EIROPAS KOMISIJA Briselē, 14.10.2020 COM(2020) 951 final KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Enerģijas cenas un izmaksas Eiropā {SWD(2020) 951 final}



1.Ievads Pašlaik notiek pāreja uz dekarbonizētu energosistēmu un ekonomiku. Lai varētu notikt būtiskās pārmaiņas, ko rada enerģētikas pārkārtošana, ir nepieciešams plašs sociālais un politiskais atbalsts. Enerģijas cenām un enerģijas izmaksām (cenām, kas reizinātas ar patēriņu) būtu jāveicina tirgus pārveide, lai panāktu klimatneitrālu ekonomiku, vienlaikus nodrošinot, ka enerģija joprojām ir cenas ziņā pieejama iedzīvotājiem un uzņēmumiem. Šajā grūtajā laikā, ko piedzīvojam Covid-19 krīzes dēļ, ir vēl jo svarīgāk nodrošināt godīgu enerģētikas pārkārtošanu, kas papildina mūsu centienus atgūties, nodrošina vienlīdzīgus konkurences apstākļus mūsu rūpniecībai, kā arī to, ka enerģija joprojām ir cenas ziņā pieejama mājsaimniecībām. Lai enerģētikas pārkārtošana, tiecoties līdz 2050. gadam panākt klimatneitralitāti, kā paredzēts Eiropas zaļajā kursā, būtu veiksmīga, būs vajadzīga gan cenas ziņā pieejama enerģija, gan investīcijas turpmākai dekarbonizācijai nepieciešamajās tehnoloģijās. Tā kā pašlaik tiek īstenota pakete “Tīru enerģiju ikvienam Eiropā” un tiek gatavotas vairākas zaļajā kursā paredzētas enerģētikas, nodokļu un klimata rīcībpolitikas iniciatīvas, enerģijas cenu un izmaksu monitorings palīdz labāk izprast mūsu pašreizējo rīcībpolitiku ietekmi un sniedz ieskatu, kas noder turpmāko priekšlikumu sagatavošanā. Šajā ziņojumā ir sniegta visaptveroša informācija, kas palīdz izprast to, kā veidojas enerģijas cenas un izmaksas ES. Tajā ir analizētas enerģijas cenu tendences elektroenerģijas, gāzes un naftas produktu sektoros, sīki aplūkojot to tirgus un regulatīvos virzītājus un sniedzot starptautiskus salīdzinājumus. Tajā ir novērtēta arī enerģijas izmaksu nozīme un ietekme uz mūsu ekonomiku, uzņēmumiem un mājsaimniecībām. Lai to izdarītu, ziņojumā ir analizēts tas, kā veidojas ES enerģijas importa rēķins, kā arī enerģijas izmaksu īpatsvars vairāk nekā 40 ražošanas, lauksaimniecības un pakalpojumu sektoros un enerģijas izdevumu ietekme uz mājsaimniecību budžetiem, aplūkojot dažādus ienākumu līmeņus. Ziņojumā aplūkota arī enerģijas nodokļu kā nodokļu ieņēmumu avota nozīme un dažādi nodokļi, kas uzlikti energoproduktiem. Visbeidzot, tajā ir norādītas dažādās realizētās cenas sadalījumā pa elektroenerģijas ražošanas tehnoloģijām un analizēts, kā tās kopā ar citiem ieņēmumu avotiem un izmaksām ietekmē rentabilitāti. Tāpat kā 2016. un 2018. gada ziņojumi, arī šis ziņojums ir balstīts uz datiem un analīzi, kas iegūti gan Komisijas darbā, gan no ārējiem pētījumiem, kuri ļauj labāk izprast enerģijas cenu un izmaksu tendences Eiropā pēdējos gados. Ziņojumā priekšroka dota publiski pieejamiem statistikas informācijas avotiem, un — gadījumos, kad publiskie dati ir pārāk agregēti vai to nav vispār, — tos papildina vairākas specifiskas datu kopas. Šajā ziņojumā — pēc Apvienotās Karalistes izstāšanās no ES — galvenā uzmanība ir pievērsta ES-27 valstīm, un tādēļ attiecīgā statistika un analīze nav pilnībā salīdzināma ar iepriekšējiem ziņojumiem. Enerģijas subsīdijas, kas tika aplūkotas iepriekšējos ziņojumos, turpmāk tiks aplūkotas ikgadējā ziņojuma par enerģētikas savienības stāvokli pielikumā. Lai gan pieejamie vēsturiskie dati aptver laiku līdz 2018. gadam un dažos gadījumos arī 2019. gadu, šajā ziņojumā, ņemot vērā to, ka Covid-19 pandēmija nopietni ietekmē enerģijas cenas un izmaksas, pēc iespējas tika iekļauti jaunākie skaitļi, lai raksturotu aktuālo situāciju. Dažos gadījumos — salīdzinājumā ar diviem iepriekšējiem ziņojumiem — Covid-19 pandēmija ir ierobežojusi ziņošanas iespējas, jo īpaši rūpniecības nozarē. Attiecībā uz dažām ļoti energoietilpīgām nozarēm tas ir nedaudz samazinājis starptautisko salīdzinājumu tvērumu un novērtējuma par enerģijas cenu un izmaksu nozīmi vispusīgumu. 2.Enerģijas cenu tendences 2.1. Elektroenerģijas cenas Elektroenerģijas tirgū tendence vairumtirdzniecības cenām pieaugt, kas sākās 2016. gadā, kulmināciju sasniedza 2018. gada beigās, savukārt 2019. gadā vairumtirdzniecības cenas strauji samazinājās, kam par iemeslu bija degvielas izmaksu kritums, nepietiekams pieprasījums un strauja atjaunīgo energoresursu apguve. Cenu kritums Eiropā bija nevienmērīgs, tāpēc pieauga cenu atšķirības starp dažādiem reģionālajiem tirgiem. 2020. gada pirmajā pusē, salīdzinot ar to pašu periodu 2019. gadā, cenas dažos Dienvideiropas reģionālajos tirgos samazinājās par 30 %, bet dažos ziemeļu reģionos — pat par 70 %. Nevienmērīgo samazinājumu varētu izskaidrot ar nepietiekamu starpsavienojumu jaudu, atšķirīgiem atjaunīgo energoresursu ražošanas apjomiem dažādos tirgos un būtiski paaugstinātu CO2 cenu, kas jo īpaši ietekmēja dalībvalstis, kuru ražošanas struktūrā ir lielāks fosilā kurināmā īpatsvars. Tas norāda uz vajadzību veikt papildu investīcijas tīkla elastībā, pārrobežu jaudās un atjaunīgās elektroenerģijas ražošanas resursos, jo īpaši dalībvalstīs, kuras šajos aspektos atpaliek; tas palīdzētu panākt saskaņotāku vairumtirdzniecības cenu trajektoriju. 2020. gadā Covid-19 negatīvā ietekme uz saimniecisko darbību izraisīja būtisku elektroenerģijas pieprasījuma kritumu, kas apvienojumā ar atjaunīgo energoresursu arvien plašāku apguvi un gāzes cenu kritumu ir novedis pie tā, ka elektroenerģijas vairumtirdzniecības cenas ir noslīdējušas līdz ļoti zemam līmenim. Turklāt vairumtirgos daudz biežāk ir vērojamas negatīvas elektroenerģijas cenas, kas ir kļuvusi par plaši izplatītu parādību. Šī situācija, kas rodas, kad ražotājiem ir jāmaksā par savas produkcijas realizāciju, liecina par to, ka izveidoto starpsavienojumu jauda nav pietiekama un/vai ka dažiem ražotājiem trūkst tehniskās elastības vai ekonomiskā stimula samazināt ražošanas apjomus. Salīdzinot ar situāciju pasaulē, Eiropas pozīcija pēdējos gados ir bijusi samērā stabila. Elektroenerģijas vairumtirdzniecības cenas ES-27 ir bijušas zemākas nekā Japānā, Austrālijā un Brazīlijā, bet augstākas nekā ASV, Kanādā un Krievijā. Covid-19 globālajā pieprasījumā pēc enerģijas, arī elektroenerģijas, ir izraisījis būtisku kritumu. Tomēr elektroenerģijas cenu samazināšanās ātrums ir bijis atšķirīgs — atkarībā no reģionālās energoresursu struktūras, laikapstākļiem un Covid-19 ietekmes smaguma. 1. attēls. Elektroenerģijas vairumtirdzniecības cenas; zemākās un augstākās reģionālās cenas un izkliede

Avoti: Platts, Eiropas elektroenerģijas biržas. Piezīme: pelēkais fons apzīmē atšķirību starp maksimālo un minimālo cenu. Elektroenerģijas mazumtirdzniecības cenas pēdējos desmit gados ir augušas. Laikā no 2010. līdz 2019. gadam elektroenerģijas cenas mājsaimniecībām pieauga vidēji par 2,3 % gadā, savukārt patēriņa cenas kopumā pieauga par 1,4 % gadā. Rūpnieciskajiem patērētājiem elektroenerģijas cenas pieauga par 1,1 % gadā, savukārt rūpniecības produktu cenas kopumā pieauga par 1,3 % gadā. Lieliem rūpnieciskajiem patērētājiem cenu dinamika bija labvēlīgāka, tās minētajā periodā samazinājās par 5 %. Mazumtirdzniecības cenas pieauga gandrīz katru gadu, ar pauzi 2015./2016. gadā. Laikā no 2017. līdz 2019. gadam mazumtirdzniecības cenas pieauga, jo palielinājās enerģijas komponents (cenu daļa, ko veido vairumtirdzniecības cenas un — mazākā mērā — enerģijas piegādes komercializācijas izmaksas), savukārt tīkla maksas un nodokļi un nodevas saglabājās relatīvi stabili. Tas kontrastē ar iepriekšējo gadu rādītājiem, kad vairumtirdzniecības cenas pastāvīgi kritās un cenas paaugstināja tīkla maksu, kā arī nodokļu un nodevu (galvenokārt nodevu, kas vajadzīgas, lai finansētu subsīdijas atjaunīgajiem energoresursiem) pieaugums. Pēdējā laikā zemākas atjaunīgo energoresursu tehnoloģiju izmaksas un augstākas oglekļa cenas ir izraisījušas investīciju vilni atjaunīgo energoresursu jaudās, kas spēj uz komerciāliem noteikumiem konkurēt ar citiem vairumtirgu dalībniekiem. Turklāt plašākam tādu atjaunīgos energoresursus veicinošu instrumentu izmantojumam, kas vairāk ir balstīti uz tirgu, apvienojumā ar līdzšinējo atbalsta shēmu pakāpenisku pārtraukšanu būtu arvien vairāk jāpalīdz iekļaut mazumtirdzniecības cenās piemaksas par atjaunīgajiem energoresursiem. Tas ir izšķiroši, ņemot vērā vērienīgāku 2030. gada klimata mērķrādītāju, kura sasniegšanai būs nepieciešama būtiska atjaunīgo energoresursu jaudu kāpināšana dažādās nozarēs un dalībvalstīs. Nodokļi un nodevas joprojām ir pats svarīgākais faktors mazumtirdzniecības cenu atšķirībām dalībvalstīs, un to izkliede vidēji ir trīs reizes lielāka nekā tīkla un enerģijas komponentiem. Tas ir saistīts ar dalībvalstu rīcībpolitiku un fiskālo instrumentu atšķirībām, kas ietekmē elektroenerģijas patēriņa aplikšanu ar nodokļiem. 2019. gadā mājsaimniecību maksātie vides nodokļi bija robežās no 1 EUR/MWh Luksemburgā līdz 118 EUR/MWh Dānijā, savukārt piemēroto PVN likmju diapazons bija no 5 % Maltā līdz 27 % Ungārijā. Atjaunīgo energoresursu nodevas ir robežās no 3 EUR/MWh Zviedrijā līdz 67 EUR/MWh Vācijā. Turklāt vairumā valstu nodokļi un nodevas, kā arī tīkla maksas (t. i., tie divi cenu komponenti, kurus nosaka ar regulatīviem līdzekļiem) būtiski pārsniedz enerģijas komponentu, ko nosaka tirgus spēki. Tomēr kopš 2016. gada gan mājsaimniecību, gan rūpniecisko patērētāju maksātās mazumtirdzniecības cenas ir konverģējušas, un to galvenokārt ir sekmējusi enerģijas komponentu izlīdzināšanās. Šo pozitīvo attīstību ir veicinājusi nepārtraukta tirgus integrācija un zināmi panākumi starpsavienojumu jaudu palielināšanā. Elektroenerģijas vairumtirdzniecības cenu kritums 2020. gada pirmajā pusē jau ir ietekmējis mājsaimniecību maksātās mazumtirdzniecības cenas, kas ir sākušas samazināties. Tomēr nav skaidrs, vai šī tendence turpināsies arī 2021. gadā, jo īpaši ņemot vērā to, ka vairumtirdzniecības cenas 2021. gada piegādēm Covid-19 ietekmēja tikai īslaicīgi. 2. attēls. Mājsaimniecību maksātās cenas ES 2019. gadā (līdzstrāvas kategorijā) Avots: Eurostat. 2.2. Gāzes cenas Laikā no 2015. līdz 2019. gadam Eiropas gāzes vairumtirdzniecības cenas svārstījās robežās no 10 EUR/MWh līdz 40 EUR/MWh. 2014. gadā sāka kristies jēlnaftas cenas, un tas pazemināja gāzes cenas, kuras 2016. gadā sasniedza zemāko līmeni. Tam sekoja atgūšanās līdz 2018. gada beigām, kad sāka pieaugt sašķidrinātās dabasgāzes (LNG) imports, kā rezultātā 2019. gadā cenas būtiski samazinājās. 2020. gadā gāzes vairumtirdzniecības cenas turpināja samazināties, maijā sasniedzot vēsturiski zemu līmeni (piem., Nīderlandes TTF gāzes mezgla cena samazinājās līdz 3,5 EUR/MWh). Tam par iemeslu bija gāzes pieprasījuma kritums, ko izraisīja saimnieciskās darbības straujā apstāšanās Covid-19 pandēmijas dēļ. Tā kā ogļu cenai šāds kritums nav bijis, šā brīža zemās gāzes cenas un augstā oglekļa cena elektroenerģijas ražošanā veicina pāreju no oglēm uz gāzi, un tas palīdz samazināt elektroenerģijas sektora emisijas. Lai gan kopumā gāzes cenu tendences mainās atbilstoši naftas cenu indeksācijai, cenu kāpumi ir sezonāli un parasti parādās ziemā, kā tas bija 2013. un 2018. gada martā, kad pieprasījums pieaug siltumapgādes un elektroenerģijas ražošanas sektorā(mazu kodolenerģijas un/vai atjaunīgo energoresursu enerģijas apjomu dēļ) vai kad piegādi ierobežo infrastruktūras nepieejamība un/vai zems uzkrājumu līmenis. Ārkārtīgi zemas cenas ir reti sastopamas, taču tās ir novērojamas, kā tas bija 2009. un 2020. gadā, kad pēc smaga ekonomikas attīstības tempa krituma strauji samazinājās pieprasījums. 3. attēls. Gāzes vairumtirdzniecības cenas Eiropā Avoti: Platts, Vācijas Ekonomikas lietu un eksporta kontroles federālais birojs (BAFA), comext. Lai gan naftas cenu indeksācijai ir liela nozīme gāzes cenu noteikšanā Vidusjūras reģiona tirgos, tomēr šis cenu noteikšanas mehānisms Eiropā zaudē nozīmi, jo gāzes tirgi kļūst arvien integrētāki, piegādātāji gāzi mēdz piegādāt tieši no vairumtirdzniecības tirgiem un ilgtermiņa līgumi arvien biežāk tiek indeksēti ar gāzes tirgus cenām. ES tirgus liberalizācijas rīcībpolitikas ir veicinājušas arvien lielāku Eiropas gāzes mezglu likviditāti. Nīderlandes TTF gāzes mezgls, kura likviditāte dažos pēdējos gados ir strauji augusi, ko veicināja arī LNG imports, ir kļuvis par svarīgāko cenu atsauci Eiropā, un pieaug arī tā nozīme pasaulē. Eiropā kopējā gāzes patēriņā to līgumu īpatsvars, kuru cenas nosaka mezgli, palielinājās no 15 % 2005. gadā līdz 78 % 2019. gadā. Centrāleiropā, Skandināvijā un Baltijā mezglu cenu nozīme pieauga, un tās pietuvinājās cenām Eiropas ziemeļrietumu mezglos, nevis naftas indeksētām cenām ASV dolāros. Lielāka Eiropas suverenitāte attiecībā uz savu gāzes cenu veidošanu pastiprina euro nozīmi enerģijas tirdzniecībā ES, jo tas samazina ASV dolāros (USD) kotēto importa cenu ietekmi un pakļautību nestabilajiem starptautiskajiem energoproduktu tirgiem. Tā kā tirgus kļūst arvien globālāks un plašāks, LNG ir kļuvusi par konkurētspējīgu alternatīvu pa cauruļvadiem importētajai gāzei Eiropā. Pagājušajā gadā LNG imports sasniedza vēsturiski augstāko punktu — 89 miljardus kubikmetru, kas veidoja aptuveni 25 % no ES kopējā gāzes importa un 22 % no tās patēriņa, vēl vairāk mazinot naftas cenu indeksācijas nozīmi un palienot avotu diversifikāciju, kas tādējādi kāpina ES enerģijas piegādes drošību. Nākotnē pēc Apvienotās Karalistes izstāšanās no ES un vēl pirms tam ES gāzes atradņu slēgšanas ES arvien pieaugošo atkarību no gāzes importa varētu palīdzēt mazināt arī vietējais biometāns, ūdeņradis un sintētiskās gāzes. Salīdzinot starptautiskā mērogā, Eiropas gāzes vairumtirdzniecības cenas ir krietni augstākas par cenām lielākajās gāzes ražotājvalstīs, piemēram, Kanādā, Krievijā un ASV, bet zemākas nekā citās G20 valstīs, jo īpaši valstīs, kas paļaujas uz LNG importu, piemēram, Ķīnā, Japānā un Dienvidkorejā. Lai arī pasaulē vairumtirdzniecības cenu atšķirības joprojām pastāv, tomēr līdz ar cenu kritumu kopš 2015. gada to absolūtā vērtība ir samazinājusies. 2020. gada pirmajā pusē šo konverģenci pastiprināja būtisks ar Covid-19 saistīts cenu kritums Eiropā, ASV un Āzijā.

4. attēls. Mājsaimniecību maksātās gāzes cenas ES 2019. gadā (patēriņa grupa D2) Avots: Eurostat. Šajā desmitgadē gāzes mazumtirdzniecības cenas mājsaimniecībām pārsniedza inflāciju par 2,1 % gadā. Savukārt rūpniecībai šīs cenas pieauga tikai par 0,1 % gadā vidējiem enerģijas patērētājiem un lielajiem patērētājiem pat samazinājās par 1,3 % gadā. Cenas šajā periodā svārstījās un līdz 2018. gadam, kad rūpniecības cenas šaurā diapazonā stabilizējās, dažus gadus pazeminājās, taču pagājušajā gadā sāka atkal pieaugt. Gāzes mazumtirdzniecības cenas joprojām lielā mērā nosaka gāzes vairumtirdzniecības cenas, kuras veido lielāko daļu enerģijas komponenta un mazumtirdzniecības cenā parādās pēc vairākiem mēnešiem. 2019. gadā enerģijas komponents veidoja 45 % no mājsaimniecību cenas (2019. gadā sasniedzot 68 EUR/MWh) un 67 % no vidēju rūpniecisko patērētāju cenas (32 EUR/MWh) un 78 % no lielu rūpniecisko patērētāju cenas (22 EUR/MWh). Tomēr tīkla maksu un nodokļu un nodevu izmaiņas kļūst arvien svarīgākas, skaidrojot gāzes cenu dinamiku. Laikā no 2010. līdz 2019. gadam mājsaimniecību maksāto cenu pieaugumu (2,1 % gadā) veicināja tīkla maksas un nodokļi un nodevas, kas attiecīgi palielinājās par 2,6 % gadā un 3,6 % gadā, savukārt enerģijas komponents pieauga tikai par 0,8 % gadā. Vidējiem rūpnieciskajiem patērētājiem tīkla maksu un nodokļu un nodevu pieaugums attiecīgi par 3,2 % gadā un 7,8 % gadā apsteidza enerģijas komponenta samazinājumu (1,7 % gadā), tāpēc cenas kopumā nedaudz pieauga (0,1 % gadā). Nodokļi un nodevas veido 32 % no mājsaimniecību maksātajām cenām, taču tikai 13 % un 16 % no attiecīgi vidējo un lielo rūpniecisko patērētāju maksātajām cenām. Vides nodokļi gan mājsaimniecībām, gan rūpniecībai veido lielāko daļu ar PVN nesaistīto nodokļu. Dažos pēdējos gados augstāko un zemāko mazumtirdzniecības cenu attiecība mājsaimniecībām ES saglabājās praktiski nemainīga, savukārt rūpnieciskajiem patērētājiem bija vērojama neliela cenu konverģence. Kas attiecas uz elektroenerģiju, starptautiskie salīdzinājumi liecina, ka mājsaimniecību maksātās gāzes mazumtirdzniecības cenas krietni pārsniedz cenas vairumā G20 valstu. Dažās valstīs mājsaimniecību maksātās gāzes cenas šķiet diezgan zemas salīdzinājumā ar vairumtirdzniecības cenām un nesaistītas ar vairumtirdzniecības cenu dinamiku. 2.3. Naftas cenas Pēdējos gados ir novēroti jauni jēlnaftas cenu svārstību gadījumi. 2014.–2016. gadā jēlnaftas cenas samazinājās, bet laikā no 2017. gada vidus līdz 2018. gadam pieauga, pateicoties globālajam pieprasījumam, saspringtajai ģeopolitiskajai situācijai un OPEC izlaides samazinājumiem, savukārt 2019. gadā tās nostabilizējās (aptuveni 60–70 USD par barelu) — cita starpā tāpēc, ka samazinājās pasaules ekonomikas attīstības temps un palielinājās ASV slānekļa naftas izlaide. 2020. gadā cenas samazinājās Covid-19 pandēmijas izraisītās pieprasījuma samazināšanās un mobilitātes ierobežojumu dēļ, un tas ilga līdz aprīļa vidum, kad lielākie naftas ražotāji piekrita samazināt produkcijas apjomus. Kopš tā laika cenas ir pieaugušas, un līdz ar saimnieciskās darbības aktivizēšanos pasaulē kāpums varētu turpināties. Tomēr paredzams, ka līdz 2021. gadam naftas cenas vēl nebūs atgriezušās 2019. gada līmenī. Jēlnaftas cenu nenoteiktība un mainīgums ietekmē energosistēmas cenas, un tas palielina riskus un (riska ierobežošanas) izmaksas piegādātājiem un patērētājiem. Jēlnaftas cenas ietekmē gāzes cenas, jo gāzes cenu līgumi tiek indeksēti ar naftas cenām, savukārt gāzes cenas ietekmē elektroenerģijas tirgus cenas, jo vairumtirdzniecības cenas bieži vien nosaka ar gāzi darbināmas elektrostacijas. Tas liek domāt, ka zaļā kursa īstenošana un transporta un energoapgādes zaļināšana mazinātu cenu svārstīgumu, kas saistīts ar jēlnaftas cenām. Galvenie faktori, kas noteica naftas produktu vairumtirdzniecības cenas, bija jēlnaftas cenu kāpumi un kritumi. Tomēr zināmā mērā šīs cenas ietekmēja arī citi faktori, piemēram, specifiskais līdzsvars starp naftas produktu piedāvājumu un pieprasījumu, naftas pārstrādes rūpnīcu uzturēšana un sezonalitāte. Mazumtirdzniecības cenas kopš 2016. gada pieauga, 2018. un 2019. gadā sasniedzot augstāko līmeni kopš 2012. un 2013. gada. Laikā no 2016. līdz 2019. gadam benzīna cenas nominālā izteiksmē pieauga par 12 % (gada vidējais pieaugums: 3 %), dīzeļdegvielas cenas — par 17 % (gada vidējais pieaugums: 4,3 %) un krāšņu kurināmā cena — par 20,3 % (gada vidējais pieaugums: 5,1 %), jo pieauga naftas/vairumtirdzniecības cenas un — mazākā mērā — akcīzes nodokļi. Visas cenas attīstījās līdzīgi, svārstoties līdz ar jēlnaftas cenām, taču daudz mazākā mērā. Lielais nodokļu (akcīzes nodoklis un PVN) īpatsvars, kas var veidot līdz 70 % no cenas, aizsargā cenas uzpildes stacijās no jēlnaftas cenu un valūtas kursu svārstībām, jo nafta joprojām tiek tirgota vienīgi ASV dolāros. Akcīzes nodokļi arī veido lielāko daļu no naftas produktu cenu atšķirībām ES. 3.Enerģijas izmaksu tendences

3.1. ES enerģijas importa rēķins Enerģijas importa rēķins ir vispārējs makroekonomikas rādītājs, kas parāda, cik ES izmaksā paļaušanās uz fosilo kurināmo. Tas ir skaidrojams ar to, ka lielākā daļa fosilā kurināmā tiek importēta (2018. gadā atkarība no fosilā kurināmā importa bija 55,7 %). Importa rēķins kopš 2016. gada ir palielinājies un — saskaņā ar jaunākajiem, 2018. gadā ziņotajiem datiem — tagad pārsniedz 330 miljardus EUR gadā. Tas apvērš lejupvērsto tendenci no augstākās vērtības 2013. gadā (400 miljardi EUR). Šo rēķinu nesen palielināja fosilā kurināmā cenu pieaugums, jo īpaši naftas cenu kāpums. 2018. gadā nafta veidoja 69 % no kopējā importa rēķina, gāze — 27 % un akmeņogles — 4 %. 2019. gada beigās naftas un gāzes cenas sāka kristies, un tas enerģijas rēķinu samazinātu, jo īpaši tad, ja samazinātos patēriņš. 2020. gada pirmajā pusē cenas un patēriņš būtiski samazinājās sakarā ar Covid-19 ietekmi uz saimniecisko darbību un transportu. Covid-19 ir paātrinājis atjaunīgo energoresursu arvien lielāko izplatību tirgū, ko veicina ES tīras enerģijas rīcībpolitikas, sekmējot ogļu un gāzes īpatsvara samazināšanos elektroenerģijas resursu struktūrā. Visi šie aspekti kopā samazinās enerģijas importa rēķinu 2020. gadā. Avots: Eiropas Komisija Enerģētikas ģenerāldirektorāta aprēķins. 3.2. Mājsaimniecību izdevumi par enerģiju Eiropas mājsaimniecību kopējos izdevumos enerģijas (izņemot transportu) izdevumu īpatsvars atšķiras atkarībā no ienākumu līmeņa un valsts. Mājsaimniecībās kopš 2012. gada enerģijas izdevumu īpatsvars visos ienākumu līmeņos ir samazinājies, izņemot 2017. gadu, kad tas nedaudz pieauga, pirms atkal samazinājās 2018. gadā . 2017. gadā minētais īpatsvars sasniedza vērtības, kas bija līdzīgas vai zemākas par vērtībām pirms ekonomikas recesijas 2009.–2012. gadā. 2018. gadā nabadzīgākās Eiropas mājsaimniecības (tās, kuras ir zemākajā 10 % ienākumu kategorijā) par enerģiju tērēja 8,3 % no saviem izdevumiem. Mājsaimniecības ar vidēji maziem ienākumiem (trešā decile) un vidējiem ienākumiem (piektā decile) par enerģiju tērēja attiecīgi 7,4 % un 6,7 % no saviem kopējiem izdevumiem. Sadalījumā pa reģioniem — Ziemeļeiropā un Rietumeiropā mājsaimniecības ar vidējiem ienākumiem par enerģiju tērēja 3–8 %, savukārt Centrāleiropā un Austrumeiropā mājsaimniecības ar tādu pašu ienākumu līmeni — 10–15 %. Sadalījumā pa valstīm — Slovākijā un Čehijā nabadzīgākās mājsaimniecības tērēja nedaudz vairāk nekā 20 %, savukārt Luksemburgā, Somijā un Zviedrijā — mazāk nekā 5 %. Absolūtā izteiksmē nabadzīgākās mājsaimniecības ES par energoproduktiem kopumā tērēja vidēji 945 EUR, šai summai pa dalībvalstīm variējot no mazāk nekā 500 EUR līdz 2500 EUR. Tomēr ir svarīgi ņemt vērā, ka dalībvalstīs ir ļoti atšķirīga pirktspēja. Avots: Enerģētikas ģenerāldirektorāta ad hoc datu apkopojums par mājsaimniecību patēriņa izdevumiem. 2017. un 2018. gadā Eiropas mājsaimniecību enerģētiskās nabadzības indikatori turpināja samazināties, kā tas ir bijis kopš trīs gadu recesijas perioda beigām 2012. gadā. Laikā no 2012. gada līdz 2018. gadam vidējais to Eiropas mājsaimniecību īpatsvars, kurām ir “grūtības mājokli uzturēt siltu” un ir “kavēti komunālie maksājumi”, samazinājās attiecīgi no 11 % uz 8 % un no 10 % uz 7 %, lai gan joprojām ir vērojamas būtiskas atšķirības starp dalībvalstīm. Tas viss liecina, ka pēdējos gados enerģētiskā nabadzība Eiropā kopumā ir samazinājusies, daļēji pateicoties tam, ka ir uzlabojusies ekonomiskā situācija. Eiropas Enerģētiskās nabadzības observatorijas izveide 2008. gadā ES ir devusi labākas iespējas apzināt un novērst enerģētisko nabadzību. Ir arī izstrādātas iedarbīgas stratēģijas, kā enerģētiskās nabadzības problēmai veltītās rīcībpolitikas iekļaut enerģētikas pārkārtošanas plānos un energoefektivitātes rīcībpolitikās. Pēc Covid-19 krīzes enerģētiskās nabadzības riski palielinās, jo daudzi eiropieši krīzes iespaidā ir zaudējuši darbu un ienākumus, savukārt enerģijas mazumtirdzniecības cenas un patēriņa vajadzības var nesamazināties tikpat lielā mērā. ES un dalībvalstīm šīs nelabvēlīgās sociālās sekas būtu jānovērš un jāizstrādā atbilstoša rīcībpolitika, kas atvieglotu piekļuvi energopakalpojumiem tiem, kuriem tas ir nepieciešams. Eiropas sociālo tiesību pīlārs enerģiju ierindo starp pamatpakalpojumiem, kuriem ikvienam ir tiesības piekļūt. Renovācijas vilnim, kas izsludināts atveseļošanas pasākumu kopumā Next Generation EU un Eiropas zaļajā kursā, būtu jāpalīdz iegrožot enerģētiskās nabadzības pieaugumu, palīdzot mājsaimniecībām samazināt enerģijas patēriņu ēkās un rēķinus, jo īpaši tām mājsaimniecībām, kas dzīvo sociālajos mājokļos. Ar ES ekodizaina un energomarķējuma pasākumiem būtu jāveicina arī sadzīves tehnikas patēriņa ietaupījumi, samazinot mājsaimniecību rēķinus par elektroenerģiju. Komisijas Ieteikumā par enerģētisko nabadzību, kas papildina paziņojumu par renovācijas vilni, tiks sniegti arī norādījumi par enerģētiskās nabadzības mērīšanu.

3.3. Enerģijas izmaksas rūpniecībā Lai gan enerģijai ir būtiska loma saimnieciskās darbības veicināšanā, tomēr tai ir arvien mērenāka nozīme ekonomikas vērtības veidošanā ES. No makroekonomikas perspektīvas raugoties, 2017. gadā enerģijas iegādes īpatsvars kopējā ražošanas vērtībā bija 1,7 % rūpniecības nozarē (2014. gadā — 2,0 %) un 1 % pakalpojumu nozarē (2014. gadā — 1,2 %). Vidējam uzņēmumam Eiropā enerģijas izmaksas veido diezgan nelielu ražošanas izmaksu daļu (0–3 %). Enerģijas izmaksu īpatsvars ražošanas izmaksās ir lielāks energoietilpīgākajās ražošanas nozarēs (no 3 % līdz 20 %); dažās rūpniecības apakšnozarēs tas var sasniegt ļoti augstu līmeni (piem., 40 % primārā alumīnija, 31 % cinka, 28 % dzelzs sakausējumu un silīcija, 25 % plakana stikla, 71 % mēslošanas līdzekļu un 20 % loka krāšņu sekundārā tērauda sektorā). Līdztekus ražošanai enerģijas iegāde var būt ļoti būtisks izmaksu avots arī nozarēs, kas sniedz transporta, informācijas, izmitināšanas un ēdināšanas pakalpojumus. 1. tabula. Enerģijas īpatsvars dažādu nozaru ražošanas izmaksās Nozaru piemēri Enerģijas īpatsvars ražošanas izmaksās (indikatīvs diapazons) Vidējais Eiropas uzņēmums 0–3 % Tirdzniecība, datori, mehāniskie transportlīdzekļi, elektroiekārtas, zāles, būvniecība 0,4–1 % Atkritumu apsaimniekošana, plastmasa, tekstilizstrādājumi, graudi 2–4 % Izmitināšana un restorāni 3–5 % Energoietilpīgas ražošanas nozares: cements, māla būvmateriāli, celuloze un papīrs, stikls, dzelzs un tērauds, bāzes ķīmikālijas, krāsainie metāli, pārstrādes rūpnīcas 3–20 % Gaisa transports, sauszemes transports 20–30 % Datu centri 10–15 % Metālu u. c. derīgo izrakteņu ieguve, elektroenerģija un gāze 10–20 % Avots: Trinomics (2020), Eurostat. Laikā no 2010. līdz 2017. gadam enerģijas izmaksas apskatītajās ražošanas nozarēs samazinājās par 13 %. Enerģijas izmaksu kritums bija izteiktāks periodā no 2014. līdz 2017. gadam, kad enerģijas izmaksas samazinājās visos 30 analizētajos sektoros. Lai arī bija neliels cenu kāpums un aktīvāka saimnieciskā darbība, enerģijas izmaksas samazinājās, pateicoties būtiskam sektoru energointensitātes samazinājumam, jo īpaši sektoros ar mērenu energointensitāti. Sektoru energointensitātes samazinājumu izraisīja zemāks enerģijas patēriņš uz vienu izlaides vienību un — mazākā mērā — kurināmā nomaiņa (ogļu aizstāšana ar gāzi un elektrību) un ražošanas pārstrukturēšana (pāreja uz tādu produktu ražošanu, kuriem ir augsta pievienotā vērtība un zema energointensitāte). Starptautiskā mērogā Eiropas rūpniecisko patērētāju maksātās elektroenerģijas cenas ir zemākas nekā Japānā, līdzīgas cenām Ķīnā, divreiz augstākas nekā cenas ASV un augstākas nekā lielākajā daļā citu G20 valstu, kas nav ES dalībvalstis. Gāzes cenas Eiropā ir zemākas nekā Austrumāzijas valstīs (Japānā, Dienvidkorejā, Ķīnā), bet augstākas nekā lielākajā daļā citu G20 valstu, tostarp ASV. Šajās atšķirībās liela loma ir relatīvi lielajiem neatgūstamajiem nodokļiem un nodevām ES un cenu regulējumam un/vai subsīdijām G20 valstīs, kas nav ES dalībvalstis. Avoti: Trinomics (2020), pamatojoties uz Eurostat, CEIC, IEA datiem. Piezīme: Ķīnas gāzes cenas ir aizstājējvērtība lietojuma cenai — 36 pilsētu vidējā gāzes cena rūpnieciskajiem lietotājiem. Ierobežotie starptautiskie dati liecina, ka Eiropas energoietilpīgākajās nozarēs enerģijas izmaksu īpatsvars ir salīdzināms ar starptautiskās tirdzniecības partneru enerģijas izmaksu īpatsvaru. Šo ES sektoru enerģijas izmaksu īpatsvars kopumā ir mazāks vai līdzīgs enerģijas izmaksu īpatsvaram ASV, bet, veicot salīdzinājumu ar Japānas sektoriem, rezultāti ir dažādi. Kas attiecas uz galveno izmantoto kurināmo, salīdzinot ar Japānu un ASV, enerģijas izmaksu īpatsvars šajos ES sektoros parasti ir lielāks sektoros ar intensīvu elektroenerģijas patēriņu un līdzīgs vai mazāks sektoros ar intensīvu fosilā kurināmā patēriņu. Energointensitāte Eiropas energoietilpīgākajos sektoros ir lielāka nekā Japānā un Korejā, salīdzināma ar ASV un zemāka nekā Krievijā. ES sektoros, kas ir mēreni energoietilpīgi, energointensitāte parasti ir mazāka nekā lielākajai daļai ES starptautiskās tirdzniecības partneru (un dažreiz tā ir vismazākā). Eiropas rūpniecībai būtu jāturpina centieni uzlabot energoefektivitāti, kas palīdz samazināt enerģijas izmaksu atšķirības ar starptautiskās tirdzniecības partneriem. Daudzās G20 valstīs, kas nav ES dalībvalstis, ražošanas sektoru izmaksas, kas saistītas ar tīrās enerģijas, klimata un vides rīcībpolitikām, bieži vien ir zemākas nekā Eiropā un/vai šie sektori saņem enerģijas subsīdijas. Komisija pārskata savu valsts atbalsta režīmu, un emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā (ETS) bez maksas iedalīto kvotu mērķis ir novērst oglekļa emisiju pārvirzes risku. Turklāt, ja centienu vēriens visā pasaulē joprojām paliks tikpat atšķirīgs, savukārt ES joprojām paaugstinās savu klimatisko ieceru vērienu, Komisija, lai mazinātu oglekļa emisiju pārvirzes risku, atsevišķos sektoros ierosinās ieviest oglekļa ievedkorekcijas mehānismu kā alternatīvu pašreizējiem pasākumiem. Covid-19 negatīvajai ietekmei uz enerģijas cenām 2020. gadā enerģijas izmaksas un enerģijas izmaksu īpatsvars ražošanas izmaksās principā būtu jāsamazina (jo enerģijas cenu kritums var būt lielāks nekā citu ražošanas ielaides un gatavās produkcijas cenu kritums). Tomēr to, iespējams, nevarēs pilnībā attiecināt uz energoietilpīgām nozarēm ar augstu fiksētu energopatēriņa līmeni (piem., uz nozarēm, kurās krāsnis ir jāuztur darbībā 24 stundas diennaktī neatkarīgi no izlaides). 4.Valsts ieņēmumi no enerģijas nodokļiem un no nodokļiem un nodevām, ko piemēro energoproduktiem 2018. gadā ES dalībvalstis iekasēja enerģijas nodokļus 294 miljardu EUR apmērā. Gadu gaitā enerģijas nodokļi ir palikuši samērā stabili gan IKP izteiksmē (2018. gadā apmēram 2 %), gan kopējo nodokļu ieņēmumu izteiksmē (4,6 %). Akcīzes nodokļi (no kuriem vairāk nekā 80 % iekasē par naftas produktiem) veido lielāko enerģijas nodokļu daļu. Enerģijas nodokļi nodrošina nozīmīgus ieņēmumus dalībvalstu budžetos un rezervi, kas mazina jēlnaftas cenu svārstību ietekmi uz naftas produktu mazumtirdzniecības cenām. Enerģijas nodokļiem ir arī nozīme enerģētikas pārkārtošanas un ekonomikas dekarbonizācijas paātrināšanā, jo tie var pastiprināt cenu signālus, lai atturētu no izšķērdīga patēriņa vai videi kaitīgas uzvedības saskaņā ar principu “piesārņotājs maksā”.

9. attēls. Enerģijas nodokļi ES Avots: Eurostat. Nodokļi un nodevas veido attiecīgi 41 % un 30–34 % no mājsaimniecību un rūpniecības maksātajām elektroenerģijas cenām un 32 % un 13–16 % no mājsaimniecību un rūpniecības maksātajām gāzes cenām. Tie veido arī 50 % no mazuta, 60 % no benzīna un 56 % no dīzeļdegvielas cenām. Nodokļu un nodevu veidi (akcīzes nodoklis, PVN, atjaunīgo energoresursu nodevas, jaudas nodevas, vides nodokļi utt.) un to nozīme cenās ir ļoti dažāda atkarībā no energoprodukta un valsts. Dalībvalstu atšķirīgo fiskālo atvieglojumu un rīcībpolitiku dēļ produktiem tiek piemērotas dažādas nodevas, nodokļu likmes un atbrīvojumi. Kopējās nodokļu un nodevu atšķirības starp mājsaimniecībām un rūpniecību parasti ietekmē tādi faktori kā atgūstamie nodokļi (PVN) un nodokļu un nodevu atbrīvojumi, ko piemēro rūpniecībai ekonomisku iemeslu dēļ. Atšķirības starp gāzi un elektroenerģiju ir saistītas ar augstākiem nodokļiem un nodevām, kas iekļauti elektroenerģijas cenās, lai finansētu enerģētikas un/vai klimata rīcībpolitikas, un zemākiem nodokļiem, nenozīmīgām atjaunīgo energoresursu nodevām un nodokļu atbrīvojumiem attiecībā uz gāzi, kas saistīti ar tās tradicionālo sociālo lomu kurināmā statusā. Visbeidzot, nodokļu atvieglojumi fosilā kurināmā patēriņam veido būtisku summu — 2018. gadā aptuveni 30 miljardu EUR apmērā. Gaidāmajās iniciatīvās, kuru mērķis ir saskaņot enerģijas nodokļus ar zaļā kursa mērķiem un vērienu, kā arī apņemšanos izbeigt kaitīgā fosilā kurināmā subsidēšanu, būtu jāizmanto potenciāls, kādu var panākt ar enerģijas nodokļiem un fosilā kurināmā atbalsta samazināšanu, lai veicinātu klimatneitralitāti. Tāpat ir svarīgi veicināt labāku izpratni par nodokļu un nodevu daudzveidību un sarežģītību, kas ietekmē enerģijas cenas dažādos nolūkos un apmērā. To kopējo ietekmi uz cenām un tādējādi patērētājiem doto signālu varētu apsvērt arī saistībā ar šo nodokļu dažādajiem mērķiem, kas jo īpaši ir tāda patēriņa un uzvedības veicināšana, kurš atbilst ES enerģētikas un klimata rīcībpolitikai, kā arī taisnīgas un godīgas pārkārtošanās panākšana. 2020. gadā ar Covid-19 saistītā saimnieciskās darbības un transporta aktivitātes palēnināšanās, iespējams, ierobežos ieņēmumus no enerģijas (galvenokārt transporta degvielas akcīzes) nodokļiem. Līdztekus transporta degvielas patēriņa kritumam, visticamāk, samazināsies arī atbalsts fosilajam kurināmajam, galvenokārt samazinoties transporta degvielas akcīzes nodokļu likmēm. Un otrādi — elektroenerģijas cenu kritums varētu palielināt atbalstu, ko saņem atjaunīgo energoresursu ražošana, kura joprojām ir saistīta ar garantētiem tarifiem. 5.Cenas, izmaksas un investīcijas elektroenerģijas tirgos Elektroenerģijas tirgi nodrošina drošu un cenas ziņā pieejamu piegādi ES patērētājiem un dod investoriem signālus saglabāt piegādes līmeni ilgtermiņā. Neizkropļotas cenas, arī vidiskās eksternalitātes, sniedz pareizus signālus tirgus dalībniekiem, lai tie pieņemtu enerģētikas pārkārtošanai nepieciešamos investīciju lēmumus. ES ir izveidojusi tiesisko satvaru, kas ir sagatavots pārejai uz sistēmu, kurā ir arvien lielāks atjaunīgo energoresursu elektroenerģijas īpatsvars. Turpinājās investīcijas jaunā ražošanas jaudā, jo īpaši attiecībā uz elektroenerģijas ražošanu no atjaunīgiem energoresursiem (AER-E). 2018. gadā 32 % ES saražotās elektroenerģijas tika iegūta no atjaunīgiem energoresursiem. Elektroenerģijas vairumtirdzniecības cenas vienas dienas laikā var būtiski variēt, jo elektroenerģijas sistēma ir paredzēta nevis elektroenerģijas akumulēšanai lielā apjomā, bet gan ar mērķi salāgot piedāvājumu un pieprasījumu reālā laikā. Tāpēc vēja un fotoelementu ģeneratoru cenu modeļus lielā mērā nosaka meteoroloģiskie faktori. AER-E investīciju rentabilitāti lielā mērā nosaka šīs realizētās cenas, atbalsta shēmas un tehnoloģiju izmaksas. Tehnoloģiju izmaksām samazinoties, atjaunīgo energoresursu rentabilitāte ir palielinājusies, un tie arvien vairāk var konkurēt elektroenerģijas tirgos. Atbalsta līmeņi, kurus aizvien vairāk nosaka konkurenciālas izsoles, ir samazinājušies gan vēja, gan fotoelementu projektiem. Šai tendencei turpinoties līdz tam, kad AER-E projekti būs pilnībā tirgū balstīti, vajadzētu palīdzēt iegrožot elektroenerģijas mazumtirdzniecības cenas, samazinot ar atbalstu saistīto komponentu. Lielāka vēja un fotoelementu ģeneratoru apguve jau ir izraisījusi tirgus ieņēmumu samazināšanos, kā parādīts 10. attēlā, izmantojot piemēru par fotoelementu enerģijas sistēmu. 10. attēls. Elektroenerģijas ražošana, izmantojot saules fotoelementu sistēmu, — realizētā cena EUR/MWh (augšā) un procentuāli no bāzes slodzes cenas (apakšā) Avots: Trinomics (2020). Paredzams, ka šī tendence turpināsies, palielinoties AER-E izplatībai, un tas varētu kompensēt ieguvumus no samazinātām tehnoloģiju izmaksām. Tā kā Covid-19 krīze 2020. gada pirmajā pusē izraisīja pamatīgu enerģijas patēriņa samazinājumu, dažos gadījumos AER-E īslaicīgi nodrošināja 50 % no ES pieprasījuma un tā rezultātā elektroenerģijas cenas samazinājās. Būtu jāapzina pieredze saistībā ar šīs krīzes ietekmi uz enerģijas tirgiem. Iepriekš bija prognozēts, ka šādi rādītāji tiktu sasniegti šā gadsimta 20. gadu vidū, paturot prātā to, ka siltumnīcefekta gāzu emisiju samazināšanai par vismaz 55 % līdz 2030. gadam atjaunīgās elektroenerģijas īpatsvaram vajadzētu sasniegt aptuveni 65 %.