kas minētas iepriekš, tiks īstenotas tikai pēc pārejas perioda, tāpēc ir pāragri novērtēt to rezultātus šajā jomā. Patlaban, šķiet, nav skaidru argumentu, kas pamatotu pārejas klauzulas izmantošanu.

e) Darba ņēmēju un darba devēju interešu pārstāvēšana un kolektīvā aizsargāšana

Attiecībā uz darba ņēmēju un darba devēju interešu pārstāvēšanu un kolektīvo aizsargāšanu, arī kopīgu lēmumu pieņemšanu, ir stingri pamatprincipi, kas izriet no ES Pamattiesību hartas un no Eiropas sociālo tiesību pīlāra. Tajā pašā laikā ES pilnvaras šajā jomā stingri ierobežo Līgums, kas skaidri izslēdz pasākumus attiecībā uz tiesībām apvienoties, tiesībām streikot un tiesībām pieteikt lokautus (bloķēšana) . Turklāt nav īpašu ES līmeņa tiesību aktu, kas šo jautājumu reglamentētu visaptveroši.

Pārstāvības un kolektīvās aizsardzības noteikumi un tradīcijas valstu līmenī ievērojami atšķiras. Dažādās dalībvalstīs būtiski atšķiras sociālo partneru pārstāvības pakāpe, viņu vispārējā iesaiste lēmumu pieņemšanā un darba koplīguma slēgšanas sarunu izplatība un centralizācija. Turklāt 18 dalībvalstīm ir modeļi, kur darbinieki ir pārstāvēti uzņēmuma valdē, taču šie modeļi ir ļoti atšķirīgi.

Komisija joprojām ir apņēmības pilna atbalstīt sociālo partneru spēju veidošanu saskaņā ar Eiropas Savienības Padomes prezidentvalsts, Komisijas un Eiropas sociālo partneru četrpusējo kopīgo paziņojumu “Jauns sākums sociālajam dialogam”.

Komisija atzinīgi novērtēja autonomo darba programmu 2019.–2021. gadam, par kuru 2019. gada 6. februārī vienojušies ES starpnozaru sociālie partneri un kura apliecina viņu stingro gribu veicināt risinājumus godīgai, konkurētspējīgai un ilgtspējīgai Eiropai.

Ciešā saikne ar valstu noteikumiem un tradīcijām pārstāvības un kolektīvās aizsardzības jomā un to dažādība ir stingri argumenti par labu tam, lai Padomē saglabātu vienprātības balsojumu šajā jomā. Patlaban, šķiet, nav skaidru argumentu, kas pamatotu pārejas klauzulas izmantošanu.

6.Secinājumi un turpmākie pasākumi

Sociālajā jomā Eiropas Savienībai jau ir efektīvi, savlaicīgi un elastīgi lēmumu pieņemšanas procesi, kas ļauj sasniegt tās mērķus veicināt tās iedzīvotāju labklājību, konkurētspējīgu sociālo tirgus ekonomiku, pilnīgu nodarbinātību un sociālo attīstību un apkarot sociālo atstumtību un diskrimināciju, kā arī risināt darba nākotnes problēmas, ņemot vērā globālās tendences, piemēram, digitalizāciju, sabiedrības novecošanu un migrāciju.

Ņemot vērā šajā paziņojumā izklāstītos apsvērumus,

·attiecībā uz tām jomām, kuras joprojām tiek reglamentētas, izmantojot vienprātīgu lēmumu pieņemšanu, pārēja uz kvalificēta vairākuma balsošanu vai parasto likumdošanas procedūru neapšaubāmi varētu lēmumu pieņemšanu Eiropas Savienībā padarīt ātrāku, elastīgāku un efektīvāku. Tas arī veicinātu kompromisa meklēšanas kultūru un atvieglotu lēmumu pieņemšanu, kas atbilst iedzīvotāju un ekonomikas vajadzībām ES kopumā, un tādējādi nodrošinātu taisnīgu vienoto tirgu;

·Līgumos paredzēto pārejas klauzulu izmantošanā ir jāievēro selektīva un kazuistiska pieeja. Ne visas sociālās politikas jomas, uz kurām joprojām attiecas vienprātības noteikums un īpašas likumdošanas procedūras, ir vienlīdz būtiskas, lai uzlabotu Savienības rīcībspēju;

·Komisija uzskata, ka būtu svarīgi tuvākajā laikā apsvērt iespēju izmantot vispārīgo pārejas klauzulu, lai atvieglotu lēmumu pieņemšanu nediskriminēšanas jomā un ieteikumu pieņemšanu par darba ņēmēju sociālo nodrošinājumu un sociālo aizsardzību. Attiecībā uz citām jomām (likumīgi uzturošos trešo valstu valstspiederīgo nodarbinātības nosacījumi; atlaišana; darba ņēmēju un darba devēju interešu pārstāvība un kolektīvā aizsardzība) patlaban, šķiet, nav skaidru argumentu, kas pamatotu attiecīgās pārejas klauzulas izmantošanu, taču Komisija ir gatava šo situāciju nākotnē pārskatīt;

·lai pārejas klauzulu izmantotu nediskriminēšanas un darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma un sociālās aizsardzības jomā, Eiropadomei jāpieņem lēmums saskaņā ar LES 48. panta 7. punktā noteikto procedūru, kā izklāstīts šā paziņojuma 4. iedaļā.

Komisija aicina Eiropas Parlamentu, Eiropadomi, Padomi, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju, Reģionu komiteju, sociālos partnerus un visas ieinteresētās personas iesaistīties atklātā diskusijā par kvalificēta vairākuma balsošanas vai parastās likumdošanas procedūras pastiprinātu izmantošanu sociālās politikas jomā, pamatojoties uz šo paziņojumu.