LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 317/110

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar ko nosaka obligātos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai” (pārstrādāta redakcija)

COM(2008) 815 galīgā redakcija – 2008/0244 (COD)

(2009/C 317/21)

Ziņotāja: LE NOUAIL-MARLIÈRE kdze

Padome saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 262. pantu 2009. gada 1. aprīlī nolēma konsultēties ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju par tematu

“Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar ko nosaka obligātos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai”

COM(2008) 815 galīgā redakcija – 2008/0244 (COD).

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Nodarbinātības, sociālo lietu un pilsoniskuma specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2009. gada 25. jūnijā. Ziņotāja — Le Nouail-Marlière kdze.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 455. plenārajā sesijā, kas notika 2009. gada 15. un 16. jūlijā (16. jūlija sēdē), ar 154 balsīm par, 2 pret un 4 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi.

1.1. Apzinoties, ka pārmērīgi ierobežojoši un nelabvēlīgi noteikumi patvēruma jomā netieši atbalsta dažus no pasaules visautoritārākajiem un nedemokrātiskākajiem režīmiem, Komiteja piekrīt Uzņemšanas nosacījumu direktīvas pārstrādāšanai un pilnveidošanai, vienlaikus atkārtojot dažus ieteikumus, kas tika izteikti iepriekšējos atzinumos, bet jo sevišķi saistībā ar Zaļo grāmatu par Eiropas patvēruma sistēmas nākotni (1) un rīcības plānu (2).

Attiecībā uz patvēruma meklētāju uzņemšanu direktīvas pārstrādātās versijas priekšlikumā vajadzētu veicināt “kopējus” nevis “obligātos” standartus un iekļaut tajā to dalībvalstu piemēroto standartu drošības klauzulas, kas vislabāk ievēro starptautiskās aizsardzības, bēgļu statusa vai alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pamattiesības, jo sevišķi:

— nodrošināt piekļuvi teritorijai;

— brīvi izvēlēties, kur iesniegt patvēruma un aizsardzības pieteikumu;

— vispirms izskatīt Konvencijā noteikto statusu, bet alternatīvo aizsardzību tikai un vienīgi tad, ja pirmajam minētajam statusam vajadzīgās prasības nav izpildītas;

— neizraidīšana, ja pieteikuma iesniedzēja dzīvība ir briesmās izcelsmes zemē vai iepriekšējā tranzīta valstī;

— pārsūdzība un izraidīšanas izpildes atlikšana, kamēr kompetentā tiesa nav pieņēmusi lēmumu, lai pilnībā nodrošinātu apelācijas tiesību izmantošanu saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru;

— īpaša aizsardzība nepilngadīgajiem vai par tādiem uzskatītām personām;

— ģimenes atkalapvienošana, ievērojot personu individuālās tiesības, jo īpaši sieviešu tiesības iesniegt aizsardzības pieteikumu.

1.2. Attiecībā uz nepilngadīgajiem Komiteja izsaka vēlmi, lai sistemātiski tiktu norādīts, ka “bērna intereses” jāsaprot saskaņā ar Starptautiskās konvencijas par bērnu tiesībām 3.1. pantu (22.1. pants).

1.3. “Aizturēšanai” vajadzētu notikt tikai tad, kad citas iespējas ir izsmeltas, bet nekad — bez kompetentās tiesas lēmuma, ievērojot aizstāvības tiesības saskaņā ar Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju.

1.4. Kompetentajām NVO, kas darbojas šajā cilvēktiesību jomā, vienmēr jābūt piekļuvei aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem, bet iesniedzējiem vienmēr jādod iespēja izmantot dalībvalstu vai NVO sniegto juridisko un humāno palīdzību.

1.5. Komiteja mudina dalībvalstis paātrināt sarunas, lai pieņemtu šo pārstrādāto versiju koplēmumā ar Eiropas Parlamentu, kas ļaus Eiropas Savienībai palielināt spēju atbilstīgi izskatīt patvēruma meklētāju iesniegtos lūgumus par aizsardzību.

1.6. Komiteja apstiprina priekšlikumu izveidot Atbalsta aģentūru, lai palīdzētu dalībvalstīm patvēruma un starptautiskās aizsardzības jautājumos, ja minētā aģentūra palīdzēs paātrināt uzņemšanas un aizsardzības pienākumu sadali starp ES dalībvalstīm, ieviest pārredzamību attiecībā uz patvēruma un starptautiskās aizsardzības meklētāju uzņemšanu, izmantot to apvienību un organizāciju pieredzi, kas iesaistītas palīdzības sniegšanā patvēruma un starptautiskās aizsardzības meklētājiem, un uzlabot individuālu pieteikumu izskatīšanas kārtību.

2. Ievads un Komisijas priekšlikuma kopsavilkums.

2.1. Kopējā Eiropas patvēruma sistēma ir attīstījusies divos posmos. Pirmais posms sākās ar Eiropadomes Tamperes sanāksmi (1999) pēc tam, kad stājās spēkā Amsterdamas līgums, kurā imigrācijas un patvēruma politikai ir piešķirta Kopienas dimensija. Pirmais posms noslēdzās 2005. gadā.

2.2. Minētajā pirmajā posmā tika panākts progress vairāku patvēruma direktīvu izstrādes jomā, uzlabojot dalībvalstu sadarbības līmeni, kā arī par atsevišķiem patvēruma ārējās dimensijas aspektiem.

2.3. Kopējās Eiropas patvēruma sistēmas veidošanas otrais posms sākās līdz ar Hāgas programmu (pieņemta 2004. gada novembrī), kurā paredzēts 2010. gadā sasniegt kopējās Eiropas patvēruma sistēmas galvenos mērķus, nosakot instrumentus un pasākumus, lai panāktu aizsardzības standartu uzlabošanu un labāku saskaņošanu saistībā ar kopējo Eiropas patvēruma sistēmu (KEPS).

2.4. Pirms jaunu iniciatīvu pieņemšanas Komisija 2007. gadā izstrādāja zaļo grāmatu (3), lai dažādas iestādes, dalībvalstis un pilsoniskā sabiedrība (4) sāktu debates, kuras Komisija vēlāk izmantoja par pamatu Patvēruma politikas plānam. Tajā bija noteikts plāns turpmākajiem gadiem un uzskaitīti pasākumi, ko Komisija ir paredzējusi veikt, lai pabeigtu KEPS otro posmu.

2.5. Tāds ir pamatojums Komisijas ierosinājumam pārstrādāt minēto direktīvu, ko Padome ir pieņēmusi 2003. gada 27. janvārī un par ko Komiteja jau ir izstrādājusi atzinumu (5).

2.6. Šā priekšlikuma galvenais mērķis ir nodrošināt augstākus standartus attieksmei pret patvēruma meklētājiem uzņemšanas nosacījumu jomā, lai garantētu cilvēka cienīgu dzīves līmeni atbilstīgi starptautiskajām tiesībām. Ir vajadzīga arī turpmāka valstu noteikumu par uzņemšanas nosacījumiem saskaņošana, lai ierobežotu patvēruma meklētāju otrreizēju plūsmu starp dalībvalstīm, ciktāl šādu plūsmu cēlonis ir atšķirības valstu uzņemšanas politikā.

2.7. Ar minēto priekšlikumu ir paplašināta direktīvas darbības joma, lai iekļautu alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzējus, un priekšlikumā paredzēts, ka direktīva ir piemērojama visu veidu patvēruma piešķiršanas procedūrām un visās ģeogrāfiskajās zonās un patvēruma meklētāju uzņemšanas centros.

Priekšlikuma mērķis ir arī atvieglot piekļuvi darba tirgum. Priekšlikumā paredzēts, ka patvēruma meklētājiem būs nodrošinātas darba iespējas ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas, un tajā noteikts, ka valsts darba tirgus nosacījumu piemērošana nedrīkst nepamatoti ierobežot patvēruma meklētāju darba iespējas.

2.8. Lai piekļuve uzņemšanas materiālajiem nosacījumiem nodrošinātu “patvēruma meklētāja veselības stāvoklim atbilstošu dzīves līmeni, kurš spētu nodrošināt viņu iztiku”, priekšlikumā dalībvalstīm noteikts pienākums, piešķirot finansiālu atbalstu patvēruma meklētājiem, ņemt vērā attiecīgās valsts valstspiederīgajiem sniegtās sociālās palīdzības apmēru.

2.9. Ar priekšlikumu ir nodrošināts, ka aizturēšana atļauta tikai izņēmuma gadījumos, kas paredzēti direktīvā.

2.10. Priekšlikumā arī paredzēts, ka pret aizturētiem patvēruma meklētājiem izturas humāni un ar cieņu, ievērojot viņu pamattiesības, kā arī starptautiskos un valstu tiesību aktus.

2.11. Priekšlikumā paredzēts, ka tiek veikti valsts pasākumi, lai nekavējoties noteiktu īpašas vajadzības.

Turklāt priekšlikumā ir iekļautas vairākas garantijas, lai uzņemšanas nosacījumi tiktu īpaši izstrādāti, pielāgojot tos patvēruma meklētāju īpašajām vajadzībām.

2.12. Attiecībā uz valstu režīmu ieviešanu un pilnveidošanu priekšlikumā ir ietverti pasākumi, lai nodrošinātu uzraudzības nepārtrauktību un stiprinātu Komisijas kā ES tiesību sargātājas lomu.

3. Vispārīgas piezīmes.

3.1. Komiteja atzinīgi vērtē uzlabojumus, ko aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas nosacījumu jomā vēlas īstenot Komisija, izstrādājot šos priekšlikumus, un vēlmi saskaņot valstu noteikumus, kā arī to piemērošanas attiecināšanu arī uz alternatīvo aizsardzību. Tomēr Komiteja atgādina, ka vienmēr individuāli jāizskata katra patvēruma meklētāja situācija, tostarp dalībvalsts atbildības noteikšanas posmā, lai visaptveroši izskatītu pieteikumu, un jāparedz alternatīva aizsardzība tikai un vienīgi tad, ja pirmajam, Konvencijā noteiktajam statusam (bēglis) vajadzīgās prasības nav izpildītas.

3.2. Komiteja atbalsta mērķi nodrošināt patvēruma meklētājiem cilvēka cienīgu dzīves līmeni, atvieglot viņu integrāciju uzņēmējā valstī (6), nodrošinot piekļuvi darba tirgum ne vēlāk kā pēc 6 mēnešiem, bez nevajadzīgiem ierobežojumiem (15. panta 2. punkts), pilnībā ievērojot patvēruma un starptautiskās aizsardzības meklētāju pamattiesības, kas izriet no Eiropas tiesību aktiem, ar kuriem īsteno Vispārējā cilvēktiesību deklarāciju un jo īpaši tās 23. panta 1. punktu (7), Starptautisko paktu par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām (2., 9., 10., 11. un 12. pants), ILO 118. konvenciju par vienādu izturēšanos pret pilsoņiem un nepilsoņiem sociālās nodrošināšanas jomā, Eiropas Sociālo hartu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartu un Ženēvas Konvenciju par bēgļu statusu (8). Tas pats attiecināms uz piešķirtās sociālās palīdzības apmēru un izmitināšanas apstākļu diferenciāciju atkarībā no cilvēku specifiskajām vajadzībām, pieteikuma iesniedzēja ģimenes saikņu plašu izpratni, kā arī vajadzību to pienācīgi ņemt vērā, izskatot pieteikumu.

3.3. Attiecībā uz vispārējiem principiem un starptautiskajām atsaucēm, kas ir briesmās nonākušu cilvēku pamattiesību atzīšanas un aizsardzības pamatā, un starptautiskas aizsardzības pieteikuma iesniedzēju aizturēšanu, piemērojot Ženēvas konvenciju, sevišķi tās 26. pantu par pārvietošanās brīvību un 31. pantu par bēgļiem, kuri nelegāli atrodas patvēruma zemē (9), paskaidrojuma raksta 16. apsvērumā Komisija atgādina, ka nevienu nevar aizturēt tikai tāpēc, ka viņš ir lūdzis aizsardzību. Tādēļ aizturēšanai vajadzētu notikt tikai pienācīgi pamatotos, absolūti nepieciešamos gadījumos, nevis jāuztver kā pieņemama prakse apstākļos, kad pieteikuma iesniedzējam nav krāpšanas nodoma vai viņš nav izmantojis novilcināšanu.

3.4. Attiecībā uz nepilngadīgajiem Komiteja atzinīgi vērtē direktīvā ieteiktos pasākumus, lai apmierinātu viņu īpašās vajadzības. Vienlaikus Komiteja atzīmē, ka atsauce uz ANO 1989. gada konvenciju par bērna tiesībām būtu precīzāka, ja papildus 37. pantam (10) sistemātiski tiktu atgādināts 3.1. pants (11), nevis tikai jēdziens “bērna intereses”. Zināms, ka minēto jēdzienu var interpretēt dažādi.

3.5. Visbeidzot, Komiteja īpašu uzmanību pievērš pieteikuma iesniedzēju vai bēgļu pārsūdzēšanas iespēju pret juridiskajiem vai administratīvajiem lēmumiem, kas uz viņiem attiecas, sistemātiskai ieviešanai. Komiteja tomēr norāda, ka minētajai pārsūdzēšanai vienmēr jābūt ar atliekošu efektu, lai tā kļūtu pilnīgi efektīva.

4. Īpašas piezīmes.

4.1. Par informāciju (II nodaļas 5. pants).

4.1.1. Komiteja iesaka pievienot šādu tekstu: “dalībvalstis informē patvēruma meklētāja ģimenes locekļus par iespēju iesniegt atsevišķu pieteikumu”.

4.2. Par aizturēšanu un aizturēšanas apstākļiem (II nodaļas 8. - 11. pants).

Komiteja uzskata, ka attieksme pret aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem jābalsta uz direktīvas projekta 7. pantu, kurā ir noteikts, ka prioritāte piešķirama cilvēku pārvietošanās brīvības principam un alternatīviem risinājumiem, nevis aizturēšanai.

4.2.1.1. Tas nozīmē, ka pieteikuma iesniedzēju aizturēšana (8. pants) var notikt tikai ārkārtējos apstākļos, t.i.:

— ja patvēruma pieteikums ir iesniegts, lai gan pirms tam pieteikuma iesniedzējs saņēmis paziņojumu par izraidīšanu;

— sakarā ar procedūru, kuras mērķis ir pieņemt lēmumu par pieteikuma iesniedzēja tiesībām ieceļot valsts teritorijā, aizturēšanas vai ievietošanas uzgaidīšanas zonā gadījumā.

4.2.1.2. Komiteja uzskata: izņemot minētos divus gadījumus, nevienu patvēruma meklētāju nevar aizturēt un aizturēšanas lēmumu nekādā gadījumā nevar pamatot ar vajadzību “noteikt, noskaidrot vai pārbaudīt viņa identitāti vai pilsonību”, un vēl jo mazāk ar vajadzību “noteikt tos faktus, uz kuriem ir pamatots viņa patvēruma pieteikums un kuri citos apstākļos varētu zust”.

4.2.1.3. EESK ierosina grozīt 9. panta 5. punktu šādi: “Tiesu iestāde ik pēc saprātīga laika posma pārskata ilgstošu aizturēšanu vai nu pēc patvēruma meklētāja pieprasījuma, vai arī ex officio, kā arī gadījumā, ja rodas apstākļi vai ir pieejama jauna informācija, uz kuras pamata var apšaubīt aizturēšanas likumību .”

4.2.2. EESK uzskata, ka aizturēšanas apstākļos jānodrošina humāna attieksme, ievērojot cieņu pret cilvēku. Attiecībā uz aizturēšanas apstākļiem (10. pants) specializētos centros, kas nav cietuma telpas, būtu leģitīmi, ja pieteikuma iesniedzēja apvienošana ar tiem trešo valstu pilsoņiem, kuri nav iesnieguši patvēruma pieteikumu, var notikt tikai ar pieteikuma iesniedzēja rakstisku piekrišanu (10.1. pants).

Turklāt, ņemot vērā aizturēšanas veidu daudzveidību dažādās Eiropas Savienības valstīs, jāprecizē, ka ANO augstais komisārs bēgļu jautājumos (UNHCR) un citas organizācijas var sazināties ar pieteikuma iesniedzējiem un apmeklēt viņus visās aizturēšanas vietās (10.2. pants). To pašu terminoloģiju vajadzētu izmantot 10.3. pantā.

4.2.3.1. Komiteja vēlreiz atkārto ieteikumu saistībā ar Dublinas regulas pārstrādātās versijas priekšlikumu par “kritērijiem un mehānismiem, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm” (12), un iesaka, lai starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēji par 10.3. pantā minēto tiktu informēti dzimtajā valodā vai valodā, kuru viņi saprot, tostarp ar zvērinātu tulku vai oficiāla tulkojuma starpniecību.

4.2.4. Lai nodrošinātu dokumenta viendabīgumu, izteiciena “patvēruma meklētājs” vietā jālieto izteiciens “starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs” (11.4. pants).

4.2.5. EESK atzinīgi vērtē aizliegumu aizturēt nepilngadīgos bez pavadības (11.1. pants) un atbalsta apgalvojumu, ka principā personas ar īpašām vajadzībām netiek aizturētas (11.5. pants).

4.3. Par nepilngadīgo skološanu, nodarbinātību un profesionālajām apmācībām (II nodaļas 14. - 16. pants).

Direktīvas projekta uzdevums ir atvieglot un paātrināt pieteikuma iesniedzēju integrāciju patvēruma zemē. To veicinās nepilngadīgo skološana, piekļuve nodarbinātībai, kā arī profesionālā apmācība.

4.3.1.1. Šajā sakarā Komiteja uzskata, ka nepilngadīgo iekļaušana izglītības sistēmā jāatliek uz pēc iespējas īsāku laiku un ka “trīs mēnešu” termiņš šķiet nevajadzīgi garš: būtu lietderīgi to saīsināt līdz diviem mēnešiem (14.2. pants).

Komiteja atbalsta Komisijas iniciatīvu atļaut patvēruma meklētājiem iesaistīties darba tirgū pēc sešiem mēnešiem un uzskata, ka jāsamazina 15.1. panta interpretēšanas iespējas, precizējot, ka “dalībvalstīm jāraugās, lai patvēruma meklētājiem būtu reāla piekļuve darba tirgum”. Tas nozīmē piekļuvi sociālajiem pakalpojumiem, kas nodrošina atbalstu darba meklētājiem.

4.3.2.1. Komiteja atzīst, ka uzņemšanas noteikumi var būt izdevīgi gan valstij, gan patvēruma meklētājam, ciktāl tie dod viņam iespēju sasniegt noteiktu patstāvības līmeni.

4.3.3. Atgādinot savu atzinumu (13) par pirmo uzņemšanas nosacījumu direktīvu, Komiteja uzsver, ka “trešo valstu pilsoņiem, kas ir patvēruma zemes aprūpē, jādod iespēja izmantot iespējami plašu izglītību divu iemeslu dēļ: pirmkārt, šiem cilvēkiem dotā izglītība pozitīvi ietekmēs viņu izcelsmes valsts attīstību gadījumā, ja viņi tur atgriežas. (…). Otrkārt, gadījumā, ja šie cilvēki paliek dalībvalstī, iegūtā izglītība atvieglos viņu iesaistīšanos darba tirgū.” Šajā sakarā Komiteja uzskata, ka vajag ierobežot dalībvalstu iespēju interpretēt 16. pantu, pieņemot tiešāku un pilnīgāku formulējumu: “dalībvalstis atļauj un organizē patvēruma meklētāju piekļuvi profesionālajai izglītībai neatkarīgi no tā, vai viņi ir vai nav iesaistījušies darba tirgū.”

4.4. Par vispārīgiem uzņemšanas materiālajiem nosacījumiem un veselības aprūpi (17. pants).

4.4.1. Komiteja iesaka precizēt, ka standarti jāpiemēro arī pārsūdzības laikā.

4.4.2. EESK atbalsta 17.5. pantu, ar kura starpniecību vajadzētu paaugstināt uzņemšanas materiālos standartus tajās dalībvalstīs, kurās pašlaik tie ir nepietiekamā līmenī.

4.5. Par uzņemšanas materiālo nosacījumu pasliktināšanu vai atteikšanu (III nodaļas 20. pants).

4.5.1. Komiteja pauž satraukumu par šādu pasākumu gadījumā, ja patvēruma meklētājs “jau ir iesniedzis patvēruma pieteikumu tajā pašā dalībvalstī”. Pieredze rāda, ka pēc pirmā pieteikuma var sekot pārskatīšanas pieteikums, ko pamato, iesniedzot papildu informāciju vai papildu dokumentus par patvēruma meklētāja situāciju. Tāpēc izslēgšana no uzņemšanas materiālās sistēmas nelabvēlīgi iespaidotu patvēruma meklētāju. Līdz ar to Komiteja lūdz atcelt minēto norādi (20.1. c) pants).

Turklāt minētais pasākums šķiet pretrunā “regulai, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu” (14) un tajā paredzētajiem grozījumiem.

4.5.2. Komiteja atzinīgi vērtē priekšlikumus, lai samazinātu iespējas atteikt uzņemšanas materiālos nosacījumus (20.2. pants) un pastiprinātu noteikumus par minimālo uzņemšanas materiālu nosacījumu nodrošināšanu visiem patvēruma meklētājiem (20.4. pants).

4.6. Par noteikumiem attiecībā uz personām ar īpašām vajadzībām (IV nodaļas 21. - 24. pants).

Attiecībā uz nepilngadīgajiem Komiteja vēlas, lai sistemātiski tiktu precizēts, ka “bērna intereses” jāsaprot saskaņā ar Starptautiskās konvencijas par bērnu tiesībām 3.1. pantu (22.1. pants).

4.7. Par spīdzināšanas un vardarbības upuriem (24. pants).

4.7.1. Komiteja iesaka “spīdzināšanas vai vardarbības upurus, kā arī personas ar fiziskās vai garīgās veselības traucējumiem ārstēt atbilstošās slimnīcās vai, ja nepieciešams, specializētos centros, kuros ārstējas arī attiecīgās valsts valstspiederīgie”.

4.7.2. Vajadzības gadījumā ir jāatļauj piekļuve specializētajiem centriem. Uzņemšanas vai aizturēšanas centriem jābūt pieejamiem veselības aprūpes personālam, terapeitiem un speciālistiem, un starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem jābūt iespējai izmantot diagnostiku un īpašo aprūpi, ko sniedz kompetenti veselības aprūpes speciālisti, kuru kompetence atzīta patvēruma zemē spēkā esošajā vispārējā veselības sistēmā.

4.7.3. Lai gan Komisija nav ierosinājusi grozījumus 13. pantā, saskaņā ar kuru dalībvalstis var pieprasīt veikt pieteikuma iesniedzēju medicīnisko pārbaudi, pamatojot to ar sabiedrības veselības interesēm, Komiteja vēlas atgādināt, ka obligātas pārbaudes veikšana saistībā ar HIV pārkāpj virkni cilvēktiesību, sevišķi tiesības uz privāto dzīvi (15). Pārbaudes veikšana nedrīkst būt par priekšnoteikumu, lai atļautu piekļuvi teritorijai vai uzsāktu patvēruma piešķiršanas procedūru starptautiskās aizsardzības meklētājiem. Vispārīgāk runājot, medicīniskās pārbaudes vajadzētu papildināt ar atbilstošu informāciju pieteikuma iesniedzējiem saprotamā valodā (sk. 4.2.3.1. punktu), nodrošinot piekrišanu, konsultēšanu un konfidencialitāti, kā arī atbilstošu medicīnisko pārraudzību un ārstēšanu.

4.8. Par pārsūdzēšanu (V nodaļas 25. pants).

4.8.1. Komiteja piekrīt, ka dalībvalstīm jānodrošina juridiskā palīdzība patvēruma meklētājiem (25.2. pants), bet uzskata, ka būtu jāprecizē, ka pārsūdzībai ir atliekošs efekts (25.1. pants). Pretējā gadījumā tā var kļūt neefektīva (16).

Briselē, 2009. gada 16. jūlijā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Mario SEPI

(1) Sk. EESK 2008. gada 12. marta atzinumu par tematu “Zaļā grāmata par kopējās Eiropas patvēruma sistēmas nākotni”, ziņotāja — Le Nouail Marlière kdze (OV C 204, 9.8.2008.).

(2) Skat. EESK 2009. gada 25. februāra atzinumu par Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Politikas plāns patvēruma jomā: integrēta pieeja aizsardzībai visā ES”, ziņotājs — Pariza Castaños kgs, līdzziņotāja — Bontea kdze (OV C 218, 11.9.2009.).

(3) COM(2007) 301 galīgā redakcija, 2007. gada 6. jūnijā.

(4) EESK minētajā jautājumā savu viedokli ir paudusi 2008. gada 12. marta atzinumā par tematu “Zaļā grāmata par kopējās Eiropas patvēruma sistēmas nākotni”, ziņotāja — Le Nouail Marlière kdze (OV C 204, 9.8.2008.).

(5) EESK 2001. gada 28. novembra atzinums par tematu “Priekšlikums Padomes direktīvai par obligātajiem standartiem patvēruma meklētāju uzņemšanai ES dalībvalstīs”. Ziņotājs — Mengozzi kgs, līdzziņotājs — Pariza Castaños kgs (OV C 48, 21.2.2002.).

(6) Sk. EESK 2001. gada 28. novembra atzinumu par tematu “Priekšlikums Padomes direktīvai par obligātajiem standartiem patvēruma meklētāju uzņemšanai ES dalībvalstīs”. Ziņotājs — Mengozzi kgs, līdzziņotājs — Pariza Castaños kgs (OV C 48, 21.2.2002.).

(7) “Ikvienam ir tiesības uz darbu, darba brīvu izvēli, taisnīgiem un labvēlīgiem darba nosacījumiem un aizsardzību pret bezdarbu.”

(8) 1951. g.

(9) Ženēvas konvencija, 31. pants: “Dalībvalsts nesoda bēgļus sakarā ar viņu nelegālo ierašanos vai atrašanos tajā, ja viņi ieradušies tieši no teritorijas, kurā bēgļu dzīvība vai brīvība bija apdraudēta atbilstoši 1.panta izpratnei, un bez kavēšanās pieteikušies valsts varas iestādēs, uzrādot pamatotus iemeslus tam, kādēļ viņi ieradušies vai atrodas šajā valstī nelegāli.”

(10) 37. pants ir par aizturēšanu.

(11) Konvencija par bērna tiesībām, 3.1. pants: “Visās darbībās attiecībā uz bērniem neatkarīgi no tā, vai tās veic valsts iestādes vai privātiestādes, kas nodarbojas ar sociālās nodrošināšanas jautājumiem, tiesas, administratīvie vai likumdošanas orgāni, uzmanība pirmām kārtām tiek veltīta tam, lai vislabāk nodrošinātu bērna intereses.”

(12) Skatīt šā Oficiālā Vēstneša 115. lpp.

(13) Sk. EESK 2001. gada 28. novembra atzinumu par tematu “Priekšlikums Padomes direktīvai par obligātajiem standartiem patvēruma meklētāju uzņemšanai ES dalībvalstīs”. Ziņotājs — Mengozzi kgs, līdzziņotājs — Pariza Castaños kgs (OV C 48, 21.2.2002.), Direktīva 2003/9/EK.

(14) COM(2008) 820 galīgā redakcija, par ko EESK 2009. gada 16. jūlijā pieņēma atzinumu par tematu “Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (pārstrādāta versija)”, ziņotāja — Le Nouail Marlière kdze (CESE 443/2009 – SOC/333. Saktīt šajā pašā izdevumā.).

(15) Saskaņā ar Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. pantu.

(16) Gebremedhin lieta c) Francija; Eiropas Cilvēktiesību tiesa (ECT) 2007. gada 26. aprīlī: Eiropas Padomes dalībvalstu Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija, 1950.gads, 3. pants un 13. pants, neatgriezenisks kaitējums, kuru var izraisīt spīdzināšana vai cietsirdīga izturēšanās, pilnīgi pamatoti apelācijai ir suspensīva iedarbība. 66. un 67. punkts. http://cmiskp.echr.coe.int/tkp197/view.asp?action=html&documentId=816069&portal=hbkm&source=externalbydocnumber&table=F69A27FD8FB86142BF01C1166DEA398649.