par to, kā tiek piemērota Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 20. novembra Direktīva 2013/53/ES par atpūtas kuģiem un ūdens motocikliem un ar ko atceļ Direktīvu 94/25/EK

ES un EEZ dalībvalstīm (“dalībvalstis”) direktīva bija jātransponē savos tiesību aktos līdz 2016. gada 18. janvārim, un no minētās dienas tā kļuva piemērojama visās šajās valstīs.

Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei par to, kā tiek piemērota Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 20. novembra Direktīva 2013/53/ES par atpūtas kuģiem un ūdens motocikliem un ar ko atceļ Direktīvu 94/25/EK

Pārbaudēs atklājās, ka dalībvalstis ir pilnīgi un konsekventi transponējušas un īstenojušas direktīvu. Būtiskas problēmas attiecībā uz direktīvas tiesību normu transponēšanu valstu tiesību aktos nav konstatētas. Tas jo īpaši attiecas uz noteikumiem par ražojumu laišanu tirgū un ar to saistītajiem i) ražotāju un pilnvaroto pārstāvju pienākumiem, ii) dalībvalstu lomu un pienākumiem, iii) atbilstības novērtēšanas procedūrām, un iv) paziņotajām struktūrām.

Komisija veica plašas pārbaudes par to, kā dalībvalstis transponē direktīvu. Dalībvalstis izvēlējās dažādas transponēšanas metodes: dažas valstis transponēja direktīvu, iekļaujot to spēkā esošajos tiesību aktos (piemēram, civilkodeksos), dažas pieņēma jaunu tiesību aktu, ar ko direktīva transponēta gandrīz burtiski, bet dažas valstis izvēlējās abu veidu risinājumu kombināciju.

Saskaņā ar 54. panta 1. punktu dalībvalstīm līdz 2016. gada 18. janvārim bija jāpieņem un jāpublicē valsts normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu direktīvas prasības, tādējādi pasākumus varēja piemērot no minētās dienas.

·pastiprinātas drošības prasības, piemēram, aizsardzība pret pārkrišanu pār bortu, uzlabota redzamība no galvenā vadības posteņa, ūdens piesārņošanas novēršana, uzlabota peldspēja un evakuācijas līdzekļi daudzkorpusu peldlīdzekļiem;

·ieviestas nozarei specifiskas definīcijas “personīgai lietošanai būvēts peldlīdzeklis” un “privātimportētājs”, kā arī paplašināta termina “vilces motors” iepriekšējā definīcija, to attiecinot arī uz inovatīviem piedziņas sistēmu risinājumiem;

·navigāciju konkrētos ūdeņos, lai aizsargātu vidi, piemēram, no trokšņa piesārņojuma;

Direktīvā ir iekļautas būtiskas drošības prasības attiecībā uz peldlīdzekļa konstrukciju, stabilitāti, peldspēju un negrimstību. Ar to reglamentē arī applūšanas un ūdens piesārņošanas novēršanu, vadību, redzamību, vadāmību un noenkurošanos, kā arī motora, gāzes sistēmu, elektrosistēmu un degvielas sistēmu uzstādīšanas prasības.

Ar direktīvu reglamentē to peldlīdzekļu drošības un vides parametrus, kuru korpusa garums ir no 2,5 m līdz 24 m un kurus paredzēts izmantot sportam vai atpūtai, nosakot projektēšanas, būves un emisiju prasības. Tā attiecas arī uz dažām konkrētām iekārtām, piemēram, uz ugunsdrošo aprīkojumu iekšējiem un pakaļgala motoriem.

Visas dalībvalstis, kas sniedza atbildes uz anketas jautājumiem, uzskata, ka izpildes pasākumi to valstīs kopumā ir efektīvi. Tās uzskata, ka to iestādēm ir pilnvaras piemērot pienācīgas sankcijas un tiesiskās aizsardzības līdzekļus un ka atbilstība ir augsta. Tomēr piecas dalībvalstis uzsvēra, ka šajā nozarē trūkst resursu tirgus uzraudzības veikšanai, un tas neļauj pilnībā īstenot direktīvu. Turklāt divas dalībvalstis (Īrija un Itālija) norādīja, ka nozares īpatnības (piemēram, mazi ģimenes uzņēmumi, peldlīdzekļi, ko izgatavo vienā eksemplārā) apgrūtina vienotas pieejas piemērošanu izpildei un rada problēmas nodrošināt direktīvas pilnīgu izpratni un īstenošanu. Trīs citas dalībvalstis (Beļģija, Itālija un Spānija) norādīja, ka visefektīvākais izpildes instruments ir stingra pieeja peldlīdzekļu reģistrācijai.

Attiecībā uz direktīvas transponēšanu un īstenošanu valstu tiesību sistēmās neviens no respondentiem nenorādīja uz būtiskām direktīvas satura nepilnībām vai neatbilstībām, kas kavētu tās efektīvu īstenošanu.

Ar direktīvas 47. pantu Komisija tika pilnvarota pieņemt deleģētos aktus, lai grozītu konkrētus direktīvas noteikumus. Līdz šim Komisija nav pieņēmusi nevienu deleģēto aktu. Komisija 2018. gada aprīlī iesniedza Eiropas Parlamentam un Padomei ziņojumu par to, kā tiek īstenotas pilnvaras pieņemt deleģētos aktus, kā noteikts direktīvas 48. panta 2. punktā. Saskaņā ar direktīvas 48. panta 2. punkta trešo teikumu pilnvaru deleģēšana tika automātiski pagarināta līdz 2024. gada 17. janvārim.

Pamatojoties uz direktīvas 49. panta 1. punkta c) apakšpunktu, Komisija 2017. gada janvārī pieņēma Īstenošanas regulu (ES) 2017/1. Tajā tika noteiktas sīki izstrādātas RCD I pielikuma A daļas 2.1. punktā izklāstītās peldlīdzekļu identifikācijas procedūras, tai skaitā precizēta terminoloģija (proti, valsts kods un ražotāja unikālais kods), un noteiktas procedūras ārpus ES reģistrētiem ražotājiem piešķirto ražotāja kodu piešķiršanai un administrēšanai. Tajā arī precizēts, ka citas peldlīdzekļu identifikācijas numura pazīmes (piemēram, tā uzbūvi un novietojumu) reglamentē attiecīgie saskaņotie standarti.

Līdz šim nav ierosināta neviena pārkāpuma procedūra pret dalībvalstīm par RCD pārkāpumiem vai nepareizu transponēšanu vai piemērošanu, pamatojoties uz ex officio veiktu transponēšanas pārbaudi vai Komisijas saņemtajām sūdzībām par RCD piemērošanu.

Taču ir konstatētas dažas atšķirības attiecībā uz tirgus uzraudzību, jo īpaši dalībvalstu veiktās darbību pārraudzības apjomu. Šī situācija galvenokārt ir atkarīga no tā, vai šai konkrētajai jomai tiek piešķirti pietiekami resursi salīdzinājumā ar citām jomām, ko regulē ES saskaņošanas tiesību akti vienotajā tirgū.

Lielākā daļa valstu neziņoja par grūtībām saistībā ar 2. panta 1. un 2. punkta, kuros definēta darbības joma un izņēmumi, skaidrību un piemērošanu. Vairāki respondenti atzina, ka lielākā daļa jautājumu par direktīvas interpretāciju ir aplūkoti RCD vadlīnijās vai uz tiem ir sniegtas atbildes RCD AdCo un RSG sanāksmēs.

Tomēr septiņas dalībvalstis norādīja uz zināmām grūtībām noteikt, vai tirgū parādījušies jauni peldlīdzekļi ietilpst RCD darbības jomā. Tādēļ šķiet, ka tiek ierosināts, ka darbības jomai būtu labāk jāatspoguļo uz jaunām tehnoloģijām balstītu ražojumu parādīšanās. Piecas dalībvalstis ziņoja par neskaidrībām attiecībā uz divu definīciju praktisko piemērošanu: “būtiska motora modifikācija” un “peldlīdzekļa būtiska pārbūve”. Četras citas dalībvalstis ziņoja par neskaidrībām attiecībā uz peldlīdzekļu ar zemūdens spārniem izslēgšanas no 2. panta 2. punkta praktisko piemērošanu, kam būtu vajadzīgi papildu norādījumi vai peldlīdzekļu ar zemūdens spārniem iekļaušana RCD darbības jomā.

Attiecībā uz daļēji pabeigta peldlīdzekļa definīciju, kas minēta direktīvas 6. panta 2. punktā un 15. panta 5. punktā saistībā ar III pielikumu (attiecībā uz daļēji pabeigta peldlīdzekļa deklarācijas saturu), lielākā daļa dalībvalstu ziņoja, ka tām nav būtisku grūtību. Respondentu atbildes liecina, ka šis jautājums RCD vadlīnijās ir aplūkots pietiekami.

Tomēr trīs dalībvalstis (Francija, Itālija un Latvija) norādīja, ka praksē daļēji pabeigtiem peldlīdzekļiem III pielikuma deklarācija tiek pievienota reti, jo to izgatavotājiem nav pietiekamu zināšanu par šo prasību. Šie izgatavotāji parasti veic kādu konkrētu darbu galīgā ražotāja uzdevumā un paļaujas uz ražotāja izdoto ES atbilstības deklarāciju par tirgū laisto gala ražojumu. Viena dalībvalsts (Zviedrija), kā arī Norvēģija ierosināja stingrākus noteikumus attiecībā uz daļēji pabeigtu peldlīdzekļu izgatavotājiem, saskaņā ar kuriem RCD būtu skaidri jādefinē daļēji pabeigts peldlīdzeklis, un izgatavošanas posmā III pielikuma deklarācijai būtu jāpievieno pilnīga tehniskā dokumentācija.

Attiecībā uz noteikumiem par motoriem, kas pielāgoti uzstādīšanai uz peldlīdzekļa (direktīvas 6. panta 4. punkta otrā daļa), lielākā daļa dalībvalstu, kurām ir pieredze šajā jomā, norāda, ka nav problēmu ar tiesību aktu noteikumu interpretāciju un izpildi. Vairākas dalībvalstis paskaidroja, ka to tirgus uzraudzības iestādes nevar pārbaudīt, vai uzstādītie vai pielāgotie motori atbilst izplūdes gāzu emisiju robežvērtībām. Tām trūkst resursu un piemērotu pārnēsājamu instrumentu šādu pārbaužu veikšanai. Tā vietā tās paļaujas uz dokumentu pārbaudēm un novērtējumiem, ko veic paziņotās struktūras. Zviedrija ierosināja, ka motoru pielāgošana būtu jāatļauj tikai motoru ražotājiem. Divas citas dalībvalstis ziņoja par dažām interpretācijas problēmām saistībā ar attiecībām starp sākotnējo ražotāju un personu, kas pielāgo motorus.

Lielākā daļa dalībvalstu uzskata, ka direktīvas 12. pantā minētie privātimportētāju pienākumi ir skaidri un atbilstoši. Trīs dalībvalstis atzinīgi vērtētu termina “nekomerciāla darbība” definīciju attiecībā uz privātimportētājiem.

Vienpadsmit dalībvalstis ir ziņojušas, ka privāti importētiem peldlīdzekļiem tehniskā dokumentācija tiek pievienota reti. Šķiet, ka privātimportētājam ir apgrūtinoši un dārgi sagatavot tehnisko dokumentāciju saskaņā ar direktīvas IX pielikuma noteikumiem. Tās ierosina, ka reālāka prasība būtu iesniegt pieejamos tehniskos dokumentus, nevis pilnu dokumentāciju. Pastāv arī atšķirīgas interpretācijas par to, kas ir “atbilstošas speciālās zināšanas” saskaņā ar RCD 12. panta 2. punktu. Šis noteikums paredz, ka privātimportētājam tehniskā dokumentācija jāsagatavo, izmantojot “atbilstošas speciālās zināšanas”, ja tehniskā dokumentācija nav pieejama no ražotāja. Lai gan dalībvalstis kopumā atzīst, ka paziņotajām struktūrām ir nepieciešamās zināšanas, lai sagatavotu attiecīgo tehnisko dokumentāciju, piecas dalībvalstis šo darbu ļauj veikt tikai kuģu būvētājiem un kvalificētiem kuģu inspektoriem. Tas tāpēc, ka var rasties interešu konflikts, ja paziņotās struktūras gan sagatavo attiecīgo tehnisko dokumentāciju, gan veic atbilstības novērtēšanu.

Atbilstības novērtējuma moduļu izvēle un apraksti lielākajai daļai dalībvalstu ir skaidri. Konkrētāk, Itālija ziņoja, ka visvairāk izmanto A un A1 moduļus, savukārt D, E un H moduļi peldlīdzekļiem tiek izmantoti reti. Norvēģija piebilda, ka daži mazie ražotāji nepareizi interpretē A1 moduli, jo uzskata, ka ar to tiek vērtētas visas pamatprasības, nevis pamatprasības, kas konkrēti attiecas uz peldlīdzekļa stabilitāti, peldspēju un troksni. Tomēr trīs respondenti norādīja, ka mazajiem uzņēmumiem nav pietiekamu zināšanu un izpratnes par atšķirībām starp moduļiem.

Lielākā daļa dalībvalstu neziņoja par problēmām saistībā ar pēcbūves novērtējuma (PCA) interpretāciju un izpildi 19. panta 2., 3. un 4. punktā aprakstītajos scenārijos. Vairāki respondenti norāda uz pārpratumiem, kas radušies, ja PCA izmanto privātimportētāji (19. panta 2. punkts) un personas, kas modificē vai pārbūvē peldlīdzekļus (19. panta 3. punkts). Dažas dalībvalstis ziņo par problēmām attiecībā uz “peldlīdzekļa būtiskas pārbūves” un “būtiskas motora modifikācijas” noteikšanu un ir lūgušas direktīvā sniegt sīkāku aprakstu. Šajos jautājumos viedokļi dalās. Norvēģija apgalvo, ka gandrīz visi pārveidojumi var būt peldlīdzekļa būtiska pārbūve, ja nav izpildītas pamatprasības. No otras puses, Itālija ierosina, ka peldlīdzekļa būtiska pārbūve ietver izmaiņas ražojuma galvenajos tehniskajos parametros (izmēri, ietilpība, jauda utt.). Francija un Spānija ir izdevušas iekšējas vadlīnijas par šo tematu.

Divas dalībvalstis apgalvo, ka tām nav procedūru un īpašo zināšanu, kas vajadzīgas, lai pārbaudītu, vai persona, kas modificē peldlīdzekli, veic peldlīdzekļa būtisku pārbūvi. Citas valstis ziņo, ka daži galalietotāji mēdz paziņot, ka peldlīdzekļu modifikācijas nav būtiskas, lai izvairītos no izdevumiem, ko rada PCA.

Lielākā daļa dalībvalstu nenorāda, ka tām būtu problēmas identificēt “personīgai lietošanai būvētus peldlīdzekļus”. Dažas dalībvalstis apgalvo, ka šo noteikumu izpildei ļoti svarīga ir obligāta laivu reģistrācija. Dažas citas valstis ir sagatavojušas “kontrolsarakstus”, lai pārliecinātos, vai notiek “būvēšana personīgai lietošanai”.

Četras dalībvalstis skaidri norāda, ka PCA būtu piemērots risinājums, lai legalizētu tādus lietotus peldlīdzekļus no ES un trešajām valstīm, kuriem nav CE zīmes, ES atbilstības deklarācijas vai jebkādas tehniskās dokumentācijas. No trešajām valstīm importētos lietotos peldlīdzekļus izmanto privātpersonas, kurām bieži vien trūkst zināšanu par tām likumā noteiktajiem pienākumiem, standartiem un administratīvajām prasībām. Dalībvalstu iestādes paļaujas uz paziņotajām struktūrām, ka tās informēs šīs personas par viņu pienākumiem.

Septiņas dalībvalstis apgalvoja, ka paziņotajām struktūrām, veicot PCA, bieži vien trūkst detalizētas tehniskās dokumentācijas, kā arī vēsturisko navigācijas datu, lai noteiktu peldlīdzekļa uzbūves kategoriju. Itālija un Spānija norādīja, ka šā iemesla dēļ laboratorijām vai konsultantiem jāveic vairāk testu un aprēķinu. Paziņotās struktūras novērtē rasējumus, veic aprēķinus un nesagraujošās pārbaudes (rentgena un ultraskaņas pārbaudes), lai pierādītu veiktos darbus. Tiek pieņemts, ka stabilitātes tests ir nepieciešams vienmēr, un citi testi (manevrēšanas tests, skaņas tests) tiek veikti atkarībā no konkrētā gadījuma. Lai nodrošinātu novērtēšanas procesa pārredzamību, Itālija pieprasa, lai paziņotās struktūras savu novērtējumu uzskatāmi atainotu ar pierādījumiem video un fotoattēlu formātā.

Attiecībā uz RCD 40. panta 1. punktā aprakstītajiem paziņoto struktūru ziņošanas pienākumiem deviņas dalībvalstis, kuras bija paziņojušas Komisijai RCD atbilstības novērtēšanas struktūras, konstatēja, ka saziņa starp paziņotajām struktūrām un paziņojošajām iestādēm ir ļoti laba. Šie respondenti norādīja, ka paziņotās struktūras regulāri (parasti reizi gadā) iesniedz paziņojošajām iestādēm novērtējuma ziņojumus un tām ir jāpiedalās RSG sanāksmēs.

Attiecībā uz direktīvas I pielikuma A daļas 2.1. punktā noteikto vispārējo pamatprasību piemērošanu vairākas dalībvalstis neziņoja par īpašām problēmām saistībā ar RCD attiecīgo noteikumu interpretāciju un izpildi. Tomēr citi respondenti saskārās ar zināmām grūtībām, interpretējot terminu “izlaiduma gads” attiecībā uz peldlīdzekļa identifikāciju. Divas dalībvalstis ziņoja par dažām grūtībām saistībā ar RCD I pielikuma A daļas 2.3. punkta pamatprasību (aizsardzība pret pārkrišanu pār bortu un līdzekļi atpakaļuzkāpšanai) un saistītajiem saskaņotajiem standartiem. Vairāki respondenti uzsvēra praktiskās problēmas, kas saistītas ar nenoteikto īpašnieka rokasgrāmatas valodas versiju, kas norādīta direktīvas I pielikuma A daļas 2.5. punktā. Divas citas dalībvalstis ziņoja, ka tirgus uzraudzības iestādēs notiek diskusijas par RCD I pielikuma A daļas 2.4. punktā noteiktās pamatprasības interpretāciju (redzamība no galvenā vadības posteņa).

Jautājumos, kas saistīti ar pamatprasībām attiecībā uz izplūdes gāzu emisijām no vilces motoriem (direktīvas I pielikuma B daļa), neviena no dalībvalstīm neziņoja par problēmām saistībā ar direktīvas I pielikuma B daļas 2.1. un 2.2. punktā noteikto izplūdes gāzu emisiju robežvērtību skaidrību vai izpildi.

Dalībvalstis arī neziņoja par īpašām problēmām attiecībā uz direktīvas I pielikuma B daļas 2.3. un 2.5. punktā noteikto piemērojamo testa ciklu un piemērojamo testa degvielu prasību izpildi. Tomēr attiecībā uz testa ciklu noteikšanu, kas piemērojami hibrīdmotoru iekārtām (iekšdedzes motora, elektroģeneratora un elektromotora kombinācija), Zviedrija īpaši norādīja, ka pagaidām neviens testa cikls neattiecas konkrēti uz hibrīdsistēmām un ka parasti hibrīdmotoros izmantotie motori tiek sertificēti, izmantojot esošos testa ciklus.

Attiecībā uz direktīvas I pielikuma B daļas 3. punktā noteikto ilgizturības kritēriju skaidrību un izpildi respondenti par problēmām neziņoja. Attiecībā uz trokšņa emisiju pamatprasībām (direktīvas I pielikuma C daļa) dalībvalstis, kas atbildēja uz šo jautājumu, nenorādīja uz grūtībām saistībā ar direktīvas I pielikuma C daļas 1.1. punktā noteikto trokšņa emisiju robežvērtību skaidrību vai izpildi. Tās arī neziņoja par problēmām attiecībā uz direktīvas I pielikuma C daļas 1.2. un 1.3. punktā noteiktās trokšņa mērījumu testa alternatīvas skaidrību vai izpildi. Dažas dalībvalstis apgalvoja, ka tām nav tiešas pieredzes, vajadzības vai iespējas veikt šādus mērījumus vai ka tās paļaujas uz atbilstības deklarācijas saturu un paziņoto struktūru vai nozares veiktajiem novērtējumiem.

5. Secinājumi un turpmākā rīcība