LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 51/22

Eiropas Reģionu komitejas atzinums “Darba ņēmēju atalgojuma standarti ES”

(2016/C 051/04)

Ziņotājs: Mick ANTONIW (UK/PSE), Pontypridd asamblejas loceklis

IETEIKUMI POLITIKAS JOMĀ

EIROPAS REĢIONU KOMITEJA

Debašu leģitimitāte

1. norāda, ka nodarbinātības politika un sociālā politika galvenokārt ir valstu vai reģionu valdību kompetencē, ka Eiropas Savienībai šajā jomā ir koordinācijas pilnvaras un ka jebkurai ES iniciatīvai attiecībā uz Eiropas atalgojuma standartiem ir jāatbilst subsidiaritātes principam;

2. atgādina, ka saskaņā ar Eirobarometra aptauju par iedzīvotāju attieksmi pret nabadzību lielākā daļa iedzīvotāju (73 %) nabadzību uzskata par savā valstī izplatītu problēmu un vēlas, lai šīs problēmas risināšanai steidzami tiktu īstenoti pasākumi valsts līmenī (89 %) un ES līmenī (74 %) (1);

3. apstiprina, ka visu darba ņēmēju tiesības saņemt taisnīgu atalgojumu, kas ir pietiekams, lai nodrošinātu pienācīgus dzīves apstākļus sev un savām ģimenēm, ir noteiktas Eiropas Sociālajā hartā, kuru ir pieņēmušas gandrīz visas dalībvalstis;

4. uzskata, ka tiks stiprināta ES demokrātiskā leģitimitāte, ja Eiropas iedzīvotāji atzīs, ka, nodarbinātības un sociālo dimensiju līdz ar izaugsmes veicināšanu pilnībā iekļaujot ekonomikas politikas koordinēšanas ikgadējā ciklā (Eiropas pusgadā), tiek veicināts arī sociālais progress;

5. atgādina, ka Eiropas Savienība ir apņēmusies īstenot ANO Tūkstošgades attīstības mērķus un ievērot rezolūciju, ar kuru pasludina ANO otro nabadzības izskaušanas desmitgadi (2008–2017);

6. norāda, ka SDO Konvencija Nr. 94 par Darba tiesību klauzulām publiskā iepirkuma līgumos pašlaik ir saistoša deviņās ES dalībvalstīs un citas to piemēro brīvprātīgi. Tomēr jānovērš iespējamā juridiskā neatbilstība starp SDO Konvenciju Nr. 94 un ES Līgumu;

7. norāda uz Eiropas Parlamenta aicinājumiem attiecībā uz minimālo atalgojumu (2), tostarp tā nesenāko mudinājumu Eiropas Komisijai “izskatīt visas iespējas, kā nostiprināt EMS un palielināt tās noturību un spēju sekmēt izaugsmi, nodarbinātību un stabilitāti, nodrošinot sociālo dimensiju, kuras mērķis būtu saglabāt Eiropas sociālo tirgus ekonomiku un kurā tiktu ievērotas tiesības uz kolektīvām sarunām, un ar kuru tiktu nodrošināta dalībvalstu sociālās politikas koordinēšana, ietverot minimālās algas vai ienākumu mehānismu, kas būtu piemērots katrai dalībvalstij un par ko atsevišķi izlemtu katra dalībvalsts” (3);

Minimālais atalgojums un pienācīgs atalgojums

8. apstiprina, ka nabadzība un sociālā atstumtība kavē pienācīgas dzīves nodrošināšanu, tādā veidā apdraudot cilvēka pamattiesību ievērošanu, un ierosina, ka visām dalībvalstīm būtu jānodrošina pienācīga dzīve cilvēkiem, piemēram, sniedzot pakalpojumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu pienācīgus dzīves apstākļus, un būtu jāīsteno tāda politika, jo īpaši darba tirgus un sociālā politika, kas nodrošina taisnīgu atalgojumu visā darba dzīves cikla laikā;

9. uzsver šā jautājuma steidzamību, jo kopš ekonomikas krīzes sākuma Eiropas Savienībā nabadzība un sociālā nevienlīdzība ir palielinājušās un turpmākā tikai uz taupību vērstā politika šo problēmu ir saasinājusi; nabadzībai pakļauto cilvēku skaits ir palielinājies, un šī problēma īpaši skar sievietes un bērnus;

10. norāda, ka stratēģijā “Eiropa 2020” izvirzītā nabadzības mazināšanas mērķa sasniegšana ir apdraudēta un nākamajā stratēģijas “Eiropa 2020” procesa pārskatīšanā šis mērķis būtu jāgroza, ņemot vērā, ka nabadzības riskam pakļauto personu skaits palielinājās no 114 miljoniem 2009. gadā līdz 124 miljoniem 2012. gadā (4);

11. atzinīgi vērtē to, ka vairumā ES dalībvalstu ir minimālā atalgojuma shēmas, kas noteiktas ar likumu vai koplīgumu ietvaros. Atalgojuma noteikšanas jautājumi ir dalībvalstu un/vai valstu sociālo partneru kompetencē un atbildības jomā. Sociālo partneru autonomija un tiesības slēgt koplīgumus ir pilnībā jārespektē;

12. uzsver, ka minimālā atalgojuma shēmas ir ļoti atšķirīgas, un norāda, ka dažās valstīs tas ir zemāks par 50 % no vidējā atalgojuma (5) un ka palielinās arī tāda problēma kā nodarbināto personu nabadzība;

13. piekrīt, ka sarunām par darba koplīguma slēgšanu ir liela nozīme minimālā atalgojuma noteikšanā, taču norāda, ka daudzās nozarēs un MVU nozaru nolīgumi neeksistē un ka tādēļ daži darba ņēmēji ir izslēgti. RK aicina valstu sociālos partnerus pastiprināt sociālo dialogu valsts, reģionālajā un vietējā līmenī;

14. tāpēc uzskata, ka dalībvalstis jāmudina noteikt indikatīvu taisnīgu atalgojumu, kā standartu paredzot izmantot 60 % no vidējā atalgojuma un pamatojoties uz references budžetu (6), proti, to preču un pakalpojumu paketi, kas personai vajadzīgi, lai pienācīgi dzīvotu, kopā ar taisnīgas nodarbinātības noteikumiem un nosacījumiem. Saskaņā ar nesen veiktu Eurofound pētījumu (7) hipotētisks scenārijs minimālās algas noteikšanai 60 % apmērā no vidējā atalgojuma dotu labumu – pamatojoties uz 2010. gada rādītājiem – vidēji 16 % visu ES darba ņēmēju;

15. norāda uz darbu, ko veic Eiropas References budžetu tīkls, lai izstrādātu kopīgu metodoloģiju references budžetiem Eiropā, lai to saturs, piemēram, pārtikas grozs, ir salīdzināms visās dalībvalstīs;

16. uzsver, ka privātie parādi, kas 2014. gadā eurozonā sasniedza 126 % no IKP (publisko parādu apmērs ir 92 % no IKP), ir faktors, kas pasliktina stāvokli, kuru raksturo vājš patēriņš un ieguldījumu samazināšanās; šajā sakarā ierosina, ka taisnīga atalgojuma struktūra ir svarīgs ekonomikas stabilizētājs un nozīmīgs instruments, kas veicina ar cenu nesaistītu konkurētspēju, tādējādi darbojoties kā nozīmīgs ekonomikas izaugsmes virzītājspēks un palīdzot izvairīties no stagnācijas; lai nodrošinātu noturīgus ienākumus mājsaimniecībām, jāapsver iespēja Eiropas līmenī ieviest pārmērīgu parādsaistību pārvaldības procedūru, kurā būtu arī ietverti nosacījumi attiecībā uz mājsaimniecību nekustamā īpašuma ekspropriāciju;

17. uzskata, ka taisnīgs atalgojums nozīmē, ka publiskajam sektoram nav vajadzības pilnu darba laiku strādājošiem cilvēkiem sniegt nekādu papildu atbalstu vai ka jāsniedz tikai neliels atbalsts, izmantojot darba piemaksas vai nodokļu atlaides, tādējādi palīdzot dalībvalstīm izpildīt savas fiskālās saistības;

18. ierosina, ka minimālā atalgojuma regulējums ir jāapsver saistībā ar nodarbinātības noteikumiem un nosacījumiem, īpaši attiecībā uz specifiskiem elastīgiem režīmiem;

19. uzsver, ka taisnīgs atalgojums kopā ar taisnīgiem nodarbinātības noteikumiem un nosacījumiem un atbilstošu sociālās aizsardzības sistēmu ir daži no priekšnoteikumiem, lai radītu godīgu konkurenci starp ES dalībvalstīm, lai tās viena otru neapsteigtu, nosakot pēc iespējas zemākus standartus un izmantojot sociālo dempingu;

20. uzsver, ka šis jautājums ir īpaši svarīgs saistībā ar direktīvu par darba ņēmēju norīkošanu darbā un ar to saistītajiem Eiropas Savienības Tiesas spriedumiem, kas pauda nostāju, ka uzņēmumiem nav jāievēro nozaru minimālā atalgojuma līgumi, ja nav noteikts, ka tie ir vispārēji piemērojami (8);

21. mudina valstu un reģionu iestādes pilnībā piemērot direktīvu, kas attiecas uz to, kā izpildīt direktīvu par darba ņēmēju norīkošanu darbā; ar cerībām gaida Eiropas Komisijas paziņoto pašlaik spēkā esošo tiesību aktu attiecībā uz norīkotiem darba ņēmējiem pārskatīšanu, kuras mērķis ir apkarot sociālo dempingu un nodrošināt, ka viens un tas pats darbs vienādās darbavietās tiek vienādi atalgots visā ES;

22. uzskata, ka turpmākajām debatēm šajā jomā būtu jābalstās uz LESD 9. un 156. pantu un, ievērojot subsidiaritātes un proporcionalitātes principus, tām jānotiek, izmantojot “maigos procesus”, piemēram, atvērto koordinācijas metodi, un kā daļai no Eiropas pusgada, kurā uzmanība jau ir bijusi pievērsta atalgojuma jautājumiem;

23. norāda arī, ka taisnīgam atalgojumam, kas ir ekonomikas faktors, varētu veltīt uzmanību arī konkrētām valstīm adresētajos ieteikumos, kuros jau tiek aplūkoti tādi jautājumi kā algu noteikšana darba tirgū un atalgojuma pieauguma ierobežošana;

24. norāda, ka ES dalībvalstīs, kurās jau ir noteikts minimālais atalgojums, tas ir ļoti atšķirīgs. Uzsver, ka pienācīgs un taisnīgs atalgojums, ko nosaka katra dalībvalsts vai nu ar likumu, vai ar darba koplīgumu un katrā gadījumā, pilnībā ievērojot savas tradīcijas un praksi, varētu palīdzēt sasniegt stratēģijas “Eiropa 2020” mērķi – paglābt 20 miljonus cilvēku no nabadzības un sociālās atstumtības;

25. uzskata, ka šāda taisnīga atalgojuma noteikšana varētu palīdzēt Eiropā samazināt nepieņemamo nevienlīdzības līmeni, kas ir sociālo kohēziju kavējošs faktors, politiska problēma un risks, kurš apdraud ES turpmākās izaugsmes potenciālu;

26. uzsver labas prakses piemērus dalībvalstīs, kurās zemu atalgoti darba ņēmēji ir tikai neliela daļa no darba ņēmēju kopskaita. Trijās šādās dalībvalstīs – Zviedrijā, Dānijā un Itālijā – nav tiesību aktos noteikta minimālā atalgojuma vai deklarācijas, ka koplīgumiem ir saistošs raksturs, taču, balstoties uz tradīcijām un praksi, algu noteikšanas mehānismi darbojas labi (9);

Reģionālā dimensija

27. rosina ES vietējās un reģionālās pašvaldības uzņemties vadību, pildot darba devēja pienākumus, un censties nodrošināt taisnīgu atalgojumu saviem darbiniekiem, kā arī aicina ES līmenī apmainīties ar labas prakses piemēriem;

28. atzinīgi vērtē arī to, ka dažas vietējā un reģionālā līmeņa pārvaldes iestādes izmanto iepirkuma politiku, lai panāktu, ka līgumslēdzēji saviem darbiniekiem maksā taisnīgas algas. Šajā saistībā ar gandarījumu atzīmē, ka Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 26. februāra Direktīvā 2014/24/ES par publisko iepirkumu, kura stāsies spēkā 2016. gada aprīlī, ir skaidri norādīts, ka nevajadzētu likt šķēršļus tādu nodarbinātības noteikumu piemērošanai, kas darba ņēmējiem ir labvēlīgāki (37. apsvērums), un noteikts, ka līgumslēdzējas iestādes nevar izmantot tikai cenu vai tikai izmaksas kā vienīgo publiskā iepirkuma līguma piešķiršanas kritēriju (67. pants). Turklāt atzinīgi vērtē Eiropas Savienības Tiesas spriedumu lietā C-115/14 (2015. gada 17. novembris), kurā noteikts, ka ES tiesības neliedz izslēgt no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras pretendentu, kurš atsakās uzņemties saistības maksāt attiecīgajiem darbiniekiem minimālo atalgojumu (10).

Briselē, 2015. gada 3. decembrī Eiropas Reģionu komitejas priekšsēdētājs Markku MARKKULA

(1) Īpašais Eirobarometra ziņojums par nabadzību un sociālo iekļautību (2010).

(2) Eiropas Parlamenta rezolūcijas: 1) “Minimālā ienākuma nozīme nabadzības apkarošanā un integrējošas sabiedrības attīstības veicināšanā Eiropā”, pieņemta 2010. gada 20. oktobrī (2010/2039(INI)); un 2) “Eiropas platforma cīņai pret nabadzību un sociālo atstumtību”, pieņemta 2011. gada 15. novembrī (2011/2052(INI)).

(3) Eiropas Parlamenta rezolūcija par Komisijas darba programmu 2016. gadam (2015/2729 (RSP)), 16. punkts.

(4) Stratēģijas “Eiropa 2020” gudrai, ilgtspējīgai un integrējošai izaugsmei novērtējums (COM(2014) 130).

(5) Contours of a European Minimum Wage Policy: Thorsten Schulten, Friedrich Ebert Stiftung pētījums, 2014. gada oktobris http://epsu.org/IMG/pdf/Contours_of_a_Minimum_Wage_Policy_Schulten.pdf

(6) Sociālie ieguldījumi izaugsmei un kohēzijai, tostarp Eiropas Sociālā fonda īstenošana 2014.–2020. gadā (COM(2013) 83).

(7) Ziņojums Pay in Europe in the 21st century, Christine Aumayr-Pintar et als, European Foundation for the Improvement of Living and Working Conditions (Eurofound), 2014. gada aprīlis.

(8) Lieta C-346/06 Dirk Rüffert pret Land Niedersachsen.

(9) Eurostat, Structure of earnings survey 2010, excluding enterprises with fewer than 10 employees, jo īpaši sk. 5.34. diagrammu.

(10) Dalībvalstu reģionālie tiesību akti, kuros noteikts, ka pretendentiem un to apakšuzņēmējiem jāuzņemas saistības maksāt minimālo atalgojumu darbiniekiem, kuri sniedz publiskā iepirkuma līgumā paredzētos pakalpojumus, ir atzīti par atbilstošiem ES tiesībām.