Neatkarīgi no jaunajām ES likumdošanas iniciatīvām, kas koncentrējas uz sociālajām jomām, Eiropas Savienībai ievērojami jāuzlabo jau izstrādātā politika dažādās jomās un to īstenošana.

Finanšu un ekonomikas krīze, kas sākās 2008. gadā, bija par iemeslu ievērojamam darbavietu un potenciālā ražošanas apjoma samazinājumam, un tās rezultātā dramatiski pasliktinājās publisko finanšu stāvoklis. Tomēr Eiropas ekonomikas atveseļošanas plāns daļēji ar koordinētu fiskālo stimulu palīdzēja dalībvalstīm rast risinājumu krīzei. Krīze , kas aizvien turpinās, skaidri parāda, ka nav efektīvu līdzekļu, kā savlaicīgi reaģēt uz tās pazīmēm, un tādējādi parāda , ka Savienības politikas jomu koordinēšana var dot būtiskus rezultātus, ja to stiprina un efektīvi pielieto , vienlaicīgi ievērojot subsidiaritātes principu . Tāpat krīze skaidri parāda dalībvalstu ekonomikas un darba tirgu ciešo savstarpējo atkarību , kā rezultātā iekšējā tirgus iespēju pilnīga izmantošana ir arī viens no galvenajiem veidiem, kā palielināt Eiropas konkurētspēju, kas rada nepieciešamību nopietni pārskatīt mehānismus, attiecībā uz kuriem nodarbinātības un sociālo mērķu sasniegšana arī turpmāk būtu saistoši uzdevumi .

Dalībvalstu reformu programmām jābūt vērstām arī uz “integrējošu izaugsmi”. Integrējoša izaugsme nozīmē to, ka tiek veidota vienota sabiedrība, kurā cilvēki spēj paredzēt jo īpaši ar jaunajām tehnoloģijām, automatizāciju un datorizāciju saistītās pārmaiņas un tās pārvaldīt, tādējādi aktīvi piedaloties sabiedrībā un ekonomikā. Tādēļ ar dalībvalstu reformām būtu jānodrošina visiem piekļuve un iespējas visos dzīves posmos, lai tādējādi samazinātu nabadzību un sociālo atstumtību, likvidējot šķēršļus dalībai darba tirgū, jo īpaši sievietēm, gados vecākiem darbiniekiem, jauniešiem, aprūpētājiem, invalīdiem, nekvalificētiem darba ņēmējiem, minoritāšu pārstāvjiem, jo īpaši romu tautības pārstāvjiem, likumīgiem migrantiem un tiem, kas nespēj iesaistīties darba tirgū. Izveidojot attiecīgus mehānismus, dalībvalstīm būtu arī jāpanāk, ka ekonomikas izaugsmes ieguvumi nonāk pie visiem pilsoņiem visos reģionos. Tādēļ dalībvalstu reformu programmu pamatā vajadzētu būt darba tirgu efektīvas darbības nodrošināšanai, izmantojot ieguldījumus sekmīgā darba maiņā, mācību sistēmas un to prasmju attīstīšanu , kas atbilst darba tirgus vajadzībām , darba kvalitātes paaugstināšanu, dzimumu līdztiesību un cīņu pret sadrumstalotību , garantējot darba ņēmēju drošību visos nodarbinātības veidos, kā arī cīņu pret diskrimināciju , strukturālo bezdarbu , jo īpaši jauniešu bezdarbu, un pasivitāti, nodrošinot adekvātu, ilgtspējīgu sociālo aizsardzību un aktīvu iekļaušanu, lai mazinātu nabadzību.

Dalībvalstis, nosakot savus nacionālos mērķus un apakšmērķus, vadās no attiecīgajās pamatnostādnēs iekļautajiem pamatmērķiem un īpašu uzmanību pievērš nodarbinātības palielināšanai un vismazāk aizsargāto grupu, tostarp jauniešu, bezdarba samazināšanai, izglītības līmeņa paaugstināšanai, priekšlaicīgas mācību pārtraukšanas rādītāju samazināšanai un cilvēku paglābšanai no nabadzības. Būtu stingri jāpārrauga šo mērķu un apakšmērķu īstenošanas panākumi un jānovērtē tie salīdzinājumā ar stratēģijas Eiropa 2020 mērķiem, un vajadzības gadījumā, pārskatot nodarbinātības pamatnostādnes, šie mērķi būtu jāpārstrādā vai jāpapildina ar citiem mērķiem vai apakšmērķiem.

Lai īstenotu šo mērķi, dalībvalstis apņemas veicināt izaugsmi un tādējādi radīt jaunas pienācīgas darbavietas, kā arī palielināt īpaši MVU ekonomikas inovāciju potenciālu un atbrīvot rūpniecību no administratīvām un ar koplīgumu nesaistītām barjerām. Tālab dalībvalstīm būtu jāizstrādā regulatīvi un atbalstoši instrumenti, ņemot vērā uzņēmējdarbības un darba ņēmēju tiesību daudzveidību, lai visiem uzņēmumiem radītu vienādus konkurences un atbalsta noteikumus. Lai atvieglotu sieviešu un jauniešu piekļuvi darba tirgum, ņemot vērā demogrāfiskās problēmas, jārada priekšnosacījumi pietiekamām bērnu aprūpes iespējām, lai katram bērnam pirmsskolas vecumā varētu nodrošināt aprūpes vietu ārpus ģimenes, kā arī, sadarbojoties ar sociālajiem partneriem, jāizveido priekšnosacījumi arī tam, lai katram jaunietim četru mēnešu laikā pēc skolas pabeigšanas nodrošinātu darbavietu vai turpmākas profesionālās apmācības, vai mācību vietu. Ilgstoša bezdarba gadījumā bezdarbniekiem būtu jāpiedāvā nodarbinātību veicinoši pasākumi, kuru kvantitatīvajiem mērķiem vajadzētu būt vērstiem uz profilaktiskas darba tirgus politikas nostiprināšanu. Tādēļ vismaz 25 % ilgstošu bezdarbnieku būtu jāpiedalās kādā no aktīviem darba tirgus pasākumiem, piemēram, padziļinātā apmācībā, izglītībā un/vai jāmaina profesija.

Dalībvalstīm sa darbībā ar sociālajiem partneriem būtu jāpaaugstina nodarbinātības līmenis, izmantojot aktivizēšanas pasākumus, it sevišķi pasākumus, kas paredzēti jauniešiem, mazkvalificētām personām un personām, kurām nepieciešama īpaša aizsardzība un/vai atbalsts, sniedzot konsultāciju pakalpojumus un nodrošinot izglītību un profesionālo sagatavošanu, kas pielāgota darba tirgus vajadzībām. Dalībvalstīm būtu jānodrošina un jānostiprina vienlīdzīga attieksme un jāievēro vienāda atalgojuma princips par vienādu darbu vienā darbavietā, kā noteikts Līguma par Eiropas Savienības darbību 18. un 157. pantā. Jāpievēršas arī darbavietu kvalitātei, samazinot trūcīgu strādājošo skaitu. Turklāt dalībvalstīm, īstenojot atbilstīgas programmas, būtu jāpalielina likumīgo migrantu nodarbinātības iespējas. Ir jāīsteno arī pastāvīgi centieni un inovatīvas programmas, tostarp jāpiedāvā subsidētas darbavietas, lai darba tirgū integrētu invalīdus. Dalībvalstīm būtu arī jālikvidē šķēršļi, kas apgrūtina jaunpienācēju iekļūšanu darba tirgū, jāatbalsta darbavietu radīšana, jāveicina sociālā inovācija un jāuzlabo darbā iekārtošanas pakalpojumu, tostarp valsts nodarbinātības dienestu pakalpojumu kvalitāte un efektivitāte. Nodarbinātības dienestiem jāpiedāvā apmācības un darbaudzināšanas programmas, jo īpaši informācijas un komunikācijas tehnoloģiju jomā, kā arī jānodrošina darba meklētāju jo īpaši gados vecāku cilvēku, likumīgo migrantu, etnisko minoritāšu un invalīdu piekļuve ātrdarbīgam internetam, lai tādējādi optimizētu darba meklēšanu. Šajā sakarībā jāatbalsta individuālās un kolektīvās pašnodarbinātības veidus, izmantojot sociālās ekonomikas uzņēmumus. Būtu jāveic īpaši pasākumi, lai cīnītos pret sieviešu pārsvaru slikti apmaksātās darbavietās, un efektīvāk jāveicina sieviešu nodarbinātība vadošos amatos, lai novērstu darba tirgus sadrumstalošanu dzimumu aspekta dēļ. Jo īpaši noteikumi par darba laiku būtu jāpielāgo tā, lai ļautu noteikt darba laiku, kas atbilstu nepieciešamībai savienot ģimenes dzīvi un profesionālo darbību, kā arī nodrošinātu elastīgāku pāreju no nodarbinātības uz dzīves posmu, kurā tiek saņemta pensija. Dalībvalstīm būtu jāveic pasākumi, lai veicinātu tēvu iesaistīšanos bērnu aprūpē, un jāpārskata valstu nodokļu sistēmas, lai tās attīstītu nodarbinātību. Lai spētu efektīvāk reaģēt uz ražošanas cikliem, būtu labāk jāpiemēro ārējās un iekšējās elastdrošības stratēģijas elastīguma veicināšanai, izmantojot aktīvu darba tirgus politiku un adekvātas sociālās drošības sistēmas, kas pieejamas visiem darba ņēmējiem neatkarīgi no nodarbinātības veida, lai darbavietu maiņa neradītu nesamērīgus finansiālus izdevumus. Jāuzsver, ka elastība bez sociālās drošības nevar ilgtermiņā palielināt nodarbinātības līmeni. Šīs stratēģijas būtu jāpapildina ar skaidru apņemšanos aktīvi atbalstīt darba meklējumus. Jaunas darba organizācijas formas, piemēram, netipiski pagaidu darbi, nepilna darba laika darbi un tāldarbs vai darba ņēmēju mobilitāte nedrīkst pasliktināt situāciju individuālo un kolektīvo darba tiesību jomā un iesaistīto personu sociālo aizsardzību. Būtu jānodrošina, lai jaunās nodarbinātības formas netiktu veidotas uz oficiālo darba līgumu (pilnas slodzes, pastāvīgs darbs) rēķina. Turklāt jācenšas cīnīties pret nedeklarētu nodarbinātību, izmantojot efektīvus pasākumus darba tiesību uzraudzībai un īstenošanai. Gan veidojot jaunas darba vietas, gan veicot darba tirgus integrāciju, jāņem vērā pienācīgas kvalitātes nodarbinātības koncepcija, ko atbalsta SDO, un jābalstās uz “labu darbavietu” principu. Lai uzlabotu darba tirgus darbību un rādītājus, dalībvalstīm valsts politikas izstrādē būtu jāveicina sociālā partnerība un aktīvi jāiesaista sociālie partneri un pilnībā jāievēro viņu tiesības slēgt un īstenot koplīgumus atbilstīgi valsts tiesību aktiem un praksei.

Dalībvalstis nosaka valsts mērķus, lai laikā līdz 2020. gadam panāktu, ka priekšlaicīgas mācību pārtraukšanas rādītājs ir mazāks par 10 %, vienlaikus vismaz līdz 40 % palielinot to iedzīvotāju īpatsvaru vecumā no 30 līdz 34 gadiem, kas ir ieguvuši augstāko vai tai līdzvērtīgu izglītību.

Augstas kvalitātes sākotnējās izglītības nodrošināšana, kā arī pievilcīga arodapmācība, kas palīdz darba ņēmējiem pielāgot savu kvalifikāciju darba tirgus vajadzībām, ir dalībvalstu svarīgākā prioritāte . Tās jāpapildina ar atkārtotām iespējām un efektīviem stimuliem mūžizglītībai, turklāt sociālie partneri tiek aicināti nodrošināt arī tam nepieciešamos laika resursus, kā arī finansiāli atbalstīt arodapmācības piedāvājumus. Dalībvalstīm jo īpaši būtu jāsamazina to personu skaits, kas priekšlaicīgi pamet skolu, panākot, ka tie veido mazāk par 10 % no skolēnu skaita, kā arī jāpapildina migrācijas un integrācijas politika ar valodas apmācības un sociālo zinātņu piedāvājumiem. Dalībvalstīm būtu jāizstrādā arī sistēmas iegūto kvalifikāciju un zināšanu atzīšanai.

Sadarbībā ar sociālajiem partneriem un uzņēmumiem dalībvalstīm būtu jāuzlabo mācību , tostarp arodapmācību pieejamība, jāstiprina izglītība un profesionālā orientācija, to apvienojot ar sistemātisku informāciju par jaunām darba vietām un attiecīgiem pasākumiem, lai atbalstītu to izveidošanu un iespējas , jāveicina uzņēmējdarbība , MVU attīstība un jāuzlabo iespējas iepriekš paredzēt, kādas būs kvalitātes prasības . Cilvēkresursu attīstība, kvalifikāciju paaugstināšana un apmācības būtu jāfinansē ar vienotiem finanšu ieguldījumiem, ko veic darba devēji un valdības. Jebkurā laikā jānodrošina piekļuve kvalitatīvai vispārējai izglītībai un arodapmācībai, kā arī personu, kas priekšlaicīgi pamet skolu, iespējas atkal iekļauties izglītības sistēmā . Dalībvalstīm ieguldījumi izglītības sistēmā būtu jāveic tā, lai īstenotu mērķi paaugstināt strādājošo kvalifikācijas līmeni, ņemot vērā neobligātas un neoficiālas mācības . Tādējādi reformām, īpaši tām, kas saistītas ar nodarbinātības iespējām, vajadzētu būt vērstām uz to, lai ar tālākizglītības starpniecību vai, izmantojot zināšanas informācijas un komunikācijas tehnoloģiju (IKT) jomā, nodrošinātu tādu pamatkompetenču iegūšanu, kas nepieciešamas ikvienam nodarbinātajam panākumu gūšanai uz zinātnes sasniegumiem balstītā ražošanas sistēmā. Būtu jāveic pasākumi, lai panāktu, ka jauniešu un skolotāju mobilitāte mācību nolūkos kļūst par normu. Dalībvalstīm būtu jāpalielina vispārējās izglītības un arodapmācības sistēmu un apmācības sistēmu, kas nav saistītas ar arodu, atvērtība un būtiskums visu vecumu cilvēkiem, īpaši veidojot valstu kvalifikācijas sistēmas, ar kurām iespējami elastīgi mācīšanās veidi un uzlabojot vispārējās izglītības un arodapmācības iestāžu un darba vides partnerības, lai būtiski palielinātu augstāka līmeņa akadēmiskās izglītības un profesionālo kvalifikāciju ieguvēju skaitu .

Lai to panāktu, dalībvalstīm, izmantojot integrētu pieeju, būtu jāpanāk sinerģija starp to kohēzijas politiku un citām nozaru politikas jomām — kohēzijas veicināšanu nevar uzskatīt par izmaksu faktoru, jo tās īstenošanas rezultātā dalībvalstis kļūst spēcīgākas, tā ļauj attīstīties neizmantotam potenciālam, mazina strukturālas atšķirības starp valstīm un reģioniem, veicina ES reģionu izaugsmi un uzlabo to konkurētspēju globalizētā pasaulē, līdzsvaro globālās ekonomikas krīzes ietekmi un rada Eiropas Savienības sociālo kapitālu.

Lai nodrošinātu piekļuvi kvalitatīvai izglītībai un apmācībai un uzlabotu izglītības rezultātus, dalībvalstīm būtu jāveic efektīvi ieguldījumi izglītības un apmācību sistēmās, jo īpaši, lai uzlabotu ES darbaspēka prasmju līmeni, kas tam ļautu pielāgoties strauji mainīgajām modernā darba tirgus vajadzībām. Darbībai būtu jāaptver visus posmus (no mācībām agrā bērnībā un skolā līdz augstākai izglītībai, arodizglītībai un apmācībai, kā arī pieaugušo mācībām), ņemot vērā arī mācīšanos neformāla kontekstā. Reformām būtu jābūt vērstām uz to pamatzināšanu apgūšanu, kādas nepieciešamas ikvienam, lai sekmīgi darbotos uz zināšanām balstītā ekonomikā, jo īpaši attiecībā uz iespējām atrast darbu, turpmāku mācīšanos vai IKT prasmēm. Būtu jāveic pasākumi, lai panāktu, ka jauniešu un skolotāju mobilitāte mācību nolūkos kļūst par normu. Dalībvalstīm būtu jāpalielina izglītības sistēmu atvērtība un būtiskums, īpaši veidojot valstu kvalifikācijas sistēmas, kas radītu elastīgas mācību iespējas, un veidojot izglītības/apmācības un darba vides partnerības. Būtu jāpadara pievilcīgāka skolotāja profesija. Augstākajai izglītībai būtu jākļūst atvērtākai netradicionāliem zināšanu apguvējiem, un būtu jāpalielina to personu skaits, kas iegūst augstāko vai tai līdzvērtīgu izglītību. Lai samazinātu to jauniešu skaitu, kas nestrādā un nemācās, dalībvalstīm būtu jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai novērstu priekšlaicīgu mācību pārtraukšanu.

ES pamatmērķis, uz kuru balstoties, dalībvalstis noteiks savus valsts mērķus, ir samazināt priekšlaicīgas mācību pārtraukšanas rādītāju līdz 10 %, vienlaikus laikposmā līdz 2020. gadam vismaz līdz 40 % palielinot to iedzīvotāju īpatsvaru vecumā no 30 līdz 34 gadiem, kas ir ieguvuši augstāko vai tai līdzvērtīgu izglītību.

Dalībvalstis noteiks valsts mērķus par 25 % samazināt to Eiropas iedzīvotāju skaitu, kas dzīvo zem valstī noteiktā nabadzības sliekšņa, tādējādi paglābjot no nabadzības vairāk nekā 20 miljonus cilvēku, jo īpaši ar nodarbinātības un izglītības politikas pasākumiem.

Dalībvalstu pasākumiem nabadzības samazināšanas jom ā būtu jābūt vērstiem uz to, lai veicinātu pilnīgu līdzdalību sabiedrībā un ekonomikā un palielinātu nodarbinātības iespējas, pilnībā izmantojot Eiropas Sociālo fondu. Pasākumos galvenā uzmanība būtu jāpievērš arī vienlīdzīgu iespēju radīšanai, nodrošinot piekļuvi izmaksu ziņā pieejamiem, ilgtspējīgiem un augstas kvalitātes pakalpojumiem un publiskiem pakalpojumiem (tostarp pakalpojumiem tiešsaistē saskaņā ar 4. pamatnostādni) un jo īpaši veselības aprūpei. Dalībvalstīm būtu jāveic efektīvi diskriminācijas novēršanas pasākumi. Tāpat , lai cīnītos pret sociālo atstumtību, radītu iespējas cilvēkiem un veicinātu dalību darba tirgū, būtu jāstiprina sociālās aizsardzības sistēmas , mūžizglītība un aktīvas iekļaušanas politika, lai cilvēkiem radītu iespējas dažādos dzīves posmos un pasargātu viņus no atstumtības riska. Jāmodernizē sociālās apdrošināšanas un pensiju sistēmas, lai panāktu, ka tās var pilnībā īstenot, lai nodrošinātu adekvātu ienākumu atbalstu un piekļuvi veselības aprūpei, tādējādi panākot sociālo kohēziju un vienlaikus saglabājot finanšu ilgtspējību. Pabalstu sistēmās galvenā uzmanība būtu jāpievērš ienākumu drošībai darba maiņas laikā un nabadzības samazināšanai , jo īpaši to grupu vidū, kurām pastāv sociālās atstumtības risks, piemēram, ģimenēm, kurās ir tikai viens no vecākiem, minoritātēm, invalīdiem, bērniem un jauniešiem, gados vecākām sievietēm un vīriešiem, likumīgajiem migrantiem un bezpajumtniekiem. Tāpat dalībvalstīm būtu aktīvi jāveicina sociālā ekonomika un sociālā inovācija visneaizsargātāko sabiedrības slāņu atbalstam .