[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |

Briselē, 20.2.2009

COM(2009) 79 galīgā redakcija

KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI, REĢIONU KOMITEJAI UN EIROPAS CENTRĀLAJAI BANKAI

Pieci gadi kopš ES paplašināšanās — Ekonomikas sasniegumi un grūtības —

{SEC(2009) 177}

PIECI GADI KOPŠ ES PAPLAŠINĀŠANĀS — VĒSTURISKS PAGRIEZIENS

Divpadsmit valstis no Centrālās, Austrumeiropas un Vidusjūras reģiona pievienojās Eiropas Savienībai divos piegājienos — 2004. un 2007. gadā. Šī bija lielākā paplašināšanās kopš ES pastāvēšanas un vēsturisks solis, lai apvienotu Eiropu pēc vairākām desmitgadēm, ko raksturoja aukstā kara izraisītā sašķeltība. Piecus gadus kopš pievienošanās kārtas, kas notika 2004. gadā, paplašināšanās ES un tās iedzīvotājiem ir bijusi ļoti sekmīga un ir ļāvusi sasniegt vienu no sākotnējiem Eiropas integrācijas mērķiem.

Jaunās dalībvalstis sava skaita un dinamikas dēļ ir stiprinājušas Eiropas Savienību un padarījušas bagātāku tās kultūru. Pēc komunistiskā režīma sabrukuma paplašināšanās process ir palīdzējis veidot un nostiprināt demokrātiju. Tas ir nostiprinājis Eiropas drošību, sniedzot būtisku stabilitātes balstu laikā, kad mūsu kontinentā norisinās konflikti un dažādi citi pavērsieni. Jaunajās dalībvalstīs ir stimulēta ekonomika un uzlabojies dzīves līmenis, tādējādi arī vecajām dalībvalstīm dodot labumu jo īpaši jaunu eksporta piedāvājumu un ieguldījumu iespēju ziņā. Pateicoties integrācijai lielākā iekšējā tirgū, ir nostiprināta Eiropas Savienības ekonomika kopumā.

Paplašināšanās, paātrinādama strukturālo reformu gaitu, ir arī uzlabojusi Eiropas sagatavotību, lai tā spētu sekmīgi izmantot globalizācijas sniegtās priekšrocības, kā arī risināt no tās izrietošās problēmas, padarot Eiropu konkurētspējīgāku pasaules mērogā. Pēc paplašināšanās ES paustajai nostājai ir lielāka ietekme, arī risinot tādus visā pasaulē svarīgus jautājumus kā, piemēram, klimata pārmaiņas vai starptautiskā finanšu krīze. Kopumā 12 jauno dalībvalstu pievienošanās ir palielinājusi ES ietekmīgumu pasaulē un nostiprinājusi tās pozīcijas starptautiskajās aprindās gan ekonomiskā, gan politiskā ziņā.

Šajā paziņojumā, kā arī tam pievienotajā analītiskajā ziņojumā[1], galvenā uzmanība vērsta uz paplašināšanās ekonomiskajiem aspektiem, izvērtēts līdzšinējais ekonomiskais sniegums un norādīts uz galvenajām problēmām, kuras nāksies risināt. Paplašināšanās rezultātā ieguvējas ir bijušas gan jaunās, gan vecās ES dalībvalstis, kā arī ES kopumā. Neraugoties uz bažām par to, ka paplašināšanās varētu destabilizēt veco dalībvalstu ekonomikas un sociālās sistēmas, pieredze liecina par pretējo: neviens no šādiem paredzējumiem nav piepildījies.

Tomēr, tā kā daudzveidība ir lielāka, ir vajadzīga vērienīgāka koordinēšana un padziļināta integrācija. Šo secīgo paplašināšanās kārtu institucionālā ietekme ir aplūkota Lisabonas līgumā. ES paplašināšanās un integrācija vienmēr ir notikusi līdztekus, un tā tas būs arī turpmāk. Protams, arī turpmāk nāksies saskarties ar problēmām (tostarp saistībā ar turpmākajām paplašināšanās kārtām), tomēr mūsu rīcībā noteikti būs līdzekļi, lai šīs problēmas risinātu.

***

Šīs nesenākās ES paplašināšanās kārtas ir nesušas ekonomisko labklājību visiem ES iedzīvotājiem un nostiprinājušas Eiropas pozīcijas pasaules ekonomikas kopainā. Paplašināšanās ir devusi iespēju vēl lielākā mērā ļaut izpausties Eiropas ekonomikas izaugsmes potenciālam un ir uzlabojusi tās noturību, padziļinot ekonomisko integrāciju un sekmējot konkurētspēju. Paplašinātā ES tagad ir lielākā integrētā ekonomikas zona pasaulē, kas nodrošina vairāk nekā 30 % no pasaules IKP un vairāk nekā 17 % no pasaules tirdzniecības apgrozījuma (neskaitot ES iekšējo tirdzniecību).

ES institucionālajam un tiesiskajam regulējumam, kā arī kopējām politikām ir biju svarīga nozīme šo sekmīgo rezultātu sasniegšanā. Visa pievienošanās procesa gaitā tika īstenotas tādas iniciatīvas kā makroekonomiskā stabilizācija, institūciju darba uzlabošana, centieni sasniegt regulatīvo konverģenci, uzlabojumi pārvaldībā, tirdzniecības integrācija un kapitāla plūsmas liberalizācija; daudzi šā ieguldītā darba rezultāti jau bija redzami pirms 2004./2007. gada. Pievienošanās ES deva noturīgu bāzi ekonomikas politikām, izveidoja stabilu un konkurētspējīgu ekonomisko vidi un mudināja publiskā sektora ieguldījumu cilvēku kapitālā un infrastruktūrā, tādējādi dodot plašas iespējas privātajām iniciatīvām. Ieguldītāji no vecajām dalībvalstīm, kā arī no visas pārējās pasaules tūlīt vien apzināja šīs jaunās iespējas, iepludinot jaunajās dalībvalstīs iepriekš nepieredzētu privātā kapitāla plūsmu. Finanšu integrācijas paātrinātais ritms saistībā ar euro ieviešanu vai vienotās valūtas ieviešanas perspektīva kā tāda, kā arī ārkārtīgi straujais globalizācijas temps izveidoja šim procesam īpaši labvēlīgu vidi. Jāuzsver ir arī pilnīgā un sekmīgā jauno dalībvalstu iekļaušanās ES nodarbinātības un sociālajā politikā. Šie iespaidīgie rezultāti liecina par to, cik stabila vērtība ir ES politiskajā satvarā kombinētiem striktiem reformu centieniem.

Uzņēmēji un iedzīvotāji visā ES ir guvuši konkrētu labumu no ES paplašināšanās. Vecajās dalībvalstīs uzņēmumi, kuri orientējušies uz eksportu, reģistrēja būtiskus ieguvumus konkurētspējas izteiksmē, savukārt darbaspēka migrācija ienesa jaunu dinamiku tajās valstīs, kas atvēra savu darba tirgu. Jaunajās dalībvalstīs strauji pieauga produktivitāte, samazinājās bezdarbs un raiti izveidojās ienākumu konverģence. Četras jaunās dalībvalstis, kuras kopš pievienošanās ES ir jau pievienojušās arī eiro zonai, ir ieguvušas vēl vairāk: tās ir likvidējušas valūtas maiņas kursa risku, samazinājušas darījumu izmaksas un ieguvušas piekļuvi kapitālam ar mazākām procentu likmēm.

Straujā integrācija deva virkni ieguvumu izaugsmes ziņā, bet dažās jaunajās dalībvalstīs tā arī radīja zināmus „vājos punktus”, kurus vēl vairāk padziļināja pašreizējā ekonomikas un finanšu krīze. Ārvalstu ieguldījumi jaunajās dalībvalstīs, stimulēdami ekonomikas pārstrukturēšanu, izraisīja strauju izaugsmes un nodarbinātības rādītāju uzlabošanos. Tomēr vairākās valstīs ātrais vietējo kredītu pieaugums, kuru vēl vairāk sekmēja aizņēmumi no ārvalstīm, izraisīja ekonomikas pārslodzi un ievērojamu ārējo nestabilitāti, strauju darbaspēka izmaksu pieaugumu, kas pārsniedz produktivitātes pieaugumu, kā arī nekustamā īpašuma cenu kāpumu. Tā rezultātā dažās valstīs ārvalstu kapitāls tika arvien lielākā mērā novirzīts neproduktīvam izmantojumam. Tā kā vispārējās finanšu krīzes rezultātā kapitāla izmaksas ir krasi pieaugušas, valstis, kurās ir liela ārējā nelīdzsvarotība, tagad saskaras ar lielām problēmām, kuru dēļ jāievieš korekcijas. Tomēr šādas problēmas raksturo ne tikai jaunās dalībvalstis; dažās no vecajām dalībvalstīm ir līdzīgas problēmas.

Paplašinātā ES tagad ir labāk situēta, lai risinātu pašreizējās un nākotnē gaidāmās problēmas. Reformētais stabilitātes un izaugsmes pakts nodrošina vidēja termiņa bāzi, kas pastiprina fiskālās politikas uzticamību, vienlaikus atstājot pietiekamu elastību īstermiņā. Līdztekus minētajam atjauninātais Lisabonas process palīdz identificēt, kā arī mērķtiecīgāk virzīt strukturālās reformas, kas nepieciešamas, lai vēl vairāk stimulētu izaugsmes potenciālu un ekonomikas elastīgumu. Šo procesu uztur kohēzijas politika, kas Lisabonas stratēģijas mērķus ir iestrādājusi reģionālajās iedzīšanas un attīstības stratēģijās. Kohēzijas politika sniedza būtisku atbalstu ES dalībvalstīm gan izšķirošas finanšu palīdzības izteiksmē, gan — tikpat būtiski — nepieciešamo speciālo zināšanu un pieredzes ziņā, pateicoties Eiropas Investīciju bankas atbalstam, kā arī attiecīgā gadījumā Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankas atbalstam. Pastiprinātais finanšu atbalsta un maksājumu bilances mehānisms ļauj ES piedāvāt adekvātu finansiālo atbalstu tām dalībvalstīm ārpus euro zonas, kurās nepieciešama pagaidu palīdzība, lai tās varētu sekmīgi izdarīt nepieciešamos pielāgojumus. Šie atbalsta mehānismi tagad ir pieejami jaunajām dalībvalstīm, un tie var palīdzēt sekmīgi realizēt vajadzīgos pielāgojumus.

PIRMO PIECU GADU REZULTĀTI

Pievienošanās process jaunajās dalībvalstīs ir sekmējis būtiskus dzīves līmeņa uzlabojumus, stimulējot ekonomiku un sociālo kohēziju visā Eiropas Savienībā. Ienākumi uz vienu iedzīvotāju pieauga par 40 % no veco dalībvalstu vidējiem rādītājiem 1999. gadā līdz 52 % 2008. gadā. Ir aplēsts, ka pievienošanās process laika posmā no 2000. līdz 2008. gadam veicināja ekonomisko izaugsmi jaunajās dalībvalstīs par aptuveni 1¾ procentpunktiem gadā, kamēr vidējā izaugsme pieauga no 3½ % 1999.–2003. gadā līdz 5½ % 2004.–2008. gadā. Paplašināšanās stimulēja ekonomisko izaugsmi arī vecajās dalībvalstīs (tajā pašā laika posmā panākot kumulatīvu produktivitātes pieaugumu par aptuveni ½ %), jo īpaši tajās, kas palielināja tirdzniecības apjomu ar jaunajām dalībvalstīm un ieguldīja šajās valstīs. Izaugsme jaunajās dalībvalstīs norisinājās, galvenokārt pateicoties kapitāla uzkrāšanai un produktivitātes pieaugumam, no kuriem katrs bija pamats pieaugumam par 2 procentpunktiem gadā laikā no 1999. līdz 2008. gadam. Uzņēmumu reorganizācijas dēļ darbaspēka ieguldījums 1999.–2003. gadā bija negatīvs. Kopš 2004. gada pastāvīgais nodarbinātības rādītāju pieaugums par 1½ % gadā jaunajās dalībvalstīs gāja kopsolī ar spēcīgu darbavietu izveides tendenci vecajās dalībvalstīs (aptuveni 1 % gadā kopš paplašināšanās).

Straujā tirdzniecības integrācija ir veicinājusi daudz efektīvāku darbaspēka sadalījumu un nostiprinājusi konkurētspēju ES. Tirdzniecības atvērtības pakāpe jaunajās dalībvalstīs ir ļoti augsta. To vidējā IKP eksporta un importa daļa pašlaik ir aptuveni 56 % no IKP, salīdzinājumā ar 47 % pirms paplašināšanās. Šāds rādītājs krasi pārsniedz veco dalībvalstu rādītājus, kur šis līmenis ir 38 %. Integrācija ar vecajām dalībvalstīm un jo īpaši jauno dalībvalstu vidū ir strauji kļuvusi intensīvāka. 2007. gadā gandrīz 80 % visa jauno dalībvalstu eksporta nonāca pārējās ES valstīs, no kura 19½ % — uz citām jaunajām dalībvalstīm (salīdzinājumā ar 13¼ % 1999. gadā). Vecās dalībvalstis 7½ % sava eksporta pārdod jaunajām dalībvalstīm, salīdzinājumā ar 4¾ % pirms desmit gadiem. Jaunās dalībvalstis ir ieguvušas tirgus daļas, palielinot savu eksportu kapitāla un tehnoloģisko intensitāti, galvenokārt pateicoties veco dalībvalstu veiktajiem ieguldījumiem. Augstāko tehnoloģiju preces atbilst 14 % no kopējā eksporta 2006. gadā, kas ir pieaugums salīdzinājumā ar 11 % 1999. gadā un līdzinās 16 % līmenim veco dalībvalstu eksportā. Uzlabojumi šajā plānā ir vairākkārt kompensējuši zaudējumus izmaksu konkurētspējas izteiksmē, kas izriet no reālā maiņas kursa novērtējuma (tendence, kas pēdējā laikā ir pretēja). Pastiprinātā tirdzniecības integrācija ES izmanto salīdzināmas priekšrocības un tādējādi pastiprina izaugsmes potenciālu, un sekmē konkurētspēju visā ES. Jaunās dalībvalstis kopš 1999. gada ir dubultojušas savu kombinēto pasaules tirdzniecības daļu līdz 4 %, tādējādi palīdzot ES kopumā novērst savas tirgus daļas samazināšanos (kura 2007. gadā samazinājās par 3 procentpunktiem, sasniedzot 38¼ %), kam par iemeslu ir straujā jauno ekonomiku iespiešanās pasaules tirdzniecībā.

Jaunās dalībvalstis ļoti straujā tempā modernizē savas ekonomikas. Tās ir izveidojušas funkcionējošas tirgus ekonomikas un attīstījušas spēju izturēt vienotajā tirgū valdošo konkurences spiedienu un dažādos tirgus spēkus. Tās arī arvien lielākā mērā pielāgojušās savas ražošanas struktūras veco dalībvalstu ražošanas struktūrām. Jaunajās dalībvalstīs svarīgāka nozīme ir lauksaimniecībai un rūpniecībai (kas veidoja 4½ % un, attiecīgi, 21¼ % no IKP 2006. gadā salīdzinājumā ar 1½ % un, attiecīgi, 16¾ % IKP vecajās dalībvalstīs). Tomēr pēdējo gadu laikā ir strauji progresējusi uz pakalpojumiem un uz zināšanām balstītā ekonomika. Pakalpojumu daļa IKP pieauga no 56 % no IKP 1995. gadā līdz 63 % no IKP 2006. gadā salīdzinājumā ar rādītāju vecajās dalībvalstīs — 72 % no IKP. Jaunajās dalībvalstīs par strauju ekonomiskās modernizācijas tempu, no kura ir atkarīga turpmākā ekonomiskā iedzīšana, liecina arī pieaugošā tehnoloģiski intensīvā eksporta daļa un nodarbinātības pieaugums uz zināšanām balstītajos ekonomikas sektoros (3,5 % no kopējās nodarbinātības salīdzinājumā ar aptuveni 5 % vecajās dalībvalstīs). Turklāt jaunās dalībvalstis ir apņēmušās turpināt, un tām ir jāturpina reformas, lai stiprinātu tiesiskumu un modernizētu savu tiesību sistēmu.

Veco dalībvalstu ieguldījumi ir bijis galvenais ekonomiskās pārveides dzinējspēks jaunajās dalībvalstīs. Laikposmā pirms iestāšanās ES jaunās dalībvalstis sasniedza vērienīgus rezultātus, lai nodrošinātu makroekonomisko stabilitāti, un strauji pārņēma ES tiesiskās un institucionālās struktūras. ES atbalsts, jo īpaši pirmspievienošanās instrumenti, bija priekšnosacījums, lai šis process noritētu sekmīgi. Tā rezultātā ieguldījumi no ārvalstīm strauji pieauga, sekmējot ekonomisko izaugsmi un nodarbinātību. Vienlīdz svarīga bija arī pozitīvā ietekme uz ilgtermiņa izaugsmes potenciālu, īstenojot zināšanu nodošanu, produktivitātes pārdali, palielinot konkurētspēju, kā arī panākot lielāku disciplīnu ekonomikas politiku īstenošanā. Ārvalstu ieguldījumi īpaši lieli ir bijuši finanšu sektorā. Tā rezultātā ārvalstu kapitāla daļas jauno dalībvalstu banku nozarē tagad ir diapazonā no gandrīz 100 % Igaunijā un Slovākijā līdz aptuveni 30 % Slovēnijā (salīdzinājumā ar vidēji mazāk par 20 % euro zonā). Jaunajās dalībvalstīs ļoti redzamas ir arī veco dalībvalstu apdrošināšanas grupas. Jauno un veco dalībvalstu spēcīgā savstarpējā atkarība spilgti ilustrē, cik svarīgi ir pastiprināt ES mēroga sadarbību finanšu sektora regulācijā un pārraudzībā.

Ieguldījumi un darbības, kas finansētas kohēzijas politikas satvarā, arī sniedza ieguldījumu, lai vienkāršotu restrukturizācijas procesu jaunajās dalībvalstīs, vienlaikus nostiprinot ekonomisko un sociālo kohēziju visā Eiropas Savienībā. Šī politika būtiskā mērā palīdzēja jaunajām dalībvalstīm integrēties pasaules tirdzniecības sistēmā un Eiropas vienotajā tirgū, un tā padziļināja ekonomiskās saites, kas radīja liela apjoma ārvalstu tiešo ieguldījumu ieplūdumu, kas ļāva izveidot jaunas darbavietas un paaugstināt dzīves līmeni. Arī teritoriālās sadarbības programmas palīdzēja padziļināt integrāciju starp ES reģioniem un sekmēja zināšanu apmaiņu. Turklāt kohēzijas politika sekmēja šo valstu iekšējo izaugsmes potenciālu, uzlabojot to ekonomiku produktivitāti un konkurētspēju. Visbeidzot, kohēzijas politika atvieglināja darbinieku pāreju no tradicionālām tautsaimniecības nozarēm uz jaunām, kas šādos restrukturizācijas procesos ir neizbēgams solis, tādējādi sekmējot ilgtspējīgu un līdzsvarotu izaugsmes procesu.

Pievienošanās ES process ir arī izveidojis jaunu satvaru produktu tirgus regulējumam jaunajās dalībvalstīs, tostarp attiecībā uz konkurences politiku un valsts atbalstu. Jaunajās valstīs ir lielāka daļa atklāti izsludinātu publisko iepirkumu (5¾ % no IKP salīdzinājumā ar 3¼ % no IKP ES kopumā 2007. gadā). Atbilstoši Eurobarometer aptaujai, kas tika veikta 2007. gadā, 71 % mazo un vidējo uzņēmumu (salīdzinājumā ar 63 % vecajās dalībvalstīs) uzskata, ka ir vērojams krass konkurences pieaugums. Rīcībā esošā informācija arī liecina, ka konkurence jo īpaši ir palielinājusies telekomunikāciju un pasta pakalpojumu nozarēs, kurās ir spēkā nozarei specifisks regulatīvais satvars. Jaunajās dalībvalstīs valsts atbalsta proporcija pret IKP ir samazinājusies no 1 ½% 2000. gadā līdz ½ % no IKP 2006. gadā (tikai nedaudz virs līmeņa, kas reģistrēts vecajās dalībvalstīs). Neraugoties uz šiem uzlabojumiem, kuriem ir bijusi izšķiroša nozīme uzņēmējdarbības sekmēšanā, konkurences noteikumu ieviešana dažās jaunajās dalībvalstīs joprojām ir problemātiska. Pie tam mazie un vidējie uzņēmumi joprojām saskaras ar grūtībām tādos aspektos kā piekļuve finansējumam, kvalificēta darbaspēka pieņemšana darbā, jauno tehnoloģiju ieviešana un infrastruktūras pieejamība.

Jauno dalībvalstu lauksaimniecības tirgu un lauku ekonomikas integrācija ES notika bez jebkādām nozīmīgām iekšējām ekonomiska vai sociāla rakstura problēmām. Rūpīgi izstrādātā pievienošanās stratēģija, kurā tika apvienoti būtiska apjoma ieguldījumi un palīdzības programmas dalībvalstīm laikposmā pirms pievienošanās, sniedza rezultātus. Šie dažādie elementi līdztekus pozitīvajiem un līdzsvarotajiem pievienošanās sarunu rezultātiem, kuru laikā jo īpaši tika akcentēta lauku attīstība un pāreja no tirgus atbalsta uz tiešo atbalstu ieņēmumiem, ļāva jaunajām dalībvalstīm sekmīgi integrēties iekšējā lauksaimniecības un pārtikas tirgū un kopējā lauksaimniecības politikā. Paplašināts ES tirgus sniedza daudz iespēju lauksaimniekiem un lauksaimniecības un pārtikas uzņēmumiem visās dalībvalstīs un sekmēja Kopienas iekšējās tirdzniecības un ārvalstu tiešo ieguldījumu pieaugumu. Paplašināšanās arī nostiprināja ES pozīcijas starptautiskajos lauksaimniecības produktu tirgos.

Paplašināšanās rezultātā radušās jaunās ieguldījumu iespējas ir palīdzējušas veco dalībvalstu uzņēmumiem nostiprināt savu vispārējo konkurētspēju un saglabāt valstī darbavietas. Paplašināšanās veco dalībvalstu uzņēmumiem atvēra jaunus eksporta tirgus un jaunas iespējas ieguldījumiem ārvalstīs. Tā šiem uzņēmumiem bija iespēja palielināt savu efektivitāti un konkurētspēju. Jaunās dalībvalstis — ar savu augsti kvalificēto darbaspēku un līdzīgo tiesisko, institucionālo un regulatīvo vidi — šajā ziņā piedāvā plašas iespējas. Lai arī restrukturizācija var radīt būtiskas pielāgošanās izmaksas īstermiņā, šīs izmaksas, savukārt, palielina vispārējo ES uzņēmumu konkurētspēju un, galu galā, arī palīdz saglabāt darbavietas un stimulēt izaugsmi visā ES. Vairākās nozarēs (mašīnrūpniecības, mēbeļu, medicīnas instrumentu, ķīmisko produktu, kokmateriālu nozarē) ieguldījumi jaunajās dalībvalstīs paralēli sekmēja nodarbinātību vecajās dalībvalstīs.

Darbinieki jaunajās dalībvalstīs ir guvuši labumu no uzlabotajām darba iespējām gan savā valstī, gan ārvalstīs, lai arī darbaspēka migrācija dažās no jaunajām dalībvalstīm radīja ekonomiska un sociāla rakstura problēmas. Pēc vairāk nekā desmitgades ekonomiskas pārstrukturizācijas darba tirgos jaunajās dalībvalstīs bija vērojama vērienīga atjaunošanās, kas apgriezienus uzņēma 2003. gadā un izveidoja 3 miljonus jaunu darbavietu laikā no 2003. līdz 2007. gadam. Tā rezultātā bezdarbs samazinājās, sasniedzot tādus līmeņus, kas pielīdzināmi bezdarba rādītājiem pārējā Eiropas Savienības daļā (aptuveni 7 % 2007. gadā), kamēr nodarbinātības rādītāji pieauga līdz aptuveni 60 %. Tomēr ilgtermiņa bezdarbs, kas joprojām ir augsts (aptuveni 56 % 2006. gadā, kas ir vairāk nekā 13 procentus virs vidējā rādītāja vecajās dalībvalstīs), liecina par būtiskām problēmām saistībā ar kvalifikāciju pieprasījumu un piedāvājumu. Turklāt dažās valstīs algas ir pieaugušas straujāk nekā produktivitāte, tādējādi izraisot zaudējumus konkurētspējas izteiksmē. Vairākās jaunajās dalībvalstīs (jo īpaši Kiprā, Lietuvā, Polijā un Rumānijā) šīs problēmas vēl vairāk saasināja darbaspēka imigrācija. Darbaspēka imigrācija radīja bažas arī par intelektuālā darbaspēka aizplūšanu un akūtu darbaspēka trūkumu konkrētās nozarēs un profesijās, lai arī augsti kvalificēta darbaspēka piedāvājums pieaug un ekonomisko apstākļu uzlabošanās liek cilvēkiem pārdomāt savu ieceri par došanos darba meklējumos uz ārvalstīm. Turklāt darbinieki, kas atgriežas savā izcelsmes valstī, parasti atved arī jaunas prasmes, kas ir vērtīgs ieguvums savas izcelsmes valsts ekonomikai. Turklāt lielā strādnieku emigrācija ir izraisījusi pārvedumu apjoma pieaugumu no ārzemēm (aptuveni 5,5 % no IKP Bulgārijā un Rumānijā un 1,5 % IKP Polijā), kas ir atbalsts pašmāju ekonomikai.

Bažas, kas pirms paplašināšanās radās vecajās dalībvalstīs par vērienīgu darbaspēka migrāciju, nav materializējušās. To cilvēku skaits, kas no jaunajām dalībvalstīm ir migrējuši uz vecajām, kopumā ir neliels (aptuveni 3,6 miljoni salīdzinājumā ar 1,6 miljoniem 2003. gada beigās), un nav paredzams, ka tas strauji pieaugs pat pēc tam, kad dažās no dalībvalstīm tiks likvidēti atlikušie pagaidu ierobežojumi. Šo darbaspēka plūsmu relatīvā proporcija darbspējīgo iedzīvotāju skaita ziņā par katru valsti ir neliela (aptuveni 1 % vai mazāk), izņemot Īriju, kur jauno dalībvalstu imigranti veido 5 % no kopējā šīs valsts darbspējīgo iedzīvotāju skaita. Absolūtā izteiksmē galvenās galamērķa valstis ir Apvienotā Karaliste (kas kopš jauno dalībvalstu pievienošanās ir uzņēmusi aptuveni 1/3 migrantu), Spānija (18 %) un Īrija (10 %), lai gan finanšu krīzes dēļ daļai šo darbinieku, iespējams, vajadzēs atgriezties savā izcelsmes valstī. Lai gan dažas no šīm darbaspēka migrācijas plūsmām dažos darba tirgus segmentos ir radījušas traucējumu un tām ir arī bijušas sociāla rakstura sekas, kopējā ietekme ir pozitīva. Rīcībā esošā informācija liecina, ka pēc paplašināšanās ES iekšējā mobilitāte nav izraisījusi būtiskus darba tirgus traucējumus. Brīva darbaspēka aprite ir būtisks ieguvums, kuru apvienotā Eiropa piedāvā saviem iedzīvotājiem un uzņēmumiem. Ir aplēsts, ka pašreizējais darbaspēka mobilitātes līmenis ES iekšienē ES kopējo IKP papildina par aptuveni 0,3 % vidējā termiņā. Jauno dalībvalstu migrējošie darbinieki galvenokārt ieņem mazkvalificētus amatus (1/3 migrantu salīdzinājumā ar 10 % vietējo darbinieku), lai arī to kvalifikācija ir relatīvi augsta (40 % migrantu ietilpst augsti kvalificēto darbinieku kategorijā salīdzinājumā ar 25 % veco dalībvalstu darbaspēka). Iebraukušie darbinieki ir palīdzējuši atbildēt uz darba tirgus vajadzībām un novērst problemātisko stāvokli (piemēram, būvniecības un pakalpojumu nozarē), tajā pašā laikā neradot nozīmīgus traucējumus darba tirgū. Turklāt šķiet, ka šai migrācijai ir pagaidu raksturs: Apvienotajā Karalistē 50 % nesen imigrējušo darbinieku ir jau atgriezušies savā izcelsmes valstī. Komisija ir aicinājusi dalībvalstis izvērtēt, vai tām vajadzētu turpināt saglabāt ierobežojumus, ņemot vērā situāciju savos darba tirgos, neatkarīgi no to tiesībām, kas izklāstītas pievienošanās līgumos par pagaidu pasākumiem[2].

SMAGĀ PASAULES KRĪZE PASTIPRINA NĀKOTNES PROBLĒMAS

Pašreizējā smagā krīze pasaules ekonomikā rada būtiskas jaunas problēmas valstu politikai. Krīze ietekmē visas dalībvalstis, proti, samazinās tirdzniecības apjomi, finansēšanas spējas un mājsaimniecību labklājība, kā arī pasliktinās uzticēšanās. Lai arī dalība ES un, vēl jo vairāk, dalība euro zonā nodrošina aizsardzību un stabilitāti, kas paplašina ieguldītāju komforta zonu, krīze lielā mērā norāda uz to, cik svarīga ir stabila valstu iekšpolitika. Visās dalībvalstīs, kurās bija vērojams kreditēšanas uzplaukums, ir radušās līdzīgas problēmas, piemēram, liela atkarība no ārvalstu uzkrājumiem un vāja bilance uzņēmumu sektorā, kā arī nestabila finansiālā situācija mājsaimniecību sektorā. ES pieliek pūles, lai atjaunotu stabilitāti, pārredzamību un uzticēšanos finanšu sektorā, risinot ne tikai acīmredzamos trūkumus, bet arī uzņemoties veikt padziļinātu reformu regulatīvajā un uzraudzības sistēmā.

Finanšu krīze ir arī norādījusi uz citiem trūkumiem. Vairākās jaunajās dalībvalstīs pārāk optimistiskas cerības par uzņēmumu peļņu un mājsaimniecību ienākumiem veicināja kapitāla ieplūdi un kreditēšanas pieaugumu, kas pārsniedza normālos līdzsvara līmeņus. Daudzos gadījumos tas ir radījis pārāk augstu norēķina konta deficītu. Attiecībā uz kreditēšanas palielināšanos visdinamiskākā izaugsme bija tādās jomās kā kredītu izsniegšana mājsaimniecībām un jo īpaši hipotekārie aizdevumi, kas bieži vien veicināja nekustamā īpašuma īslaicīga cenu burbuļa rašanos. Dažās valstīs ir ievērojami pieaudzis arī ārvalstu valūtā denominēto aizdevumu apjoms. Tādēļ mājsaimniecības un uzņēmumus var spēcīgāk skart valūtas vērtības samazināšanās. Turklāt kreditēšanas izaugsmi jaunajās dalībvalstīs ievērojami veicināja pieaugošs pārrobežu aizdevumu apjoms, un tādēļ vietējā banku nozare kļuva lielā mērā atkarīga no finansējuma, ko sniedza ārvalstu mātesbanku grupa.

Nesenie notikumi liecina par to, ka visās jaunajās dalībvalstīs turpmāk jāpieliek pūles , lai saglabātu ES pēdējo paplašināšanās posmu sasniegumus, jo īpaši attiecībā uz ienākumu konverģenci, finansiālo integrāciju, kā arī ārvalstu tiešajiem ieguldījumiem valstīs, kurām jāizpilda konverģences nosacījumi. ES politikas sistēmas palīdz risināt šādas problēmas un ļauj jaunajām dalībvalstīm turpināt radīt dinamisku ekonomiku vidējā termiņā un ilgtermiņā. Tomēr rezultāti būs galvenokārt atkarīgi no stabilas vietējās ekonomikas politikas un piemērotas iestāžu sistēmas. Pagātnē valstu politika un iestādes ne vienmēr bija piemērotas, un bieži vien tās būtiski novirzījās no ES ieteikumiem. Jo īpaši fiskālā politika varēja vairāk veicināt makroekonomikas un finansiālās stabilitātes saglabāšanu, ja būtu laikus novērstas izmaiņas, ko radīja uzplaukums privātajā sektorā.

Vienotā tirgus pilnveidošana un tādu reformu īstenošana, ar kurām paredz vēl lielākā mērā modernizēt ekonomiku, ir pašreiz veicamais uzdevums, lai palielinātu ieguvumus no paplašināšanās. Līdz ar paplašināšanos ir uzlabojusies ES konkurētspēja, tā ir kļuvusi saistošāka darbības vieta ieguldītājiem, sniedzot iespēju gūt labumu no globalizācijas lielākā apjomā nekā iepriekš. Tomēr ieguvumus no vienotā tirgus paplašināšanas, jo īpaši attiecībā uz maziem un vidējiem uzņēmumiem, var labāk izmantot, veicot padziļinātu preču, pakalpojumu, darbaspēka un finanšu tirgus integrāciju. Šādas reformas sniedz divkāršus ieguvumus: tās veicina izaugsmi un darbavietu izveidošanu, kā arī makroekonomikas stabilitāti, palīdzot labāk pielāgot algas un cenas šoka faktoriem. Līdz šim jaunās dalībvalstis ir efektīvi īstenojušas vienotā tirgus noteikumus, bet ir vērojamas konkrētas grūtības, ko izraisījušas reformas. Tiesiskuma stiprināšana, valsts pārvaldes efektivitātes palielināšana un tiesas sistēmas reformas aizvien ir problēmas, kurām ir būtiska ietekme uz uzņēmējdarbības vidi, konkurētspēju, kā arī uz turpmāku izaugsmi un integrāciju ES. Paplašināšanās procesā iegūtā pieredze liecina par to, ka valsts pārvaldes efektivitāte, jo īpaši iestādes, kas darbojas konkurences, uzraudzības un regulatīvajā jomā, tiesu sistēma, kā arī efektīva finanšu kontrole, ir galvenie elementi, ar kuru starpniecību var ievērojami paātrināt ieguldījumu projektus. Ir būtiski turpināt centienus minētajās jomās, lai izmantotu vienotā tirgus sniegtās priekšrocības.

Turpmākie euro zonas paplašināšanās posmi arī palīdzēs pilnībā izmantot vienotā tirgus priekšrocības, bet jāveic turpmākas reformas. Dalība euro zonā sniedz daudzus ieguvumus, piemēram, novērš valūtas maiņas kursa riskus un pazemina darījumu izmaksas, palielina tirdzniecības apjomu un ārvalstu tiešos ieguldījumus, paaugstina konkurenci, kā arī uzlabo finanšu integrāciju. Visu jauno dalībvalstu pienākums ir pieņemt euro, bet tās īsteno dažādas stratēģijas. Kipra, Malta, Slovēnija un Slovākija ir jau pieņēmušas euro, turpretim citas jaunās dalībvalstis ir paveikušas mazāk attiecībā uz nominālo konverģenci; dažas ir pat īslaicīgi no tās atkāpušās. Ar mērķi pieņemt euro paredz arī aktīvi veicināt tādu politikas virzienu īstenošanu, kuri veicina ātru nominālo un faktisko konverģenci un palīdz novērst ar reformām saistītas problēmas.

PROBLĒMU RISINĀJUMI

Pareiza fiskālā politika ir būtiska, lai saglabātu makroekonomisko stabilitāti un veicinātu integrāciju un ienākumu konverģenci. Līdz ar iestāšanos ES uz jaunajām dalībvalstīm attiecas Stabilitātes un izaugsmes pakts, un sešas no tām tika ietvertas Pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūrā 2004. gadā. Pateicoties spēcīgai izaugsmei, zemākām procentu likmēm un palielinātam darījumu apjomam ES, ko izraisīja paplašināšanās, līdz 2008. gada vidum minēto procedūru atcēla visās valstīs, izņemot Ungāriju. Tomēr finanšu krīze negatīvi ietekmē valstu finanses. Jaunās dalībvalstis turpmāk var uzturēt līdzsvaru starp fiskālās piesardzības saglabāšanu un līdzekļu nodrošināšanu izaugsmi veicinošiem valsts izdevumiem, ja tās ievēro labāko praksi fiskālajai pārvaldībai (tostarp pārredzamas un ticamas vidēja termiņa budžeta sistēmas) un uzlabo valsts finanšu kvalitāti. Ir arī būtiski veikt veselības aprūpes, pensiju un izglītības sistēmas reformu, lai nodrošinātu fiskālo ilgtspēju ilgtermiņā un uzlabotu ekonomikas efektivitāti. Ar reformēto Paktu nodrošina vajadzīgo elastību to valstu ekonomikai, kurai piemēro konverģences kritērijus, lai tās novērstu fiskālā stāvokļa pasliktināšanos krīzes laikā, ja vien iegulda pietiekamas pūles, lai pirms krīzes nodrošinātu spēcīgu fiskālo pozīciju. Vērienīgas pūles konsolidācijas jomā un pareiza fiskālās pamatsituācijas novērtēšana labvēlīgos periodos ir fiskālās uzraudzības galvenie mērķi, lai nodrošinātu, ka šāda elastība ir pilnībā pieejama politikas veidotājiem.

Lisabonas stratēģija izaugsmei un nodarbinātībai darbojas kā spēcīgs tādu strukturālo reformu katalizators, kuras ir galvenais elements integrācijas veicināšanā un ienākumu konverģencē. Ražošanas izaugsme viennozīmīgi aizvien ir ES galvenā konkurētspējas ilgtermiņa problēma. Attiecībā uz strukturālām reformām, kurām ir potenciāls veicināt izaugsmi un nodarbinātību, pagātnē nav sasniegts pietiekams progress pētniecības un attīstības, kā arī inovāciju jomā. Nepārtrauktie centieni palielināt valsts pārvaldes efektivitāti un ievērojami samazināt birokrātiju dažās dalībvalstīs ir arī svarīgi, lai pilnībā izmantotu vienotā tirgus priekšrocības. Novērots, ka ES kopumā ir strukturāli uzlabojumi darba tirgus darbībā. Tomēr lai arī kopējais iespaids ir diezgan pozitīvs, dažās dalībvalstīs aizvien var veikt ievērojamus uzlabojumus, jo īpaši attiecībā uz tādiem jautājumiem kā reģionālās atšķirības un atbilstīgu prasmju trūkums.

Lai veicinātu pareizas politikas īstenošanu īstermiņā un vidējā termiņā, izšķiroša ir pastiprināta valsts uzraudzība, ko veic Eiropas Komisija un Padome saskaņā ar Stabilitātes un izaugsmes paktu un Lisabonas procesu. Šajā nolūkā agrīnā uzraudzības procesā jānosaka makroekonomiskā nelīdzsvarotība, tostarp aktīvu tirgus jomā, jāizstrādā politikas virzieni minēto trūkumu efektīvai risināšanai, jāveic strukturālas reformas, kas jo īpaši svarīgas stabilitātei, vienmērīgai finanšu tirgu darbībai un tiesiskumam, kā arī jāuzlabo pielāgošanās spējas. Jo īpaši tas attiecas uz valstīm, kurās vērojami būtiski trūkumi.

Kohēzijas politikas un ES lauku attīstības politikas īstenošana, kurā galvenā uzmanība veltīta ilgtermiņa projektiem, palīdz izveidot nosacījumus ilgtspējīgai izaugsmei. Tāpat kā iepriekšējos paplašināšanās posmos jaunās dalībvalstis gūst ievērojamu labumu no ES pārskaitījumiem jau pirms pievienošanās. No ES budžeta pārskaitījumu kopapjoms jaunajām dalībvalstīm sasniedza aptuveni 2 % no to IKP 2007. gadā, un paredzams, ka līdz 2013. gadam tas palielināsies līdz 3 %. Attiecībā uz veco dalībvalstu IKP, šādi pārskaitījumi sasniedza 0,2 % 2007. gadā, un lēš, ka līdz 2013. gadam palielināsies līdz 0,3 %. Ar Kohēzijas politiku atbalsta vietējās izaugsmes potenciāla mobilizēšanu, veltot uzmanību galvenokārt tādām prioritārām jomām kā pētniecība un inovācija, IKT, transporta infrastruktūra, uzņēmējdarbības vide un cilvēkkapitāls. Vecās dalībvalstis arī guva labumu no preču un pakalpojumu pieprasījuma, ko veicināja šādi pārskaitījumi. Kohēzijas politika arī palīdz izveidot vajadzīgās iestādes, kas ir stabilas, pārredzamas un uzticamas, un līdzdarbojas valsts finansējuma pārvaldības jomā, tādējādi uzlabojot civilās sabiedrības atbalstu un palielinot valsts finansējuma efektivitāti kopumā. Pareiza pārvaldība un efektīva finanšu kontrole ir priekšnoteikums tam, lai veicinātu papildu privāto ieguldījumu. Līdz ar pievienošanos ES lauku attīstības politiku īsteno arī jaunajās dalībvalstīs, palielinot lauksaimniecības nozares konkurētspēju un veicinot ienākumu diversifikāciju lauku apvidos. Turklāt, lai sasniegtu svarīgākos mērķus, proti, panāktu vidējo attīstības līmeni un paaugstinātu konkurētspēju, ir sekmīgi jāīsteno Stabilitātes un konverģences programmas un valsts reformu programmas, lai nodrošinātu uz stabilitāti orientētu makroekonomikas politiku, labvēlīgu uzņēmējdarbības vidi, elastīgu produktu un darbaspēka tirgu, kā arī pietiekamas administratīvās līdzekļu apgūšanas spējas.

ES politikas virzieni, finanšu iestādes un instrumenti nodrošina būtisku atbalstu konverģences procesā. Lai arī Kohēzijas politika nodrošina lielu daļu resursu, Eiropas Investīciju banka arī piedāvā palīdzību un lēš, ka tās 2009. gada kredītportfeļa mērķis jaunajās dalībvalstīs — piešķirt finansējumu maziem un vidējiem uzņēmumiem un projektiem svarīgākajās nozarēs, jo īpaši vides un transporta nozarē, — būtiski pieaugs (gandrīz par 40 %). Turklāt Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības banka, kas pēc paplašināšanās pakāpeniski samazināja savas darbības jaunajās dalībvalstīs, ir atsākusi veltīt uzmanību minētajam reģionam, ieguldot tās vērtīgo pieredzi projektos, kas saistīti ar finanšu jomu, tostarp riska kapitāla nodrošinājumu.

Nesenie glābšanas mēģinājumi valstīs, kurām vajadzīgs finansējums, liecina par to, ka riski attiecībā uz sasniegumiem kopš paplašināšanās, ir skaidri un nepārprotami. Problēmas Ungārijā un Latvijā kļuva tik sarežģītas, ka šīs valstis pieprasīja ārējo finanšu palīdzību. Šajā nolūkā maksājumu bilances instrumentu paaugstināja no sākotnējiem EUR 12 miljardiem līdz EUR 25 miljardiem 2008. gada beigās un minētajām valstīm sniedza apjomīgu palīdzību, vienlaikus izstrādājot visaptverošas politikas programmas, lai palīdzētu novērst pārmērīgu ražošanu un darbavietu zaudēšanu vajadzīgajā pielāgošanas laikposmā. ES atbalsts ir ne tikai palīdzējis grūtībās nonākušām konkrētām valstīm, bet arī ir ierobežojis potenciālās negatīvās sekas citās jaunajās un vecajās dalībvalstīs.

SECINĀJUMS

Nesenie ES paplašināšanās posmi bija stūrakmens Eiropas apvienošanas procesā un ir snieguši priekšrocības visiem iedzīvotājiem ES. Veicinot efektīvāku darbaspēka sadalījumu un veicot uzlabojumus tiesiskajā, regulatīvajā un institucionālajā vidē, līdz ar paplašināšanos ir palielinājusies konkurētspēja un ES ekonomikas elastība kopumā. Pēc pieciem gadiem kopš paplašināšanās ES ir labāk sagatavota, lai saskartos ar paaugstinātu globālo konkurenci un uzņemtos vadošo lomu pasaules ekonomikā un tās pārvaldībā. Tā ir spēcīgāks partneris starptautiskajās sarunās un spēj ātri reaģēt, par ko liecina nesenā „gāzes krīze”, kas diezgan būtiski ietekmēja dažas jaunās dalībvalstis. Šajā gadījumā ātra rīcība, izmantojot saskaņotu pieeju Eiropas mērogā, liecināja par solidaritāti Eiropas Savienībā, un tādējādi tika atjaunotas svarīgas enerģētikas saiknes.

Tomēr vēl jāstrādā, lai panāktu valstu ekonomikas pilnīgu integrāciju un ienākumu konverģenci. Lai dalībvalstis, tostarp jaunās dalībvalstis, izmantotu vienotā tirgus sniegtās priekšrocības, ES tiesību akti pilnībā jātransponē valstu tiesību aktos, kā arī turpmāk jāveic produktu un pakalpojumu tirgus integrācija. Ņemot vērā tās daudzās priekšrocības, turpmāk jāveic finanšu integrācija visā ES, vienlaikus novēršot finanšu krīzes norādītos trūkumus regulējuma un uzraudzības jomā. Šajā integrācijas procesā būtiska nozīme aizvien būs kohēzijas politikai, ar ko atbalstīs ekonomikas restrukturizāciju jaunajās dalībvalstīs.

Ir svarīgi veikt šādas reformas patlaban — pēc globālās finanšu krīzes, kura varētu palēnināt konverģences procesu. Toties šāda mēroga krīze arī piedāvā iespējas veikt pasākumus, lai mazinātu tās ietekmi sociālajā un ekonomikas jomā, kā arī veikt padziļinātas strukturālas reformas, lai sekmētu ātru un pamatīgu atveseļošanu, kas ļaus Eiropas valstu ekonomikai pilnībā gūt labumu no izaugsmes iespējām, kuras radīsies pēc krīzes. Nākotnē uzlabotai valstu uzraudzībai, izmantojot Stabilitātes un izaugsmes paktu, kā arī Lisabonas procesu, būs svarīga nozīme, lai agrīnā posmā noteiktu jautājumus, kuriem dalībvalstīm jāvelta uzmanība, īstenojot ekonomikas politiku, un plānotu pasākumus, kuri jāveic, lai risinātu jaunas problēmas. Proaktīvas strukturālas reformas un pareiza makroekonomikas pārvaldība būs būtiska, lai samazinātu lielas finanšu krīzes iespējamību nākotnē.

ES turpina vienmērīgi darboties pēc paplašināšanās, pateicoties tam, ka gadiem ilgi tika veikta pamatīga sagatavošanās un nepārtraukta uzraudzība. Paplašināšanās veicināja papildu izaugsmi, kā arī konkurētspējas nostiprināšanos gan jaunajās, gan vecajās dalībvalstīs. Tomēr ir svarīgi turpmāk izstrādāt reformas un tās īstenot, lai nodrošinātu nepārtrauktu integrāciju un ienākumu konverģenci ES, kā arī lai saglabātu ES nozīmi globālajā ekonomikas pārvaldībā. Šajā ziņā arī vajadzīgs progress, lai izveidotu vidi, kurā var turpināt īstenot ES paplašināšanās programmu, kas savukārt turpmāk palielinātu ES ekonomikas izaugsmes potenciālu un elastību.

Svarīga nozīme būs tam, kā tiek novērsta pašreizējā krīze un kā tiek saglabāti sasniegumi, kas panākti nesenajos ES paplašināšanās posmos. Kā par to liecina iepriekšēja pieredze, turpinot ES programmas īstenošanu, priekšrocības radīsies ne tikai ekonomikas jomā.

[1] „Pieci gadi kopš ES paplašināšanās — Ekonomikas sasniegumi un grūtības,” European Economy , Nr. 1/2009.

[2] „Darbaspēka brīvas pārvietošanās ietekme ES paplašināšanās kontekstā — Ziņojums par pārejas režīma pirmo posmu (2007. gada 1. janvāris – 2008. gada 31. decembris)” — COM(2008) 765, 18.11.2008.