Daudzās dalībvalstīs ģimenes atkalapvienošanās ir pamatā lielai likumīgās migrācijas daļai. Komisija 2008. gadā publicēja savu pirmo ziņojumu par direktīvas piemērošanu , kurā bija īpaši izceltas dalībvalstu izdarītās atšķirīgās politiskās izvēles attiecībā uz to, kā efektīvi pārvaldīt migrantu lielo pieplūdumu, kam pamatā ir ģimenes atkalapvienošanās. Pēdējos gados daudzas dalībvalstis ir ieviesušas vai pārskatījušas jo īpaši ģimenes atkalapvienošanās noteikumus attiecībā uz bēgļiem (un arī alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem, uz kuriem neattiecas direktīvas darbības joma). Neraugoties uz nesenajām migrācijas problēmām un to personu lielo skaitu, kas lūdz starptautisko aizsardzību, starptautiskās aizsardzības saņēmējiem ģimenes atkalapvienošanās noteikumi joprojām ir bijuši labvēlīgāki nekā citām trešo valstu valstspiederīgo kategorijām, un alternatīvās aizsardzības statusa saņēmējiem kopumā ir līdzīgs likumīgi nodrošinātās aizsardzības līmenis kā bēgļiem .

Iepriekšējos 30 gados ģimenes atkalapvienošanās ir bijusi viens no galvenajiem imigrācijas iemesliem ES. 2017. gadā ģimenes atkalapvienošanās nolūkā ES-25 valstīs tika uzņemtas 472 994 personas, kas ir 28 % no visām pirmajām atļaujām, kuras izsniegtas trešo valstu valstspiederīgajiem ES-25 valstīs .

Padome 2003. gada 22. septembrī pieņēma Direktīvu 2003/86/EK, ar ko nosaka kopīgus noteikumus par to, kā dalībvalstī likumīgi dzīvojoši trešo valstu valstspiederīgie īsteno tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos (turpmāk “direktīva”). Direktīvu piemēro visām dalībvalstīm, izņemot Dāniju, Īriju un Apvienoto Karalisti . Saskaņā ar direktīvas 3. panta 3. punktu tā neregulē to trešo valstu valstspiederīgo situāciju, kuri ir ES pilsoņa ģimenes locekļi.

Šajā spriedumā Tiesa analizēja minimālā vecuma prasības mērķi un samērīgumu un norādīja: “Šajā ziņā ir jānorāda, ka dalībvalstu saskaņā ar Direktīvas 2003/86 4. panta 5. punktu noteiktais minimālais vecums pamatā atbilst vecumam, kurā, kā uzskata attiecīgā dalībvalsts, persona ir ieguvusi pietiekamu briedumu, lai ne tikai atteiktos no piespiedu laulības, bet arī lai izvēlētos brīvprātīgi dzīvesvietu citā valstī kopā ar savu laulāto ar mērķi tajā kopīgi veidot ģimenes dzīvi un integrēties. (..) Turklāt šāds pasākums neapšauba mērķi novērst piespiedu laulības, jo ar to var pieņemt, ka lielāka brieduma dēļ būs grūtāk pamudināt attiecīgās personas noslēgt piespiedu laulību un piekrist pievienoties ģimenei, ja ir prasīts, lai šīs personas jau būtu sasniegušas 21 gadu [gada] vecumu pieteikuma iesniegšanas brīdī, nekā ja viņas šajā dienā būtu jaunākas par 21 gadu.”

Laulībai vai reģistrētām partnerattiecībām ar alternatīvās aizsardzības saņēmējiem vai personām, kurām piešķirts bēgļa statusus, jābūt noslēgtām izcelsmes valstī vai pirms ieceļošanas. Kipra neļauj alternatīvās aizsardzības saņēmējiem iesniegt pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, savukārt citas dalībvalstis, piemēram, Čehija, ļauj to darīt atbilstoši valsts shēmai (kas pastāv līdzās Ģimenes atkalapvienošanās direktīvai). Visbeidzot, Vācija nesen ierobežoja ģimenes atkalapvienošanās iespējas alternatīvās aizsardzības saņēmējiem, apturot visu to personu ģimenes atkalapvienošanos, kurām piešķirta uzturēšanās atļauja alternatīvās aizsardzības piešķiršanas kārtībā pēc 2016. gada marta vidus. Kopš 2018. gada augusta minētā apturēšana ir daļēji atcelta, nosakot mēneša kvotu, kas ietver 1000 ģimenes locekļu.

Papildus ģimenes kodolam dalībvalstis var atzīt par ģimenes locekļiem apgādnieka un viņa laulātā apgādājamos vecākus un neprecētos pilngadīgos bērnus, kā arī apgādnieka neprecēto partneri (pienācīgi apliecinātas ilgtermiņa attiecības vai reģistrēta partnerība).

Vairākas dalībvalstis ir nolēmušas palielināt to ģimenes locekļu skaitu, kuri var iesniegt pieteikumu. Tomēr daudzas no tām izvēlējās izslēgt no šo personu loka apgādnieka vai viņa laulātā pirmās pakāpes augšupējos radiniekus taisnā līnijā, ja viņi ir atkarīgi no apgādnieka un nesaņem pienācīgu ģimenes atbalstu izcelsmes valstī. Itālija šo iespēju ir izmantojusi daļēji, to attiecinot tikai uz apgādnieka pirmās pakāpes radiniekiem.

Papildus apgādnieka vai viņa laulātā pirmās pakāpes radiniekiem 4. panta 2. punkts atļauj ģimenes atkalapvienošanās iespēju arī apgādnieka vai viņa laulātā pieaugušajiem neprecētajiem bērniem, ja viņi objektīvu iemeslu dēļ nevar nodrošināt savas vajadzības sava veselības stāvokļa dēļ. Šo iespēju izmanto 15 dalībvalstis.

Direktīvas 4. panta 3. punkts atļauj ieceļot un uzturēties reģistrētajam apgādnieka partnerim un neprecētajam partnerim, ar kuru apgādniekam ir pienācīgi apliecinātas stabilas ilgtermiņa attiecības. Tikai Spānija un Zviedrija pilnībā izmanto šo iespēju.

Prasības, kas jāizpilda, lai īstenotu tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos

Direktīvas 7. pants ļauj dalībvalstīm piemērot divu atšķirīgu veidu prasības. Pirmkārt, tas ļauj dalībvalstīm pieprasīt pierādījumus, ka apgādniekam ir pajumte, apdrošināšana slimības gadījumiem un stabili un pastāvīgi ienākumi. Otrkārt, tas ļauj dalībvalstīm pieprasīt, lai trešo valstu valstspiederīgie īsteno integrācijas pasākumus.

Pajumte —7. panta 1. punkta a) apakšpunkts

Dalībvalstīm ir iespēja pieprasīt pierādījumus, ka apgādniekam ir pajumte, kas uzskatāma par normālu, salīdzinot ar ģimenes dzīvesvietu tajā pašā reģionā. Lielākā daļa dalībvalstu, izņemot Somiju, Horvātiju, Nīderlandi un Slovēniju, ir izmantojušas šo iespēju. Pajumtes lielums, ko uzskata par piemērotu, dalībvalstīs atšķiras, lai gan dažas dalībvalstis (Latvija, Zviedrija), šķiet, nav noteikušas konkrētus kritērijus šādas piemērotības noteikšanai .

Apdrošināšana slimības gadījumiem — 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts

Iespēja pieprasīt apdrošināšanu slimības gadījumiem ir plaši izmantota, izņemot Bulgārijā, Francijā, Portugālē, Somijā un Zviedrijā.

Stabili un pastāvīgi ienākumi — 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts

Visas dalībvalstis piemēro prasību par stabiliem un pastāvīgiem ienākumiem. Tomēr šī prasība jāpiemēro atbilstoši EST noteiktajai interpretācijai, saskaņā ar kuru attiecīgās valsts tiesību normas nedrīkst apdraudēt direktīvas mērķi un tās lietderīgo iedarbību.

Chakroun lietā Tiesa ierobežoja dalībvalstu rīcības brīvību prasības par ienākumiem noteikšanā. Proti, tā nosprieda, ka dalībvalstis nevar atteikt ģimenes atkalapvienošanos apgādniekam, kuram ir stabili, pastāvīgi un pietiekami ienākumi, kas ļauj viņam apmierināt pašam savas un viņa ģimenes locekļu vajadzības, bet kuram viņa ienākumu apmēra dēļ tomēr var būt tiesības izmantot speciālo sociālo palīdzību īpašu, individuāli noteiktu nepieciešamo iztikas izdevumu segšanai, no ienākumiem atkarīgus attiecīgo pašvaldību iestāžu atbrīvojumus no nodokļiem vai ienākumus veicinošus pasākumus iedzīvotājiem ar zemiem ienākumiem minimālās pašvaldību politikas ietvaros. Tiesa arī nosprieda, ka direktīva jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā, piemērojot 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto prasību par ienākumiem, ir ietverts nodalījums atkarībā no tā, vai ģimenes attiecības ir radušās pirms vai pēc apgādnieka ieceļošanas uzņemošās dalībvalsts teritorijā.

Apvienotajās lietās O. un S. un Maahanmuuttovirasto Tiesa nosprieda, ka prasība par ienākumiem ir jāpiemēro, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantu (tiesības uz ģimenes dzīvi) un 24. pantu (bērna intereses). EST uzsvēra, ka, tā kā atļauja ģimenei atkalapvienoties ir direktīvas princips un mērķis, direktīvas 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētās tiesības ir jāinterpretē šauri. Tāpēc dalībvalstis nedrīkst izmantot rīcības brīvību tādā veidā, kas apdraudētu direktīvas mērķi un tās lietderīgo iedarbību.

Khachab lietā Tiesa apstiprināja, ka valsts tiesību normas, kurās paredzēts prognozes vērtējums par finanšu līdzekļiem, ko veic, par pamatu izmantojot līdzšinējo ienākumu attīstību, ir saderīgas ar ES tiesību aktiem. Tiesa nosprieda, ka direktīvas 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj valsts kompetentajām iestādēm pamatot pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos noraidīšanu ar prognozes vērtējumu par iespējām, vai apgādnieks saglabās vai nesaglabās nepieciešamos stabilos un pastāvīgos ienākumus gada laikā pēc attiecīga pieteikuma iesniegšanas dienas. Tiesa arī norādīja, ka šādam vērtējumam vajadzētu būt balstītam uz apgādnieka ienākumu attīstību sešos mēnešos pirms minētā datuma.

Lielākā daļa dalībvalstu ir noteikušas atsauces ienākumu slieksni to finanšu līdzekļu pietiekamības novērtēšanai, kas ir vajadzīgi, lai varētu īstenot tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos. Daudzās dalībvalstīs šī summa ir vienāda ar valstī noteikto mēneša pamatienākumu minimumu vai mēneša iztikas minimumu vai lielāka.

Citās dalībvalstīs šis slieksnis ir noteikts konkrētas summas apmērā, lai gan summa var atšķirties atkarībā no ģimenes lieluma . Lielākā daļa dalībvalstu piemēro izņēmumus attiecībā uz ienākumu slieksni, jo īpaši attiecībā uz bēgļiem un/vai alternatīvās aizsardzības saņēmējiem. Dažās dalībvalstīs ienākumu slieksnis nav noteikts vispār, un tās prasību attiecībā uz ienākumiem novērtē katrā gadījumā atsevišķi .

Integrācijas pasākumi — 7. panta 2. punkts

Šis fakultatīvais noteikums sniedz dalībvalstīm iespēju pieprasīt, lai trešo valstu valstspiederīgie īsteno integrācijas pasākumus, ko bēgļa ģimenes locekļu gadījumā var piemērot tikai pēc tam, kad ir atļauta ģimenes atkalapvienošanās . Komisija ir vērīgi sekojusi līdzi šā noteikuma īstenošanai un ir prasījusi dažām dalībvalstīm precizējumus, jo valsts tiesību normas nedrīkst apdraudēt direktīvas “effet utile” un tām ir jāatbilst attiecīgajai EST judikatūrai .

Lielākā daļa dalībvalstu nav izmantojušas šo iespēju, tomēr dažos gadījumos notiek šādu pasākumu izpēte vai par tiem ir iesniegti priekšlikumi. Gadījumos, kad pirms ģimenes atkalapvienošanās atļaušanas piemēro integrācijas pasākumus, dalībvalstis parasti pieprasa, lai ģimenes locekļi pierāda valodas pamatzināšanas; izņēmumus piemēro bēgļu vai (dažos gadījumos) alternatīvās aizsardzības saņēmēju ģimenes locekļiem.