·2021. gadā lielākās daļas dalībvalstu tekošie konti atgriezās tuvu 2019. gada pozīcijām pirms Covid-19 krīzes, neraugoties uz atlikušo ietekmi dažās dalībvalstīs ar lielām tūrisma nozarēm. Lielākās daļas neto debitorvalstu tekošo kontu līmeņi joprojām bija zemāki par līmeņiem, kas sekmētu to ātru korekciju, savukārt daži lieli tekošā konta pārpalikumi nedaudz palielinājās. Lielās ārējo krājumu pozīcijas galvenokārt samazinājās, pateicoties straujākai IKP izaugsmei, taču tās joprojām ir ievērojamas. Visu 2022. gadu ievērojami samazinājās tekošā konta bilance (gan deficīts, gan pārpalikums), ko noteica daudz augstākas enerģijas cenas. Dažos gadījumos to papildina neenerģētisko tirdzniecības bilanču samazinājums, un liela nozīme ir valūtas maiņas kursa ietekmei. Fiskālie pasākumi, kuru mērķis ir mazināt enerģētiskās krīzes ietekmi, maina valdības un privātā sektora neto aizdevumu un aizņēmumu pozīciju relatīvo devumu un veicina tekošā konta deficīta pieaugumu un pārpalikuma sarukumu.

Šajā brīdināšanas mehānisma ziņojumā (BMZ) ir aplūkota nelīdzsvarotības attīstība laikā, kad ES ekonomika no atgūšanās no Covid-19 pandēmijas inflācijas spiediena dēļ virzās uz spēcīgu izaugsmes palēninājumu. Līdz 2022. gada sākumam gandrīz visas ES dalībvalstu ekonomikas bija kompensējušas IKP samazinājumu, kas 2020. gadā bija vērojams pandēmijas uzliesmojuma dēļ, un tajās notika strauja izaugsme, neraugoties uz dažiem atlikušajiem piegāžu traucējumiem un augošo darbaspēka trūkumu. Kopš 2022. gada februārī sākās Krievijas agresijas karš pret Ukrainu, straujš enerģijas izmaksu pieaugums ir ievērojami pasliktinājis ES ekonomikas perspektīvas. Pašreizējās perspektīvas raksturo augsta inflācija un patērētāju un ražotāju pārliecības mazināšanās. Ar iespējamo enerģētiskās krīzes vērienīgumu un ilgumu saistītā nenoteiktība ir liela. Ekonomiskā aktivitāte samazinās, un tiek prognozēts, ka 2022. gada pēdējā ceturksnī izaugsme kļūs negatīva. Finansēšanas nosacījumi ir acīmredzami stingrāki, vēl jo vairāk ārpus eurozonas, jo monetārās iestādes veic pasākumus inflācijas spiediena novēršanai. Ārpus ES globālos apstākļus raksturo ekonomikas attīstības palēninājums Ķīnā un jaunietekmes tirgos.

Eurozonā vērojamas pazīmes, kas liecina par līdzsvarošanu īstermiņā, bet tās turpmākais vispārējais sniegums prasa politikas risinājumu nepārtrauktu ciešu koordināciju. Zināmu līdzsvarošanu eurozonā veicina spēcīgāka vienības darbaspēka izmaksu dinamika dažās neto kreditorvalstīs. Arī tekošā konta nesenā dinamika, ko izraisījis negatīvais ārējais satricinājums, kopumā veicina līdzsvarošanu, un neto kreditorvalstīs vērojams lielāks ievērojamā pārpalikuma samazinājums. Bažas rada atšķirības to politikas intervences pasākumu mērogos, kuru mērķis ir mazināt augsto enerģijas cenu ietekmi un kuri novirza enerģētiskās krīzes radīto slogu starp korporatīvo, mājsaimniecību un publisko sektoru, kā arī nemērķtiecīgu cenu pasākumu izplatība. Šo pasākumu veids un struktūra enerģijas pieprasījuma un enerģijas cenu ietekmes ziņā, kā arī to ietekme uz uzņēmumiem un mājsaimniecībām, var radīt blakusietekmi pārējās eurozonas valstīs un apdraudēt vienlīdzīgus konkurences apstākļus. Tādēļ šiem pasākumiem jābūt mērķtiecīgiem un ierobežotiem laikā. Nekoordinēti politikas pasākumi var palielināt atšķirības, kavēt monetārās politikas transmisiju un pastiprināt enerģētiskās krīzes neviendabīgo ietekmi.

Tā kā spēcīga izaugsme pēc pandēmijas ir sabremzējusies, var rasties jaunas nelīdzsvarotības, kas piegāžu satricinājuma dēļ, kam pakļautas visas dalībvalstis, var radīt atšķirīgu ietekmi uz cenām. Neraugoties uz izejvielu cenu pieaugumu un gāzes piegāžu riskiem, kas ir kopīgs satricinājums visai Eiropas Savienībai, to ietekme ievērojami atšķiras. Lai gan paredzams, ka inflācija sāks pakāpeniski samazināties, var notikt būtiskas izmaiņas dažādu valstu relatīvajos cenu un izmaksu līmeņos, kad inflācija būs samazinājusies. Tas varētu radīt izmaksu konkurētspējas zudumus, un to novēršana var būt resursietilpīga. Tas jo īpaši attiecas uz eurozonas valstīm un valstīm, kurās ir radies ārējais deficīts, lai gan lielāka inflācija valstīs ar lielu tekošā konta pārpalikumu varētu veicināt līdzsvarošanu eurozonā. Dažās ārpus eurozonas dalībvalstīs valūtas vērtības sarukums var saglabāt izmaksu konkurētspēju, kompensējot strauji augošās darbaspēka izmaksas, bet tas varētu veicināt inflāciju. Tas savukārt var izraisīt stingrākus finansēšanas nosacījumus, savukārt valūtas vērtības sarukums arī palielina ārējo aizņēmumu izmaksas un parāda apkalpošanas izmaksas.

Sliktāki ekonomiskie apstākļi ir palielinājuši neaizsargātību un riskus, kas saistīti ar iepriekš pastāvošo nelīdzsvarotību. Neraugoties uz notiekošo aktivitātes straujo palēninājumu, tiek prognozēts, ka nominālā IKP izaugsme galvenokārt inflācijas ietekmes rezultātā palīdzēs samazināt parāda attiecības gan 2022., gan 2023. gadā. Tomēr vājāka ekonomiskā aktivitāte un stingrāki finansēšanas nosacījumi palielina riskus, kas saistīti ar augstiem parāda līmeņiem. Ieņēmumus nenesošu aizdevumu un bankrotu pieaugums rada risku gan korporatīvajam, gan mājsaimniecību sektoram. Uzņēmumi saskaras ar ražošanas izmaksu pieaugumu, un to spēja tās novirzīt var būt ierobežota, jo neaizsargātāki uzņēmumi sektorāli un reģionāli ir vienkopus. Lielākajā daļā valstu mājsaimniecību reālie izmantojamie ienākumi ir samazinājušies, un algu pieaugums ir zemāks par inflāciju, bet augstāks par darba ražīguma pieaugumu. Pieaugot hipotekāro kredītu procentu likmēm un spiedienam uz izmantojamajiem ienākumiem, mājokļu cenu pieaugums daudzās dalībvalstīs ir korekcijas posmā. Ja turpināsies spēcīgs mājokļu cenu pieaugums, dažās valstīs varētu rasties haotiskas apvērses risks, jo īpaši valstīs, kurās izplatīti hipotekārie aizdevumi ar mainīgām procentu likmēm. Ar uzņēmumu un mājsaimniecību noturību saistītā spriedze varētu cita citu saasināt un izplatīties visā ekonomikā, tādējādi ietekmējot arī finanšu sektoru. Papildu pasākumi neaizsargātu mājsaimniecību un riskiem vairāk pakļautu uzņēmumu atbalstam novirzītu daļu no enerģētiskās krīzes izmaksām uz valdības sektoru un palielinātu valdības parādu, kas valstīm ar augstu sākuma parāda un deficīta līmeni varētu būt īpaša problēma, un tādēļ būtu vajadzīgi mērķtiecīgi, pagaidu un kopīgi Eiropas risinājumi. Konkrētāk, Komisija atkārtoti izvērtēs ar plānu REPowerEU saistītās vajadzības. Turklāt augstākas procentu likmes un vājāka vai negatīva IKP izaugsme kavē valdības parādsaistību īpatsvara samazināšanu, īpaši valstīs ar lielu parādu. Tas var izraisīt domino efektu citās nozarēs, negatīvi ietekmējot izaugsmi.

·Spēcīgākas strukturālās pārveides izredzes, kas ietver atteikšanos no lielās energoatkarības no fosiliem energoresursiem, īpaši Krievijas izcelsmes, ir pozitīvas, taču tās ietver riskus un pielāgošanās izmaksas. Vērtības ķēžu pārvirzīšana no vairāk skartiem Eiropas uzņēmumiem, kas saskaras ar pasaules līmenī augstākām izejresursu cenām, varētu mazināt rentabilitāti un izraisīt uzņēmumu bankrotu lielāku skaitu, kas sektorāli un reģionāli norisinātos vienkopus, kā arī samazināt eksporta tirgus daļas un potenciālo izaugsmi vairāk apdraudētajās valstīs.

Paredzams, ka darba tirgus sabremzēsies, ņemot vērā ekonomikas perspektīvu pasliktināšanos. 2022. gadā darba tirgus joprojām bija noturīgs, ņemot vērā vēl aizvien pozitīvo ietekmi, ko radīja atgūšanās pēc ekonomikas atkalatvēršanas pēc tam, kad tika atcelti pārvietošanās ierobežojumi. Tomēr enerģijas cenu kāpums rada būtisku risku arī darba tirgus attīstībai. Lai gan enerģijas izmaksu pieaugums spēcīgi ietekmē nozares, kas ir vairāk atkarīgas no enerģijas, tas izraisa domino efektu gandrīz visās nozarēs. Dabasgāzes cenu satricinājuma ietekme uz nodarbinātību dažādās valstīs var atšķirties atkarībā no to konkurētspējas. Ekonometriskās aplēses liecina, ka dabasgāzes cenu pieaugums par 10 % var samazināt izlaidi par 0,6 % pēc diviem gadiem, savukārt nodarbinātība samazinātos par 0,3 % un reālās algas — par 0,2 %. () Ietekmi uz nodarbinātību varētu vājināt, samazinot nostrādāto stundu skaitu uz vienu nodarbināto. Bezdarba pieauguma ietekme pakalpojumu nozarē varētu būt lielāka nekā apstrādes rūpniecībā, jo darbaspēka resursu uzkrāšana apstrādes rūpniecībā ir biežāka, savukārt nodarbinātības izmaiņas uzņēmējdarbības ciklā ir vairāk raksturīgas pakalpojumu nozarei, kurā ir salīdzinoši lielāks pagaidu darbinieku īpatsvars. ()

Euro nominālais efektīvais valūtas kurss ir pasliktinājies, un ārpus eurozonas ES dalībvalstu valūtu svārstības ir bijušas neviendabīgas. Euro 2022. gadā ievērojami svārstījies attiecībā pret dolāru, bet spiediens ir bijis uz euro vērtības sarukumu, jo ASV centrālā banka ir pastiprinājusi monetāro politiku ātrāk nekā ECB. Euro ir pakļauts arī ģeopolitiskiem un ekonomiskiem riskiem, kas saistīti ar karu Ukrainā un ir raksturīgi ES, savukārt dolārs gūst labumu no “miera ostas” plūsmām, kā tas parasti notiek nenoteiktības laikā. Ņemot vērā eurozonas dalībvalstu atšķirīgo pakļautību ES ārējai tirdzniecībai un finanšu plūsmām, euro kursa svārstības pašas par sevi ir asimetriski satricinājumi, kas, iespējams, izraisa atšķirīgas nominālo efektīvo valūtas kursu (NEER) svārstības, un šis fakts ir dokumentēts literatūrā. () No ārpus eurozonas ES dalībvalstu valūtām Čehijas kronas vērtība ievērojami kāpusi, ņemot vērā ievērojami stingrāku monetāro politiku apvienojumā ar valūtas kursa intervenci (1.2.c) grafiks). Polijas zlota un jo īpaši Ungārijas forinta vērtība turpina samazināties, neraugoties uz stingrākiem iekšzemes monetārajiem ierobežojumiem. Abu valstu valūtu vērtība 2022. gada martā ievērojami samazinājās, jo pēc Krievijas agresijas pret Ukrainu palielinājās nenoteiktība un globālie finansēšanas nosacījumi kļuva stingrāki. Horvātija ir rīkojusies, lai turpinātu stabilizēt kunu attiecībā pret euro, savukārt Dānija ir saglabājusi savu ilglaicīgo euro piesaisti, un Bulgārijai ir euro valūtā noenkurots valūtas pārvaldes režīms. Pēc tam, kad Horvātijas kuna vairāk nekā divus gadus netraucēti piedalījusies Valūtas kursa mehānismā II (VKM II), Horvātija 2023. gada janvārī pievienosies eurozonai. () Lai gan tiek īstenota stingrāka monetārā politika, Zviedrijas kronas vērtība pagājušajā gadā samazinājās.

Piegādes ķēdes traucējumi var mazināties, bet vairākās nozarēs turpināt ierobežot piedāvājumu. 2022. gadā piegādes ķēdes traucējumi vēl aizvien rada spiedienu, lai gan dažās nozarēs šis spiediens var mazināties. () 2022. gada janvāra/februāra dati par iepirkumu vadītāju indeksiem (PMI) attiecībā uz piegādātāju piegādes laikiem (SDT) un dinamisko faktoru analīze, tostarp citi rādītāji (neveikto darbu apjoms, pasūtījumu un krājumu attiecība, starpizejresursu cenas un nosūtīšanas izmaksas) liecina, ka piegādes ķēdes spiediens, lai gan tas joprojām ir vēsturiski augsts, ir sasniedzis maksimumu un Eiropas Savienībā sācis mazināties. 2022. gada oktobra PMI joprojām norāda uz īsākiem piegādes laikiem un pieprasījuma samazinājumu, kas mazina piegādes traucējumus. () Tomēr iespējamie traucējumi, kas saistīti ar karu Ukrainā, varētu radīt grūtības. Enerģijas cenu pieaugums apvienojumā ar plašāku ģeopolitisko spriedzi rada būtiskus traucējumus galvenajās nozarēs, piemēram, energoietilpīgās nozarēs, un ierobežo to piekļuvi kritiski svarīgām izejvielām. Atkarībā no dalības piegādes ķēdēs šīs norises var arī izraisīt atšķirīgas pamatinflācijas tendences visā Eiropas Savienībā.

Augsts inflācijas spiediens ir paplašinājies ārpus enerģētikas jomas, un tas rada risku, ka inflācijas atšķirības nostiprināsies. Pamatinflācija 2022. gadā ir ievērojami palielinājusies visās ES un eurozonas dalībvalstīs, un daļēji tās pieaugums atspoguļo augstāku enerģijas cenu netiešo ietekmi. 2022. gada pamatinflācijā starp valstīm ir lielas atšķirības, kas svārstās no 2,8 % līdz 11,5 % visās ES dalībvalstīs un no 2,8 % līdz 9,8 % eurozonā. Politikas reakcijas, kas vērsta uz enerģijas cenu satricinājumu, neviendabīgums atspoguļojas dažādos inflācijas rādītājos, tostarp tirdzniecības deflatoros un IKP deflatorā. Lai gan liela nozīme ir enerģijas inflācijas pārnesei, visticamāk, būs nozīmīgi citi faktori, piemēram, piegāžu traucējumi un aizturētais pieprasījums. Algu izmaksu pieauguma radītā netiešā ietekme vēl nav novērota, bet dažās ES dalībvalstīs tā var attīstīties. Mājokļu cenas ir paaugstinājušās līdz ļoti augstam līmenim, ko veicina ilgstoši piedāvājuma ierobežojumi, un cenu pastāvīgais pieaugums, neraugoties uz pieaugošajām finansēšanas izmaksām, laika gaitā varētu vēl vairāk palielināt inflāciju.

Neraugoties uz plašajiem politikas pasākumiem enerģijas cenu ierobežošanai, tie rada lielu ekonomisko spiedienu un nenoteiktību. Enerģijas cenu pieaugums ir tirdzniecības nosacījumu satricinājums, kas rada izmaksas ES ekonomikai. Visā Eiropas Savienībā valdības ir centušās ierobežot augstāku enerģijas cenu slogu uzņēmumiem un mājsaimniecībām, šo slogu pārdalot, taču tās nevar novērst vispārējo ekonomisko ietekmi. Pasākumi dažādās dalībvalstīs ievērojami atšķiras — no cenu iesaldēšanas un nodokļu samazināšanas līdz ienākumu atbalsta shēmām, un tiek apsvērts papildu atbalsts. Šie pasākumi nevar pilnībā kompensēt enerģijas cenu pieauguma ietekmi uz mājsaimniecībām un uzņēmumiem, kas saskaras ar ievērojami lielākām izmaksām, lai gan ar lielām atšķirībām atkarībā no enerģijas patēriņa un pakļautības augstākām mazumtirdzniecības cenām. Elektroenerģijas cenu inflācija visā Eiropas Savienībā ir bijusi atšķirīga ne tikai atkarībā no valdības politikas, bet arī atkarībā no valstu energoresursu struktūras un līgumattiecībām un ar to saistītās elektroenerģijas vairumtirdzniecības cenu pārneses uz mazumtirdzniecības cenām. Tas nozīmē būtiskas izmaksu un relatīvo cenu izmaiņas, kas atkarībā no ilguma un intensitātes varētu izraisīt būtiskas un ilgstošas strukturālas pārmaiņas starp nozarēm un valstīm.

Pēc Krievijas iebrukuma Ukrainā ES ekonomika atrodas pagrieziena punktā — notiek pāreja no atgūšanās no Covid-19 pandēmijas uz izaugsmes palēninājumu inflācijas spiediena dēļ. Līdz 2022. gada sākumam gandrīz visas ES dalībvalstu ekonomikas bija kompensējušas IKP samazinājumu, kas 2020. gadā bija vērojams pandēmijas laikā, un tās strauji pieauga. Līdz ar Krievijas iebrukumu Ukrainā 2022. gada februārī ES ekonomikas perspektīvas būtiski mainījās. Saskaņā ar Komisijas 2022. gada rudens prognozēm paredzams, ka reālā izaugsme ES samazināsies no 5,4 % 2021. gadā līdz 3,3 % 2022. gadā un 0,3 % 2023. gadā, un stabila izlaides izaugsme 2022. gada pirmajā pusē aizsedz notiekošo pasliktinājumu šajā kalendārajā gadā (1.1. grafiks). () Līdz 2022. gada septembrim inflācija Eiropas Savienībā salīdzinājumā ar iepriekšējā gada atbilstošo periodu sasniedza jaunu rekordaugstu līmeni — 10,9 % salīdzinājumā ar pirmspandēmijas inflācijas rādītāju zem 2 %. Tikai eurozonā vien oktobrī inflācija sasniedza visu laiku augstāko līmeni — 10,7 %. Paredzams, ka nesenais satricinājums vairāk ietekmēs ES dalībvalstis, kas vairāk paļaujas uz gāzi kā enerģijas avotu (1.2.b) grafiks). Lielas nenoteiktības apstākļos patērētāju un ražotāju pārliecība ir mazinājusies. Finansēšanas nosacījumi ir nepārprotami kļuvuši sarežģītāki, jo monetārās iestādes ir sākušas padarīt stingrāku politiku, lai novērstu augsto inflācijas spiedienu, kas 2023. gadā, paredzams, saglabāsies salīdzinoši augsts.

1.3. grafiks. Nodarbinātība, bezdarbs un darbaspēka trūkums Avots: Eiropas Komisijas dienesti.

2. Nelīdzsvarotība, riski un korekcijas — galvenās norises

2.1. Ārējais sektors

Lielākās daļas dalībvalstu tekošie konti 2021. gadā uzrādīja nelielas vai mērenas izmaiņas; bieži vien tika panākta tikai daļēja iepriekšējā gada izmaiņu virzienmaiņa. Jo īpaši ceļojumu bilances atgūšanās veicināja daļējus tekošo kontu uzlabojumus dažās lielās neto debitorvalstīs. Neraugoties uz uzlabojumiem, 2021. gadā dažu attiecīgo ES dalībvalstu tekošo kontu deficīti joprojām bija lieli un to neto starptautisko investīciju pozīcijas (NIIP) joprojām bija ļoti negatīvas. Tajā pašā laikā palielinājās dažu dalībvalstu lielie tekošā konta pārpalikumi, kas pēc neliela samazinājuma 2020. gadā tuvojas 2019. gada līmenim. Kopumā dažu dalībvalstu lielie tekošā konta pārpalikumi joprojām ievērojami pārsniedza to, ko var izskaidrot ar pamatrādītājiem. () Dažās citās dalībvalstīs samazinājums bija neliels, un dažos gadījumos bilance bija ievērojami zemāka par 2019. gadā reģistrēto (2.1.1.a) grafiks).

Tekošā konta bilance 2022. gadā ievērojami samazinājusies, un to galvenokārt nosaka augstās enerģijas cenas (2.1.1.a) grafiks). Divi svarīgākie faktori, kas noteica izmaiņas tekošajos kontos 2021. gadā un līdz šim brīdim 2022. gadā, ir bijuši zemāka enerģijas tirdzniecības bilance() un pretējā virziena norises, kas saistītas ar atgūšanos starptautiskas ceļošanas nozarē. Tūrisma nozares atgūšanās galvenokārt nāk par labu neto debitorvalstīm, taču tā joprojām ir daļēja; lielākajā daļā valstu, kuras lielā mērā ir atkarīgas no tūrisma pakalpojumu eksporta, ceļojumu bilance joprojām ir zemāka par pirmspandēmijas līmeni, lai gan vēl nav saņemti dati par galveno tūrisma sezonu, t. i., 2022. gada trešo ceturksni. Turklāt ceļojumu bilances uzlabojumus bieži vien pārsniedz augsto enerģijas cenu ietekme, kas skar gandrīz visas valstis (2.1.3. d) un e) grafiks). Vairākās dalībvalstīs 2022. gadā ir vērojama arī būtiska neenerģētisko tirdzniecības bilanču pasliktināšanās. Dažos gadījumos to virza noturīgs iekšzemes pieprasījums. Kopējā ietekme ir tekošā konta straujš samazinājums 2022. gadā, jo vairākas dalībvalstis ar pārpalikumiem iepriekšējos gados tagad veidojas deficīts. Prognoze 2023. gadam liecina par nelielu tekošā konta pieaugumu daudzās, bet ne visās ES dalībvalstīs, taču bieži vien tas ir nepārprotami mazāks par 2022. gadā reģistrēto pasliktināšanos.

Spēcīga nominālā IKP izaugsme 2021. gadā palīdzēja samazināt gan negatīvās, gan pozitīvās neto starptautisko investīciju pozīcijas. Spēcīgais saucēja efekts 2021. gadā, pateicoties tam, ka ir notikusi ievērojama ekonomikas izaugsmes atgūšanās, samazinājās, bet ne vienmēr pilnībā novērsa 2020. gadā notikušo NIIP izkliedi (2.1.1.b) un 2.1.3.a) grafiks). Šī tendence turpinājās arī 2022. gadā, un lielo neto debitorvalstu NIIP attiecības pret IKP bieži vien turpināja ievērojami uzlaboties, lai gan lielākā daļa no tām joprojām ir zem NIIP prudenciālā līmeņa. () Lielākajā daļā šo neto debitorvalstu nesenie tekošā konta rezultāti ir zemāki par līmeņiem, kas veicina to negatīvo krājumu ātru korekciju (kā to atspoguļo tekošais konts), kas nepieciešama, lai sasniegtu konkrētu NIIP mērķi, pat ja tikai nelielā mērā Spānijas un Portugāles gadījumā (2.1.1. a) un b) grafiks). Turpretī vairāku neto kreditorvalstu NIIP vērtības joprojām ir ievērojami augstākas salīdzinājumā ar ekonomikas pamatrādītājiem.

Sektoru skatījumā pirktspējas samazināšanās dēļ mājsaimniecību neto aizdevumu pozīcijas 2022. gadā samazinās. 2021. gadā neto aizdevumu/aizņēmumu pozīcijas lielākajā daļā dalībvalstu raksturoja valdību neto aizņēmumi un privātā sektora pozitīvi neto aizdevumi (gan mājsaimniecībām, gan uzņēmumiem) (2.1.3.b) grafiks). Ir notikusi zināma virzienmaiņa fiskālā atbalsta ziņā, ko 2020. gadā īstenoja pandēmijas krīzes mazināšanai, kopumā kompensējot privātā sektora neto aizdevumu pozīciju nelielo samazinājumu. Gaidāms, ka 2022. gadā fiskālais atbalsts saglabāsies, pat ja ir paredzams, ka lielākajā daļā dalībvalstu valdību neto pozīcijas uzlabosies vēl vairāk (2.1.3.c) grafiks). Vienlaikus gaidāms, ka dominēs mājsaimniecību neto aizdevumu sarukums, vairumā gadījumu veicinot kopējo neto aizņēmumu/neto aizdevumu pozīciju samazinājumu.

2.1.1. grafiks. Tekošā konta bilances un neto starptautisko investīciju pozīcijas (NIIP) Avots: Eurostat un Komisijas dienestu aprēķini.

Monetārie ierobežojumi pasaules mērogā, ņemot vērā augsto inflāciju, kā arī paaugstinātos ģeopolitiskos riskus, varētu ietekmēt dažu ārpus eurozonas dalībvalstu ārējos finansēšanas nosacījumus. Kā izklāstīts 1. sadaļā, gan pandēmija, gan pēdējā laikā pieaugošā nenoteiktība pēc Krievijas agresijas pret Ukrainu ir izraisījušas izmaiņas dažos ārpus eurozonas dalībvalstu valūtas kursos (ir sarukusi Polijas zlota un Ungārijas forinta vērtība). Ja rastos ārējie (pār)finansēšanas riski, valstis ar ievērojamiem ārvalstu valūtas rezervju krājumiem, kā arī valstis, kurām ir stabils ārējo plūsmu pārpalikums, būtu mazāk pakļautas riskam. Šajā kontekstā liela nozīme ir ārējā finansējuma vajadzībām, t. sk. valdības sektora vajadzībām (sk. 2.6. sadaļu par valdības sektoru).

Eurozonas tekošā konta pārpalikums 2022. gadā strauji samazinās. Enerģijas izmaksas ir galvenais faktors straujajam eurozonas tekošā konta samazinājumam šajā kalendārajā gadā (2.1.2.a) grafiks). Kopš 2021. gada globālās piegāžu problēmas ir izraisījušas ievērojamu importa cenu kāpumu arī precēm, kas nav izejvielas. Tas atspoguļojas eurozonas tirdzniecības bilancē ar Ķīnu, kas salīdzinājumā ar 2019. gadu ir samazinājusies par vairāk nekā vienu procentpunktu no IKP. Lielie importa apjomi krājumu veidošanai un importa no Ķīnas cenas izskaidro daļu no straujā tirdzniecības pārpalikuma samazinājuma Vācijā. Turklāt pasaules pieprasījums pēc Eiropas eksporta samazinās, jo ekonomikas attīstības palēninājums Ķīnā un monetārie ierobežojumi ASV ietekmē pieprasījumu ne tikai šajās divās tirdzniecības partnervalstīs, bet arī lielākajā daļā jaunietekmes tirgu. Kā izklāstīts 1. sadaļā, euro vērtība ievērojami samazinājusies, īpaši attiecībā pret ASV dolāru. Tas negatīvi ietekmē eurozonas tirdzniecības bilanci, jo dolāros denominētā importa īpatsvars (īpaši tas attiecas uz energoprecēm) lielā mērā pārsniedz dolāros denominēto eksportu. Tomēr ienākumi no dolāros denominētiem ārvalstu aktīviem un tirdzniecības starpniecības darījumiem un ieņēmumi no pasaules izejvielu tirdzniecības zināmā mērā mazinājuši tirdzniecības noteikumu satricinājuma vispārējo ietekmi uz ārējo saldo.

Eurozonas tirdzniecības bilances sarukumu 2022. gadā noteica tirdzniecības nosacījumu satricinājums, un reālais pieprasījums joprojām bija spēcīgs. Tirdzniecības nosacījumu satricinājums, kas 2022. gadā sākās daudz augstāku enerģijas importa cenu un vājāka euro dēļ, ir veicinājis eurozonas nominālās tirdzniecības bilances un līdz ar to tekošā konta sarukumu (2.1.2.b) grafiks). Reālā izteiksmē, t. i., nemainīgās cenās, tiek prognozēts, ka 2022. gadā tirdzniecības bilance nedaudz nostiprināsies, jo reālajam kopējam pieprasījumam vajadzētu palielināties nedaudz mazāk nekā IKP. Tiek prognozēts, ka reālā pieprasījuma pieaugums 2022. gadā pārsniegs izlaides pieaugumu lielās neto kreditorvalstīs un samazinās to devumu eurozonas tekošā konta pārpalikumā (2.1.2.b) grafiks). Tiek prognozēts, ka arī 2023. gadā šī tendence saglabāsies. Vairākas neto debitorvalstis uzlaboja savu reālo tirdzniecības bilanci, jo pieprasījums atpalika no IKP izaugsmes atjaunošanās. Reālās tirdzniecības bilances stabilitāti 2022. gadā nodrošina mazākas valstis kopā un tādējādi neitralizē reālās bilances sarukumu Vācijā, kuras devums eurozonā ir lielākais.

Saskaņā ar prognozi 2023. gadam eurozonas tirdzniecības bilance kopumā būs stabila, ieskaitot tās struktūru, taču šī prognoze ir pakļauta lielai nenoteiktībai. Piegādes ķēdes traucējumi un importa cenas 2023. gadā, visticamāk, nedaudz samazināsies, taču šie faktori arī turpmāk varētu ietekmēt eurozonas tirdzniecības bilanci. Vārgāks pieprasījums pasaules līmenī vājinās eksporta perspektīvas, bet var zināmā mērā mazināt izejvielu cenas. Tā rezultātā tiek prognozēts, ka tirdzniecības nosacījumu ietekme nedaudz samazināsies, nodrošinot nelielu uzlabojumu kopējā eurozonas tirdzniecības bilancē. Tā vietā iekšzemes pieprasījuma pieaugums joprojām ir galvenais eurozonas ārējā saldo dinamikas faktors 2023. gadā. Tiek prognozēts, ka, ņemot vērā tā struktūru, tiks turpināta lielo neto kreditorvalstu devuma korekcija.

2.1.2. grafiks. Eurozonas tekošais konts un tirdzniecības bilance Avots: Eiropas Komisijas dienesti.

Ir vērts uzsvērt šādas norises atsevišķās valstīs.