LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 143/69

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Zaļā grāmata par audiovizuālo darbu izplatīšanu tiešsaistē Eiropas Savienībā: iespējas un problēmas ceļā uz digitālo vienoto tirgu”

COM(2011) 427 final

2012/C 143/13

Ziņotājs: LEMERCIER kgs

Komisija saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 304. pantu 2011. gada 13. jūlijā nolēma konsultēties ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju par tematu

“Zaļā grāmata par audiovizuālo darbu izplatīšanu tiešsaistē Eiropas Savienībā: iespējas un problēmas ceļā uz digitālo vienoto tirgu”

COM(2011) 427 galīgā redakcija.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Vienotā tirgus, ražošanas un patēriņa specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2012. gada 1. februārī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 478. plenārajā sesijā, kas notika 2012. gada 22. un 23. februārī (22. februāra sēdē), ar 226 balsīm par un 10 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1. Komiteja vēlas vērst uzmanību uz Eiropas Savienības Tiesas praksi, ar kuru saskaņā, veicot datņu apmaiņu internetā, autortiesību gadījumā ir jāievēro vairāku pamattiesību līdzsvars (1). Autortiesības nav absolūtas tiesības un to ievērošanu nevar uzspiest ar interneta pakalpojumu nodrošinātāju (IPN — sk. lietu SABAM pret Scarlet) veiktas vispārējas interneta filtrēšanas palīdzību. Vairākās dalībvalstīs nodokļus, kas attiecas uz digitālo datu nesējiem, var piemērot tikai datu nesējiem, kurus izmanto digitālo audiovizuālo datu kopēšanai, bet ne, piemēram, uzņēmumu pārvaldībā izmantotajiem digitālajiem cietajiem diskiem (Padawan lieta). Dažu dalībvalstu tiesību akti ar pārmērīgi augstām prasībām būtu jāpārskata, ņemot vērā Eiropas Savienības tiesas praksi, kas šobrīd veidojas, lai tie netraucētu attīstīties audiovizuālo darbu izplatīšanai tiešsaistē.

1.2. Šādu darbu tirgus izaugsme ir atkarīga arī no pievilcīgu tirdzniecības modeļu ieviešanas un pieņemamām cenām, jo šādus piedāvājumus ir iespējams īstenot ar mazākām izmaksām, nekā izplatot CD un DVD ar audiovizuālu saturu. No būtiskajiem izplatīšanas izmaksu ietaupījumiem labums būtu jāgūst patērētājiem un vienlaikus tiem būtu jānodrošina autoriem tādi ienākumi, kas viņiem ļautu turpināt radošo māksliniecisko un literāro darbību. Arī autortiesības būtu jāpielāgo, lai tās atbilstu vispārējām un sabiedrības interesēm, piemēram, paredzot pienākumu nodrošināt pieejamību cilvēkiem ar invaliditāti bez paaugstinātām izmaksām. Jāpārdomā arī iespējas paplašināt izņēmumus un ierobežojumus, lai veicinātu īpaši nelabvēlīgā situācijā esošās sabiedrības daļas piekļuvi bibliotēkām un sabiedriskiem kultūras centriem, kā Komiteja to ierosinājusi 2010. gada atzinumā (2).

1.3. Internets ir kļuvis par universālu tiešsaistes piedāvājumu līdzekli; dažas tehniskas un juridiskas prasības būtu jānosaka ar saistošu tiesību normu palīdzību, lai satura izplatītājiem būtu jāgarantē privātās dzīves neaizskaramība un lai nodrošinātu tīkla neitralitāti, jo tas nedrīkst būt pakļauts vispārējai filtrēšanai (3) un filtrēšanai bez tiesneša skaidra pilnvarojuma uz konkrētas personas vārda tajos gadījumos, kad pastāv pietiekami pierādījumi par nelikumīgu kopēšanu, par ko sūdzību savā vārdā iesniedzis autortiesību vai blakustiesību īpašnieks.

1.4. Komiteja uzskata arī, ka iestāžu, kas atbild par audiovizuālo darbu pārvaldību, un bibliotēku darbības spēju nedrīkst ierobežot ar pārmērīgi stingriem autortiesības aizsargājošo tiesību aktu noteikumiem. To uzdevums ir īstenot kultūras mērķi saglabāt un izsniegt darbus mākslinieku un autoru popularizēšanai un aizsargāšanai ilgtermiņā, kā arī nodrošināt pēc iespējas plašākas sabiedrības, īpaši pamatskolu, vidusskolu skolēnu un studentu piekļuvi šiem darbiem atbilstoši tādiem vispārējas intereses mērķiem kā stratēģijas “Eiropa 2020”, Digitālās programmas un kultūras stratēģijas veiksmīga īstenošana (4). Komitejas atbalstītajam projektam direktīvai par nezināmu autoru darbiem (5) arī vajadzētu būtiski veicināt Eiropas un valstu kultūras atbalsta stratēģiju veiksmīgu izpildi.

1.5. Trijiem lielākajiem starptautiskajiem izplatītājiem, kuri pārvalda trīs ceturtdaļas tirgus un kuriem ir visi finanšu un tehnoloģiskie līdzekļi katalogu piedāvāšanai Eiropas un pasaules publikai, darbu izplatīšanas pārrobežu tiešsaistes tirgus būtiskas piekļuves problēmas nerada.

1.5.1. Komiteja aicina tieši Komisiju nākt klajā ar konkrētiem priekšlikumiem, kas būtu paredzēti daudzajiem MVU un MVR (maziem un vidējiem ražotājiem), kauri veido Eiropas īsto kultūras un mākslas bagātību ar valodu daudzveidību un dažādajiem literārajiem un kinematogrāfiskajiem darbiem, lai šie uzņēmumi varētu aktīvi piedalīties audiovizuālā satura tiešsaistes izplatīšanas vienotajā tirgū.

1.6. Komiteja aicina pievērst uzmanību dažiem priekšlikumiem, kas iekļauti KEA-Cema 2010. gada oktobra pētījumā, piemēram, katalogu kopīga izmantošana, vienoti Eiropas publikai paredzēti satura izplatīšanas punkti (6). Arī tirgus pārmaiņu analīze ir dziļa un precīza. Izplatīšanas stratēģijas, jaunie darījumu modeļi ir veidoti, lai veicinātu darbu likumīgu izplatīšanu un palielinātu ienākumus katrai izplatīšanas nišai, kā arī darbus izmantotu pēc iespējas labāk. Līdztekus klasiskajiem reklāmas veidiem darbu izplatīšanā plaši izmanto sociālos medijus un ieteikumu mārketingu.

1.7. Komiteja uzskata, ka visaptveroša un vienota Eiropas autortiesību kodeksa izveide atbilstoši Komisijas ierosinājumam var veicināt dalībvalstu tiesību aktu vajadzīgo saskaņošanu direktīvas veidā. Tas aizstātu ES autortiesību jomā pastāvošās daudzās direktīvas un būtu saistīts ar regulāriem ziņojumiem par īstenošanas efektivitāti dalībvalstīs. Arī stratēģija “Eiropa 2020” (7) jāiestrādā Eiropas autortiesību kodeksā.

1.7.1. Šāds kodekss varētu samazināt izcelsmes valsts jautājuma nozīmi saistībā ar piemērojamiem tiesību aktiem un sekmēt patiesu saskaņošanu. Ja kāda no dalībvalstīm piešķir publisku finansējumu kādam kinematogrāfiskam darbam, šī valsts būtu principā jāatzīst par izcelsmes valsti, lai noteikti piemērojamos tiesību aktus. No piemērojamo tiesību aktu viedokļa Komisijai (8) būtu jāizskata arī “Eiropas izcelsmes” iespēja.

1.7.2. Būtu jāmeklē veids, kā izvairīties no negodīgiem noteikumiem darba īstā autora (vai īsto autoru) līgumos par tiesību nodošanu producentiem/izplatītājiem. Pārāk bieži autors šīs tiesības producentam nodod visām pastāvošajām un nākotnes tehnoloģijām, un ne ar vienu klauzulu netiek paredzēta dalīšanās ar turpmākajiem ienākumiem, kas varētu rasties, izmantojot jaunus datu nesējus un izplatīšanas līdzekļus (Blue-Ray, IPTV (9) u.c.).

1.7.3. Saturu nedrīkst uzskatīt par preci. Tas jāatceras, apspriežot izplatīšanu tiešsaistē, kas ir kultūras pakalpojums nozīmes izplatīšanai.

1.7.4. Komiteja atkārtoti uzsver nepieciešamību atļaut piekļuvi platjoslas savienojumiem, lai interneta lietotāji varētu izmantot kvalitatīvu un pietiekami ātru audiovizuālo darbu pārraidi ar kabeļtelevīzijas, IPTV un VOD (10) starpniecību.

1.8. Būtu jāizskata iespējas izveidot sistēmas tādu datu pārvaldīšanai, kuri saistīti ar audiovizuālo darbu tiesību turēšanu (11), un Komisijas atbildīgajiem dienestiem īpaši jāapsver nozares MVU un MVR īpatnības un vajadzības. Tas attiecas arī uz problēmām, kas rodas, veidojot vairākteritoriju licences kā vienotu dokumentu Eiropas tirgū. Mazie Eiropas ražotāji būtu jāatbalsta un viņiem būtu nepieciešama palīdzība (12), lai nodrošinātu viņu katalogu pieejamību Eiropas līmenī darbu identifikācijas sistēmā, kas ietver (brīvprātīgu) sadaļu par autortiesību īpašniekiem un blakustiesībām, kuras noteiktas vairākteritoriju dokumentā.

1.9. Tiesību iegūšanas sistēmai būtu jānodrošina pārredzama un taisnīga tiesību īpašniekiem paredzēto ienākumu sadale (13). Attiecībā uz intelektuālā kolektīvā pārvaldījuma organizāciju pārvaldību katru gadu veic neatkarīgu un autoriem un publikai pieejamu kontroli, lai demokrātiskā veidā pārbaudītu to darbību un ieguldījumu kultūras attīstībā (14).

1.10. Komiteja uzskata, ka saskaņā ar iesaistīto pušu nosūtītajām atbildēm par zaļo grāmatu, Komisijai 2012. gada otrajā pusē — pēc 2012. gada pirmajā pusē organizētas konsultācijas ar ieinteresētajām pusēm, tostarp ar publiskajām iestādēm (15), Komiteju pašu tās oficiālajā statusā un Eiropas līmeņa patērētāju, autoru un izplatītāju arodbiedrībām un asociācijām — sagatavot balto grāmatu ar konkrētākiem priekšlikumiem par turpmāko darbu, kas saistīts ar Eiropas vienotā audiovizuālo darbu tirgus izveidi, neņemot vērā valodas barjeras. Komiteja apzinās juridiskās un tehniskās problēmas, ar kurām nāksies saskarties, virzot šo būtisko lietu, taču uzskata, ka šķēršļi nav nepārvarami.

2. Komisijas paziņojuma kopsavilkums

2.1. Tā kā izskatāmais dokuments ir cieši saistīts ar stratēģiju “Eiropa 2020”, to var uzskatīt par turpinājumu Komisijas paziņojumam “Intelektuālā īpašuma tiesību vienotais tirgus”— tā sauktajai IĪT aizsardzības stratēģijai (16).

2.2. Kultūras joma ir ļoti būtiska — ES tajā ir nodarbināti 6 miljoni darba ņēmēju un tās ikgadējā tirgusvērtība ir 500 miljardi euro gadā jeb 3 % no Eiropas IKP. Tehnoloģiskā attīstība ir izraisījusi dziļas pārmaiņas audiovizuālo darbu izplatīšanā. Digitālās tehnoloģijas, ātrdarbīgs un īpaši ātrdarbīgs internets, “mākoņdatošana”, iespēja audiovizuālos darbus saņemt uz personāldatora vai mobilā tālruņa būtiski maina tradicionālos izplatīšanas tīklus.

2.3. Zaļajā grāmatā ir minēti vairāki risinājumi, bet atbalsts pausts vienotam autortiesību pārvaldības modelim, kura pamatā ir pārrobežu un Eiropas licences.

2.4. Komisija uzskata, ka tiesību iegūšana audiovizuālo darbu (filmu u. c.) translēšanai tiešsaistē ārpus sākotnējās teritorijas ir jāvienkāršo. Tas attiecas arī uz programmu translēšanu pēc pieprasījuma, jo šajā nolūkā ir nepieciešams iegūt tiesības, kas atšķiras no sākotnējai izplatīšanai iegūtajām.

2.5. Zaļajā grāmatā ir precizēts, ka vienlaicīgai translācijai ir jāsaņem īpaša atļauja no tiesību īpašniekiem.

2.6. Vienlaicīgai retranslācijai no citām dalībvalstīm Satelīta apraides un kabeļu retranslācijas direktīvā (17) ir noteikts, ka tiesības ir jāpārvalda autortiesību aģentūrai. Minētās tiesības papildina raidorganizāciju tieši iegūtās tiesības.

2.7. Attiecībā uz retranslāciju pa kabeļiem Komisija uzsver, ka ne visas tiesību turētājus pārstāvošās organizācijas ir juridiski pilnvarotas piešķirt šo tiesību licences.

2.8. Visbeidzot jāpiebilst, ka jau dažus gadus DSL (Digital Subscriber Line — ciparu abonenta līnija), IPTV (Internet Protocol Television — interneta protokola televīzija) un DTT (Digital Terrestrial Television — ciparu virszemes televīzija) operatori, kā arī jaunās ciparu platformas sniedz pārraižu retranslācijas pakalpojumus un tāpēc ievērot spēkā esošos tiesību aktus ir kļuvis vēl grūtāk.

2.9. No ekonomikas viedokļa jānorāda, ka 2009. gadā ES tika saražotas gandrīz 1 200 filmas, bet tās skatījās tikai nepilni 25 % ES kinoteātru apmeklētāju, savukārt amerikāņu filmu seansus izvēlējušies apmeklēt 68 %. Vienlaikus ES filmu daļa Amerikas tirgū ir tikai 7 %. ES producenti un izplatītāji filmu publicitātes nolūkā filmu iznākšanai nosaka noteiktus pakāpeniskus termiņus. Filmas pirmizrāde parasti notiek kinoteātrī, tad tā tiek izdota videoversijā, pēc tam — piedāvāta videoversijā pēc pieprasījuma, vēl vēlāk — izplatīta maksas televīzijas kanālos un visbeidzot — bezmaksas kanālos. Attīstoties pieprasījumvideo pakalpojumiem, kurus piedāvā ārpus ražošanas valsts, palielinās partneru un tādējādi arī līgumu skaits.

Lai samazinātu šo procedūru skaitu, Komisija piedāvā darbus pārvaldīt kolektīvi un kolektīvo licensēšanu veikt vienuviet.

2.10. Zaļās grāmatas sadaļa par atlīdzību autoriem

Lielākajā daļā ES valstu par atlīdzību autoram rūpējas producenti, izmantojot vienreizējus “izpirkuma” maksājumus par viņa ieguldījumu audiovizuālajā darbā. Šajās valstīs autors tātad nesaņem sistemātisku papildu atlīdzību, ja viņa filma tiek translēta tiešsaistē. Dažās valstīs autorus pārstāvošās autortiesību aģentūras saņem atlīdzību par katru izmantošanas reizi. Citās — tieši galaizplatītāja pienākums ir maksāt par šādiem pakalpojumiem.

2.11. Par izpildītāju atlīdzību

Gluži tāpat kā autoriem, pašlaik tā pārsvarā ir noteikta līgumā, vienotas summas veidā. Komisija ierosina izveidot taisnīgāku sistēmu un atiecīgo tiesību pārvaldību uzticēt autortiesību aģentūrām. Zaļajā grāmatā gan ir norādīts, ka jaunās tiesības varētu radīt ekonomisku un tādējādi arī juridisku nenoteiktību producentiem un kavēt darbu izplatīšanu tiešsaistē.

3. Vispārīgas piezīmes

3.1. Ar zaļo grāmatu Komisija turpina Eiropas vienotā tirgus veidošanu, tuvinot valstu tiesību aktu noteikumus.

Skatāmā joma ir saistīta ar kultūru un ar tās digitālajiem izplatīšanas kanāliem. Tā ir arī ļoti īpaša un jutīga, jo ar tās palīdzību tālāk tiek nodota valsts vēsture, valoda, tradīcijas un vēlmes. To nevar uzskatīt par ekonomiskās darbības jomu klasiskā izpratnē vai par parastu vispārējas ekonomiskās intereses jomu. Zaļajā grāmatā paustā Komisijas nostāja var šķist pārmērīgi vērsta uz patērētāju. Tomēr ir veikta ļoti dziļa un gandrīz pilnīga dažādu mehānismu analīze.

3.2. Piesātinātā tekstā ir apskatīti daudzi un dažādi tēmati, bet Komisijas galvenais mērķis ir veidot šīs jomas vienoto tirgu.

3.3. Stāvoklis audiovizuālās apraides un ar to saistīto tiesību jomā — Komisijas secinājumi

Pirmais secinājums ir tāds, ka pašreizējā sistēma nedarbojas, tā ir sarežģīta un dārga galapatērētājam. Otrais — apvienojot valstu produktus, būtu iespējams palielināt nozares komerciālo dzīvotspēju kopumā. Attiecībā uz pieprasījumvideo, kas ir neatkarīgs no lielajiem piekļuves nodrošinātājiem vai iTunes, grūtības sagādā to darbu teritoriālo vai Eiropas eksluzīvo tiesību iegūšana, kuru tiesības parasti ir koncentrētas pie producentiem, kas vēlas gūt maksimālus ienākumus citādos veidos (īpaši DVD tirdzniecība).

3.4. Virzība uz centralizētu licenču pārvaldību (apvienot līdzekļus un informācijas avotus, lai veicinātu nozares attīstību)

Zaļajā grāmatā ir ierosināts tiešsaistē tirgot pakalpojumu sniegšanas tiesības vairākās teritorijās un pausts atbalsts vienota licenču modeļa izveidei, kas dotu iespēju ieviest vairākas teritorijas aptverošas licences.

EESK uzskata, ka reģionam, kurā lieto kādu konkrētu valoda, tas varētu būt labs risinājums.

3.5. Izplatīšanas kanālu un interaktīvo uztvērēju lielais skaits, kā arī klientu mobilitāte spēcīgi ietekmē izplatīšanas tīklu ekonomiskos modeļus.

3.6. Pašlaik atļauju un licenču piešķiršana noteikt galvenokārt valsts līmenī un tās pamatā ir līgumu slēgšana starp darba producentu un tiešsaistes izplatīšanas nodrošinātāju. Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja atzīst, ka Komisijas ierosinātajai sistēmai ir nenoliedzamas priekšrocības, īpaši ātruma un producentu sniegto datu piekļuves vienkāršības ziņā. Tas varētu būt papildus stimuls tādu nacionālo darbu izplatīšanai, kas citādi tiktu izplatīti tikai vietējā līmenī.

3.7. Tomēr jāņem vērā, ka direktīvas par satelītapraidi pieņemšana pirms piecpadsmit gadiem nav radījusi visu Eiropu aptverošus satelītapraides pakalpojumus.

3.8. Darbu reģistra izveide Eiropas līmenī var būt saistīta ar grūti novērtējamiem riska veidiem

EESK uzskata, ka šai datu bāzei vajadzētu būt tikai informatīvai.

Jo īpaši — autora tiesību aizsardzība nedrīkst būt atkarīga no tā, vai darbs ir iekļauts reģistrā vai nav.

3.9. Šāda Eiropas struktūra būtu izdevīga, lai apvienotu Eiropas ražotājus un izplatītājus un nodrošinātu pretsparu Holivudas “magnātiem”, kuri pilnveido savu darbību Eiropā.

Jāpiezīmē kāds interesants fakts — tieši lielās amerikāņu studijas (Warner Bros, Disney u. c.) izstrādā starptautisku audiovizuālo darbu identifikācijas numuru sistēmu (Entertainment Identifier Registry).

3.10. Līdzīgi arī Francijas izplatītāji izstrādā ISAN (International Standard Audiovisual Number) sistēmu. Iepriekšminētie Eiropas un Amerikas filmu ražošanu raksturojošie skaitļi vieš bažas. Atcerēsimies, ka pašreizējā sistēmā 75 % Eiropas kinoteātru apmeklētāju ir skatījušies Amerikā ražotas filmas. Tāpēc šādas sistēmas pārvaldībai ir liela nozīme.

3.11. Jāatceras, ka tieši producenti komercsarunās ar izplatītājiem vienojas un līgumā nostiprina vienreizējo maksājumu autoriem un viņu tiesību pārņēmējiem, kā arī garantē attiecīgo summu izmaksāšanu. Tiesību pārņēmējiem paredzētās atlīdzības problēmu daļēji var atrisināt ar centralizētas pārvaldības palīdzību. Savukārt vilinošā ideja atlīdzības procesu saistīt ar apmeklētāju skaitu vairāku gadu garumā šķiet grūti realizējama.

3.12. Starp producentiem, izplatītājiem un darba radītājiem pastāv īsts interešu konflikts. No vienas puses, producenti vēlas filmas vispirms rādīt kinoteātros, lai nodrošinātu saviem darbiem pēc iespējas labāku publicitāti, bet, no otras puses, izplatītāji vēlas darbus saņemt pēc iespējas ātrāk, lai tos piedāvātu videoversijā, maksas kanālos un pēc pieprasījuma.

3.13. EESK uzskata, ka, ņemot vērā IPTV, ADSL un digitālo platformu nostiprināšanos, ir nepieciešamas sarunas par šo termiņu maiņu. Interesanta ir ideja senākiem darbiem, uz kuriem vairs neattiecas nekādas ekskluzīvas tiesības, ieviest ar tiesību pārņēmēju datu bāzi saistītu darbu identifikācijas un uzskaites sistēmu.

3.14. Tātad Komisija uzskata, ka darbu kolektīva pārvaldība (datu banka) pozitīvi ietekmētu nozares darbību. Vai ES spēs mēroties spēkiem ar Amerikas daudznacionālajiem koncerniem? Ļoti iespējams, ka nāksies rēķināties ar sekām, ko var radīt pēkšņa atteikšanās no pastāvošajām nacionālajām sistēmām.

3.15. EESK uzskata, ka pirms atteikšanās no valstīs pastāvošajām sistēmām vai pirms to nozīmes mazināšanas, ir rūpīgi jānovērtē visi aspekti. Kā jau iepriekš norādīts, Amerikas uzņēmumu intereses aizstāvošo lobiju darbs ir efektīvs un viņi, protams, vēlas panākt ienesīgās nozares liberalizāciju.

3.16. Komisija ar šā projekta palīdzību vēlas attīstīt darbu apriti ES un to regulēt. Komisijas sniegtā tehniskā un ar regulējumu saistītā informācija ir svarīga, jo tā var paātrināt citus jau iesāktos liberalizācijas procesus.

3.17. EESK atbalsta visus Komisijas centienus vienkāršot iedzīvotāju piekļuvi darbiem tiešsaistē. Šai piekļuvei vajadzētu būt iespējamai visā ES teritorijā un par pieņemamām cenām. Tā paplašinātu iespējas iepazīt dalībvalstu kultūru un uzlabotu Eiropas jauniešu izglītību. Turklāt Komiteja uzskata, ka atsevišķi versionēšanas veidi, piemēram, komercreklāmas pievienošana darbiem, kas oriģinālā radīti bez reklāmas pauzēm, var kaitēt kultūras mērķiem, kurus paredzēts sasniegt ar izplatīšanu tiešsaistē, pat ja zemākās kvalitātes versijas dod iespēju attiecīgos darbus izplatīt bez maksas vai par ļoti nelielu samaksu. Šo apsvērumu varētu iekļaut brīvprātīgā kvalitātes kodeksā, kas paredzēts izplatītājiem ar interneta, kabeļu vai ētera starpniecību un kas noteiktu visstingrāko attieksmi pret darbu oriģinālversijām.

3.18. EESK atzinumā par Komisijas paziņojumu “Intelektuālā īpašuma tiesību vienotais tirgus” (18) ir atgādināts par valstu modeļu daudzveidību un pretrunīgajām pieejām autortiesību pārvaldībai kultūras jomā. Tāpēc EESK, apzinoties, ka diskusijas vēl nav pilnībā noslēgtas, uzskata, ka vispirms būtu jānosaka pamatprincipi Eiropas kodeksam. Sākumā šajā uz visu valstu kultūras vērtību ievērošanu balstītajā kodeksā vajadzētu noteikt tikai tos principus, kas, piešķirot licences, visām valstīm jāievēro obligāti.

3.19. EESK uzskata, ka nebūtu vēlams paplašināt izcelsmes valsts tiesību piemērošanu, jo pakalpojuma sniedzējam, izvēloties mītnes valsti, ir iespējams šo visnotaļ pareizo principu neievērot. Līdztekus Komisija ir sākusi pasākumus un konsultācijas, kuru mērķis ir panākt, lai datu pārraidīšanas nodrošinātāji ieguldītu līdzekļus jaunos tīklos, kas nodrošinātu datu pārraides kvalitāti un cenu samērīgumu.

3.20. Savā Zaļajā grāmatā Komisija apstiprina, ka tiesību kolektīva pārvaldība veicinās digitālo tīklu izaugsmi. Taču jānodrošina arī tīklu operatoru finansiālā spēja modernizēt un palielināt savu translēšanas spēju. Tāpēc EESK atzinums par atklāto internetu un tīkla neitralitāti (19) ir būtisks atbalsts šajā zaļajā grāmatā paustajām idejām.

3.21. Attiecībā uz vienlaicīgu retranslāciju no citām dalībvalstīm Satelīta apraides un kabeļu retranslācijas direktīvā ir noteikts, ka tiesības ir jāpārvalda kādai no autortiesību aģentūrām. Minētās tiesības papildina raidorganizāciju tieši iegūtās tiesības. Šāda divkārša procedūra, kas var šķist smagnēja, ir nepieciešama, lai novērstu programmu translācijas pārrāvumus (tādu datu nesēju izmantošana, kas jau tiek izmantoti citiem raidījumiem).

3.22. Komisija uzskata, ka valstu finansējums ir ļoti svarīgs audiovizuālās nozares attīstībai un programmas MEDIA atbalstam, kura ir izveidota, lai stimulētu darbu izplatīšanu vairākās teritorijās. EESK piekrīt šim apgalvojumam, bet konstatē, ka subsīdijas samazinās un notiek masveidīga līdzekļu devēju apvienošanās kādas filmas finansēšanai.

Briselē, 2012. gada 22. februārī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Staffan NILSSON

(1) Nesen izskatītās lietas: Padawan un SABAM.

(2) OV C 228, 22.09.2009., 52. lpp.

(3) Lieta: SABAM pret Scarlet

(4) COM(2007) 242 final

(5) OV C 376, 22.12.2011., 66. lpp.

(6) “Multi-Territory Licensing of Audiovisual Works in the European Union” [Audiovizuālo darbu vairākteritoriju licensēšana Eiropas Savienībā], neatkarīgs petījums pēc Eiropas Komisijas Informācijas sabiedrības un saziņas līdzekļu ĢD pasūtījuma, (2010. gada oktobris). Skatīt arī paziņojumu “Tiešsaistē pieejams radošs saturs vienotajā tirgū” COM(2007) 836 final.

(7) OV C 68, 6.3.2012., 28. lpp.

(8) “28. regulējums”, kuru Komiteja jau ierosinājusi Eiropas līgumtiesību jomā. OV C 21, 21.01.2011., 26. lpp.

(9) Interneta televīzija.

(10) Pieprasījumvideo.

(11) Producentu darbs, kas saistīts ar darbu starptautisku identifikācijas sistēmu (ISAN, International Standard Audiovisual Number). Taču ISAN nav iekļauta informācija par autortiesību turētājiem un tā ir brīvprātīga. Dažas lielās ASV studijas strādā pie līdzīgas sistēmas (EIDR, Entertainment Identifier Registry eidr.org/how-eidr-works/). Šī identifikācijas sistēma ietver kodēšanas numuru, attīstītājiem sniedz API, taču tajā nav nekādu norāžu par darbu autortiesībām.

(12) Piemēram, ar programmas MEDIA palīdzību, kura darbosies līdz 2013. gadam un kuru vēlāk varētu aizstāt ar jaunu atbalsta programmu.

(13) OV C 68, 6.3.2012., 28. lpp.

(14) Turpat.

(15) Valsts iestādes, kas finansē filmas, bibliotēkas un kultūras centrus.

(16) COM(2011) 287 galīgā redakcija.

(17) Direktīva 93/83/EEK. (OV L 248, 06.10.1993., 15. lpp.).

(18) OV C 68, 6.3.2012., 28. lpp.

(19) OV C 24, 28.01.2012., 139. lpp.