Komisijas ziņojums par Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvas 98/27/EK par aizliegumiem saistībā ar patērētāju interešu aizsardzību piemērošanu /* COM/2008/0756 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 18.11.2008 COM(2008) 756 galīgā redakcija KOMISIJAS ZIŅOJUMS par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/27/EK par aizliegumiem saistībā ar patērētāju interešu aizsardzību piemērošanu SATURS 1. Ievads 3 2. Direktīvas transponēšana 3 3. Direktīvas piemērošana 5 4. Ar piemērošanu saistītās problēmas 6 5. Regulas par sadarbību patērētāju tiesību aizsardzības jomā ietekme 8 6. Nobeigums 9 PIELIKUMS 10 1. IEVADS 1. Direktīvas 98/27/EK par aizliegumiem saistībā ar patērētāju interešu aizsardzību[1] (turpmāk – direktīva) 6. panta 1. punktā paredz ziņojumu par direktīvas piemērošanu. Šī ziņojuma publicēšana sākotnēji tika plānota vēlākais 2003. gada 1. jūlijā, taču to atlika, lai varētu iekļaut informāciju par direktīvas piemērošanu dalībvalstīs, kas Eiropas Savienībai pievienojās 2004. gada 1. maijā un 2007. gada 1. janvārī. 2. Lai sagatavotu šo ziņojumu, Eiropas Komisija izsūtīja anketu par direktīvas piemērošanu 2003./2004. gadā, kuru aizpildīja 25 no apspriedēs iesaistītajām dalībvalstīm. Jaunu anketu 27 dalībvalstīm nosūtīja 2007. gadā, lai atjauninātu iepriekš apkopoto informāciju. Vienlaikus 2005. gadā un 2007. gadā Eiropas Komisija arī apspriedās ar Eiropas Patērētāju padomdevējas grupas ( ECCG ) locekļiem par direktīvas piemērošanu. Uz sākotnējām apspriedēm atsaucās četrpadsmit patērētāju asociācijas no dalībvalstīm, un uz nākamajām apspriedēm atsaucās viena Eiropas asociācija un astoņas dalībvalstu asociācijas. Eiropas Komisija 2006. gadā dalībvalstīm (izņemot Bulgāriju un Rumāniju) nosūtīja vēstules, lai noskaidrotu konkrētus aspektus tajos valstu tiesību aktos, ar kuriem transponē direktīvu. 3. Eiropas Komisija 2006. gadā publicēja pētījumu, ko veica Katholieke Universiteit Leuven Beļģijā par patērētāju pārsūdzības tiesībām[2], un 2007. gadā publicēja Patērētāju tiesību apkopojumu ( Consumer Law Compendium )[3], kurā ietvertas iedaļas par direktīvu. Visbeidzot, Austrijas prezidentūra 2006. gada februārī Vīnē organizēja konferenci par aizliegumiem un kolektīvām pārsūdzības tiesībām. 2. DIREKTīVAS TRANSPONēšANA 4. Katra dalībvalsts lielākā vai mazākā mērā grozīja savus tiesību aktus, lai ieviestu direktīvas par aizliegumiem noteikumus. Aizlieguma procedūras piemērošanas joma laika gaitā ir paplašinājusies. Aizlieguma procedūra katrā dalībvalstī 5. Viens no ļoti svarīgiem direktīvas rezultātiem noteikti ir aizlieguma procedūras ieviešana katrā dalībvalstī, lai aizsargātu patērētāju kopējās intereses. Šī pašlaik ir vienīgā visās dalībvalstīs spēkā esoša procedūra, kas konkrēti attiecas uz patērētāju aizsardzību. Tā ļauj patērētāju kopējās interesēs apturēt nelikumīgu praksi neatkarīgi no tā, vai ir nodarīts jebkāds reāls kaitējums. Ar direktīvu ieviestā aizlieguma procedūra neattiecas uz patērētājiem, kuriem nodarīts kaitējums, piemērojot nelikumīgu praksi, lai saņemtu kompensāciju. 6. Saskaņā ar 2. pantu katra dalībvalsts procedūra ar konkrētiem izņēmumiem ietver ārkārtas procedūru, lēmuma vai korektīva paziņojuma publicēšanas iespēju un summas izmaksu, lai nodrošinātu lēmuma izpildi. Divas trešdaļas dalībvalstu izvēlējās civilo vai komerciālo tiesvedību, savukārt tikai dažas (piemēram, Ungārija, Malta, Polija un Rumānija) izvēlējās galvenokārt administratīvu pieeju. Konkrētas dalībvalstis, lai gan izvēlējās tiesvedību, izraudzījās administratīvas iestādes, lai pieņemtu lēmumus par konkrētiem pārkāpumiem (piemēram, Austrijā attiecībā uz televīzijas apraides darbībām un Somijā attiecībā uz cilvēkiem paredzētu zāļu reklāmu un uz kompleksiem ceļojumiem). Visbeidzot, dažas dalībvalstis ir izraudzījušas konkrētas tiesas, lai risinātu jautājumus saistībā ar specifiskām praksēm (piemēram, Hāgas un Varšavas tiesu ekskluzīvā kompetencē ir jautājumi attiecībā uz negodīgiem līguma noteikumiem). 7. Direktīvas 3. pantā noteiktas tiesīgas iestādes, kas var iesniegt prasību par aizliegumu ļoti plašā darbības jomā. Pantā ir nošķirtas divas papildināmas iestāžu kategorijas, dalībvalstīm ļaujot paredzēt kritērijus, lai noteiktu, kuras organizācijas ir atbildīgas par patērētāju kopējo interešu aizsardzību. Praksē tiesīgas iestādes definīcija ietver patērētāju asociācijas, valsts iestādes, kas ir atbildīgas konkrēti par patērētāju aizsardzību, zāļu aģentūras, civilās aviācijas iestādes, lietotāju asociācijas, ģimeņu organizācijas, arodbiedrības, lauksaimniecības kameras, kā arī tirdzniecības un rūpniecības kameras. Visas dalībvalstis saskaņā ar 4. pantu ir sniegušas Eiropas Komisijai informāciju par iestādēm, kas ir tiesīgas iesniegt prasību par aizliegumu citā dalībvalstī[4]. Oficiālajā Vēstnesī publicētais saraksts ļauj tajā ietvertajām iestādēm pierādīt savu juridisko rīcībspēju iesniegt prasību citu dalībvalstu tiesās vai administratīvajās iestādēs. 8. Visbeidzot, direktīvas 5. pants ļauj dalībvalstīm ieviest vai neieviest obligātu iepriekšējas apspriešanās procedūru starp pusi, kas prasa aizliegumu, un atbildētāju. Trešdaļa dalībvalstu (Īrija, Itālija, Kipra, Lietuva, Malta, Nīderlande, Rumānija, Zviedrija un AK) ir ieviesušas šo procedūru. Rumānijā un AK neatkarīgām valsts iestādēm, kas direktīvas nozīmē ir arī tiesīgas iestādes, ir jāiesaistās iepriekšējas apspriešanās procedūrā. Vairākas no dalībvalstīm, kas nav izvēlējušās direktīvas 5. pantā ierosināto iepriekšējas apspriešanās procedūru, mudina organizēt sarunas, pirms tiek veikta jebkāda darbība[5]. Tomēr vairākums dalībvalstu nevēlas 5. pantā minēto apspriešanos padarīt par obligātu. Viena Eiropas patērētāju organizācija ir pat norādījusi, ka iepriekšējas apspriešanās procedūra var nevajadzīgi paildzināt aizlieguma procedūru. Komisijas rīcībā nav pietiekamu pierādījumu vai iepriekšējas pieredzes šajā jomā, lai grozītu direktīvu ar nolūku vispārināt iepriekšējas apspriešanās procedūru saskaņā ar 6. panta 2. punktu. Darbības jomas paplašināšana 9. Aizliegumu darbības joma ir noteikta 1. pantā, atsaucoties uz direktīvas pielikumā minētām direktīvām, kuras transponē dalībvalstu iekšējā tiesību sistēmā. Direktīvas pielikumā sākotnēji bija uzskaitītas 9 direktīvas, taču tagad tajā ietvertas 13 direktīvas[6]. Kopš direktīvas stāšanās spēkā pielikums papildināts, pievienojot Direktīvu 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām, Direktīvu 2000/31/EK par elektronisko tirdzniecību, Direktīvu 2002/65/EK par patēriņa finanšu pakalpojumu tālpārdošanu, Direktīvu 2005/29/EK par negodīgu komercpraksi un Direktīvu 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū. Direktīvas pielikumā tagad ietverta liela daļa Kopienas tiesību aktu par patērētāju aizsardzību. Vairākums apspriedēs iesaistīto dalībvalstu neiebilda pret direktīvas darbības jomu, lai gan Portugāle un Beļģija apšauba, vai izsmeļošs saraksts ir piemērots, un ierosina to atcelt, lai darbības jomā varētu ietvert jebkādu praksi, kas kaitē patērētāju kopējām interesēm. 10. Turklāt direktīvas 7. pantā paredzēta iespēja dalībvalstīm paplašināt darbības jomu valsts līmenī. Piemēram, Nīderlandē un Polijā aizliegumus var piemērot jebkādai praksei, kas kaitē patērētāju kopējām interesēm. Portugāle un Itālija ir paplašinājušas darbības jomu, ietverot jebkādas prakses, kas kaitē produktu drošumam. Vācijā un Austrijā ir iespējams piemērot aizliegumu jebkādai pret konkurenci vērstai darbībai, kas kaitē patērētāju kopējām interesēm. 11. Dažas dalībvalstis, it īpaši Vācija, Slovēnija un Zviedrija, ir valsts līmenī paplašinājušas aizliegumu darbības jomu, lai ietvertu komercprakses (piemēram, maldinoša reklāma), kas kaitē uzņēmumu kopējām interesēm. Tomēr lielākā daļa apspriedēs iesaistīto dalībvalstu neatbalsta direktīvas darbības jomas paplašināšanu, lai ietvertu uzņēmumu kopējās intereses, apgalvojot, ka pielikumā uzskaitīto Kopienas tiesību aktu mērķis ir galvenokārt aizsargāt patērētājus un ka būtu nevēlami jaukt patērētāju intereses ar mazo un vidējo uzņēmumu interesēm, pat ja tiem arī būtu nepieciešama aizsardzība. 12. Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija neuzskata, ka būtu pamatoti grozīt direktīvas darbības jomu, kā atļauts 6. panta 2. punktā. It īpaši Komisija neuzskata, ka būtu piemēroti paplašināt darbības jomu, lai ietvertu uzņēmumu kopējās intereses. Tomēr, kad tas būs pamatoti, Komisija turpinās ierosināt direktīvas pielikuma papildināšanu ar jauniem Kopienas tiesību aktiem par patērētāju aizsardzību. 3. DIREKTīVAS PIEMēROšANA 13. Direktīvas izmantošana attiecībā uz pārrobežu pārkāpumu apkarošanu nav bijusi sekmīga. Saskaņā ar Komisijas rīcībā esošo informāciju tikai AK Godīgas tirdzniecības birojs ( OFT – valsts iestāde, kas ir atbildīga par patērētāju aizsardzību) ir izmantojis šo mehānismu. OFT iesniedza prasību pret uzņēmumu DUCHESNE Beļģijā. Šis Beļģijas uzņēmums bija nosūtījis AK patērētājiem nepasūtītus pārdošanas katalogus, apgalvojot, ka viņi ir ieguvuši balvu. Lai saņemtu balvu, patērētājiem no kataloga bija jāpasūta ražojums. Patērētāji pasūtīja ražojumu, taču nesaņēma solīto balvu. Tādēļ OFT pret šo Beļģijas uzņēmumu iesniedza sūdzību Beļģijas tiesā, pamatojoties uz to, ka AK patērētājiem sniegtā informācija bija maldinoša un tos pamudinājusi iegādāties ražojumus no kataloga. Beļģijas pirmās instances tiesa piemēroja aizliegumu šai praksei. Apelācijā šo tiesas lēmumu apstiprināja. 14. Arī pēc 300 sūdzību saņemšanas no AK patērētājiem OFT Nīderlandes tiesās iesniedza prasību pret uzņēmumu Best Sales B.V . Šī lieta bija līdzīga iepriekš aprakstītajai lietai, jo Nīderlandes uzņēmums nosūtīja nepasūtītu pasta sūtījumu AK patērētājiem, liekot saprast, ka viņi ir ieguvuši balvu. Sūtījumā bija norādīts, ka, lai saņemtu vērtīgāku balvu vai lai saņemtu šo balvu ātrāk, tiem jāpasūta saimniecības preces no sūtījumam pievienotā kataloga. Nīderlandes tiesas 2008. gada 9. jūlija lēmumā noteica, ka šī reklāma bija maldinoša, un pieprasīja Nīderlandes uzņēmumam pārtraukt šos sūtījumus. 15. OFT arī apgalvoja, ka direktīva ir bijusi lietderīgs veids, kā izdarīt spiedienu uz uzņēmumiem citās dalībvalstīs, lai tie apturētu konkrētas komercprakses. Tādējādi sarunu ceļā tika atrisinātas apmēram desmit lietas. Beļģija arī uzsvēra aizliegumu preventīvo ietekmi. 16. Lai gan aizliegumus joprojām reti izmanto attiecībā uz pārrobežu pārkāpumiem, dažas apspriedēs iesaistītās dalībvalstis un patērētāju asociācijas sacīja, ka aizliegumus ļoti veiksmīgi izmanto patērētāju asociācijas attiecībā uz pārkāpumiem valsts iekšienē[7], nereti lai apturētu maldinošu reklāmu vai anulētu negodīgu līguma noteikumu. 4. AR PIEMēROšANU SAISTīTāS PROBLēMAS 17. Galvenie gan dalībvalstu, gan ieinteresēto pušu minētie iemesli, lai izskaidrotu aizliegumu piemērošanas gadījumu mazo skaitu citā dalībvalstī, ir prasības iesniegšanas izmaksas, procedūras sarežģītība un ilgums, kā arī aizlieguma procedūras ierobežotā darbības joma. Izmaksas 18. Trīs ceturtdaļas apspriedēs iesaistīto patērētāju asociāciju minēja izmaksas kā vienu no galvenajiem šķēršļiem, it īpaši pārkāpuma gadījumā citā dalībvalstī. Vairākas dalībvalstis arī uzsvēra, cik grūti tiesīgajām iestādēm ir iesniegt šādas prasības ar tām saistīto finanšu risku dēļ. Patērētāju asociācijas kā īpašus sarežģījumus minēja lietas sagatavošanas administratīvās izmaksas, kā arī tiesas un advokātu piemērotās maksas. Ja prasība ir iesniegta citā dalībvalstī, tā turklāt būs saistīta ar izmaksām par tulkošanu, un pastāv papildu nenoteiktība attiecībā uz tiesvedības izmaksām citā dalībvalstī (piemēram, uzaicinājuma uz tiesu izmaksas vai tiesas lēmuma paziņošanas izmaksas). Asociācijas arī minēja risku saistībā ar advokātu un ekspertu piemēroto maksu dublēšanos. 19. Finanšu risks ir vēl lielāks, kad prasību iesniedz dalībvalstī, kurā zaudētājai pusei ir jāsedz visas procedūras izmaksas un jo sevišķi uzvarētājas puses izmaksas (īpaši dažas no šīs puses tiesvedības izmaksām). Šis princips ir spēkā lielākajā daļā dalībvalstu. Tādēļ, ja zaudē puse, kas iesniedza prasību par aizliegumu, tai ne tikai jāsedz pašas izmaksas, bet arī otras puses izmaksas. Vairākas apspriedēs iesaistītās patērētāju asociācijas sacīja, ka nevar uzņemties ieviešanas procedūru izmaksas vai saistītos finanšu riskus. Citas sacīja, ka tās iesniedz prasību tikai tad, ja risks ir niecīgs un ja tās ir pārliecinātas par uzvaru, tādējādi ievērojami ierobežojot iesniegto prasību skaitu. Tomēr dažās dalībvalstīs patērētāju asociācijas veiksmīgi piemēro aizliegumus pārkāpumiem valsts iekšienē. 20. Dažas dalībvalstis ir izstrādājušas principu, kas paredz, ka zaudētāja puse sedz visas ar lietu saistītās izmaksas elastīgāk, vai ir izvēlējušās pieeju, kas ir tiesīgajām iestādēm labvēlīgāka. Piemēram, dažās dalībvalstīs tiesām ir konkrēta rīcības brīvība[8], un tās var, piemēram, atcelt nosacījumu, ka zaudētājai pusei ir jāsedz uzvarētājas puses tiesvedības izmaksas. Ungārijā patērētāju asociācijām nav jāmaksā tiesu maksas. Tomēr šie valsts pasākumi nereti ir samērā ad hoc , un saistītie finanšu riski ir pietiekams aspekts, lai atturētu tiesīgās iestādes iesniegt prasības. Procedūru sarežģītība un ilgums 21. Procedūru sarežģītība un ilgums nereti tiek norādīti kā šķēršļi pārrobežu darbībām. Sarežģītību galvenokārt rada dažādās aizlieguma procedūras citās dalībvalstīs, kam piemēro attiecīgās valsts tiesu vai administratīvās procedūras. Pastāvošā nenoteiktība attiecībā uz to, kurš tiesību akts ir piemērojams, palielina šo sarežģītību. 22. Lai gan ar direktīvu saskaņo konkrētus prasības par aizliegumu iesniegšanas aspektus dalībvalstīs, tā nodrošina tām zināmu rīcības brīvību. Ar direktīvu dalībvalstīm ļauj izvēlēties tiesu vai administratīvo aizlieguma procedūru un to, vai piemērot vai nepiemērot iepriekšējas apspriešanās procedūru, kā arī vai veikt saistītus pasākumus. Ar direktīvu arī ļauj dalībvalstīm valsts līmenī pieņemt vai saglabāt noteikumus, piešķirot tiesīgajām iestādēm vai jebkurai citai pusei tiesības izvērst plašāku rīcību. Direktīvas transponēšanas analīze iepriekšējā nodaļā parādīja dalībvalstu plašo izvēļu virkni. Turklāt, nereglamentējot daudzus aizlieguma procedūras aspektus, piemēram, noilguma vai procedūru termiņus un maksas, ar direktīvu ļauj lietas izvērst valsts civilprocesos, komerciālajā tiesvedībā vai administratīvās procedūrās, kas dalībvalstīs var atšķirties. 23. Kopā šie faktori nodrošina aizlieguma procedūras, ar ko aizsargāt patērētāju kopējās intereses un kas ievērojami atšķiras dažādās dalībvalstīs. Dažās dalībvalstīs, piemēram, Nīderlandē vai Somijā, izmanto pat dažādus procedūru veidus atkarībā no attiecīgās tiesību akta jomas. Šī dažādība apgrūtina tiesīgajām iestādēm, kas vēlas iesniegt prasību citā dalībvalstī, gūt kopskatu, jo tās nereti saskaras ar procedūrām, kas ievērojami atšķiras no šīm iestādēm zināmajām procedūrām pašu valstī. Katru reizi, iesniedzot sūdzību jaunā dalībvalstī, tiesīgajām iestādēm ir jāiepazīstas ar jaunu procedūru. 24. Visbeidzot, apspriedēs iesaistītās asociācijas un dalībvalstis uzsvēra pastāvošo nenoteiktību attiecībā uz piemērojamiem tiesību aktiem. Vai attiecīgais pārkāpums jāizskata, pamatojoties uz tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā noticis pārkāpums, vai tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā ir jūtamas pārkāpuma sekas? Direktīvā (2. panta 2. punkts) šis jautājums nav skaidri noteikts, taču tas ir ārkārtīgi svarīgi, jo vairākās pielikumā minētajās direktīvās ir ietverta klauzula, kas ļauj dalībvalstīm paredzēt vai saglabāt tiesību aktus, kuri attiecas uz plašāku darbības jomu nekā paredzēts direktīvās, ja runa ir par patērētāju aizsardzību. Tādēļ piemērojamo tiesību aktu jautājums ir būtisks visos gadījumos, kad notiek izvēle starp diviem atšķirīgiem tiesību aktu kopumiem, kuri nodrošina atšķirīgus aizsardzības līmeņus. Iepriekš minētajā lietā, ko OFT ierosināja pret Beļģiju, jautājumu izskatīja gan pirmās instance tiesa, gan apelācijas tiesa; pirmās instance tiesa piemēroja Lielbritānijas tiesību aktus, savukārt apelācijas tiesa nolēma, ka piemērojami ir Beļģijas tiesību akti. Turpmāk jautājumu par piemērojamo tiesību aktu noteikšanu varētu vienkāršot, piemērojot 6. pantu Regulā (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”)[9], kura pieņemta 7. jūlijā un stāsies spēkā 2009. gada 11. janvārī. Ierobežota tiesas lēmumu ietekme 25. Visbeidzot, apspriedēs iesaistītās asociācijas un dalībvalstis uzsvēra, ka dažreiz tiesu lēmumiem par šādiem aizliegumiem ir ierobežota ietekme. Lielākajā daļā dalībvalstu tiesas lēmumam par aizlieguma piemērošanu ir mērena ietekme. Lēmums ir obligāts tikai attiecībā uz attiecīgo lietu un attiecīgajām pusēm, t.i., tiesīgo iestādi, kas iesniedza prasību, un uzņēmumu, kuram piemēro aizliegumu. Praksē tas nozīmē, ka, ja uzņēmums izdara pārkāpumu, kas ir identisks cita, jau notiesāta uzņēmuma izdarītajam, jāiesniedz jauna prasība par aizliegumu, lai apturētu jauno pārkāpumu. Tāpat kāda uzņēmuma līguma negodīga noteikuma anulēšana neaizkavē šo pašu uzņēmumu turpināt izmantot to pašu negodīgo noteikumu līdzīgā līgumā. 26. Tomēr dažās dalībvalstīs šo principu piemēro elastīgāk, jo īpaši attiecībā uz negodīgiem noteikumiem. Piemēram, Polijā lēmumam ir erga omnes ietekme, ja Varšavas tiesa pieņem lēmumu, ka līguma klauzula ir negodīga. Lēmumu publicē un piemēro identiskai klauzulai jebkurā patērētājiem piedāvātā līgumā. Ungārijā, ja tiesa pieņem lēmumu, ka klauzula līgumā starp uzņēmumu un patērētāju ir negodīga, tā var šo klauzulu paziņot par spēkā neesošu visos šā uzņēmuma noslēgtajos līgumos. Austrijā uzņēmuma un patērētāja līguma klauzulu, kas atzīta par negodīgu, šis uzņēmums vairs nedrīkst izmantot citos līgumos. Vācijā un Slovēnijā patērētāji var atsaukties uz tiesas lēmumu, kas atzīst klauzulu par negodīgu, lai nepieļautu identiska noteikuma piemērošanu. 27. Aizliegumi ir arī ierobežoti attiecībā uz tiesas lēmuma darbības jomu, jo ir spēkā tikai valstī, kur tiesas lēmums pieņemts, kā to uzsvērušas AK un Beļģija. Negodīgi uzņēmumi, kas apzināti pārkāpj likumu un ir notiesāti konkrētā dalībvalstī, tiecas pārvietoties uz citu dalībvalsti, kurā nepieciešams jauns aizliegums, lai apturētu attiecīgo nelikumīgo darbību. Turklāt lēmuma piemērojamība tikai attiecīgajā valstī nozīmē, ka tad, kad uzņēmumu notiesā par nelikumīgu praksi, kas kaitē patērētājiem konkrētā dalībvalstī, tas joprojām var turpināt tāpat rīkoties attiecībā uz patērētājiem citā dalībvalstī, ja vien prasību par aizliegumu nav iesniegusi šīs otrās dalībvalsts tiesīgā iestāde. 5. REGULAS PAR SADARBīBU PATēRēTāJU TIESīBU AIZSARDZīBAS JOMā IETEKME 28. Ar Regulu (EK) Nr. 2006/2004 par sadarbību starp valstu iestādēm, kas atbildīgas par tiesību aktu īstenošanu patērētāju tiesību aizsardzības jomā (regula par sadarbību patērētāju tiesību aizsardzības jomā),[10] izveido tādu valsts iestāžu tīklu, kuras atbildīgas par patērētāju aizsardzību, un zināmā mērā saskaņo šo iestāžu izmeklēšanas un īstenošanas pilnvaras. Turklāt ar šīs regulas izveidoto savstarpējas palīdzības mehānismu tīklā ietverta valsts iestāde var pēc citas dalībvalsts valsts iestādes pieprasījuma iesniegt prasību par aizliegumu pašas jurisdikcijā, lai apturētu nelikumīgas prakses pret patērētājiem dalībvalstī, kuras valsts iestāde nosūtīja pieprasījumu. 29. Dažas no apspriedēs iesaistītajām dalībvalstīm uzsvēra, ka regulai par sadarbību patērētāju tiesību aizsardzības jomā jāveicina aizliegumi, lai apturētu pārkāpumus Kopienā, jo regulā izveidotie savstarpējas palīdzības mehānismi ļauj, cita starpā, valsts iestādēm ar specifiskām zināšanām iesniegt prasību par aizliegumiem. Tādējādi regulā tiek risināta viena no galvenajām problēmām, ko atklāja, īstenojot direktīvu, proti, sarežģījumi, ar kuriem saskaras valsts iestāde, kad mēģina tieši iesniegt prasību par aizliegumu citā dalībvalstī. 30. Iepriekš minētās dalībvalstis uzsver, ka būtu vēlams direktīvas darbības jomu saskaņot ar regulas par sadarbību patērētāju tiesību aizsardzības jomā darbības jomu. Patiesībā regulas pielikumā ir atsauce uz Direktīvu 98/6/EK[11] par patērētāju aizsardzību, norādot patērētājiem piedāvāto produktu cenas, un Regulu (EK) Nr. 261/2004/EK[12] par aviopasažieru tiesībām, kas nav ietverta direktīvas pielikumā. Tomēr regulas pielikumā nav atsauces uz Direktīvu 2006/123/EK par pakalpojumiem, kura ir ietverta direktīvas pielikumā. Lai saskaņotu direktīvas pielikumu ar pielikumu regulai par sadarbību patērētāju tiesību aizsardzības jomā, kā ierosinājušas konkrētas dalībvalstis, būtu nepieciešams paralēli grozīt gan direktīvu, gan regulu. 6. NOBEIGUMS 31. Liels ieguvums saistībā ar direktīvu ir tādas procedūras ieviešana katrā dalībvalstī, ar kuru var iesniegt prasības par aizliegumiem, lai aizsargātu patērētāju kopējās intereses. Šo procedūru samērā sekmīgi izmanto patērētāju asociācijas, lai apturētu pārkāpumus valsts iekšienē. 32. Tomēr ar direktīvu izveidotais mehānisms, kas ļauj vienas dalībvalsts tiesīgām iestādēm iesniegt prasību citā dalībvalstī, nepārprotami nav bijis tik sekmīgs, kā cerēts. Galvenais šķērslis, kas izskaidro, kādēļ ir iesniegts tik maz prasību par aizliegumiem, lai apturētu pārkāpumus Kopienā, ir resursu trūkums, ņemot vērā finanšu riskus, ko uzņemas jebkura tiesīga iestāde, kā arī zināšanas, kas vajadzīgas, lai strādātu ar atšķirīgām procedūrām dažādās dalībvalstīs. 33. Regula par sadarbību patērētāju tiesību aizsardzības jomā ir daļējs risinājums sarežģījumiem, kas saistīti ar direktīvas īstenošanu, un šīs regulas piemērošanai būtu ievērojami jāuzlabo pārkāpumu apkarošana Kopienā. Roma II regulas pieņemšanai arī būtu jāietekmē šie sarežģījumi. Komisija uzskata, ka būtu ieteicams sagaidīt detalizētāku atgriezenisko saiti attiecībā uz regulas par sadarbību patērētāju tiesību aizsardzības jomā un Roma II regulas piemērošanu, pirms tiek izdarīti secinājumi par to, kā tālāk strādāt ar direktīvu. 34. Tātad Komisija uzskata, ka nav īstais laiks ierosināt jebkādus grozījumus direktīvā vai to atcelt, un ka, gluži pretēji, tai būtu jāturpina izskatīt direktīvas piemērošanu. Jo īpaši Komisija uzskata, ka nav iemesla paplašināt direktīvas darbības jomu, lai ietvertu uzņēmumu kopējās intereses, vai vispārināt iepriekšējas apspriešanās prasību. PIELIKUMS DIREKTĪVAS 98/27/EK PIELIKUMĀ UZSKAITĪTĀS DIREKTĪVAS - Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem (OV L 149, 11.6.2005., 22. lpp.). - Padomes Direktīva 85/577/EEK (1985. gada 20. decembris) par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām (OV L 372, 31.12.1985., 31. lpp.). - Padomes Direktīva 87/102/EEK (1986. gada 22. decembris) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz patēriņa kredītu (OV L 42, 12.2.1987., 48. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Direktīvu 98/7/EK (OV L 101, 1.4.1998., 17. lpp.) - Padomes Direktīva 89/552/EEK (1989. gada 3. oktobris) par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos; 10. līdz 21. pants (OV L 298, 17.10.1989., 23. lpp., kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 97/36/EK (OV L 202, 30.7.1997., 60. lpp.)). - Padomes Direktīva 90/314/EEK (1990. gada 13. jūnijs) par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām (OV L 158, 23.6.1990., 59. lpp.). - Padomes Direktīva 92/28/EEK (1992. gada 31. marts) par cilvēkiem paredzētu zāļu reklāmu (OV L 113, 30.4.1992., 13. lpp.). - Padomes Direktīva 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV L 95, 21.4.1993., 29. lpp.). - Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 94/47/EK (1994. gada 26. oktobris) par pircēju aizsardzību attiecībā uz dažiem aspektiem līgumos, saskaņā ar kuriem pērk tiesības uz laiku izmantot nekustamo īpašumu (OV L 280, 29.10.1994., 83. lpp.). - Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 97/7/EK (1997. gada 20. maijs) par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV L 144, 4.6.1997., 19. lpp.). - Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 1999/44/EK (1999. gada 25. maijs) par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (OV L 171, 7.7.1999., 12. lpp.). - Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV L 178, 17.7.2000., 1. lpp.). - Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/65/EK (2002. gada 23. septembris) par patēriņa finanšu pakalpojumu tālpārdošanu un grozījumiem Padomes Direktīvā 90/619/EEK un Direktīvās 97/7/EK un 98/27/EK (OV L 271, 9.10.2002., 16. lpp.). - Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV L 376, 27.12.2006., 36. lpp.). [1] OV L 166, 11.6.1998., 51. lpp. [2] http://ec.europa.eu/consumers/redress/reports_studies/comparative_report_en.pdf. [3] http://ec.europa.eu/consumers/rights/docs/consumer_law_compendium_comparative_analysis_en_final.pdf. [4] Šis saraksts ar pēdējām izmaiņām publicēts 2008. gada 8. martā. OV C 63, 8.3.2008. [5] Piemēram, Dānija, Vācija, Austrija, Slovākija un Somija. [6] Skatīt pielikumu. [7] Piemēram, Bulgārija, Čehija, Vācija, Francija, Itālija, Latvija, Austrija, Zviedrija, Slovākija un AK. [8] Piemēram, Luksemburga, Portugāle, Zviedrija un AK. [9] OV L 199, 31.7.2007., 40. lpp. [10] OV L 364, 9.12.2004., 1. lpp. [11] OV L 80, 18.3.1998., 27. lpp. [12] OV L 81, 19.3.2004., 80. lpp.