Eurozonas izaugsmes perspektīvas, kaut arī joprojām pozitīvas, ir pavājinājušās kopš pavasara vērtēšanas kārtas. Saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi paredzams, ka kopējā reālā IKP pieaugums eurozonā saruks no 2,4 % 2017. gadā līdz 2,1 % 2018. gadā un 1,9 % 2019. gadā, kas ir līdzīgi budžeta projekta plānos iekļautajiem makroekonomiskajiem pieņēmumiem (1. tabula). Prognoze 2018. gadam ir samazināta par 0,2 procentpunktiem salīdzinājumā ar Komisijas 2018. gada pavasara prognozi un par 0,3 procentpunktiem salīdzinājumā ar stabilitātes programmām, bet prognoze 2019. gadam ir samazināta par 0,1 procentpunktu salīdzinājumā ar pavasari. Budžeta plāna projektos iekļautie makroekonomikas scenāriji parasti ir ļoti līdzīgi Komisijas prognozēm par individuālām dalībvalstīm, daļēji atspoguļojot to, ka visām dalībvalstīm ir jābalsta savi budžeta projekti uz neatkarīgi apstiprinātām vai izstrādātām makroekonomikas prognozēm. Attiecībā uz Vāciju makroekonomikas prognozi pirmo reizi apstiprināja Kopīgās ekonomikas prognozes projekta grupa jaunas prognožu izstrādes kārtības ietvaros. Itālijas budžeta plāna projekta pamatā esošos makroekonomikas pieņēmumus nav apstiprinājusi šīs dalībvalsts neatkarīga fiskālā iestāde. Turklāt Beļģijas budžeta plāna projekts nav balstīts uz Federālā plānošanas biroja jaunāko neatkarīgo prognozi. Komisija prognozē ievērojami zemāku izaugsmi nekā paredzēts Grieķijas, Luksemburgas un Maltas budžeta plāna projektos (IV pielikuma 1. tabula).

Šis paziņojums tiek sniegts divējādā nolūkā. Pirmkārt, tas sniedz kopainu par budžeta politiku eurozonas mērogā, balstoties uz horizontālu novērtējumu par iesniegtajiem budžeta plāna projektiem. Minētais vērtējums ir līdzīgs stabilitātes programmu horizontālajam novērtējumam, ko veic pavasarī, tomēr šajā gadījumā galvenā uzmanība ir pievērsta nākamajam gadam, nevis vidēja termiņa fiskālajiem plāniem. Otrkārt, tas sniedz pārskatu par budžeta plāna projektiem dalībvalstu mērogā un izskaidro pieeju, ko Komisija izmanto savā budžeta plāna projektu novērtējumā, piemēram, attiecībā uz to atbilstību Stabilitātes un izaugsmes pakta prasībām. Novērtējums ir diferencēts – atkarībā no tā, vai uz dalībvalsti attiecas Stabilitātes un izaugsmes pakta preventīvā daļa vai korektīvā daļa, un tajā ir ņemtas vērā arī prasības attiecībā uz valsts parādsaistību apjomu un dinamiku.

Komisijas atzinumā tiek ievērota dalībvalstu kompetence budžeta jomā, tomēr vienlaikus tajā ir sniegtas objektīvas politikas konsultācijas, it īpaši valstu valdībām un parlamentiem, lai atvieglotu budžetu projektu novērtēšanu attiecībā uz to atbilstību Savienības fiskālajiem noteikumiem. Regula (ES) Nr. 472/2013 paredz vispusīgu instrumentu kopumu vispārsvarīgu ekonomikas un budžeta politikas jautājumu risināšanai eurozonā, kā paredzēts Līgumā.

– attiecībā uz Spāniju, uz kuru no 2019. gada un turpmāk varētu attiekties preventīvā daļa, ja laicīgi un paliekoši netiks panāktas pārmērīgā budžeta deficīta korekcijas, tika konstatēts, ka budžeta plāna projekts ir ar neatbilstības risku Stabilitātes un izaugsmes pakta prasībām attiecībā uz 2019. gadu, jo Komisijas prognozē 2018. gadam paredzēta būtiska novirze no prasītās korekcijas virzībā uz vidēja termiņa mērķi un neatbilstība parāda samazināšanas pārejas kritērijam 2019. gadā.

– attiecībā uz četrām dalībvalstīm (Beļģiju, Franciju, Portugāli un Slovēniju) ir atzīts, ka to budžeta plāna projekti 2019. gadā ir ar neatbilstības risku Stabilitātes un izaugsmes pakta prasībām. Šo dalībvalstu budžeta plāna projektu īstenošana varētu izraisīt būtisku novirzi no korekcijas virzībā uz šo valstu attiecīgajiem vidēja termiņa budžeta mērķiem. Attiecībā uz Beļģiju, Franciju un Portugāli tiek prognozēta arī neatbilstība (pārejas) parāda samazināšanas kritērijam.

– attiecībā uz trīs dalībvalstīm (Igauniju, Latviju un Slovākiju) ir atzīts, ka to budžeta plāna projekti 2019. gadā visumā atbilst Stabilitātes un izaugsmes pakta prasībām. Šīm dalībvalstīm plānu īstenošanas rezultātā varētu veidoties neliela novirze no šo valstu vidēja termiņa budžeta mērķa, ņemot vērā visas pielaides, ja tādas ir. Ja turpmākajos novērtējumos vairs netiks prognozēts, ka strukturālā bilance ir tuvu vidēja termiņa budžeta mērķim, atbilstības vispārējā novērtējumā būs jāņem vērā tas, cik liela ir novirze no Padomes noteiktās prasības.

– attiecībā uz desmit dalībvalstīm (Vāciju, Īriju, Grieķiju, Kipru, Lietuvu, Luksemburgu, Maltu, Nīderlandi, Austriju un Somiju) ir atzīts, ka to budžeta plāna projekti 2019. gadā atbilst Stabilitātes un izaugsmes pakta prasībām. Attiecībā uz Austriju un Somiju minētais konstatējums ir atkarīgs no vidēja termiņa budžeta mērķa prognozētās sasniegšanas, ņemot vērā visas pielaides, ja tādas ir. Ja turpmākajos novērtējumos šāda prognoze netiks apstiprināta, atbilstības vispārējā novērtējumā būs jāņem vērā tas, cik liela ir novirze no Padomes noteiktās prasības.

6.Salīdzinājumam ar 2018. gada pavasara prognozi, kurā prognozēts eurozonas kopējā strukturālā deficīta pastāvīgs samazinājums, Komisija tagad prognozē, ka strukturālais deficīts 2019. gadā palielināsies par 0,3 % no potenciālā IKP. Šādu palielinājumu jo īpaši virza prognozētais Itālijas strukturālā deficīta pieaugums par 1,2 % no potenciālā IKP. Ekspansīva fiskālā politika, kas sagaidāma dalībvalstīs ar fiskālās manevrēšanas iespējām, jo īpaši Vācijā un Nīderlandē, arī veicina izmaiņas eurozonas kopējā rādītājā. Neieskaitot Itāliju, prognozētā eurozonas kopējā fiskālā nostāja 2019. gadā būtu kopumā neitrāla. Prognozētās izmaiņas eurozonā kopumā atbilst izmaiņām (pārrēķinātajā) strukturālajā bilancē budžeta plāna projektos. Strukturālā primārā bilance, kas neietver procentu izdevumus, norāda uz tikpat ekspansīvu nostāju. Saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi diskrecionārā fiskālā konsolidācija, kas ir Stabilitātes un izaugsmes paktā noteiktajam izdevumu kritērijam līdzīgs rādītājs, norāda uz nedaudz ekspansīvāku fiskālo nostāju (0,4 % no potenciālā IKP) 2019. gadā.

5.Saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi tiek prognozēts, ka to dalībvalstu skaits, kuras ir tuvu savu vidēja termiņa budžeta mērķu sasniegšanai vai ir tos pārsniegušas, pieaugs no septiņām līdz astoņām 2018. un 2019. gadā, un Austrija 2019. gadā nedaudz pārsniegs savu vidēja termiņa mērķi. Tiek prognozēts, ka Spānija, Itālija un Francija turpinās 2019. gadā ievērojami atpalikt no saviem vidēja termiņa mērķiem. No šīm dalībvalstīm, kuras vēl nav sasniegušas savus vidēja termiņa mērķus un kuras ir iesniegušas pilnu budžeta plāna projektu, Komisija patlaban prognozē, ka Itālija 2019. gadā vēl vairāk attālināsies no sava vidēja termiņa mērķa. Pretstatā tiek prognozēts, ka Igaunija un Francija veiks nelielu korekciju virzībā uz saviem vidēja termiņa mērķiem, kamēr citas valstis saskaņā ar prognozi saglabās visumā nemainīgas pozīcijas.

4.Komisija prognozē, ka eurozonas parāda attiecība pret IKP turpinās pēdējo gadu laikā vēroto tendenci samazināties un saruks no aptuveni 87 % 2018. gadā līdz aptuveni 85 % 2019. gadā. Tas ir skaidrojams ar plānotajiem primārā budžeta pārpalikumiem, labvēlīgiem makroekonomiskajiem apstākļiem un pastāvīgi zemām procentu likmēm. Budžeta plāna projektu mērķis ir panākt līdzīgu samazinājumu eurozonas parāda attiecībā pret IKP. Itālijai prima facie ir paredzamas lielas novirzes no parāda samazināšanas kritērija 2018. un 2019. gadā, un paredzams, ka tās parāda attiecība pret IKP saglabāsies kopumā stabila aptuveni 131 % apmērā. Paredzams, ka mazākā mērā arī Beļģija abos gados nebūs atbilstīga parāda samazināšanas kritērijam. Kopš to pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūras atcelšanas attiecīgi 2016. un 2017. gadā uz Portugāli un Franciju attiecas pārejas noteikums par parādu. Paredzams, ka Portugāle izpildīs pārejas noteikumu par parādu 2018. gadā, bet ne 2019. gadā, savukārt Francija saskaņā ar prognozi šo noteikumu neizpildīs nevienā no tiem. Ja Spānija veiks sava pārmērīgā budžeta deficīta 2018. gadā noturīgu korekciju, uz to tiks attiecināts pārejas noteikums par parādu 2019. gadā, un patlaban netiek prognozēts, ka tā panāks vajadzīgo korekciju.

3.Saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi pirmo reizi kopš euro ieviešanas, netiek prognozēts, ka kādai no eurozonas dalībvalstīm deficīts 2019. gadā pārsniegs atsauces vērtību – 3 % no IKP. No tām dalībvalstīm, kurām 2019. gadā tiek prognozēts deficīts, sešās valstīs deficīts tiek prognozēts zem 2 % no IKP. Sagaidāms, ka desmit dalībvalstīs 2019. gadā būs budžeta pārpalikums.

2.Komisijas 2018. gada rudens prognozē paredzēts, ka kopējais eurozonas nominālais deficīts, kas kopš 2010. gada ir turpinājis pastāvīgi samazināties, saruks līdz 0,6 % no IKP 2018. gadā, bet tad palielināsies līdz 0,8 % no IKP 2019. gadā. Tas būtu pirmais eurozonas kopējā deficīta pieaugums kopš tā maksimuma 2009. gadā. Budžeta plāna projektu mērķis ir tāda pati virzība attiecībā uz nominālo deficītu.

Avots: 2018. gada stabilitātes programmas, 2019. gada budžeta plāna projekti, Eiropas Komisijas 2018. gada rudens prognoze.

Fiskālās perspektīvas saskaņā ar plāniem un Komisijas 2018. gada rudens prognozi

Paredzams, ka kopējais eurozonas nominālais deficīts arī 2018. gadā turpinās neseno tendenci samazināties, bet 2019. gadā tas palielināsies. Saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi un budžeta plāna projektiem paredzams, ka eurozonas nominālais deficīts 2018. gadā nokritīsies līdz 0,6 % no IKP (1. tabula). Šis līmenis ir zemāks nekā deficīts, kas prognozēts Komisijas 2018. gada pavasara prognozē un 2018. gada stabilitātes programmās. Valstu attīstības tendences nav viendabīgas – paredzams, ka Spānijai un Itālijai būs lielāki deficīti (salīdzinājumā ar Komisijas 2018. gada pavasara prognozi), bet Igaunijai, Kiprai, Luksemburgai un Nīderlandei tiek prognozēti lielāki pārpalikumi (IV pielikuma 2. tabula). Saskaņā ar Komisijas 2019. gada rudens prognozi un budžeta plāna projektiem paredzams, ka kopējais eurozonas deficīts 2019. gadā palielināsies līdz 0,8 % no IKP. Šāds līmenis ir palielinājums salīdzinājumā ar Komisijas 2018. gada pavasara prognozi (+0,2 % no IKP) un 2018. gada stabilitātes programmām (+0,5 % no IKP), ko galvenokārt virza lielāks gaidāmais deficīts Beļģijā, Spānijā, Francijā un Itālijā un mazāks pārpalikums Vācijā. Tas būtu pirmais kopējā eurozonas nominālā deficīta pieaugums kopš tā maksimuma 2009. gadā.

Pirmo reizi kopš euro ieviešanas netiek prognozēts, ka kādai no eurozonas dalībvalstīm deficīts pārsniegs 3 % atsauces vērtību 2018. gadā. Paredzams, ka Spānija novērsīs savu pārmērīgo budžeta deficītu 2018. gadā, un Komisijas 2018. gada rudens prognozē tiek prognozēts, ka nominālais deficīts saruks līdz 2,7 %, kas saskan ar Spānijas budžeta plāna projektā iekļauto mērķi (IV pielikuma 2. tabula). No tām dalībvalstīm, kurām 2019. gadā tiek prognozēts deficīts, sešās valstīs deficīts tiek prognozēts zem 2 % no IKP. Sagaidāms, ka deviņās dalībvalstīs 2018. gadā būs budžeta pārpalikums. Saskaņā ar Komisijas prognozi minētā grupa 2019. gadā pieaugs līdz desmit dalībvalstīm, jo Austrija nonāks līdzsvarotā stāvoklī. Kopumā dalībvalstu prognozētajās fiskālajās bilancēs 2019. gadā saskaņā ar budžeta plāna projektiem un Komisijas 2018. gada rudens prognozi (IV pielikuma 1. un 2. diagramma) ir vērojams ierobežots skaits atšķirību, kaut gan vērā ņemamas negatīvas atšķirības ir acīmredzamas Itālijas, Spānijas un Portugāles gadījumā.

Paredzams, ka 2018. un 2019. gadā eurozonas kopējā primārā bilance, kas iegūta, no nominālās bilances atskaitot procentu izdevumus, saglabās pārpalikumu. Saskaņā gan ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi, gan budžeta plāna projektiem tiek prognozēts, ka eurozonas kopējā primārā bilance palielināsies no 1 % no IKP 2017. gadā līdz 1,2 % no IKP 2018. gadā (1. tabula). Šāds līmenis nozīmē būtisku augšupēju korekciju salīdzinājumā ar 2018. gada stabilitātes programmām. Paredzams, ka tikai Spānijai, Francijai un Latvijai 2018. gadā būs negatīva primārā bilance (IV pielikuma 3. tabula). Atbilstīgi budžeta projekta plāniem un Komisijas 2018. gada rudens prognozei sagaidāms, ka eurozonas kopējā primārā bilance 2019. gadā nedaudz samazināsies līdz 1 % no IKP. Paredzams, ka Vācijai un Itālijai 2019. gadā būs īpaši lieli to primārās bilances samazinājumi. Paredzams, ka Francijai un Latvijai 2019. gadā joprojām būs negatīva primārā bilance. Abos gados atšķirības starp dalībvalstu un Komisijas prognozēm kopumā ir ierobežotas, kaut gan Komisija sagaida, ka Spānijas, Latvijas un Portugāles primārās bilances 2019. gadā būs mazākas par vairāk nekā 0,3 % no IKP, salīdzinot ar budžeta plāna projektiem.

Pretstatā 2018. gada stabilitātes programmām budžeta plāna projektu īstenošanas rezultātā eurozonā 2019. gadā veidotos nedaudz ekspansīva fiskālā nostāja (ko mēra ar izmaiņām strukturālajā bilancē). Gan Komisijas 2018. gada rudens prognoze, gan (pārrēķinātie) budžeta plāna projekti 2018. gadā prognozē visumā nemainīgu kopējo strukturālo bilanci (1. tabula). Tas arī visumā atbilst 2018. gada stabilitātes programmām, kaut gan tas slēpj dažas izmaiņas atsevišķās dalībvalstīs (IV pielikuma 4. un 5. tabula). Gan (pārrēķinātie) budžeta plāna projekti, gan Komisijas 2018. gada rudens prognoze paredz, ka strukturālā bilance 2019. gadā pasliktināsies par 0,3 % no potenciālā IKP. Šāda pasliktināšanās ir pretstatā 2018. gada stabilitātes programmām, kuras paredzēja kopējās eurozonas strukturālās bilances uzlabojumu 2019. gadā par 0,3 % no potenciālā IKP. Strukturālās bilances pasliktināšanos jo īpaši virza prognozētais Itālijas strukturālā deficīta pieaugums par 1,2 % no potenciālā IKP. Ekspansīva fiskālā politika, kas sagaidāma dalībvalstīs ar fiskālās manevrēšanas iespējām, jo īpaši Vācijā un Nīderlandē, arī veicina izmaiņas eurozonas kopējā rādītājā. Neieskaitot Itāliju, prognozētā eurozonas kopējā fiskālā nostāja 2019. gadā būtu kopumā neitrāla, un paredzams, ka strukturālais deficīts pieaugs par 0,1 % no potenciālā IKP. Prognozētās izmaiņas eurozonā kopumā atbilst izmaiņām (pārrēķinātajā) strukturālajā bilancē budžeta plāna projektos (IV pielikuma 3. diagramma).

Diskrecionārā fiskālā konsolidācija norāda uz ekspansīvu eurozonas fiskālo nostāju gan 2018. gadā, gan 2019. gadā. DFK ir konceptuāli tuvāka izdevumu kritērijam. Pamatojoties uz Komisijas 2018. gada rudens prognozi, diskrecionārā fiskālā konsolidācija norāda uz fiskālo ekspansiju aptuveni 0,4 % apmērā no IKP gan 2018. un 2019. gadā. Diskrecionārā fiskālā konsolidācija, kas aprēķināta, balstoties uz budžeta plāna projektiem, norāda uz nedaudz mazāku ekspansiju 2019. gadā (0,3 % no potenciālā IKP), kas atbilst fiskālās politikas ievirzei, par ko liecina izmaiņas strukturālajā bilancē (IV pielikuma 4. diagramma).

Paredzams, ka to dalībvalstu skaits, kuras ir tuvu savu vidēja termiņa budžeta mērķu sasniegšanai vai ir tos pārsniegušas, 2018. un 2019. gadā pieaugs. Saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi septiņas eurozonas dalībvalstis (Vācija, Īrija, Kipra, Lietuva, Luksemburga, Malta un Nīderlande) pārsniegs savus vidēja termiņa mērķus 2018. gadā (IV pielikuma 5. tabula). Paredzams, ka visas šīs valstis būs tuvu saviem vidēja termiņa mērķiem 2019. gadā vai pārsniegs tos, kaut gan Vācija, Kipra un Nīderlande plāno izmantot daļu savu fiskālās manevrēšanas iespēju (IV pielikuma 7.a un 7.b diagramma). Sagaidāms, ka arī Austrija 2019. gadā nedaudz pārsniegs savu vidēja termiņa mērķi. Saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi sagaidāms, ka vairākas dalībvalstis 2019. gadā turpinās ievērojami atpalikt no saviem vidēja termiņa mērķiem, t. i., Spānija (-3,1 procentpunkts), Itālija (-3 procentpunkti) un Francija (-1,9 procentpunkti). (IV pielikuma 6. tabula un 7.a/7.b diagramma). Komisija prognozē, ka no tām dalībvalstīm, kuras vēl nav sasniegušas savu vidēja termiņa mērķi, Itālija un Slovēnija 2019. gadā vēl vairāk attālināsies no saviem vidēja termiņa mērķiem. Pretstatā tiek prognozēts, ka Igaunija, Francija un Somija veiks nelielu korekciju virzībā uz saviem vidēja termiņa mērķiem 2019. gadā, kamēr Beļģija, Spānija, Latvija, Portugāle un Slovākija saskaņā ar prognozi saglabās nemainīgu pozīciju.

Paredzams, ka valsts parāda attiecība pret IKP 2018. un 2019. gadā turpinās samazināties. Eurozonas vispārējās valdības parāda attiecībai pret IKP kopš 2014. gada, kad tā sasniedza maksimumu – 94½ %, ir bijusi tendence samazināties. Saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi paredzams, ka 2019. gadā tā saruks līdz aptuveni 85 %. Eurozonas kopējā parāda attiecības pret IKP notiekošo samazināšanos galvenokārt virza 2018. un 2019. gadā prognozētie primārie pārpalikumi (IV pielikuma 8. diagramma). Paredzams, ka parādu mazinoša ietekme būs arī pozitīvam “sniega bumbas efektam”, kas atspoguļo prognozi, ka nominālās procentu likmes būs zemākas par nominālā IKP pieaugumu. Salīdzinājumam, paredzams, ka atlikumu un plūsmu korekcijas radīs augšupēju spiedienu uz eurozonas kopējā parāda attiecību pret IKP 2019. gadā. Budžeta plāna projektu mērķis ir panākt līdzīgu eurozonas parāda attiecības pret IKP samazinājumu, kaut arī tiek prognozēts, ka šīs attiecības līmenis 2018. gadā būs augstāks (87½ %). Abos gados plānotās parāda attiecības pret IKP ir augstākas, nekā to paredz 2018. gada stabilitātes programmas, ko lielākoties stimulē augšupējas korekcijas attiecībā uz Franciju, Itāliju, Latviju, Maltu, Nīderlandi un Slovēniju (IV pielikuma 7. tabula).

Sagaidāms, ka visas dalībvalstis, izņemot Lietuvu, laikposmā no 2018. līdz 2019. gadam samazinās savu parāda attiecību pret IKP, kaut gan Francijas un Itālijas gadījumā paredzams, ka šis samazinājums būs nenozīmīgs. Paredzams, ka visas dalībvalstis, izņemot Itāliju, 2019. gadā gūs labumu no parādu mazinošā “sniega bumbas efekta”, kamēr pozitīva primārā bilance arī rada mazinošu ietekmi, izņemot Francijas un Latvijas gadījumā (IV pielikuma 8. diagramma). Atšķirības starp prognozēm Komisijas 2018. gada rudens prognozē un budžeta plāna projektos ir ierobežotas – Komisija prognozē nedaudz augstākus rādītājus Grieķijai, Itālijai, Kiprai un Maltai un nedaudz zemākus rādītājus Vācijai, Latvijai un Luksemburgai.

Saskaņā ar Komisijas prognozi paredzams, ka desmit dalībvalstīm parāda attiecība pret IKP 2019. gadā pārsniegs 60 %. Sagaidāms, ka Grieķijai un Itālijai no visām dalībvalstīm šī attiecība būs visaugstākā, pārsniedzot 120 %, bet Portugāle 2019. gadā parāda attiecību pret IKP samazinās zem 120 %. Tiek prognozēts, ka Beļģijā, Francijā, Kiprā un Spānijā šī attiecība 2019. gadā joprojām būs tuvu 100%. Saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi paredzams, ka dažas dalībvalstis ar lielām parādsaistībām 2019. gadā neveiks strukturālus centienus (Spānija, Beļģija un Portugāle) vai īstenos ekspansiju (Itālija un Kipra), kas norāda, ka šīm valstīm ir spēja ātrāk samazināt parādu slogu (IV pielikuma 9. diagramma). Itālijai prima facie ir paredzamas lielas novirzes no parāda samazināšanas kritērija 2018. un 2019. gadā, un paredzams, ka tās parāda attiecība pret IKP saglabāsies kopumā stabila aptuveni 131 % apmērā. Paredzams, ka mazākā mērā arī Beļģija abos gados nebūs atbilstīga parāda samazināšanas kritērijam. Kopš to pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūras atcelšanas attiecīgi 2016. un 2017. gadā uz Portugāli un Franciju attiecas pārejas noteikums par parādu. Paredzams, ka Portugāle izpildīs pārejas noteikumu par parādu 2018. gadā, bet ne 2019. gadā, savukārt Francija saskaņā ar prognozi šo noteikumu neizpildīs nevienā no tiem. Ja Spānija veiks sava pārmērīgā budžeta deficīta 2018. gadā noturīgu korekciju, uz to tiks attiecināts pārejas noteikums par parādu 2019. gadā, un patlaban netiek prognozēts, ka tā panāks vajadzīgo korekciju.

Fiskālo korekciju struktūra

Prognozēto eurozonas kopējās strukturālās bilances pasliktināšanos 2019. gadā galvenokārt virza cikliski koriģētās ieņēmumu attiecības kritums. Kaut arī paredzams, ka kopējie valdības ieņēmumi 2019. gadā pieaugs par 2,9 % (saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi), sagaidāms, ka cikliski koriģētā ieņēmumu attiecība saruks no 46 % no potenciālā IKP 2018. gadā līdz 45,7 % no potenciālā IKP 2019. gadā (1. tabula un IV pielikuma 8. tabula). Sociālās iemaksas, kas saskaņā ar prognozēm pieaugs lēnāk nekā nominālais IKP, ir cikliski koriģēto ieņēmumu attiecības prognozētā krituma lielākās veicinātājas (IV pielikuma 14. diagramma). Prognozētais kritums atspoguļo paziņoto ieņēmumu pasākumu ietekmi, kuri, kā tiek gaidīts, palielinās nominālo deficītu par 0,1 % no IKP 2019. gadā, un ieņēmumu samazinājumus, kuri arī, kā tiek gaidīts, palielinās deficītu par aptuveni 0,1 % no IKP (IV pielikuma 9. tabula). Budžeta plāna projektu mērķis ir panākt līdzīgu samazinājumu ieņēmumu attiecībā 2019. gadā, savukārt ieņēmumi saskaņā ar prognozēto pieaugs nedaudz vairāk – par 3,1 %.

Saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi cikliski koriģētā izdevumu attiecība laikposmā no 2018. līdz 2019. gadam paliks nemainīga, kas atbilst kopējam izdevumu pieaugumam 3,3 % apmērā. Kaut arī sagaidāms, ka šī attiecība laikposmā no 2017. līdz 2018. gadam nedaudz saruks, tiek prognozēts, ka tā saglabāsies 46,9 % apmērā no potenciālā IKP 2019. gadā (1. tabula). Arī budžeta plāna projektu mērķis ir panākt nemainīgu cikliski koriģēto izdevumu attiecību laikposmā no 2018. līdz 2019. gadam, taču nedaudz augstākā līmenī (47,1 % no potenciālā IKP), bet kopējie izdevumi saskaņā ar prognozi pieaugs par 3,5 %. Tiek prognozēts, ka arī cikliski koriģētā primārā izdevumu attiecība paliks nemainīga (IV pielikuma 8. tabula), kaut gan šāda stabilitāte slēpj dažas atšķirības starp dalībvalstīm. Paredzams, ka vairākām dalībvalstīm būs diezgan liels cikliski koriģētās primārās izdevumu attiecības palielinājums 2019. gadā (Spānijai, Itālijai, Kiprai, Luksemburgai un Nīderlandei), bet citām – liels samazinājums (Latvijai, Maltai, Austrijai un Slovākijai). Kaut arī paredzams, ka procentu izdevumi turpinās neseno tendenci samazināties kā procentuālajai daļai no IKP, samazinājums laikposmā no 2018. līdz 2019. gadam ir mazāks nekā pēdējos gados (3 bāzes punkti saskaņā ar Komisijas 2018. gada rudens prognozi). Caurmērā tiek prognozēts, ka netiešā procentu likme, kas ir Komisijas prognoze pamatā, saglabāsies 2,1 % apmērā 2018. un 2019. gadā, kas ir līdzīgi budžeta plāna projekta pieņēmumam.

Novērtējums par fiskālās politikas ievirzi eurozonā

Fiskālajā nostājā būtu pienācīgi jāņem vērā monetārās politikas nostāja, kas, kā tiek prognozēts, nākamo gadu laikā turpinās atbalstīt eurozonas ekonomiku. Kaut arī Eiropas Centrālā banka ir sākusi pakāpeniski atcelt dažus stimulējošos pasākumus, tā ir paziņojusi, ka tās galvenās procentu likmes saglabāsies pašreizējā līmenī vismaz visu 2019. gada vasaru un jebkurā gadījumā tik ilgi, cik nepieciešams, lai nodrošinātu inflācijas konverģenci līdz tādam līmenim, kas atbilst tās pilnvarām. Sagaidāms, ka monetārās politikas nostāja 2019. gadā turpinās būt atbalstoša. Šo pieeju var aplūkot 1. diagrammā, kas parāda monetārās politikas un fiskālās politikas kopējo orientāciju, salīdzinot finansēšanas nosacījumu attīstību (reālo ilgtermiņa procentu likmi) ar fiskālo centienu mērvienību (diskrecionāro fiskālo konsolidāciju). Regulētā tirgū netirgotā nākotnes līgumā noteiktas procentu likmes liecina par nominālo ilgtermiņa likmju pastāvīgu, pakāpenisku pieaugumu turpmāko gadu laikā, kam būtu jāpārvēršas augstākās reālajās ilgtermiņa likmēs. Taču paredzams, ka tās turpinās būt negatīvas, un ilgtermiņa inflācijas gaidas palielināsies daudz lēnākā tempā. Tāpēc sagaidāms, ka finansēšanas nosacījumi saglabāsies ļoti atbalstoši. No fiskālā viedokļa, kā aplūkots iepriekš, Komisijas 2018. gada rudens prognoze paredz nedaudz ekspansīvāku fiskālo nostāju 2019. gadā.

Lai arī eurozonā tiek prognozēta lēnāka ekonomikas izaugsme, vispārējie makroekonomikas rādītāji saglabājas stabili. Visas eurozonas valstis tagad pieredz vai nu “normālus” vai “labus” ekonomikas apstākļus (2. diagramma), un ekonomikas atslābuma līmenis pēdējo gadu laikā ir mazinājies. Paredzams, ka izlaides starpība visās dalībvalstīs (izņemot Grieķiju) 2019. gadā būs pozitīva. Tiek prognozēts, ka bezdarba līmenis stabili samazināsies, visās dalībvalstīs, izņemot Grieķiju, Spāniju un Itāliju, sasniedzot pirmskrīzes līmeni. Šī aktuālā ekonomikas ekspansija apvienojumā ar atbalstošu monetāro politiku dalībvalstīm dod iespēju atjaunot fiskālās rezerves.

Dalībvalstīm parāda un ilgtspējas problēmu ziņā ir ļoti atšķirīgs fiskālais stāvoklis. Atjaunināts fiskālās stabilitātes riska novērtējums ir veikts, pamatojoties uz Komisijas 2018. gada rudens prognozi (2. diagramma un IV pielikuma 10. tabula). Minētajā novērtējumā cita starpā ņemts vērā pašreizējais parādsaistību līmenis, primārā bilance un iedzīvotāju novecošanās paredzamās izmaksas. Tikai Kipra saskaras ar īstermiņa fiskālās ilgtspējas riskiem, S0 rādītājam tikai nedaudz pārsniedzot tā kritisko robežvērtību. Taču Itālijas publisko finanšu īstermiņa ilgtspēja šķiet neaizsargāta pret vērtspapīru emisijas izmaksu turpmāku pieaugumu. Minētos riskus jo īpaši atspoguļo S0 fiskālā apakšindeksa vērtība, kas pārsniedz tā kritisko robežvērtību. Saskaņā ar S1 rādītāju Beļģija, Spānija, Francija, Itālija un Portugāle šķietami saskaras ar augstu vidēja termiņa risku. Lai arī tiek ziņots, ka Kiprai, balstoties uz S1 rādītāju, ir nelielas fiskālās elastības iespējas, ir vērts atgādināt, ka tā saskaras ar būtiskiem riskiem, kas saistīti ar iespējamām saistībām.

1. diagramma. Reālā ilgtermiņa procentu likme (%) un diskrecionārā fiskālā konsolidācija (% no potenciālā IKP) eurozonā