Saskaņā ar VKAD dalībvalstīm ir jāparedz kriminālsankcijas par noteiktām darbībām, kas izraisa vai var izraisīt nāvi vai smagus miesas bojājumus, vai būtisku kaitējumu gaisa kvalitātei, augsnes kvalitātei vai ūdens kvalitātei, vai dzīvniekiem vai augiem. Tomēr VKAD darbības joma ir ierobežota: direktīva paredz kriminālatbildību tikai par noteiktu ES tiesību aktu pārkāpšanu, un attiecīgie akti ir uzskaitīti minētās direktīvas pielikumos. Darbības, par kurām iestājas kriminālatbildība, ir, piemēram, bīstamu vielu nelikumīga nopludināšana virszemes ūdeņos, ja tā izraisa vai var izraisīt personu nāvi vai miesas bojājumus vai būtisku kaitējumu videi, nelikumīgi atkritumu sūtījumi no Eiropas Savienības, ja atkritumu daudzums ir ievērojams un ir skaidrs mērķis no tā gūt peļņu, un ozona slāni noārdošo vielu nelikumīga eksportēšana uz jaunattīstības valstīm, bet ne darbības, uz kurām attiecas ADDD.

Treškārt, kriminālatbildība ir atbildība par tāda nodarījuma izdarīšanu, ko likums kvalificē par noziedzīgu nodarījumu. Pastāv būtiska atšķirība starp civiltiesisko un vidisko atbildību, no vienas puses, un kriminālatbildību, no otras puses. Noteikumi par civiltiesisko un vidisko atbildību principā paredz sankcijas, kuras ir tikai finansiālas un kuru mērķis ir kompensēt un izlabot nodarīto kaitējumu, savukārt kriminālatbildības mērķis ir sodīt par prettiesisku rīcību un sankcijas var ietvert ne vien naudas sodus un citus ar brīvības atņemšanu nesaistītus sodus, bet arī brīvības atņemšanu.

Ir svarīgi nošķirt dažādus atbildības veidus. Pirmkārt, pastāv civiltiesiskā atbildība par kaitējumu, kas nodarīts fiziskām vai juridiskām personām. Šajā plašajā kategorijā ietilpst tāds kaitējums kā miesas bojājumi un īpašuma bojājumi, kā arī zaudējumi. Šādu kaitējumu ES tiesību aktu kopumā parasti dēvē par trešai personai nodarītu kaitējumu vai "tradicionālo kaitējumu". Kas attiecas konkrēti uz zaudējumiem, dažās tiesību sistēmās sīkāk nošķir izrietošos zaudējumus, kas ir zaudējumi, kuri izriet no miesas bojājumiem vai īpašuma bojājumiem, un neizrietošos zaudējumus, kas ir zaudējumi, kuri neizriet no miesas bojājumiem vai īpašuma bojājumiem.

Atbildību par atkrastes negadījumiem un to sekām ADDD skaidri pārvirza uz atkrastes licenciātiem, t. i., personām, kas atsevišķi vai kopīgi saņēmušas saskaņā ar Direktīvu 94/22/EK piešķirtu atļauju veikt naftas vai gāzes meklēšanas, izpētes un/vai ieguves darbības. Tā arī nosaka, ka licenciāti ir pilnīgi atbildīgi par visu videi nodarīto kaitējumu, kas radies to veikto darbību dēļ. Tomēr ADDD mērķis nav saskaņot ES noteikumus par atbildību par citu veidu kaitējumu un zaudējumiem, kas var rasties atkrastes darbību dēļ, tāpēc ka ADDD sagatavošanas laikā izdarītā ietekmes novērtējuma ietvaros veikto analīžu rezultāti bija neskaidri.

Eiropas Savienībā smagas atkrastes avārijas nav bijis kopš 1988. gada, un 73 % naftas un gāzes ieguves Eiropas Savienībā veic Ziemeļjūras dalībvalstis, kuru atkrastes darbību drošuma režīmi jau atzīti par sekmīgākajiem pasaulē. Neraugoties uz to, ES pēc 2010. gada aprīļa Deepwater Horizon katastrofas Meksikas līcī ir izveidojusi kopēju regulatīvo satvaru attiecībā uz naftas un gāzes nozares darbībām atkrastē, lai vēl vairāk uzlabotu ES atkrastes darbību drošuma un vides aizsardzības standartus un panāktu to saskaņotību. Elementu, kas veido šo visaptverošo ES mēroga satvaru smagu avāriju (direktīvā: "smagu negadījumu") novēršanai un to seku ierobežošanai, nosaka Direktīva 2013/30/ES (turpmāk Atkrastes darbību drošuma direktīva jeb ADDD). ES uz Deepwater Horizon katastrofu reaģēja arī tādējādi, ka Padome ratificēja Barselonas konvencijas Atkrastes protokolu .

Kā liecina ADDD 39. panta 3. punkts, šie fakti rosina apsvērt iespēju ar ES tiesību aktiem kriminālatbildību paredzēt arī par noteiktu rīcību, kas noved pie atkrastes avārijām. Lai gan kriminālatbildībai par atkrastes darbību drošuma pārkāpumiem nebūtu tiešas ietekmes uz kaitējuma izlabošanu, tā būtu vēl viens atturošs elements līdzās civiltiesiskajai atbildībai un vidiskajai atbildībai un tādējādi varētu sekmēt vides aizsardzību un atkrastes darbību drošuma tiesību aktu ievērošanu.

Dažās fokusvalstīs uz atkrastes darbību drošuma pārkāpumiem jau tagad attiecas kriminālkodekss. Piemēram, gan Apvienotās Karalistes, gan Dānijas likumi paredz kriminālatbildību par dažu noteikumu neievērošanu. Tomēr ne termina "noziedzīgs nodarījums" definīcija, ne minimālais sankciju veids un apmērs nav saskaņots Eiropas Savienības mērogā. Pastāv stingri juridiski priekšnoteikumi, kas jāizpilda, pirms apsvērt, vai ES tiesību aktos paredzēt kriminālatbildību par atkrastes darbību drošuma pārkāpumiem. Līguma par Eiropas Savienības darbību 83. panta 2. punkts nosaka juridisko pamatu, uz kā var izveidot noteikumu minimumu noziedzīgu nodarījumu un sankciju definēšanai konkrētā ES rīcībpolitikas jomā. ES likumdevējiem eksplicīti atļauts pieņemt "noteikumu minimumu attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu un sankciju definēšanu attiecīgajā jomā", ja šāda rīcība "izrādās būtiska, lai nodrošinātu Savienības politikas efektīvu īstenošanu jomā, kurai tikuši piemēroti saskaņošanas pasākumi".

Tas nozīmē, ka pirms ES krimināltiesisko pasākumu pieņemšanas ir jāizvērtē, vai tiem ir "būtiska" nozīme sekmīgā rīcībpolitikas īstenošanā. Līdz ar to lēmumu paredzēt kriminālatbildību par ADDD pārkāpumiem var pieņemt tikai pēc rūpīgas vajadzības un proporcionalitātes pārbaudes, kurā izsvērts, vai krimināltiesisku pasākumu pieņemšanai būtu būtiska nozīme nospraustā mērķa sasniegšanā. To nevar izdarīt, kamēr ADDD tās pašreizējā formā nav transponēta fokusvalstu tiesību aktos un nav gūts zināms priekšstats par tās iedarbīgumu. Dalībvalstis vēl nav nolēmušas, kādas sankcijas noteikt par to valsts tiesību aktu pārkāpšanu, ar kuriem transponē ADDD; ADDD transponēšanai atvēlētais laiks apritēja 2015. gada 19. jūlijā, un attiecīgs lēmums var būt pieņemts attiecīgajā kontekstā vai īstenojot tiesību aktus pēc transponēšanas. Tāpēc ir pāragri spriest par to, vai sankcijām, kas fokusvalstīm jāparedz ADDD transponēšanas un vēlākas īstenošanas kontekstā, visā ES būs vienmērīga atturoša ietekme, vai par to, vai kriminālsankciju noteikšanai būtu būtiska nozīme atkrastes darbību pilnīga drošuma garantēšanā.

Ja nākotnē tiktu konstatēts, ka ADDD tās pašreizējā formā nevar garantēt pietiekamu atkrastes darbību drošumu, kā paredzēts, un ka ir būtiski tās mērķus sasaistīt ar kriminālatbildību par atkrastes pārkāpumiem, šādu atbildību varētu ieviest kā jaunu ADDD noteikumu, grozot minēto direktīvu. To varētu ieviest arī ar jaunu atsevišķu tiesību aktu. Tomēr visracionālāk būtu kriminālsankcijas saskaņot, izmantojot VKAD. Tādējādi varētu izvairīties noteikt atšķirīgu kriminālsankciju standartu salīdzinājumā ar to, kas attiecībā uz daudziem vides jomas pārkāpumiem noteikts VKAD. Tāpēc ADDD 39. panta 3. punktā paredzēta iespēja ar grozījumu VKAD paredzēt kriminālatbildību par ADDD pārkāpumiem. Praksē tas nozīmētu grozīt VKAD A pielikumu, ADDD iekļaujot VKAD dotajā to tiesību aktu sarakstā, kuru pārkāpšana uzskatāma par nelikumīgu rīcību.

Secinājumi un ieteikumi

ADDD 39. pantā Komisijai uzdots izsvērt, vai būtu lietderīgi VKAD darbības jomā ietvert konkrētu rīcību, kas noved pie smagas avārijas. Tomēr pašlaik ir par agru, lai varētu pienācīgi novērtēt, vai ES līmeņa krimināltiesiskie pasākumi būtu būtisks priekšnoteikums pienācīga atkrastes darbību drošuma līmeņa sasniegšanai Savienībā. Lai secinātu, vai konkrētu rīcību, kas noved pie smagas avārijas, vajadzētu ietvert VKAD darbības jomā, ES vajadzīgs zināms priekšstats par to, cik sekmīgi darbojas ADDD.

Pirmo ziņojumu par ADDD īstenošanu Komisija sagatavos līdz 2019. gada 19. jūlijam. Ir svarīgi, lai Komisija tad pie šā jautājuma atgrieztos, savukārt dalībvalstis noteiktu, vai rīcību, kas noved pie smagas avārijas, ir lietderīgi ietvert VKAD darbības jomā. Tikmēr Komisija var organizēt dalībvalstīm pieredzes apmaiņu attiecībā uz kriminālsankcijām un risku pārvaldību uzņēmumos, kas pārstāv plašu saimnieciskās darbības diapazonu.

Ņemot vērā šo secinājumu, ziņojuma atlikusī daļa attiecas tikai uz civiltiesisko un vidisko atbildību par atkrastes avārijām.

ATBILDĪBAS REŽĪMU REZULTATIVITĀTE

Atbildības režīmu rezultativitāti var novērtēt pēc tā, cik skaidri tie nosaka, a) kurš ir atbildīgs b) par kādu veidu kaitējumu un zaudējumiem c) kā priekšā.

a) Kurš ir atbildīgs?

Šajā sakarā ADDD ievieš divus svarīgus saskaņošanas aspektus.

Pirmkārt, tā atbildību vienmēr pārvirza uz atkrastes licenciātiem (t. i., personām, kas atsevišķi vai kopīgi saņēmušas saskaņā ar Direktīvu 94/22/ES piešķirtu atļauju veikt naftas vai gāzes meklēšanas, izpētes un/vai ieguves darbības). Tas, ka ADDD šo principu nosaka, ir svarīgi, jo tas dod pilnīgu juridisko skaidrību un tam būtu jānodrošina, ka licenciāti uzņemas galveno atbildību par to darbības dēļ radušos risku kontroli.

Otrkārt, kas attiecas uz atkrastes avāriju videi nodarīto kaitējumu, normas, kas ieviestas ar ADDD, atkrastes darbības ietver VKAD darbības jomā. Tas nozīmē, ka tagad uz videi nodarīto kaitējumu vienmēr attiecas atbildība neatkarīgi no vainas jeb stingrā atbildība — proti, turpmāk katrs licenciāts par šādu kaitējumu ir atbildīgs bez nepieciešamības pierādīt licenciāta neuzmanību, ja vien ir konstatēta cēloņsakarība.

Kaut arī ADDD ir saskaņojusi šos divus aspektus, kas attiecas uz atbildību par atkrastes avārijām, tā nav paredzējusi saskaņot noteikumus par civiltiesisko kaitējumu. Šajā jomā uz atkrastes avārijām galvenokārt attiecas fokusvalstu deliktu tiesības, un valsts tiesību aktu noteikumi par licenciātiem, kuru neuzmanības dēļ radies civiltiesiskais kaitējums, salīdzinājumā ar licenciātiem, kuru darbības atbilst pienācīgas rūpības standartam, dažādās valstīs ļoti atšķiras.

Kaut arī vienmēr jānosaka cēloņsakarība starp darbību un kaitējumu, bieži vien spēkā ir neuzmanības princips, kas nozīmē, ka tiesām, pirms atzīt civiltiesisko atbildību un piespriest attiecīgu atlīdzību par zaudējumiem, vispirms jānolemj, ka atbildīgā persona ir pārkāpusi rūpības standartu. Tas, vai civiltiesiskajam kaitējumam piemēro neuzmanības principu vai stingro atbildību, dažādās valstīs atšķiras atkarībā no kaitējuma un zaudējumu veida.

B) Par ko atbildīgs?

Atbildība par atkrastes avārijās videi nodarīto kaitējumu ir pieejama visā ES (uz VKAD pamata). Šie tiesību akti arī nosaka, kādā apmērā kaitējums jāizlabo un jākompensē. Licenciāts(-i) attiecīgi tiks saukts(-i) pie atbildības par kaitējumu aizsargājamām sugām un dabiskajiem biotopiem saskaņā ar Putnu direktīvu un Dzīvotņu direktīvu, kā arī par kaitējumu ūdeņiem saskaņā ar Ūdens pamatdirektīvu un Jūras stratēģijas pamatdirektīvu jebkur Eiropas Savienībā. Licenciātam publiskajām iestādēm būs jāatlīdzina par visu darbu, kas ieguldīts vides atveseļošanā līdz iepriekšējam stāvoklim, vai tā jāatveseļo pašiem.

Lai gan ES tiesību akti saskaņo atbildību par videi nodarīto kaitējumu un fokusvalstu tiesību akti vienmēr paredz tiesības celt prasību par miesas bojājumiem un īpašuma bojājumiem, kas radušies atkrastes avāriju dēļ, atbildība par dažādu veidu zaudējumiem ievērojami atšķiras. Piemēram, fokusvalstu noteikumi atšķiras jautājumā, cik tieši saistītiem ar avāriju jābūt zaudējumiem, lai par tiem varētu saņemt kompensāciju ("noteikumi par tiešumu"). Dažu fokusvalstu, piemēram, Kipras un Apvienotās Karalistes tiesību akti neparedz tiešas zaudējumu prasības, ja nav nodarīti miesas bojājumi vai īpašuma bojājumi ("izslēgšanas norma").

Atšķiras arī tas, vai un kā valstu tiesību aktos konkrēti reglamentētas tādas nozares, kuru darbības pamatā ir labs kopīgās jūras vides stāvoklis, piemēram, zvejniecības nozare. Pieredze liecina, ka šīs nozares, kurās bieži darbojas daudzi mazie un vidējie uzņēmumi, lielas atkrastes avārijas gadījumā varētu ciest ievērojamus zaudējumus.