Punktu skaits līmeņos ir no 0,5 līdz −1,0 un izmaiņās mazāks nekā 1,0, vai punktu skaits līmeņos ir no −0,5 līdz 0,5 un izmaiņās mazāks nekā −1,0 (un izmaiņas ir mazākas par nulli).

Punktu skaits līmeņos ir no −0,5 līdz 0,5 un izmaiņās ir no −1,0 līdz 1,0.

Punktu skaits līmeņos ir no 1,0 līdz 0,5 un izmaiņās lielāks par −1,0 vai punktu skaits līmeņos ir no −0,5 līdz 0,5 un izmaiņās lielāks par 1,0.

Punktu skaits līmeņos ir no 0,5 līdz 1,0 un izmaiņās lielāks nekā −1,0, vai punktu skaits līmeņos ir no −0,5 līdz 0,5 un izmaiņās lielāks nekā 1,0 (un izmaiņas ir lielākas par nulli).

Punktu skaits līmeņos ir no −0,5 līdz 0,5 un izmaiņās ir no −1,0 līdz 1,0.

Punktu skaits līmeņos ir no −1,0 līdz −0,5 un izmaiņās mazāks par 1 vai punktu skaits līmeņos ir no −0,5 līdz 0,5 un izmaiņās mazāks par −1,0.

Līmeņus un izmaiņas katram rādītājam standartizē (pārvērš par tā dēvētajām z vērtībām); tādējādi ir iespējams visiem rādītājiem izmantot vienu un to pašu metriku. To panāk, gan līmeņu, gan izmaiņu neapstrādātās vērtības standartizējot pēc šādas formulas:

EIROPAS KOMISIJA Briselē, 17.12.2019 COM(2019) 653 final KOMISIJAS UN PADOMES

VIENOTĀ NODARBINĀTĪBAS ZIŅOJUMA PRIEKŠLIKUMS kas pievienots dokumentam





Komisijas paziņojums par

2020. gada ilgtspējīgas izaugsmes stratēģiju

























































SATURA RĀDĪTĀJS PRIEKŠVĀRDS GALVENIE ASPEKTI 1. PĀRSKATS PAR DARBA TIRGUS UN SOCIĀLAJĀM TENDENCĒM UN PROBLĒMĀM EIROPAS SAVIENĪBĀ 1.1 Darba tirgus tendences 1.2 Sociālās tendences 2. SOCIĀLO REZULTĀTU PĀRSKATA MOMENTUZŅĒMUMI 2.1. Paskaidrojumi par rezultātu pārskatu 2.2. No sociālo rezultātu pārskata iegūtie pierādījumi 3. NODARBINĀTĪBAS UN SOCIĀLĀS JOMAS REFORMAS — DALĪBVALSTU REZULTĀTI UN RĪCĪBA 3.1. 5. pamatnostādne. Palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka 3.1.1. Galvenie rādītāji 3.1.2 Politikas pasākumi 3.2. 6. pamatnostādne. Stiprināt darbaspēka piedāvājumu un uzlabot piekļuvi nodarbinātībai, prasmēm un kompetencēm 3.2.1 Galvenie rādītāji 3.2.2 Politikas pasākumi 3.3. 7. pamatnostādne. Uzlabot darba tirgu darbību un sociālā dialoga efektivitāti 3.3.1. Galvenie rādītāji

3.3.2. Politikas pasākumi 3.4. 8. pamatnostādne. Veicināt vienlīdzīgas iespējas visiem, sekmēt sociālo iekļaušanu un apkarot nabadzību 3.4.1. Galvenie rādītāji 3.4.2. Politikas pasākumi



PRIEKŠVĀRDS Eiropas Komisijas un Padomes vienotais nodarbinātības ziņojums (VNZ) ir sagatavots, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 148. pantu. Komisijas sākotnējais priekšlikums šim ziņojumam ietilpst rudens dokumentu kopumā, kas ietver arī gada stratēģiju ilgtspējīgai izaugsmei, ar ko uzsāk Eiropas pusgada ciklu. VNZ ir sniegts gada pārskats par svarīgākajām norisēm nodarbinātības un sociālajā jomā Eiropā, kā arī par dalībvalstu veiktajām reformām saskaņā ar dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm. Pārskats par šīm reformām sniegts atbilstoši minēto pamatnostādņu struktūrai: palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka (5. pamatnostādne), stiprināt darbaspēka piedāvājumu un uzlabot piekļuvi nodarbinātībai, prasmēm un kompetencēm (6. pamatnostādne), uzlabot darba tirgu darbību un sociālā dialoga efektivitāti (7. pamatnostādne) un veicināt vienlīdzīgas iespējas visiem, sekmēt sociālo iekļaušanu un apkarot nabadzību (8. pamatnostādne). Turklāt VNZ tiek uzraudzīti arī dalībvalstu darbības rezultāti attiecībā uz Eiropas sociālo tiesību pīlāra kontekstā izveidoto sociālo rezultātu pārskatu. Pīlāru 2017. gada 17. novembrī kopīgi pasludināja Eiropas Parlaments, Padome un Komisija. Tajā ir identificēti principi un tiesības trijās jomās: i) vienādas iespējas un darba tirgus pieejamība, ii) taisnīgi darba nosacījumi un iii) sociālā aizsardzība un iekļaušana. Šajās jomās panāktā progresa uzraudzības pamatā ir detalizēta analīze par pīlāram pievienoto sociālo rezultātu pārskatu. VNZ struktūra ir šāda: ievadnodaļā (1. nodaļa) priekšstata iegūšanai ir ziņots par galvenajām darba tirgus un sociālajām tendencēm Eiropas Savienībā. VNZ 2. nodaļā ir izklāstīti galvenie rezultāti, kas iegūti, analizējot sociālo rezultātu pārskatu saistībā ar Eiropas sociālo tiesību pīlāru. VNZ 3. nodaļā ir sniegts detalizēts apraksts pa valstīm par pamatrādītājiem (izmantojot arī sociālo rezultātu pārskata datus) un politiku, ko dalībvalstis īstenojušas, lai izpildītu pamatnostādnes attiecībā uz nodarbinātības politiku.



GALVENIE ASPEKTI Eiropa gūst panākumus attiecībā uz Eiropas sociālo tiesību pīlāra īstenošanu. Saskaņā ar sociālo rezultātu pārskatu, kas pievienots pīlāram, darba tirgus un sociālās tendences ES joprojām ir pozitīvas 9 no 14 pamatrādītājiem. Pārējie 5 pamatrādītāji vidēji saglabājās stabili vai uzrādīja nelielas negatīvas izmaiņas salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu (t. i., izglītību vai apmācību priekšlaicīgi pametušās personas, dzimumu atšķirība nodarbinātībā, sociālo pārvedumu ietekme uz nabadzības mazināšanos, ienākumu kvintiļu attiecības rādītājs un iedzīvotāju norādītās neapmierinātās medicīniskās aprūpes vajadzības). Attiecībā uz vairāk nekā pusi no pamatrādītājiem dalībvalstīs tika novērota atšķirīga konverģence. Visās dalībvalstīs, izņemot Nīderlandi, vismaz viens no rādītājiem ir ievērojami zemāks par vidējo (vai uzrāda būtisku negatīvu tendenci). Sociālo rezultātu pārskats norāda uz pozitīvām darba tirgus un sociālajām tendencēm Eiropas Savienībā, bet problēmas saglabājas 9 no 14 pamatrādītājiem pagājušajā gadā vidēji uzlabojās 14 dalībvalstīs

ir vismaz viens “kritisks stāvoklis” – tikpat cik 2019. gada VNZ Neto ienākumi vienam darba ņēmējam, kas saņem vidējo algu,

ir rādītājs ar vislielākajām problēmām Sociālo rezultātu pārskata pamatrādītāju novērtējums, 2019. gada novembris Avots: Komisijas dienesti, izmantojot Eurostat un ESAO datus. Nodarbinātība turpina pieaugt, lai gan lēnākā tempā nekā iepriekšējos gados. 2019. gada trešajā ceturksnī ES bija nodarbināti 241,5 miljoni cilvēku, kas ir augstākais jebkad sasniegtais līmenis. Gados vecāki un augsti kvalificēti darba ņēmēji joprojām ir galvenie nodarbinātības izaugsmes dzinējspēki. Ņemot vērā ekonomikas attīstības palēninājumu, sagaidāms, ka 2019. gada pēdējā ceturksnī un 2020. gadā nodarbinātības pieaugums būs mazāks. Tāpēc pašlaik tiek prognozēts, ka 20–64 gadus vecu cilvēku nodarbinātības līmenis 2020. gadā tuvosies stratēģijas “Eiropa 2020” 75 % mērķrādītājam, tomēr būs nedaudz zem tā. Darba tirgus rādītāji ir labāki kā jebkad reģistrēti 241,5 miljoni

nodarbināto 2019. gada trešajā ceturksnī + 17 miljoni

papildu nodarbināto salīdzinājumā ar viszemāko rādītāju 2013. gada vidū 73,9%

nodarbinātības līmenis 2019. gada otrajā ceturksnī Nodarbinātības un bezdarba līmenis Eiropas Savienībā un eurozonā * 1. cet. un 2. cet. vidējais rādītājs, sezonāli koriģēts. Avots: Eurostat, DSA. Avots: Eurostat, DSA. Bezdarba līmenis 2019. gada trešajā ceturksnī sasniedza rekordzemu līmeni, proti, 6,3 %. Dalībvalstīs turpinās konverģence virzībā uz zemākiem līmeņiem. Samazinās arī jauniešu un ilgstošs bezdarbs, lai gan dažās dalībvalstīs bezdarba rādītāji joprojām ir augsti. Darbaspēka trūkums pārsvarā ir redzams dalībvalstīs ar zemu bezdarba līmeni, lai gan ekonomikas attīstības palēninājuma dēļ to uzņēmumu īpatsvars, kuri saskaras ar darbaspēka trūkumu, sāk samazināties.

Darbaspēka trūkums rodas tur, kur ir zems bezdarba līmenis 15,6 miljoni bezdarbnieku 2019. gada 3. ceturksnī (-11 miljoni kopš augstākā rādītāja 2013. gadā) 6,3 % bezdarba līmenis 2019. gada 3. ceturksnī 2,5 % ilgstoša bezdarba līmenis (> 12 mēnešiem) 14,4 % jauniešu bezdarba līmenis 2019. gada 3. ceturksnī Darbaspēka trūkuma rādītājs (pa kreisi) un bezdarba līmenis (pa labi) — 2018 Avots: Eurostat, DSA un Uzņēmumu un patērētāju aptauja. Saliktais rādītājs aptver visas nozares (sk. 2019. gada ziņojumu par darba tirgu un darba algu attīstību (LMWD)). Nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu skaits 2018. gadā turpināja pakāpeniski samazināties jau sesto gadu pēc kārtas. Tikai tajā gadā vien nabadzības vai sociālās atstumtības riskam bija pakļauti par aptuveni 2,7 miljoniem mazāk personu nekā iepriekšējā gadā. Pateicoties stabiliem darba tirgus rādītājiem, jo īpaši strauji turpināja samazināties smaga materiālā nenodrošinātība, kā arī, mazākā apmērā, to cilvēku īpatsvars, kuri dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu nodarbinātības intensitāti. Tomēr to personu īpatsvars, kas pakļautas nabadzības riskam (relatīvs nabadzības rādītājs), salīdzinājumā ar 2017. gadu saglabājies diezgan stabils. Ja vispārējā tendence turpināsies pašreizējā tempā, ES varētu līdz 2020. gadam reģistrēt samazinājumu par aptuveni 13 miljoniem nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu kopš 2008. gada (salīdzinājumā ar stratēģijas “Eiropa 2020” mērķi — 20 miljoniem). Dažas grupas, jo īpaši bērni un personas ar invaliditāti, saskaras ar ievērojami lielāku nabadzības vai sociālās atstumtības risku. AROPE rādītājs samazinās, pateicoties smagas materiālās nenodrošinātības kritumam un uzlabojumiem darba tirgus apstākļos 110 miljoni nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu — par 7 miljoniem mazāk nekā 2008. gadā 24,3% bērnu, kas pakļauti nabadzības vai sociālās atstumtības riskam, ir vairāk par vidējo 21 % ir daļa no kopējiem ienākumiem, ko gūst 40 % mazturīgākās sabiedrības Nabadzības vai sociālās atstumtības riska rādītājs

un tā apakškomponenti ES Avots: Eurostat, statistika attiecībā uz ienākumiem un dzīves apstākļiem (SILC). Ienākumu nevienlīdzība kopumā nedaudz pieauga un joprojām ir augstā līmenī salīdzinājumā ar pirmskrīzes periodu, lai arī starptautiskā salīdzinājumā tā ir relatīvi labvēlīga. Vidēji Eiropas Savienībā 20 % turīgāko mājsaimniecību ir ienākumi, kas aptuveni piecas reizes pārsniedz 20 % nabadzīgāko mājsaimniecību ienākumus. 2018. gadā pēc neliela krituma iepriekšējā gadā šī attiecība nedaudz palielinājās. Ar dažiem izņēmumiem dalībvalstis, kurās ir visaugstākais ienākumu nevienlīdzības līmenis, 2018. gadā piedzīvojušas vēl lielāku tā palielinājumu. Pēc atveseļošanās 2017. gadā, 2018. gadā to ienākumu daļa, ko gūst 40 % mazturīgākās sabiedrības, saglabājusies kopumā stabila. Lai novērstu ienākumu nevienlīdzību, ir vajadzīga dalībvalstu rīcība dažādās jomās, tostarp nodokļu un pabalstu sistēmu izstrāde, (minimālās) algas noteikšana, vienlīdzīgu iespēju veicināšana izglītībā un apmācībā no agrīna vecuma, piekļuves nodrošināšana cenas ziņā pieejamiem un kvalitatīviem pakalpojumiem, dzimumu līdztiesības veicināšana un reģionālo atšķirību risināšana. Dzimumu līdztiesības nodrošināšana joprojām ir problēma. Dzimumu atšķirība nodarbinātībā (11,6 procentpunkti 2018. gadā) un algu likmes (16,2 % 2017. gadā) ir būtiskas un gandrīz stabilas kopš 2013. gada. Joprojām pastāv lielas atšķirības starp dalībvalstīm. Vecāku pienākumi un aprūpes pienākumi, kā arī ierobežota piekļuve bērnu aprūpes pakalpojumiem un citiem (aprūpes) pakalpojumiem, kā arī monetārie faktori, kas attur no līdzdalības darba tirgū, ir galvenie iemesli, kādēļ sieviešu nodarbinātības līmenis ir zemāks. Lielākajā daļā dalībvalstu vecāku pienākumi negatīvi ietekmē sieviešu nodarbinātības līmeni, savukārt vīriešus tas ietekmē pilnīgi pretēji. Darba samaksas atšķirības rodas, neraugoties uz to, ka sievietēm ir vidēji augstāks kvalifikācijas līmenis nekā vīriešiem. Tas bieži vien nozīmē atšķirīgas pensijas vēlākā dzīves posmā. Vairākas dalībvalstis rīkojas, lai uzlabotu piekļuvi cenas ziņā pieejamiem un kvalitatīviem aprūpes pakalpojumiem, taču joprojām pastāv problēmas. Tikai dažās valstīs ir spēkā konkrēti pasākumi, lai novērstu vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirību, kas lielākoties saistīta ar darba samaksas pārredzamību. Joprojām ir ievērojama dzimumu atšķirība nodarbinātībā un atalgojumā 11,6 pp

dzimumu atšķirība nodarbinātībā 2018. gadā, gandrīz nemainīgs rādītājs kopš 2013. gada

9,2 pp

vecāku pienākumu ietekme uz nodarbinātību (zemāks nodarbinātības līmenis sievietēm ar maziem bērniem salīdzinājumā ar sievietēm bez bērniem)

16,2%

dzimumu darba samaksas atšķirība (sievietēm zemāka darba samaksa nekā vīriešiem) 2017. gadā

35,2 %

dzimumu pensiju atšķirība (sievietēm zemākas pensijas nekā vīriešiem) 2017. gadā Dzimumu atšķirība nodarbinātībā 2003.-2008. gadā Eiropas Savienības līmenī

un pa valstīm (2018.)

(procentpunkti, 20–64 g.v. personas)



Avots: Eurostat, DSA. Algu pieaugums 2018. gadā paātrinājās, tomēr kopumā tas joprojām ir mērens. 2018. (un 2019.) gadā reālā alga panāca darba ražīguma attīstību. Pēdējos četros gados algas ir pieaugušas – nedaudz zem darba ražīguma pieauguma atzīmes lielākajā daļā eurozonas dalībvalstu. Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs kopumā algu pieaugums ir bijis straujāks (un virs darba ražīguma pieauguma atzīmes), veicinot augšupēju konverģenci ES. Saskaņā ar sociālo rezultātu pārskatu patlaban darba ņēmēja, kas saņem vidējo algu, neto izpeļņas līmenis (kas koriģēts, ņemot vērā pirktspējas atšķirības) lielākajā daļā Centrāleiropas un Austrumeiropas dalībvalstu tomēr joprojām ir krietni zemāks par ES vidējo rādītāju. Līdzsvarotai un ilgtspējīgai algu izaugsmei būtu jākorelē ar darba tirgus apstākļiem un vidēja termiņa darba ražīguma tendencēm, vienlaicīgi ņemot vērā iespējamo ietekmi uz izmaksu konkurētspēju un ievērojot sociālo partneru neatkarību. Dažās dalībvalstīs joprojām pastāv iespējas panākt reālo algu pieaugumu + 1,1 % reālo algu pieaugums ES 2018. gadā (+ 0,7 % eurozonā) 9,5 % nabadzības riskam pakļauti darba ņēmēji ES 16,2 % nodarbinātu personu nabadzība ar pagaidu darba līgumu Atšķirība starp reālo algu pieaugumu un darba ražīguma pieaugumu

(2013. — 2018. gadā, pa kreisi), neto ienākumi vienam darba ņēmējam,

kas saņem vidējo algu (2018. gadā, pa labi) * Valstis sakārtotas pēc atšķirības starp reālās kompensācijas pieaugumu un reālā darba ražīguma pieaugumu. Dati par Īriju attiecas uz laikposmu no 2015. līdz 2018. gadam. Avots: Eurostat, Eiropas Komisijas AMECO datubāze (reālā kompensācija uz vienu darba ņēmēju, IKP deflators; reālais darba ražīgums uz iedzīvotāju). Daudzās dalībvalstīs joprojām ir augsta nodarbinātu personu nabadzība. Tā ir ievērojami augstāka mājsaimniecībās, kurās strādā nepilnu laiku vai ar pagaidu darba līgumu. Atbilstoša minimālā alga, neatkarīgi no tā, vai tā ir noteikta likumā vai kolektīvā koplīgumā, var palīdzēt novērst nodarbinātu personu nabadzību, vienlaikus samazinot atalgojuma nevienlīdzību un atbalstot kopējo pieprasījumu. 2019. gadā minimālās algas līmenis tika palielināts gandrīz visās 22 dalībvalstīs, kurās pastāv ar likumu noteikta minimālā alga. Izglītība, apmācība un prasmes būtiski ietekmē cilvēku izredzes atrast darbu. Vidēji ES nodarbinātības līmenis tiem, kuri nav pabeiguši vidusskolu ir 56,1 %, ar vidēja līmeņa kvalifikāciju — 73,4 % un ar terciāro izglītību — 84,5 %. Lai pielāgotos pārmaiņām ekonomikā un darba tirgū, kā arī pārejai uz vidi, ir vajadzīga pastāvīga kvalifikācijas celšana un pārkvalifikācija. Neraugoties uz to, ka arvien vairāk tiek atzīta problēma un dalībvalstīs tiek īstenotas vairākas iniciatīvas, pieaugušo dalība mācību pasākumos pēdējā desmitgadē ir palielinājusies tikai nedaudz, un tikai dažām dalībvalstīm izdevies panākt būtiskāku uzlabojumu. Joprojām īpaši zema (zem 5 %) ir zemu kvalificētu pieaugušo līdzdalība. Lai gan prasmes ir ļoti svarīgas nodarbināmībai visās Eiropas Savienības dalībvalstīs, līdzdalība pieaugušo izglītībā joprojām ir zema



Nodarbinātība pa izglītības līmeņiem 2018. gadā (procentpunkti, 20–64 g.v. personas) 28,4 pp atšķirība starp mazkvalificētu un augsti kvalificētu darba ņēmēju nodarbinātības līmeni





40,7 % iedzīvotāju vecumā no 30 līdz 34 gadiem, kuri ir sekmīgi ieguvuši terciāro izglītību (pārsniedzot stratēģijas “Eiropa 2020” mērķi)

11,1 % iedzīvotāju vecumā no 25 līdz 64 gadiem, kuri 2018. gadā piedalījās pieaugušo izglītībā



tikai 4,3 % mazkvalificētu pieaugušo ES 2018. gadā piedalījās pieaugušo izglītībā

Pieaugušo īpatsvars, kuri 2018. gadā piedalījās mācībās, kopā un mazkvalificēti

(procentpunkti, 20–64 g.v. personas) Avots: Eurostat. Pagaidu nodarbinātība dalībvalstīs būtiski atšķiras, neraugoties uz to, ka pēdējos gados tā ir bijusi salīdzinoši stabila – vidēji aptuveni 14 %. Joprojām ir jārisina problēmas, lai nodrošinātu, ka piespiedu pagaidu līgumi ir atspēriena punkts ceļā uz beztermiņa nodarbinātību, izvairoties no “virpuļdurvju efekta” starp bezdarbu un nestabilu darbvietu. Dažās dalībvalstīs norit reformas, kuru mērķis ir nodrošināt līdzsvaru starp elastību un drošību. Dažos gadījumos tās ietver stingrākus nosacījumus pagaidu darba līgumu izmantošanai un lielāku skaidrību par darba noteikumiem un nosacījumiem. Pagaidu darba līgumi bieži vien nav “atspēriena punkts” 14,2 % darba ņēmēju īpatsvars ar pagaidu darba līgumiem 2018. gadā 53 % no visiem pagaidu darba ņēmējiem ir nebrīvprātīgi (piespiedu) 25,6 % no visiem pagaidu darba ņēmējiem pāriet uz pastāvīgu darbu gada laikā Piespiedu pagaidu darba ņēmēji kā kopējā darba ņēmēju skaita īpatsvars (pa kreisi) un pāreja uz pastāvīgām darbvietām (pa labi) Avots: Eurostat, DSA. Platformu darbs ir jauns nodarbinātības veids Eiropas darba tirgos. Eiropas Komisijas Kopīgā pētniecības centra analīze, kuras pamatā ir COLLEEM II aptauja, kas aptver vairāk nekā pusi dalībvalstu, liecina, ka 2018. gadā šajās valstīs 1,4 % no darba ņēmējiem kā pamatnodarbošanos sniedza darba pakalpojumus, izmantojot platformas. Tiek lēsts, ka viena trešdaļa no ES platformu darba ir pārrobežu darbs. Platformu darba ņēmēju darba apstākļi ievērojami atšķiras, piemēram, atkarībā no to juridiskā statusa (darba ņēmējs vai pašnodarbinātais), veicamo uzdevumu veida un mātesuzņēmuma uzņēmējdarbības modeļa. Paverot jaunas darba iespējas un ļaujot rasties inovatīviem uzņēmējdarbības modeļiem, platformu darba izplatīšanās izaicina pastāvošo darba tirgus praksi un tiesisko regulējumu (piemēram, attiecībā uz darba apstākļu aizsardzību, piekļuvi darba koplīguma slēgšanas sarunām un sociālās aizsardzības sistēmām), kas bieži vien nav līdz galam pielāgots jaunajām attīstības tendencēm. Turklāt tas rada jaunus jautājumus par personas datu izmantošanu un algoritmisko pārvaldību. Valstu nodarbinātības dienestiem ir galvenā loma darba tirgus politiku īstenošanā un piedāvājuma un pieprasījuma atbilstības veicināšanā darba tirgū, sniedzot norādījumus un aktīvu atbalstu. Dalībvalstis ir veikušas pasākumus, lai pastiprinātu individualizētu pakalpojumu sniegšanu, un cenšas vienkāršot un uzlabot pakalpojumu koordināciju. Tomēr valsts nodarbinātības dienestu kā starpnieku loma dalībvalstīs joprojām nav vienmērīga. Joprojām pastāv problēmas, lai sasniegtu tos, kas ir vistālāk no darba tirgus. Vienlaikus turpinās centieni uzlabot sadarbību un informācijas un paraugprakses apmaiņu Eiropas valstu nodarbinātības dienestu tīkla ietvaros. Vairākām dalībvalstīm ar VND starpniecību jāuzlabo piedāvājuma un pieprasījuma atbilstība 44,3 % bezdarbnieku darba meklēšanā izmanto valsts nodarbinātības dienestus 21,6 % bezdarbnieku izmanto privātus nodarbinātības birojus Bezdarbnieku daļa, kas darba meklēšanā izmanto valsts nodarbinātības dienestus Avots: Eurostat, DSA. Lielai (lai arī sarūkošai) mājsaimniecību daļai ir pārmērīgi augstas ar mājokli saistītas izmaksas. Katram desmitajam eiropietim ir pārmērīgas ar mājokli saistītas izmaksas. Nav pārsteidzoši, ka visvairāk cieš mājsaimniecības ar zemākajiem ienākumiem un cilvēki, kas dzīvo pilsētās. Aizvien nemainīgi saglabājušies ļoti slikti sadzīves apstākļi, bet Centrāleiropas un Austrumeiropas dalībvalstīs, kur mājokļu kvalitātes problēmas bijušas daudz izteiktākas, tie samazinās. Neraugoties uz šiem uzlabojumiem, ievērojama mājsaimniecību daļa šajās valstīs dzīvo sliktos sadzīves apstākļos. Lielākajā daļā dalībvalstu pēdējo desmit gadu laikā ir pieaugusi bezpajumtniecība, kas ir visradikālākā atstumtības izpausme mājokļa jomā. Reaģējot uz šo problēmu, daudzas dalībvalstis ir pieņēmušas stratēģijas, lai sniegtu integrētus risinājumus saistībā ar bezpajumtniecību un atstumtību mājokļu jomā. Arvien vairāk tiek atzīts, cik svarīgi ir profilakses pakalpojumi un ciešāka sadarbība gan politikas, gan pakalpojumu sniegšanas līmenī. Vairākās dalībvalstīs problēmas rada pārmērīgu ar mājokli saistītu izmaksu slogs katram desmitajam eiropietim ir pārmērīgas ar mājokli saistītas izmaksas 3,9 % iedzīvotāju saskaras ar ļoti sliktiem sadzīves apstākļiem 1,9 % iedzīvotāju mājoklī nav vannas vai dušas Iedzīvotāju īpatsvars, kuri dzīvo mājsaimniecībās, kurās ar mājokli saistītās izmaksas veido vairāk nekā 40 % no mājsaimniecības izmantojamajiem ienākumiem, 2018. gads Avots: Eurostat, SILC.





Tiek modernizētas sociālās aizsardzības sistēmas – vairākas dalībvalstis paplašina un uzlabo to pietiekamību. Tomēr joprojām pastāv grūtības, ar kurām saskaras vairākas grupas (jo īpaši pašnodarbinātie un darba ņēmēji, kuri nodarbināti uz nestandarta līguma pamata), kas piedzīvo lielāku ekonomisko nedrošību un ierobežotu piekļuvi sociālajai aizsardzībai. Vidēji sociālo pārvedumu (izņemot pensijas) ietekme uz nabadzības mazināšanos 2018. gadā saruka. Turklāt personām, kas dzīvo (daļējās) bezdarbnieku mājsaimniecībās, turpina pieaugt nabadzības risks un tās dziļums. Vidēji tikai aptuveni trešdaļai īstermiņa bezdarbnieku pienākas bezdarbnieka pabalsts. Lai gan visās dalībvalstīs pašlaik ir ieviesta minimālo ienākumu shēma, to pietiekamība aizvien ievērojami atšķiras. Lai modernizētu sociālās aizsardzības sistēmu, ir būtiski uzlabot tvērumu un pietiekamību Vidēji sociālie pārvedumi (izņemot pensijas) samazina nabadzību par 33,2 % 32,9 % īstermiņa bezdarbnieku (< 12 mēneši) pienākas bezdarbnieku pabalsti 8 dalībvalstīs pašnodarbinātajiem nav piekļuves bezdarbnieku aizsardzībai 2 dalībvalstīs minimālo ienākumu saņēmēju neto ienākumi ir virs valsts nabadzības sliekšņa Bezdarbnieka pabalstu tvērums īstermiņa bezdarbniekiem (<12 mēneši) Minimālo ienākumu saņēmēju neto ienākumi (ienākumu gads: 2017.g.) Piezīme: kopš 2018. gada arī Itālijā ir ieviesta minimālo ienākumu shēma. Par zemu atalgotu darba ņēmēju uzskata tādu darba ņēmēju, kas strādā pilnu laiku un nopelna 50 % no vidējās algas. Avots: Eiropas Komisijas analīze, kuras pamatā ir Eurostat dati. Demogrāfiskās pārmaiņas skaidri liecina par nepieciešamību pielāgot pensiju, veselības aprūpi un ilgtermiņa aprūpi. Darbspējīgā vecuma iedzīvotāju skaits ES vidēji jau ir samazinājies, un ir paredzams, ka tas turpinās samazināties. 11 dalībvalstīs nākamajos 5 gados tas samazināsies par vairāk nekā 3 %. Vienlaikus tiek prognozēts, ka vecumatkarības koeficients būtiski palielināsies, mudinot dalībvalstis rīkoties, lai modernizētu savas pensiju, veselības aprūpes un ilgtermiņa aprūpes sistēmas, saglabāt to pietiekamību un ilgtspējību, vienlaikus nodrošinot piekļuvi kvalitatīviem pakalpojumiem. Lai gan pensiju spēja aizstāt ienākumus un novērst nabadzību dalībvalstīs ievērojami atšķiras, politikas debatēs arvien nozīmīgāku pozīciju ieņem pensiju adekvātuma nodrošināšana. Tajā pašā laikā ilgtermiņa aprūpes sistēmu pieejamības un ilgtspējas veicināšana ir īpaši sarežģīta, jo daudzas dalībvalstis pašlaik ļoti lielā mērā paļaujas uz neformālo aprūpi. Līdz ar to dažas no tām sākušas reformas, kuru mērķis ir palielināt aprūpētāju skaitu un uzlabot neformālo aprūpētāju (no kuriem lielākā daļa ir sievietes) stāvokli. Sabiedrības novecošana diktē nepieciešamību modernizēt

pensiju, veselības aprūpes un ilgtermiņa aprūpes sistēmas 1,7 % iedzīvotāju ziņo par neapmierinātām vajadzībām pēc medicīniskās aprūpes 10,2 veselīgas dzīves gadi 65 gadu vecumā sievietēm un 9,8 – vīriešiem No 3 (2018. gadā) līdz 2 (2050. gadā) strādājošiem pieaugušajiem, kas atbalsta vienu pensionāru Vecumatkarības koeficients (attiecība starp 65 gadus vecu un vecāku personu un 15–64 gadus vecu personu skaitu) Eiropas Savienībā Piezīme: izteikts uz 100 iedzīvotājiem darbspējīgā vecumā (15–64 gadi). Gaiši zilā zona izceļ minimālās un maksimālās prognozētās vērtības gadā. Avots: Eurostat, bāzlīnijas prognozes. Sociālās tirgus ekonomikas stiprināšana ir cieši saistīta ar sociālā dialoga kvalitātes stiprināšanu. Nodarbinātības pamatnostādnēs ir atzīta sociālo partneru iesaiste nodarbinātības un sociālās politikas un reformu izstrādē un īstenošanā. Kopumā lielākajā daļā dalībvalstu iesaistīšanās kvalitāte valsts un reģionālā līmenī ir saglabājusies stabila, lai gan joprojām pastāv atšķirības starp valstīm. Turklāt, lai gan sociālo partneru vispārējā iesaiste Eiropas pusgadā ir lēni progresējusi, aizvien iespējama turpmāka attīstība. Jo īpaši, lai to panāktu, dažās dalībvalstīs būtu vajadzīga paredzamāka un jēgpilna apmaiņa saistībā ar valsts reformu programmu sagatavošanu, tostarp attiecībā uz atvēlēto laiku.



1.PĀRSKATS PAR DARBA TIRGUS UN SOCIĀLAJĀM TENDENCĒM UN PROBLĒMĀM EIROPAS SAVIENĪBĀ Šajā iedaļā sniegts pārskats par tendencēm un problēmām darba tirgū un sociālajā jomā Eiropas Savienībā, sniedzot detalizētu analītisku pārskatu par galvenajām nodarbinātības un sociālās politikas jomām. Šā ziņojuma turpmākajās iedaļās ir sīki izklāstītas tendences pa dalībvalstīm. 1.1Darba tirgus tendences Nodarbināto cilvēku skaits 2018. gadā palielinājās jau piekto gadu pēc kārtas, lai gan lēnākā tempā nekā 2017. gadā (t. i., par 1,3 % salīdzinājumā ar 1,6 %). Kopējā nodarbinātība vidējā tempā turpināja pieaugt arī 2019. gada pirmajos trīs ceturkšņos, sasniedzot 241,5 miljonus 2019. gada 3. ceturksnī, kas ir par aptuveni 2,1 miljonu vairāk nekā pirms gada un arī augstākais jebkad ES sasniegtais rādītājs. Tiek prognozēts, ka kopējais nodarbinātības līmenis 2019. gadā palielināsies par 1 % un 2020. gadā – par 0,5 %. Salīdzinājumā ar zemāko līmeni, kas reģistrēts 2013. gada pirmajā ceturksnī, vairāk nekā 17 miljoni cilvēku ES atrada darbu, tostarp 11 miljoni eurozonā. 20–64 gadus vecu cilvēku nodarbinātība turpināja pieaugt virzībā uz stratēģijas “Eiropa 2020” mērķi. 2018. gadā tā palielinājās par vienu procentpunktu, sasniedzot 73,2 % (gadā vidējais), un vēl vairāk – sasniedzot 73,9 % 2019. gada otrajā ceturksnī, kas ir par 0,8 procentpunktiem vairāk nekā tajā pašā ceturksnī iepriekšējā gadā. Nodarbinātības līmenis eurozonā pieauga tādā pašā tempā – par 0,8 procentpunktiem gadā – līdz 72,7 % 2019. gada otrajā ceturksnī. Gan ES, gan eurozonā tie ir augstākie jebkad sasniegtie rādītāji. Ja pozitīvā tendence saglabāsies pašreizējā tempā, ES būtu labas izredzes sasniegt izvirzīto 75 % nodarbinātības mērķi. Tomēr pašreizējā ekonomiskās aktivitātes samazināšanās līdz ar stingrākiem darba tirgiem dažās dalībvalstīs liecina, ka nodarbinātības līmenis nākamajos 2019. gada ceturkšņos un 2020. gadā varētu pieaugt lēnāk, tādējādi tas varētu pietuvoties 2020. gada mērķim, bet to nesasniegt. Līdzdalības pieaugums darba tirgū līdz ar pozitīvu nodarbinātības līmeņa tendenci. Aktivitātes līmenis vecuma grupā no 20 līdz 64 gadiem 2019. gada otrajā ceturksnī sasniedza 78,7 % ES un 78,5 % eurozonā (no attiecīgi 78,4 % un 78,3 % pirms gada). Tāpat kā iepriekšējos gados, līdzdalības pieaugums darba tirgū lielā mērā bija atkarīgs no vecāka gadagājuma darba ņēmējiem (55–64 gadus veci) un mazākā mērā — no sievietēm. 1. attēls . Reģistrētais nodarbinātības līmenis un bezdarba līmenis ir vislabākais kāds ES jebkad sasniegts Nodarbinātības un bezdarba līmenis Eiropas Savienībā un eurozonā * 1. cet. un 2. cet. vidējais rādītājs, sezonāli koriģēts. Avots: Eurostat, DSA. Kopējais nostrādāto stundu skaits pieaug lēnāk, bet stabili, un tagad tas ir pārsniedzis 2008. gada visaugstāko atzīmi. Kopš atveseļošanās, kas sākās 2013. gadā, nodarbināto skaits ir pieaudzis ievērojami straujāk nekā nostrādāto stundu skaits (no 2013. g. 2. cet. līdz 2019. g. 2. cet. nodarbināto skaits pieauga par 7,7 % salīdzinājumā ar 7,1 % – nostrādāto stundu skaita pieaugumu). Daļēji tas atspoguļo ilgstošu strukturālu lejupslīdi, ko vēl vairāk pastiprina (piespiedu) nepilna laika darba pieaugums pēc krīzes un nodarbinātības pāreja uz nozarēm ar zemāku darba stundu intensitāti. Tomēr nostrādāto stundu skaits 2018. gadā ir palielinājies, pirmo reizi pārsniedzot 2008. gada maksimālo atzīmi par 0,3 %. Bezdarba līmenis 2018. gadā un 2019. gada pirmajos trīs ceturkšņos turpināja samazināties. Izteikta jaunu darbvietu radīšana kontekstā, kur mēreni pieauga līdzdalība darba tirgū, vēl vairāk samazināja bezdarbu. 2019. gada trešajā ceturksnī bezdarba līmenis (15–74 g.v.) samazinājās līdz 6,3 % ES un 7,5 % eurozonā no attiecīgi 6,7 % un 8 % pirms gada. Absolūtos skaitļos tas atbilst 15,6 miljoniem bezdarbnieku ES, kas ir par aptuveni 1 miljonu mazāk nekā tajā pašā ceturksnī iepriekšējā gadā, un gandrīz par 11 miljoniem mazāk kopš 2013. gada otrajā ceturksnī novērotās maksimālās atzīmes. Neraugoties uz bezdarba līmeņa pazemināšanos pēdējā gada laikā visās dalībvalstīs, joprojām pastāv ievērojama dažādība (kā parādīts 3.1.1. iedaļā), un dažas valstis uzrāda ļoti zemu līmeni (un nelielas rezerves turpmākiem uzlabojumiem), citas – joprojām ir tālu no to pirmskrīzes minimālajām atzīmēm.

2. attēls . Lai gan uzņēmumi ziņo par lielu darbaspēka trūkumu, ir pazīmes, kas liecina par labāku piedāvājuma un pieprasījuma atbilstību darba tirgū Beveridža līkne ES Avots: Eurostat, DSA un Uzņēmumu un patērētāju aptauja. Piezīme: sezonāli koriģēti skaitļi. Lai gan salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu darbaspēka trūkums nedaudz samazinājies, tas ir vērā ņemams. Kopš atveseļošanās sākuma uzņēmumu īpatsvars, kas norāda uz darbaspēka pieejamību kā ražošanu ierobežojošu faktoru, ES ir nepārtraukti palielinājies — no aptuveni 5 % 2012. gada beigās līdz aptuveni 20 % 2018. gadā. Beveridža līkne (2. attēls) liecina, ka šāds pieaugums noticis līdz ar nepārtrauktu bezdarba samazināšanos, pateicoties līknes virzībai uz ārpusi, kas notika laikposmā no 2010. līdz 2013. gadam, un norāda uz piedāvājumu un pieprasījumu zemāku atbilstību pēckrīzes periodā salīdzinājumā ar pirmskrīzes periodu. Ņemot vērā neseno ekonomikas attīstības palēninājumu, to uzņēmumu skaits, kas ziņo par darbaspēka trūkumu, 2019. gadā nedaudz samazinājās, savukārt bezdarba līmenis, kā minēts iepriekš, turpināja sarukt. Lai gan ir pāragri spriest par to, vai Beveridža līkne liecina par izmaiņām tendencē, notikumu attīstība pēdējos ceturkšņos liecina, ka notiek virzībai uz iekšpusi, kas atbilst vispārējam uzlabojumam piedāvājumu un pieprasījumu atbilstības procesā (lai gan dažādās dalībvalstīs situācija būtiski atšķiras). Samazināties turpina arī ilgstošs un jauniešu bezdarbs. Darba tirgus apstākļu pastāvīga uzlabošanās pārtapa par ilgstošu bezdarbnieku skaita samazināšanos (t. i., bezdarbnieki, kas ir bez darba ilgāk par vienu gadu). Šādā situācijā esošu cilvēku skaits 2019. gada otrajā ceturksnī sasniedza 6,2 miljonus, t. i., par 1,1 miljonu (jeb 15 %) mazāk nekā tajā pašā ceturksnī 2018. gadā. Būdams 2,5 % apmērā no ekonomiski aktīvo iedzīvotāju skaita, ilgstoša bezdarba līmenis ir sasniedzis pirmskrīzes zemāko līmeni, kas reģistrēts 2008. gada 3. ceturksnī (lai gan eurozonā tas joprojām ir augstāks, proti, 3,3 % pretstatā 2,8 %). Ievērojami uzlabojumi ir redzami arī gados jaunu darba meklētāju situācijā. Jauniešu bezdarba līmeņa samazināšanā reģistrēts rekords – samazinājums Eiropas Savienībā par 1 procentpunktu, 2019. gada trešajā ceturksnī tas saruka līdz 14,4 %, un eurozonā samazinājās par 0,9 procentpunktiem, proti līdz 15,8 % (tomēr Spānijā, Itālijā un Grieķijā joprojām reģistrētais jauniešu bezdarba līmenis pārsniedz 30 %). Kopumā ES bez darba ir 3,2 miljoni cilvēku vecumā no 15 līdz 24 gadiem, un šis skaits palielinās līdz 5,5 miljoniem, ja ņem vērā visus, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET). Neraugoties uz to, pagājušajā gadā NEET rādītājs uzlabojās, 2019. gada pirmajā ceturksnī samazinoties līdz 10,2 % ES un 10,3 % eurozonā (no attiecīgi 10,6 % un 10,8 % pirms gada). Šie ir zemākie jebkad reģistrētie rādītāji. Neraugoties uz to, ka NEET rādītājs ir samazinājies, ir stabilizējies izglītības priekšlaicīgas pamešanas rādītājs. Pēc izglītību vai apmācību priekšlaicīgi pametušo (18–24 gadu vecumā) skaita pakāpeniskas samazināšanās pēdējo desmit gadu laikā, 2017. un 2018. gadā rādītājs nostabilizējies 10,6 % līmenī. Lai gan tas ir ļoti tuvu stratēģijas “Eiropa 2020” mērķim — 10 %, ir iespējama turpmāka samazināšana. Gluži pretēji — stratēģijas “Eiropa 2020” mērķis attiecībā uz terciārās izglītības iegūšanu (40 % vecuma grupā no 30 līdz 34 gadiem) tika sasniegts 2018. gadā ar 40,7 % (par 0,8 procentpunktiem vairāk nekā 2017. gadā). 3. attēls . Gados vecāki un augsti kvalificēti darba ņēmēji ir galvenie nodarbinātības izaugsmes dzinējspēki Nodarbinātības līmenis un nodarbinātības pieaugums dažādās grupās Eiropas Savienībā. Avots: Eurostat, DSA. Gados vecāki darba ņēmēji joprojām ir galvenais nodarbinātības izaugsmes dzinējspēks. 2018. gadā, tāpat kā iepriekšējos gados, vislielākais pieaugums reģistrēts gados vecāku darba ņēmēju (55–64 g.v.) nodarbinātībā salīdzinājumā ar citām vecuma grupām (3. attēls): šajā vecuma grupā nodarbināto skaits 2018. gadā pieauga par 4,1 % (līdzīgs izaugsmes rādītājs kā 2017. gadā, kad tas sasniedza 4,3 %). Gados vecāku darba ņēmēju nodarbinātības līmenis 2018. gadā attiecīgi palielinājās par 1,6 procentpunktiem – līdz 58,7 %, kas ir augstākais jebkad sasniegtais rādītājs (par vairāk nekā 13 procentpunktiem augstāks kā 2008. gadā). Nodarbinātība, lai gan lēnākā tempā, pieauga arī citās vecuma grupās. Jo īpaši nodarbināto jauniešu (vecumā no 15 līdz 24 gadiem) skaits pieauga ar 2017. gadu salīdzināmā līmenī (1,5 % salīdzinājumā ar 1,6 %), kā rezultātā jauniešu nodarbinātības līmenis palielinājās par 0,8 procentpunktiem, sasniedzot 35,4 % (tomēr šis rādītājs joprojām ir par 1,9 procentpunktiem zemāks nekā 2008. gadā). Nodarbinātība pamatvecuma pieaugušajiem (25–54 gadi) pieauga par 0,4 %, tādējādi 2018. gadā nodarbinātības līmenis bija 80,4 %. Ārpus ES dzimušo cilvēku nodarbinātības līmenis turpināja pieaugt. Vecuma grupā no 20 līdz 64 gadiem 2018. gadā tas pieauga līdz 64,5 % (par 1,5 procentpunktiem vairāk nekā 2017. gadā), kas atbilst pieaugumam absolūtā izteiksmē no 17,4 miljoniem līdz 18,3 miljoniem. Nodarbinātības līmenis šajā grupā ir pielīdzināms 73,9 % attiecībā uz attiecīgajā valstī dzimušo vidējo rādītāju (par 0,9 procentpunktiem vairāk nekā 2017. gadā). Tādēļ, lai gan šī atšķirība ir nedaudz samazinājusies, pēc tam, kad krīzes laikā tā palielinājās, tā joprojām ir apjomīga (vairāk nekā 9 procentpunkti 2018. gadā salīdzinājumā ar mazāk nekā 5 procentpunktiem 2008. gadā). Sieviešu nodarbinātība turpina pieaugt nedaudz straujāk par vīriešu nodarbinātību, taču joprojām ir liela dzimumu atšķirība nodarbinātībā. Nodarbinātības pieaugums 2018. gadā sieviešu vidū bija par 0,2 procentpunktiem straujāks nekā vīriešu nodarbinātības pieaugums (tāds pats rādītājs 2017. gadā). Tomēr ar šādu nelielu atšķirību vien nepietiek, lai samazinātu dzimumu atšķirību nodarbinātībā (t. i., atšķirību nodarbinātības rādītājos pēc dzimuma), kas saglabājās nemainīgi 11,5 procentpunktu līmenī. Pēc ievērojama krituma krīzes laikā (2008. gadā tas sasniedza 15 procentpunktus), atspoguļojot spēcīgāku recesijas ietekmi uz vīriešu nodarbinātību, šis rādītājs kopš 2014. gada ir palicis gandrīz nemainīgs. Īpaši liela šī atšķirība ir sievietēm 30–34 gadu vecumā — 14,5 procentpunkti (kas pārsvarā saistīts ar bērnu dzemdēšanu), sievietēm 55–64 gadu vecumā — 13,7 procentpunkti un mazkvalificētām sievietēm — 21,1 procentpunkts (salīdzinājumā ar attiecīgi 10,9 procentpunktiem un 6,8 procentpunktiem vidēji un augsti kvalificētām sievietēm). Augsti kvalificēti cilvēki veido arvien lielāku darbaspēka daļu. Tā ir daļa no ilgtermiņa tendences, jo pieaug nodarbinātība, kuras pamatā ir augsti kvalificēti uzdevumi, savukārt dalībvalstu darbaspēks kļūst arvien prasmīgāks, kas atspoguļo pieaugošo pieprasījumu pēc augsti kvalificētiem darba ņēmējiem un viņu piedāvājumu ekonomikā. To nodarbināto skaits (vecuma grupā no 25 līdz 64 gadiem), kuriem ir augstākā izglītība, 2018. gadā palielinājās par 3,1 %, kā rezultātā nodarbinātības līmenis šajā grupā bija 85,8 %. Attiecībā uz vidēji kvalificētiem darba ņēmējiem (t. i., tiem, kuriem ir vidējā izglītība), kuru nodarbinātības līmenis bija 76,4 %, tika reģistrēts tikai neliels 0,2 % pieaugums. Turpretim mazkvalificētu darba ņēmēju (t. i., ar pamatskolas vai zemāku izglītību) skaits ir samazinājies par 0,8 % (2017. gadā – 0,3 %). Tā kā mazkvalificēto darba ņēmēju kopskaits vecumā no 25 līdz 64 gadiem nepārtraukti samazinās (tikai 2018. gadā vien tas samazinājās par 1,7 miljoniem jeb 2,7 %), kas ir daļa no tendences, kura atspoguļo sabiedrības novecošanu un lielāku skaitu augstāko izglītību ieguvušo jaunāku paaudžu vidū, šīs grupas nodarbinātības līmenis faktiski palielinājās no 55,6 % 2017. gadā līdz 56,8 % 2018. gadā. Atšķirība starp mazkvalificētu un augsti kvalificētu darba ņēmēju nodarbinātības līmeni turpina samazināties (no augstākās atzīmes, proti, 31,4 procentpunktiem 2013. gadā), bet tā joprojām ir ļoti liela (29 procentpunkti) un liecina par rīcības nepieciešamību, lai palielinātu mazizglītotu cilvēku nodarbināmību, jo īpaši ar kvalifikācijas celšanas un pārkvalifikācijas palīdzību. Lielākā daļa 2018. gadā radīto papildu darbvietu ir pastāvīgas un pilna laika, taču joprojām ir ievērojams pagaidu darbinieku īpatsvars. No 2018. gadā reģistrētajiem 2,7 miljoniem papildu darba ņēmēju (15–64 g.v.) gandrīz visi bija noslēguši beztermiņa darba līgumus; pagaidu darba ņēmēju skaits tajā pašā laikposmā palielinājās tikai par 55 tūkstošiem (salīdzinājumā ar 0,8 miljoniem iepriekšējā gadā). Tomēr beztermiņa līgumu skaita pieaugums nebija pietiekams, lai samazinātu pagaidu darba ņēmēju vispārējo īpatsvaru kopējā darba ņēmēju skaitā, kas 2018. gadā samazinājās tikai par 0,1 procentpunktu līdz 14,2 %. Pašnodarbināto skaits (15–64 g.v.) samazinājās par 160 tūkstošiem, turpinot iepriekšējos gados reģistrēto lēno lejupslīdi, un rezultātā pašnodarbinātības daļa veidoja 13,5 % no kopējās nodarbinātības (kritums no 13,7 % 2017. gadā un 14,4 % 2013. gadā). Visbeidzot, lielākā daļa papildu darbvietu bija pilna laika (+ 2,4 miljoni), bet nepilna laika darba ņēmēju skaits saglabājās aptuveni nemainīgs. Līdz ar to nepilna darba laika darba ņēmēju (vecumā no 15 līdz 64 gadiem) īpatsvars trešo gadu pēc kārtas nedaudz samazinājās (par 0,2 procentpunktiem līdz 19,2 % 2018. gadā), lai gan tas joprojām gandrīz par 2 procentpunktiem pārsniedz 2008. gada līmeni. Savukārt piespiedu nepilna laika darba ņēmēju īpatsvars kopējā nepilna laika darba ņēmēju skaitā turpināja samazināties (no augstākā līmeņa 29,6 % 2014. gadā līdz 24,6 % 2018. gadā), lai gan tas joprojām ir ievērojams. Nozaru attīstības griezumā nodarbinātība turpina virzīties uz pakalpojumu jomu. Sekojot pēdējo gadu tendencei, vislielākais darbvietu skaits 2018. gada tika izveidots pakalpojumu jomā (2,6 miljoni papildu cilvēku nodarbinātībā 2018. gadā jeb +1,5 % salīdzinājumā ar 2017. gadu; pamatojoties uz nacionālajiem kontiem). Šāds pieaugums turpināja palielināt pakalpojumu īpatsvaru kopējā nodarbinātībā, kas pēdējā desmitgadē nepārtraukti palielinājies – no 70,1 % 2008. gadā līdz 74 % 2018. gadā. Absolūtos skaitļos nozarē tika reģistrēts otrais lielākais pieaugums 2018. gadā (par 470 tūkstošiem), kas atbilst pieaugumam par 1,3 % salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu (saskaņā ar 2017. un 2016. gadā reģistrētajiem rezultātiem). Otro gadu pēc kārtas būvniecībā nodarbināto cilvēku skaits palielinājās par vairāk nekā 2 % (jeb 337 tūkstošiem cilvēku), konsolidējot 2015. gadā sākušos atveseļošanos. Tomēr nodarbināto skaits šajā nozarē joprojām ir par gandrīz 13 % zemāks nekā 2008. gadā. Visbeidzot pēc nostabilizēšanās 2017. gadā nodarbinātība lauksaimniecībā 2018. gadā atkal sāka samazināties (par 2,5 %) atbilstoši ilgtermiņa tendencei. Lauksaimniecības īpatsvars kopējā nodarbinātībā faktiski samazinājās no 5,4 % 2008. gadā līdz 4,3 % 2018. gadā. 1.2Sociālās tendences Nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu , skaits turpināja pastāvīgi samazināties. Šī lejupslīdes tendence turpinājās sesto gadu pēc kārtas 2018. gadā (4. attēls), un nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu skaits, samazinājās līdz 110 miljoniem cilvēku (jeb 21,9 % no kopējā iedzīvotāju skaita), kas ir gandrīz par 2,7 miljoniem mazāk nekā 2017. gadā (un par aptuveni 2 procentpunktiem mazāk nekā 2008. gadā). Vispārējā tendence atspoguļoja smagas materiālās nenodrošinātības samazināšanos un mazliet mazākā apjomā arī mājsaimniecību ar ļoti zemu nodarbinātības intensitāti īpatsvara samazināšanos, taču nabadzības riska rādītājs saglabājās kopumā stabils. Tas atbilst nodarbinātības atveseļošanās tendencei un palielina izmantojamos ienākumus. Ja pozitīvā tendence turpināsies pašreizējā tempā, ES būtu labas izredzes līdz 2020. gadam reģistrēt samazinājumu par aptuveni 13 miljoniem nabadzības vai atstumtības riskam pakļauto personu kopš 2008. gada (salīdzinājumā ar stratēģijas “Eiropa 2020” mērķi — 20 miljoniem). Tomēr pašreizējā ekonomiskās aktivitātes samazināšanās liecina, ka faktiskais samazinājums varētu būt mazāks.

Turpinās krass to personu skaita samazinājums, kuras saskaras ar smagu materiālo nenodrošinātību. No smagas materiālās nenodrošinātības gadā līdz 2018. gadam tika atbrīvoti vairāk nekā 3 miljoni cilvēku, tādējādi kopējais skarto personu skaits samazinājās līdz 29,7 miljoniem jeb 5,9 % no ES iedzīvotāju skaita. Šis samazinājums ir ievērojams uzlabojums jau sesto gadu pēc kārtas, atspoguļojot mājsaimniecību materiālās situācijas uzlabošanos. Tā kā šī rādītāja samazinājuma dzinējspēks ir labs sniegums tajās dalībvalstīs, kurās ir vislielākā smaga materiālā nenodrošinātība (skatīt 3.4. iedaļu), vispārējais uzlabojums liecina par nepārtrauktu augšupēju sociālo konverģenci. Stabils darba tirgus ir palīdzējis vēl vairāk samazināt to cilvēku skaitu, kas dzīvo daļējās bezdarbnieku mājsaimniecībās. Cilvēku skaits, kuri dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu nodarbinātības intensitāti, samazinājās vēl par 3 miljoniem. Šie cilvēki veido 8,8 % no iedzīvotāju skaita, kas ir nedaudz zem pirmskrīzes situācijas. 4. attēls . Samazinās to iedzīvotāju daļa, kas pakļauti nabadzības riskam vai sociālās atstumtības riskam, bet nabadzības riskam pakļauto iedzīvotāju daļa joprojām ir kopumā stabila Nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu (AROPE) īpatsvars un apakškomponenti (2005.–2017.) Avots: Eurostat, SILC. Neraugoties uz atveseļošanās noturību, nabadzības riskam pakļauto iedzīvotāju īpatsvars aizvien ir augsts. Relatīvās nabadzības rādītājs joprojām ir kopumā stabils un nedaudz palielinājies līdz 17,1 % no 16,9 % iepriekšējā gadā. To cilvēku skaits, kuri dzīvo mājsaimniecībās, kur ekvivalentais izmantojamais ienākums ir mazāks par 60 % no valsts mediāna, mazliet pārsniedz 86 miljonus, kas ir par miljonu vairāk nekā iepriekšējā gadā. Jaunākie Eurostat ātro aplēšu dati liecina, ka nabadzības rādītājiem jāsamazinās; šāda samazināšanās pēc spēcīga uzlabojuma 2017. gadā ir apstājusies. 2018. gadā saglabājies kopumā stabils un augsts nodarbināto nabadzības risks. 2018. gadā nabadzības riskam pakļauto strādājošo procentuālais īpatsvars palielinājās par 0,1 procentpunktu salīdzinājumā ar 2017. gadu un saglabājas tuvu 2016. gadā reģistrētajam augstākajam rādītājam. 9,5 % nodarbināto dzīvo mājsaimniecībās, kuru ienākums ir mazāks par 60 % no valsts mediāna (1,2 procentpunktus augstāks par 2010. gadā sasniegto minimumu). Cilvēki, kas strādā nepilnu laiku un ar pagaidu darba līgumiem, ir vairāk pakļauti šādam riskam, bet dažās dalībvalstīs šis risks ir diezgan augsts arī pilna laika darba ņēmējiem un darba ņēmējiem ar beztermiņa līgumu (skat. arī 3.1.1. un 3.4.1. iedaļu). Dziļas nabadzības tendences liecina, ka dažās valstīs ekonomikas izaugsme nedod labumu visiem. Relatīvā medianālā ienākuma nabadzības plaisa, kas nosaka, cik tālu no nabadzības sliekšņa atrodas nabadzības riskam pakļautās personas (t.i., cik mazturīgi ir šie cilvēki), 2018. gadā pieauga par puspunktu līdz 24,6 %. Tas atspoguļo dalībvalstu atšķirīgās tendences, kas kopumā liecina, ka ekonomikas izaugsmes pozitīvā ietekme ne vienmēr sasniedz visnabadzīgākos iedzīvotājus. Personām, kas dzīvo (daļējās) bezdarbnieku mājsaimniecībās, turpina pieaugt nabadzības risks un dziļums. Nabadzības riska rādītājs personām, kuras dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu darba intensitāti (mazāk nekā 20 % no to jaudas), ir liels (62,1 % 2018. gadā) un pastāvīgi palielinājies jau piekto gadu pēc kārtas. Sociālās aizsardzības komiteja to atzinusi par novērojamu tendenci . Pieaug arī atšķirības starp šo cilvēku medianālajiem ienākumiem un nabadzības riska slieksni (sk. 3.4.1. iedaļu), kas norāda uz iespējamām atšķirībām pabalstu adekvātuma un seguma ziņā. Neraugoties uz pastāvīgajiem uzlabojumiem, bērni joprojām saskaras ar augstu nabadzības vai sociālās atstumtības risku. 2018. gadā nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto bērnu procentuālā daļa ES-28 dalībvalstīs saruka par 0,6 procentpunktiem līdz 24,3 %. Tomēr šis rādītājs joprojām ir augstāks nekā attiecībā uz visiem iedzīvotājiem kopumā. Visās dalībvalstīs mazkvalificētu vecāku bērni ir pakļauti daudz lielākam nabadzības vai sociālās atstumtības riskam, kas norāda uz aizvien pastāvošu iespēju nevienlīdzību. Kopējie mājsaimniecību ienākumi turpina pieaugt. Mājsaimniecību izmantojamais bruto ienākums (GDHI) līdz 2018. gadam pieauga piekto gadu pēc kārtas. Ikgadējais pieaugums atbilda vispārējā reālā IKP uz vienu iedzīvotāju pieaugumam (kas palielinājās par aptuveni 1,8 %), kas liecina, ka nesenā izaugsme nāk par labu mājsaimniecībām. Joprojām ir liela ienākumu nevienlīdzība. Vidēji 20 % turīgāko mājsaimniecību dalībvalstīs ir ienākumi, kas apmēram piecas reizes pārsniedz 20 % nabadzīgāko mājsaimniecību ienākumus. Pēc neliela krituma iepriekšējā gadā 2018. gadā šī attiecība nedaudz palielinājās un daudzās dalībvalstīs saglabājās augstā līmenī (sk. 3.4. iedaļu). Tomēr jaunākās Eurostat ātrās aplēses liecina, ka gaidāma lejupslīde . Pēc palielināšanās 2017. gadā to ienākumu daļa, ko gūst 40 % mazturīgākās sabiedrības (S40), 2018. gadā saglabājusies stabila. Daudzās dalībvalstīs šī grupa, ko veido darba ņēmēji ar zemākiem ienākumiem un tie, kuri saņem sociālos pabalstus, piedzīvojusi ienākumu daļas samazināšanos vai stagnēšanu pat pirms ekonomikas krīzes. Lai apturētu pēdējās desmitgades tendences, S40 grupā būs nepieciešami papildu uzlabojumi.



2.SOCIĀLO REZULTĀTU PĀRSKATA MOMENTUZŅĒMUMI Eiropas sociālo tiesību pīlāru 2017. gada 17. novembrī kopīgi pasludināja Eiropas Parlaments, Padome un Komisija. Tajā izklāstīti vairāki pamatprincipi un tiesības godīgu un labi funkcionējošu darba tirgu un labklājības sistēmu atbalstam. Tas ir veidots kā virzienrādītājs atjaunotajā dalībvalstu savstarpējās konverģences procesā, virzībā uz labākiem sociālekonomiskajiem apstākļiem. Eiropadome savā Jaunajā ES stratēģiskajā programmā 2019.–2024. gadam uzsver, ka Eiropas sociālo tiesību pīlārs jāīsteno ES un dalībvalstu mērogā, vienlaikus pienācīgi ņemot vērā attiecīgās kompetences. Komisija 2020. gada sākumā nāks klajā ar paziņojumu par iesaistīšanos Eiropas sociālo tiesību pīlāra īstenošanas rīcības plānā. Eiropas sociālo tiesību pīlāru papildina sociālo rezultātu pārskats, kas palīdzēs uzraudzīt darbības rezultātus un sekos tendencēm dalībvalstīs. Rezultātu pārskatā ir sniegti vairāki rādītāji (pamatrādītāji un otrējie rādītāji), ar kuriem izvērtē dalībvalstu darbības rezultātus pēc atlasītiem rādītājiem nodarbinātības un sociālajā jomā atbilstīgi trim plašām dimensijām, kas noteiktas minētā pīlāra kontekstā: i) vienādas iespējas un darba tirgus pieejamība, ii) dinamiski darbaspēka tirgi un taisnīgi darba apstākļi, iii) publiskā sektora atbalsts/ sociālā aizsardzība un iekļaušana. Kopš 2018. gada izdevuma vienotajā nodarbinātības ziņojumā ir iekļauts sociālo rezultātu pārskats, kura rezultāti attiecībā uz pamatrādītājiem ir apkopoti šajā nodaļā. Analīze ir dota 3. nodaļā izklāstītās plašākās reformas kontekstā. 2.1.Paskaidrojumi par rezultātu pārskatu

Sociālo rezultātu pārskats ir galvenais rīks snieguma uzraudzīšanai nodarbinātības un sociālajā jomā un konverģences panākšanai virzībā uz labākiem dzīves un darba apstākļiem. Tas jo īpaši palīdz uzraudzīt dalībvalstu situāciju attiecībā uz pīlāra izmērāmiem aspektiem, papildinot pašreizējos uzraudzības rīkus, jo īpaši Nodarbinātības pārraudzības instrumentu un Sociālās aizsardzības pārraudzības instrumentu. Tas īpaši ietver 14 pamatrādītājus, ar kuriem izvērtē nodarbinātības un sociālās tendences kopumā: -vienādas iespējas un darba tirgus pieejamība: §izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušo daļa (18–24 gadu vecumā); §dzimumu atšķirība nodarbinātības līmenī (20–64 gadu vecumā); §ienākumu nevienlīdzība, mērīta kā kvintiļu attiecības rādītājs — S80/S20; §nabadzības vai sociālās atstumtības riska rādītājs (AROPE); §jaunieši, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET rādītājs) (15–24 gadu vecumā); -dinamiski darba tirgi un taisnīgi darba apstākļi: §nodarbinātības līmenis (20–64 gadu vecumā); §bezdarba līmenis (15–74 gadu vecumā); §ilgstoša bezdarba līmenis (15–74 gadu vecumā); §mājsaimniecību izmantojamais bruto ienākums reālā izteiksmē uz vienu iedzīvotāju §neto ienākumi vienam pilna laika darba ņēmējam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem; -publiskā sektora atbalsts / sociālā aizsardzība un iekļaušana: §sociālo pārvedumu (izņemot pensijas) ietekme uz nabadzības mazināšanos; §bērni pirms 3 g. v. formālajā aprūpē; §iedzīvotāju norādītās neapmierinātās medicīniskās aprūpes vajadzības; §daļa no iedzīvotājiem ar vispārīgām digitālajām pamatprasmēm vai augstākām prasmēm. Pamatrādītājus analīzē, izmantojot vienoto metodiku, par ko vienojušās Nodarbinātības komiteja un Sociālās aizsardzības komiteja (sīkāk sk. 3. pielikumu). Ar šo metodiku izvērtē stāvokli un notikumu attīstību dalībvalstīs, aplūkojot katra sociālo rezultātu pārskatā iekļautā pamatrādītāja līmeņus un izmaiņas gada laikā. Līmeņi un izmaiņas ir iedalīti pēc to attāluma no attiecīgajiem (nesvērtajiem) ES vidējiem rādītājiem. Pēc tam dalībvalstu rezultātus attiecībā uz līmeņiem un izmaiņām apvieno tā (izmantojot iepriekš definētu matricu), lai katra dalībvalsts tiktu iekļauta vienā no septiņām kategorijām (“labākais sniegums”, “virs vidējā”, “labs sniegums, bet jānovēro”, “vidējs/neitrāls”, “vājš, bet uzlabojas”, “jānovēro” un “kritisks stāvoklis”). Pamatojoties uz minēto, 1. tabulā dots rezultātu pārskata rādījumu kopsavilkums atbilstīgi jaunākajiem datiem par katru rādītāju. Tiek garantēts, ka tabula ir izskatīta rūpīgi, nevis automātiski. Šai nolūkā 3. nodaļā ir sīki analizēti minētie 14 rādītāji, tostarp ilgtermiņa tendences un papildu rādītāji, ja nepieciešams. Turklāt gaidāmajos valstu ziņojumos tiks sniegta padziļināta visu “kritisko stāvokļu” analīze un papildu sociālekonomiskā un politikas informācija, lai labāk varētu izvērtēt katrai valstij raksturīgās problēmas Eiropas pusgada kontekstā. Kopā ar Nodarbinātības pārraudzības instrumentā un Sociālās aizsardzības pārraudzības instrumentā iekļauto papildu analīzi, tiks sniegts analītisks pamats turpmākajiem Komisijas priekšlikumiem konkrētām valstīm adresētiem ieteikumiem (attiecīgā gadījumā).

Pirmo reizi 2020. gada vienotajā nodarbinātības ziņojumā ir iekļauta sociālo rezultātu pārskata reģionālā dimensija. Pēdējos gados sociālo rezultātu pārskats tika izmantots, lai analizētu valstu sniegumu valsts līmenī. Tomēr rādītāju attīstība valsts līmenī var slēpt būtiskas atšķirības reģionālā līmenī (lai gan daudzās dalībvalstīs lēmums par vairākām politikas jomām un finansējumu bieži vien tiek pieņemts šajā līmenī). Tāpēc sociālās situācijas un konverģences reģionālā dimensija kļūst arvien nozīmīgāka, jo īpaši Eiropas pusgada ietvaros. Ņemot vērā iepriekš minēto, šajā ziņojuma izdevumā ir sniegti pierādījumi par reģionālo situāciju, pamatojoties uz sociālo rezultātu pārskatu. Konkrēti, 3. pielikumā attiecībā uz dažiem sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājiem ir virkne karšu, kurās attēlots reģionālais sadalījums pa dalībvalstīm. Turklāt 3. nodaļā sniegtā analīze attiecīgā gadījumā ziņo par konstatējumiem reģionālā līmenī attiecībā uz dalībvalstīm, kurās pastāv lielas atšķirības starp NUTS 2 reģioniem. Dati un konstatējumi ļauj labāk izprast, kāda ir valsts dažādu reģionu situācija attiecībā uz dažām pīlāra galvenajām dimensijām, un palīdz uzraudzīt konverģenci valstīs, novērtēt reģionālās politikas ietekmi un veidot reģionālo politiku. 2.2.No sociālo rezultātu pārskata iegūtie pierādījumi Rezultātu pārskata analīze liecina, ka ES joprojām ir pozitīvas tendences darba tirgū un sociālajā jomā, lai gan ne visi rādītāji uzlabojas. Aplūkojot ES vidējās vērtības, 9 no 14 pamatrādītājiem bija vērojams uzlabojums pēdējā pieejamajā gadā (t. i., 2018. vai 2017. gadā atkarībā no datu pieejamības). Salīdzinoši visnozīmīgākais progress (vispārējais un ilgstošais) tika reģistrēts attiecībā uz bezdarba līmeni, kas atspoguļo pozitīvas pārmaiņas darba tirgū. Tāpat kā jau 2017. gadā bezdarba līmenis visās dalībvalstīs 2018. gadā ir samazinājies. Taču daži citi rādītāji (t.i. izglītību vai apmācību priekšlaicīgi pametušās personas, dzimumu atšķirība nodarbinātībā, ienākumu kvintiļu attiecības rādītājs, sociālo pārvedumu ietekme uz nabadzības mazināšanos un iedzīvotāju norādītās neapmierinātās medicīniskās aprūpes vajadzības) salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu aizvien ir stabili vai nedaudz pasliktinājušies. Kā uzsvērts attiecīgajās izkliedes diagrammās 3. nodaļā, vairāk nekā puse uzrādīto pamatrādītāju pēdējā novērotajā periodā liecināja par atšķirīgu konverģenci starp dalībvalstīm (vērā ņemami izņēmumi ir ienākumu kvintiļu attiecība, iedzīvotāju norādītās neapmierinātās medicīniskās aprūpes vajadzības un daļa no iedzīvotājiem ar vispārīgām digitālajām pamatprasmēm vai augstākām prasmēm). Gandrīz visas dalībvalstis saskaras ar problēmām, kas saistītas ar vismaz vienu pamatrādītāju. Ņemot vērā trīs problemātiskākās klasifikācijas kopumā, t. i., “kritisks stāvoklis”, “jānovēro” un “vājš, bet uzlabojas”, visas dalībvalstis, izņemot Nīderlandi, ir atzīmētas vismaz vienu reizi. Aplūkojot tikai “kritisku stāvokli” (t. i., rādītājus, kuru līmenis ir daudz sliktāks par vidējo, un vai nu neuzlabojas pietiekami strauji vai vēl vairāk pasliktinās), tika atzīmētas 14 dalībvalstis, kas ir tikpat daudz kā 2019. gada vienotajā nodarbinātības ziņojumā. Igaunija un Malta pievienojās šai valstu grupai (vai “atkal pievienojās” pēc tam, kad tās bija to atstājušas iepriekšējā gadā), savukārt Ungārija un Portugāle grupu atstāja. Problēmu skaits liecina par zināmu pasliktināšanos visās jomās. Kopumā 14 izvērtētajās jomās tika konstatēts kopumā 121 vērtējums “kritisks stāvoklis”, “jānovēro” vai “vājš, bet uzlabojas”, t. i., aptuveni 31 % no kopējā novērtējumu skaita (tikpat cik 2019. gada VNZ). No tiem 40 ir “kritisks stāvoklis” (kas atbilst 10,3 % no visiem novērtējumiem) salīdzinājumā ar 41 gadījumu 2019. gada VNZ (kas atbilst 10,6 % no visiem novērtējumiem). No trim plašajām dimensijām, kas aptvertas rezultātu pārskatā, līdzīgi kā iepriekšējos gados problemātiskas atzīmes visbiežāk parādās “publiskā sektora atbalsta / sociālā aizsardzība un iekļaušana” jomā, kur katram rādītājam atbilst vidēji 9,8 gadījumi (no tiem 3,5 “kritiski stāvokļi”). Bērni pirms 3 gadu vecumam formālā bērnu aprūpē parādās kā rādītājs, kas atzīmēts visbiežāk, t. i., 13 dalībvalstīs (no kurām 5 ir apakšējā kategorijā). Minētajai jomai seko “vienādas iespējas un darba tirgus pieejamība” un “dinamiski darba tirgi un taisnīgi darba apstākļi”; attiecībā uz katru no tiem tika atzīmēti vidēji 9,6 un 6,8 gadījumi (attiecīgi 3 un 2,2 “kritiski stāvokļi” katram). Pirmajā jomā visbiežāk atzīmētie rādītāji ir izglītību un apmācību priekšlaicīga pamešana, dzimumu atšķirība nodarbinātībā un nabadzības vai sociālās atstumtības riska rādītājs (10 reižu). Otrajā jomā – neto ienākumi vienam pilna laika darba ņēmējam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem ir rādītājs ar lielāko problēmu skaitu (14 reižu). Tāpat kā pagājušajos gados situācija dalībvalstīs un attiecīgo problēmu nopietnība ir ļoti atšķirīga. Grieķijā, Itālijā, Rumānijā un Spānijā desmit vai vairāk rādītājos ir “kritisks”, “jānovēro” vai “vājš, bet uzlabojas” novērtējums (sk. 1. tabulu). No šīm valstīm Itālija ziņo par vislielāko skaitu “kritisko stāvokļu” (8), tai seko Rumānija (7), Grieķija (4) un Spānija (2). Tomēr Grieķija, Rumānija un Spānija ziņo arī par vairākiem pozitīviem novērtējumiem: Grieķija ir viena no valstīm ar “labāko sniegumu” attiecībā uz izglītības priekšlaicīgas pamešanas rādītāju un sniegumu “virs vidējā” attiecībā uz ienākumu nevienlīdzību un piedalīšanos bērnu aprūpē; Rumānija ir viena no valstīm ar “labāko sniegumu” attiecībā uz mājsaimniecību izmantojamā ienākuma pieaugumu uz vienu iedzīvotāju un sniegumu “virs vidējā” attiecībā uz bezdarba līmeni; Spānija ir viena no valstīm ar “labāko sniegumu” attiecībā uz piedalīšanos bērnu aprūpē un sniegumu “virs vidējā” attiecībā uz iedzīvotāju norādītajām neapmierinātajām medicīniskās aprūpes vajadzībām. Kopējā problēmu skaita ziņā minētajām valstīm seko Bulgārija un Horvātija (katrai pa 8 problēmām), Igaunija un Latvija (6 problēmas). Turpretī Zviedrija uzrādījusi “labāko sniegumu” vai sniegumu “virs vidējā” attiecībā uz vienpadsmit pamatrādītājiem; tai seko Čehija (9 rādītāji), Vācija, Dānija, Malta un Nīderlande (katrai 8 rādītāji). Aplūkojot vienādas iespējas un darba tirgus pieejamību, lielākie uzlabojumi reģistrēti vidēji attiecībā uz NEET un nabadzības vai sociālās atstumtības riska rādītājiem. Tomēr izglītības priekšlaicīgas pamešanas rādītājs pārtrauca ilgstošu samazināšanās tendenci un salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu saglabājās nemainīgs, bet dzimumu atšķirība nodarbinātībā un ienākumu kvintiļu attiecības rādītājs nedaudz pieauga.

Raugoties atsevišķi pa rādītājiem: ·Spānijā, Itālijā un Maltā ir “kritisks stāvoklis” attiecībā uz izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušajām personām salīdzinājumā ar Grieķiju, Horvātiju, Īriju, Lietuvu, Poliju un Slovēniju, kuras uzrāda “labāko sniegumu”; ·Grieķijas, Itālijas un Rumānijas rezultāti attiecībā uz dzimumu atšķirību nodarbinātībā ir kritiski, savukārt Somija, Latvija un Zviedrija ir uzrādījušas “labāko sniegumu”; ·Lietuvā, Latvijā un Rumānijā ir “kritisks stāvoklis” ienākumu nevienlīdzības jomā, savukārt labākais sniegums reģistrēts Čehijā, Somijā, Slovēnijā un Slovākijā; ·nabadzības vai sociālās atstumtības riska rādītāja ziņā kritisks stāvoklis ir Latvijā un Lietuvā, salīdzinot ar Čehiju, Slovēniju un Slovākiju kā “labākā snieguma” uzrādītājām; ·stāvoklis NEET jomā ir kritisks Bulgārijā, Grieķijā, Itālijā un Rumānijā, savukārt vislabākie rezultāti ir sasniegti Čehijā, Vācijā un Luksemburgā. Pārejot pie dinamiskiem darbaspēka tirgiem un taisnīgiem darba apstākļiem ES, vidēji stāvoklis pagājušajā gadā uzlabojās visos rādītājos, jo īpaši nodarbinātības un bezdarba (gan vispārējā, gan ilgstoša bezdarba) līmenī, mājsaimniecību izmantojamajos bruto ienākumos (GDHI) uz vienu iedzīvotāju un neto ienākumos vienam pilna laika darba ņēmējam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem. Raugoties atsevišķi pa rādītājiem: ·Horvātijā, Grieķijā, Itālijā un Spānijā ir vērojams “kritisks stāvoklis” attiecībā uz nodarbinātības līmeni, turpretī “labāko sniegumu” šajā ziņā uzrāda Čehija, Igaunija, Vācija un Zviedrija; ·Itālijā ir kritisks stāvoklis bezdarba līmeņa ziņā, savukārt Čehija uzrādījusi “labāko sniegumu”; ·attiecībā uz ilgstoša bezdarba līmeni kritiska situācija konstatēta Itālijā (ar metodikas palīdzību nav noteikts neviens “labākais sniegums”, bet 15 valstis ir “virs vidējā”); ·mājsaimniecību izmantojamā bruto ienākuma (GDHI) uz vienu iedzīvotāju izaugsme Grieķijā, Kiprā un Itālijā ir “kritiskā stāvoklī” salīdzinājumā ar Bulgāriju, Poliju un Rumāniju, kas uzrādījušas “labāko sniegumu”; ·situācija attiecībā uz neto ienākumiem vienam pilna laika darbiniekam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem tiek uzskatīta par kritisku Rumānijā un Slovākijā, savukārt Austrija, Vācija, Īrija, Luksemburga, Nīderlande un Apvienotā Karaliste uzrāda “labāko sniegumu”. Aplūkojot publiskā sektora atbalstu un sociālo aizsardzību un iekļaušanu, stāvoklis iepriekšējā gada laikā ir uzlabojies attiecībā uz bērnu aprūpes pieejamību un digitālajām prasmēm. Bet tas pasliktinājies attiecībā uz sociālo pārvedumu ietekmi uz nabadzības mazināšanos un iedzīvotāju norādītajām neapmierinātajām medicīniskās aprūpes vajadzībām. Raugoties atsevišķi pa rādītājiem:

·Spānijā, Itālijā, Lietuvā, Latvijā un Rumānijā ir “kritisks stāvoklis” attiecībā uz šo valstu sociālo pārvedumu spēju mazināt nabadzības risku. Salīdzinājumam — “labākais sniegums” ir Ungārijā un Īrijā; ·Čehija, Polija, Rumānija un Slovākija ir saņēmušas kritisku novērtējumu attiecībā uz bērniem līdz 3 gadu vecumam formālajā aprūpē salīdzinājumā ar Beļģiju, Spāniju un Luksemburgu kā valstīm ar “labāko sniegumu”; ·Igaunija un Latvija ir “kritiskā situācijā” attiecībā uz respondentu nosauktajām neapmierinātajām medicīniskajām vajadzībām (ar metodikas palīdzību nav norādīts neviens “labākais sniegums”, bet 9 valstis ir “virs vidējā”); ·Bulgārijā, Horvātijā un Rumānijā ir “kritisks stāvoklis” digitālo prasmju līmeņa ziņā, savukārt vislabākos rezultātus ir sasniegusi Somija, Luksemburga, Nīderlande un Zviedrija. 1. tabula Sociālo rezultātu pārskata pamatrādītāju kopsavilkums Piezīme: 2019. gada 2. decembra atjauninājums. Dati par GDHI uz vienu iedzīvotāju izaugsmi nav pieejami par HR un MT. Neto ienākumi vienam pilna laika darba ņēmējam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem nav pieejami par CY. Indivīda digitālo prasmju līmenis nav pieejams par IT. Pārtraukti dati un citas statistikas atzīmes norādītas 1. un 2. pielikumā. 1. tekstlogs. Salīdzinošā novērtēšana — esošā situācija 2017. gada 26. aprīļa paziņojumā “Eiropas sociālo tiesību pīlāra izveide” salīdzinošā novērtēšana atzīmēta kā galvenais instruments strukturālo reformu atbalstam un lai veicinātu augšupēju konverģenci nodarbinātībā un sociālajā jomā Eiropas pusgada ietvaros. Kopš tā laika ir izstrādāti un ar dalībvalstīm apspriesti salīdzinošās novērtēšanas satvari vairākās jomās saskaņā ar vienoto pieeju, par ko vienojās Nodarbinātības komiteja (EMCO) un Sociālās aizsardzības komiteja (SPC), galveno uzmanību pievēršot politikas sviru apzināšanai, kuras papildina politikas pamatnostādņu vispārējie principi un, ja iespējams, konkrēti rādītāji. Šajā posmā politikas sviras netiek papildinātas ar atsauces vērtībām, jo mērķis ir nodrošināt salīdzināšanu starp dalībvalstīm un savstarpēju mācīšanos, lai stimulētu nepieciešamās reformas. Salīdzinošās novērtēšanas satvars attiecībā uz bezdarbnieka pabalstiem un aktīvu darba tirgus politiku pirmo reizi tika izmantots 2018. gada Eiropas pusgadā, tostarp rādītāji par bezdarbnieka pabalstu dāsnumu un tvērumu un ar tiem saistītā aktivizēšanas politika. Turpinās darbs pie rādītāju izstrādes, lai pabeigtu satvaru attiecībā uz darba meklētājiem paredzēto agrīnā atbalsta pakalpojumu kvalitāti. Savukārt minimālo ienākumu salīdzinošās novērtēšanas satvars, kas aptver minimālo ienākumu shēmu atbilstības, tvēruma un aktivizācijas komponentus, tika pilnībā integrēts 2019. gada pusgadā kopā ar salīdzinošās novērtēšanas satvaru par pieaugušo prasmēm un mācībām, par kuru 2018. gada oktobrī tika panākta vienošanās ar Nodarbinātības komiteju. Pašlaik turpinās darbs pie papildu salīdzinošās novērtēšanas satvariem, ko varētu izmantot turpmākajos pusgada ciklos, jo īpaši Nodarbinātības komitejā (EMCO) attiecībā uz minimālo algu un darba koplīgumu slēgšanas sarunu kartēšanu, kā arī Sociālās aizsardzības komitejā (SPC) attiecībā uz pensiju atbilstību un bērnu aprūpi un atbalstu bērniem.



3. NODARBINĀTĪBAS UN SOCIĀLĀS JOMAS REFORMAS — DALĪBVALSTU REZULTĀTI UN RĪCĪBA Šajā iedaļā ir sniegts pārskats par jaunākajiem svarīgākajiem nodarbinātības un sociālajiem rādītājiem un pasākumiem, kurus dalībvalstis veikušas prioritārās jomās, kas noteiktas ES nodarbinātības pamatnostādnēs, kuras Padome pieņēma 2019. gadā. Par katru pamatnostādni ir aprakstītas jaunākās tendences saistībā ar konkrētiem galvenajiem rādītājiem, kā arī dalībvalstu īstenotie politikas pasākumi. Attiecībā uz pēdējo minēto šajā iedaļā ir izmantota informācija no dalībvalstu 2019. gada valsts reformu programmām un no Eiropas Komisijas avotiem. Ja nav norādīts citādi, ziņojumā ir ietverti tikai tie politikas pasākumi, kas īstenoti pēc 2018. gada jūnija. Padziļināta analīze par jaunākajām norisēm darba tirgū ir sniegta 2019. gada ziņojumā par darba tirgus un algu tendencēm un 2019. gada pārskatā par procesiem nodarbinātības un sociālajā jomā Eiropā. 3.1.5. pamatnostādne. Palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka Šajā iedaļā ir aplūkota 5. nodarbinātības pamatnostādnes īstenošana, kurā dalībvalstīm ir ieteikts nodrošināt apstākļus, kas veicinātu pieprasījumu pēc darbaspēka un darbvietu radīšanu. Vispirms sniegts pārskats par bezdarba un nodarbinātības līmeni katrā dalībvalstī, papildinot 1. nodaļā veikto analīzi ES līmenī, lai uzsvērtu darbvietu radīšanas jautājuma nozīmi dažādās valstīs. Pēc tam ir izvērtēta pašnodarbinātības dinamika un pašnodarbinātības mainība, kā arī prasmīga darbaspēka trūkums. Visbeidzot, tiek pētītas algu, minimālās algas un nodokļu īpatsvara tendences un to ietekme uz ienākumiem un dzīves līmeni, darbvietu radīšanu un konkurētspēju. 3.1.2. iedaļā ir apkopoti dalībvalstu īstenotie politikas pasākumi šajās jomās. 3.1.1. Galvenie rādītāji Lai gan ekonomikas izaugsme palēninājās, bezdarba līmenis visās dalībvalstīs 2018. gadā turpināja samazināties jau otro gadu pēc kārtas. Rezultātā 2018. gadā 10 dalībvalstīs tas atradās zem 5 % atzīmes. Lielākajā daļā valstu, kurās ir augsts bezdarba līmenis, samazinājums bija straujāks nekā vidējais rādītājs, apstiprinot pēdējos gados novēroto konverģences tendenci virzībā uz zemāku bezdarba līmeni. Jo īpaši Spānija, Grieķija, Portugāle, Horvātija un Kipra piedzīvoja samazinājumu par vismaz 2 procentpunktiem. Daļēji izņēmumi ir Francija un Itālija, kur samazinājums, lai arī nepārtraukts, bija lēnāks. Neraugoties uz vispārējiem uzlabojumiem, joprojām ir ievērojamas bezdarba līmeņa atšķirības, un bezdarba līmenis svārstās no 2,1 % Čehijā (kas novērtēts kā “labākais sniegums”) līdz 19,2 % Grieķijā (sk. 5. diagrammu, kurā kopā aplūkoti līmeņi un izmaiņas saskaņā ar sociālo rezultātu pārskata pamatrādītāju izvērtēšanai noteikto metodiku, par kuru panākta vienošanās). Arī reģionālā līmenī pastāv lielas atšķirības (sk. 3. pielikumu), un dažos Grieķijas, Itālijas un Spānijas reģionos bezdarba līmenis joprojām pārsniedz 20 %. Līdz 2018. gadam bezdarba līmenis lielākajā daļā dalībvalstu bija zemāks par pirmskrīzes līmeni (sk. 6. attēlu). Vērā ņemami izņēmumi ir Francija, Itālija un Spānija. 2018. gadā vairāk nekā puse bezdarbnieku ES koncentrējās tieši šajās trīs valstīs. 5. attēls . Bezdarbs tuvojas zemākam līmenim Bezdarba līmenis (vecuma grupā no 15 līdz 74 gadiem) un izmaiņas gada laikā (sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājs) Avots: Eurostat, DSA. Laikposms: 2018. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2017. gadu. Piezīme: asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā.

6. attēls . Pēdējo piecu gadu laikā bezdarbs ir samazinājies visās dalībvalstīs Bezdarba līmenis (vecuma grupā no 15 līdz 74 gadiem), vairāku gadu salīdzinājums Avots: Eurostat, DSA. Nodarbinātības līmenis turpināja pieaugt un iezīmēja jaunu augstāko punktu lielākajā daļā dalībvalstu 2018. gadā. Visās dalībvalstīs tika reģistrēts pieaugums par vismaz 0,5 procentpunktiem salīdzinājumā ar 2017. gadu. Kopš 2018. gada puse dalībvalstu jau ir sasniegušas stratēģijas “Eiropa 2020” 75 % mērķi (un trīspadsmit dalībvalsts sasniegušas savu valsts nodarbinātības mērķi). Tomēr, kā redzams 7. attēlā, konverģence joprojām ir ļoti ierobežota. Nodarbinātības izaugsme ir lēnāka nekā vidēji vairākās valstīs ar zemu sākotnējo līmeni, tostarp Itālijā un Francijā. Tajā pašā laikā vislielākais pieaugums reģistrēts valstīs ar salīdzinoši augstu sākotnējo līmeni (Kiprā, Slovēnijā, Maltā, Somijā, Latvijā). Darbvietu radīšana tika turpināta arī daudzās valstīs, kas jau bija sasniegušas 75 % mērķi (Lietuvā, Dānijā, Nīderlandē, Čehijā). Tādējādi joprojām ir lielas nodarbinātības līmeņa atšķirības (vecuma grupa no 20 līdz 64 gadiem), šim līmenim svārstoties no 80 % vai vairāk Zviedrijā, Vācijā, Čehijā un Igaunijā (“labākais sniegums”) līdz aptuveni 60 % Grieķijā (sk. 7. un 8. attēlu). Vairākās dalībvalstīs vērojamas būtiskas reģionālās atšķirības nodarbinātības rādītājos (sk. 3. pielikumu). 7. attēls . Nodarbinātība palielinājās visās dalībvalstīs, bet konverģence joprojām ir ierobežota Nodarbinātības līmenis (vecuma grupā no 20 līdz 64 gadiem) un izmaiņas gada laikā (sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājs) Avots: Eurostat, DSA. Laikposms: 2018. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2017. gadu. Piezīme: asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. 8. attēls . Gandrīz visās dalībvalstīs nodarbinātības līmenis ir sasniedzis vēsturiski visaugstāko atzīmi Nodarbinātības līmenis (vecuma grupā no 20 līdz 64 gadiem), vairāku gadu salīdzinājums Avots: Eurostat, DSA. Pašnodarbināto skaits 2018. gadā kopumā nemainījās, bet vidējā termiņā turpināja samazināties kā nodarbinātības daļa. Ilgtermiņā kopš 2008. gada pašnodarbināto kopējais skaits ir bijis kopumā stabils, savukārt pašnodarbināto īpatsvars kopējā nodarbinātībā lēnām samazinājies — no 14,3 % 2008. gadā līdz 13,5 % 2018. gadā. Tomēr, neraugoties uz šo relatīvo stabilitāti, pašnodarbinātības struktūrā notiek vienmērīga pāreja no tradicionālajām darbībām uz nozarēm ar augstāku pievienoto vērtību. Šī pāreja ir īpaši izteikta attiecībā uz individuālā darba veicējiem (pašnodarbinātajiem, kas nenodarbina darbiniekus), kuri veido vairāk nekā 70 % no pašnodarbinātības. Kopš 2008. gada individuālā darba veicēju skaits ir samazinājies par 25 % lauksaimniecībā, par 14 % tirdzniecības nozarē un par 5 % transporta nozarē. Tajā pašā laikposmā informācijas un komunikācijas, profesionālo, zinātnisko un tehnisko darbību jomā tas palielinājies par vairāk nekā 30 % un cilvēku veselības un sociālajā darbā – par 40 %. Netradicionālo nozaru īpatsvars attiecībā uz individuālā darba veicējiem ir pieaudzis no 36 % 2008. gadā līdz 45 % 2018. gadā; jāņem vērā, ka starp dalībvalstīm pastāv lielas atšķirības. Strauji augošās ekonomikās, piemēram, Igaunijā, Latvijā un Lietuvā, bija vērojams straujāks pieaugums, savukārt valstīs, kurās pašnodarbinātība netradicionālās nozarēs jau bija plaši izplatīta (piemēram, Dānijā, Vācijā, Itālijā), tā bija lēnāka. Izmaiņas pašnodarbinātības nozaru struktūrā ES līmenī ir redzamas 9. attēlā. Pāreja uz nozarēm ar augstāku pievienoto vērtību atspoguļota arī pašnodarbināto vidējā izglītības līmenī. Augsti kvalificētu personu (ar terciāro izglītību) īpatsvars pašnodarbināto personu vidū 2018. gadā palielinājās līdz 36,1 % (salīdzinājumā ar 35,2 % 2017. gadā un 26,6 % 2008. gadā). Šis pieaugums bija straujāks nekā darba ņēmēju vidū, kur augsti kvalificētu personu īpatsvars 2018. gadā bija 35,3 %, kas ir pieaugums salīdzinājumā ar 27,2 % 2008. gadā. Šī tendence bija īpaši iespaidīga pašnodarbinātu sieviešu vidū, kur terciārās izglītības īpatsvars 2018. gadā sasniedza 44,5 %, pieaugot no 30,8 % 2008. gadā. Tas liek domāt, ka, ņemot vērā straujās tehnoloģiskās pārmaiņas un mainīgo darba vidi, ieguldījumiem prasmēs un cilvēkkapitālā būs arvien lielāka nozīme. Sīkāka informācija par problēmām un iespējām, kas saistītas ar šīm tendencēm, pieejama 3.3. iedaļā. 9. attēls . Pašnodarbinātības struktūra virzās uz pakalpojumiem un netradicionālām nozarēm Individuālā darba veicēju īpatsvars pa nozarēm Avots: Eurostat. LAUKS: lauksaimniecība, mežsaimniecība un zivsaimniecība (NACE A); RAŽO: ražošana (NACE C). BŪVN: Būvniecība (NACE F). TIRDZN: vairumtirdzniecība un mazumtirdzniecība; mehānisko transportlīdzekļu un motociklu remonts (NACE G). TRIZM: transports un uzglabāšana; izmitināšanas un ēdināšanas pakalpojumi (NACE H un I) Netradicionālas nozares: visas pārējās NACE darbības, galvenokārt pakalpojumi.

Darba tirgiem kļūstot ciešākiem, lielākajā daļā dalībvalstu novērojams darbaspēka trūkums. Pēdējos gados arvien lielāka daļa darba devēju uzskata, ka darbaspēks ir faktors, kas ierobežo ražošanu. Vidēji ES šī daļa ir palielinājusies no 7,5 % 2013. gadā līdz 21,8 % 2018. gadā (sk. arī 1. nodaļu). Šis ierobežojums kopumā ir izteiktāks dalībvalstīs, kurās bezdarba līmenis ir vēsturiski zems, piemēram, Ungārijā, Maltā un Polijā (sk. 10. attēlu). Gluži pretēji, darbaspēka trūkums tiek uzskatīts par mazāku šķērsli ražošanai valstīs, kurās ir visaugstākais bezdarba līmenis (Grieķijā, Spānijā, Itālijā). Līdzīgi valstīs, kurās darba tirgus joprojām ir gauss (piemēram, Grieķijā, Spānijā un Kiprā), liela daļa darba ņēmēju, šķiet, ir pārāk kvalificēti veicamajam darbam, savukārt valstīs, kurās ir zems bezdarba līmenis, šī parādība ir sastopama retāk (sk. 11. attēlu). Tas liecina, ka kvalifikācijas celšana un ieguldījumi prasmēs var būt ne tikai ilgtermiņa izaugsmes virzītājspēks, bet arī spēcīgs instruments nodarbinātības veicināšanai īstermiņā, jo īpaši valstīs, kurās jau ir saspringti darba tirgus apstākļi. 10. attēls . Darbaspēka trūkums ir izteiktāks tur, kur ir zemāks bezdarbs Darbaspēka trūkuma saliktais rādītājs (pa kreisi) un bezdarba līmenis (pa labi) — 2018. Avots: Eurostat, DSA un Uzņēmumu un patērētāju aptauja. Saliktais rādītājs aptver visas nozares (sk. 2019. gada LMWD). 11. attēls . Pārāk augsta kvalifikācija ir vislielākā valstīs, kurās ir augsts bezdarba līmenis Pārāk augstas kvalifikācijas rādītājs (pa kreisi) un bezdarba līmenis (pa labi) — 2018. Avots: Eurostat, DSA. Pārāk augstas kvalifikācijas rādītāju definē kā to 20–64 gadus vecu cilvēku īpatsvaru, kuriem ir terciārā izglītība un kuri strādā ISCO 4.–9. līmeņa profesijās. Vairākās dalībvalstīs nedaudz paātrinājās nominālās algas pieaugums, bet kopumā tas joprojām ir mērens. Pirmo reizi kopš 2008. gada 2018. gadā visās dalībvalstīs palielinājās nominālā atlīdzība uz vienu darba ņēmēju. 2018. gadā pieaugums svārstījās no 0,5 % Kiprā līdz 16,3 % Rumānijā (12. attēls). 2018. gadā nominālās algas pieaugums bija salīdzinoši straujāks lielākajā daļā Centrāleiropas un Austrumeiropas dalībvalstu. Dalībvalstis ar strauju nominālo algu pieaugumu (virs 7 %) ir Rumānija, Čehija, Igaunija, Latvija, Lietuva un Polija. Turpretī Dienvideiropas dalībvalstīs, kurās bezdarba līmenis parasti ir salīdzinoši augstāks, nominālās algas pieaugums bija lēnāks, t. i., aptuveni 2 % vai mazāks. Lielākajā daļā dalībvalstu 2018. gadā bija pozitīvs reālo algu pieaugums. Vidējais pieaugums saglabājās mērens — 1,1 % ES un 0,7 % eurozonā. Īpaši straujš reālo algu pieaugums bija Rumānijā, kam sekoja Bulgārija, Polija, Igaunija, Latvija un Čehija (visās virs 5 %), tādējādi veicinot darba ņēmēju pirktspējas palielināšanos un dzīves apstākļu augšupēju konverģenci. Otrā spektra galā – Kiprā, Spānijā, Somijā un Nīderlandē – reālās algas samazinājās. Reālās algas attīstība bija tuvu nullei arī Beļģijā, Francijā, Īrijā un Apvienotajā Karalistē. Valstu grupa ar zemu reālo algu pieaugumu nav viendabīga, tajā ietilpst valstis ar augstu vai salīdzinoši augstu bezdarba līmeni (piemēram, Spānija, Francija un Kipra) un valstis ar zemu nodarbinātības līmeni (piemēram, Nīderlande, Apvienotā Karaliste un Austrija). 12. attēls . Algu pieaugums joprojām ir mērens, izņemot Centrāleiropu un Austrumeiropu Nominālās un reālās algas attīstība 2018. gadā (gada izmaiņas %) Avots: Eiropas Komisija, datubāze AMECO: Lielākajā daļā dalībvalstu, jo īpaši Centrāleiropā un Austrumeiropā, reālās algas 2018. gadā pieauga straujāk nekā ražīgums. 2019. gadā ir gaidāma līdzīga tendence. Vidējā termiņā (2013. — 2018. gads) reālais ražīgums un reālās algas ir pieaugušas lēni, reālo algu pieaugumam atpaliekot, jo īpaši pirmajos atveseļošanās gados. Kā redzams 13. attēlā, šajā periodā reālais darba ražīgums uz vienu nodarbināto ES ir palielinājies par 4,4 %, nedaudz pārsniedzot reālās algas pieaugumu (+ 3,1 %). Ilgstošas mērenības rezultātā 8 dalībvalstīs (Itālijā, Spānijā, Kiprā, Grieķijā, Somijā, Horvātijā, Portugālē, Beļģijā) algas 2018. gadā joprojām bija zem 2013. gada līmeņa. Dažās valstīs, proti, Baltijas valstīs, Rumānijā, Bulgārijā un Slovākijā, algu pieaugums ievērojami pārsniedza ražīguma pieaugumu. Tas atbilst zemam nodarbinātības līmenim un no jauna redzamajam darbaspēka un prasmju trūkumam un sniedz ieguldījumu iedzīšanas procesos. Tajā pašā laikā, ja novirze no ražīguma attīstības tiek ievilkta, tas var nelabvēlīgi ietekmēt cenu konkurētspēju. 13. attēls . Pēdējo piecu gadu laikā reālās algas ir pieaugušas nedaudz zem ražīguma

Reālās algas un reālā ražīguma attīstība (procentuālās izmaiņas laikposmā no 2013. līdz 2018. gadam) Avots: Eurostat, Eiropas Komisijas AMECO datubāze (reālā kompensācija uz vienu darba ņēmēju, IKP deflators; reālais darba ražīgums uz iedzīvotāju). Valstis sakārtotas pēc atšķirības starp reālās kompensācijas pieaugumu un reālā ražīguma pieaugumu (t. i., diagrammas kreisajā pusē reālā ražīguma attīstība ir apsteigusi reālo kompensāciju). Dati par Īriju attiecas uz laikposmu no 2015. līdz 2018. gadam. Lai gan pēdējo piecu gadu laikā algu īpatsvars ES ir nedaudz samazinājies, var konstatēt vispārēju tendenci virzībā uz konverģenci. Salīdzinājumā ar 2013. gadu algu īpatsvars samazinājies par 0,4 procentpunktiem ES un par 0,7 procentpunktiem eurozonā. Tomēr tas ir palielinājies lielākajā daļā Centrāleiropas un Austrumeiropas dalībvalstu, kur tā līmenis bija salīdzinoši zems (ieskaitot Latviju, Lietuvu, Rumāniju un Slovākiju). Tajā pašā laikā algu īpatsvars ir samazinājies tādās valstīs kā Beļģija un Slovēnija, kur tā līmenis bija salīdzinoši augsts. No lielākajām ES valstīm algu īpatsvars nedaudz samazinājās Francijā, Spānijā, Itālijā, Apvienotajā Karalistē un nedaudz palielinājās Vācijā un Polijā (sk. 14. attēlu). 14. attēls . Pēdējos piecos gados ir vērojama zināma algu īpatsvara konverģence Algu īpatsvara izmaiņas 2013. — 2018. gadā Avots: Eiropas Komisijas AMECO datubāze; koriģēto algu īpatsvars; kopējā ekonomika; procentos no IKP pašreizējās cenās. Īrijā statistikas pārskatīšanas dēļ algu īpatsvars 2015. gadā samazinājās par 9,4 procentpunktiem salīdzinājumā ar 2014. gadu. Centrāleiropā un Austrumeiropā neto ienākumi turpina augt straujāk, veicinot konverģenci darbaspēka ienākumu līmenī. Šī tendence atbilst Eiropas sociālo tiesību pīlāra principiem, kas izvirza dzīves līmeņa augšupēju konverģenci par vienu no tās galvenajiem mērķiem. Tajā pašā laikā minētajās valstīs, kurās neto ienākumu pieaugums ir virs vidējā līmeņa, vērojams arī straujš darbaspēka vienības izmaksu pieaugums, kura ietekme uz konkurētspēju būtu jānovēro. Vērojamas atšķirības starp Dienvideiropu un Rietumeiropu: Spānijā, Grieķijā un Itālijā darba ienākumi stagnēja vai samazinājās, neraugoties uz relatīvi zemākiem līmeņiem absolūtā izteiksmē (taču atbilstīgi augstākam bezdarba līmenim), savukārt valstīs ar augstākiem sākotnējiem līmeņiem attīstība bija dinamiskāka. Šī tendence skaidri izriet no valstu u-veida sadalījuma 15. attēlā, kurā par atsauci ņemts viens pelnītājs bez bērniem, kas nopelna vidējo algas līmeni trīs gadu laikposmā (2015. — 2018. gadā). Spektra lejasgalā Bulgārija, Lietuva un Ungārija klasificētas kā “vājš, bet uzlabojas”, savukārt Latvija, Rumānija un Slovākija, kur neto ienākumi pieauguši lēnāk, ir klasificētas kā “kritiskas stāvoklis”. Luksemburga, Īrija un Apvienotā Karaliste ir valstis ar “labāko sniegumu”, kuru neto ienākumi pirktspējas līmenī ir virs 30 000 EUR. Šajās dalībvalstīs neto ienākumi ir pieauguši ātrāk nekā citās valstīs. 15. attēls . Centrāleiropā un Austrumeiropā strauji pieaug neto ienākumi, tādējādi atbalstot augšupēju konverģenci Neto ienākumi un gada izmaiņas — vidējais rādītājs trīs gados (sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājs) Avots: Nodokļu un pabalstu datubāze (pašu aprēķini). Laikposms: 2018. gada līmenis (3 gadu vidējais rādītājs) un gada vidējās izmaiņas 2015.–2018. gadā. Piezīme: asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. Dalībvalstis, kas atzīmētas ar zvaigznīti, ir tās, kurās nominālās darbaspēka vienības izmaksas (NULC) pārsniedza makroekonomikas nelīdzsvarotības novēršanas procedūrā (MNNP) noteikto robežvērtību. MNNP rezultātu pārskata rādītājs ir NULC procentuālās izmaiņas trīs gados. Robežvērtība ir 9 % eurozonas valstīm un 12 % valstīm, kas nav eurozonas dalībnieces. Dati par Kipru nav pieejami. Vidējā termiņā saglabājusies kopumā stabila algu nevienlīdzība Algu pieaugums, jo īpaši algu skalas lejasdaļā, ir svarīgs faktors pieprasījuma uzturēšanā, ienākumu nevienlīdzības un nodarbinātu personu nabadzības riska samazināšanā. Bruto ienākumu izkliedētība, ko mēra kā attiecību starp piekto un pirmo decili (D5/D1), 2017. gadā svārstījās no 1,33 Zviedrijā līdz 2,02 Īrijā (balstoties uz ESAO datiem). Algu noteikšanas iestādes var ietekmēt algu izkliedētību. Konkrētāk, spēcīgākas darba koplīgumu slēgšanas sarunas parasti ir saistītas ar zemāku ienākumu nevienlīdzību (Eiropas Komisija, 2018. gads). Daba koplīgumu slēgšanas sarunu tvērums visā Eiropā stipri atšķiras, atspoguļojot dažādas nacionālās tradīcijas un iestādes. Saskaņā ar ESAO aprēķiniem 2016. gadā to darbinieku īpatsvars, uz kuriem attiecas jebkāda veida algu koplīgums, svārstījās no 98 % Austrijā līdz 7,1 % Lietuvā. Algu dinamika ietekmē arī nodarbinātu personu nabadzības risku, kas lielākajā daļā dalībvalstu saglabājas vēsturiski augstākajā atzīmē. To personu īpatsvars, kuriem strādājot ekvivalentais mājsaimniecības izmantojamais ienākums ir mazāks par nabadzības riska slieksni, palielinājās no 8,3 % 2010. gadā līdz 9,6 % 2016. gadā. Kopš tā laika tas saglabājies kopumā stabils un 2018. gadā bijis vidēji 9,5 %. Augstākais līmenis reģistrēts Rumānijā (15,3 %), kam seko Luksemburga, Spānija, Itālija, Apvienotā Karaliste un Grieķija, kuras visas pārsniedz 11 %. Spektra otrā galā nodarbinātu personu nabadzības rādītājs Somijā un Čehijā ir mazāks par 4 %. Straujākais samazinājums salīdzinājumā ar 2017. gadu tika reģistrēts Rumānijā, Grieķijā un Ungārijā (aptuveni 2 procentpunkti). Nodarbinātu personu nabadzības risks ir cieši saistīts ar līguma veidu: 2018. gadā 16,2 % no darba ņēmējiem ar pagaidu līgumu bija pakļauti nabadzības riskam, salīdzinot ar 6,1 % no tiem, kuriem bija beztermiņa līgums. 16. attēls . Nodarbinātu personu nabadzība lielākajā daļā dalībvalstu joprojām pārsniedz 2010. gada līmeni Nodarbinātu personu nabadzības riska rādītājs, daudzgadu salīdzinājums Avots: Eurostat, SILC. Lielākajā daļā dalībvalstu minimālā darba alga nosaka algas sadalījuma zemāko atzīmi. Parasti to nosaka valsts tiesību aktos noteiktā minimālā alga (izņemot Austriju, Kipru, Dāniju, Somiju, Itāliju un Zviedriju). Atbilstošas minimālās algas, neatkarīgi no tā, vai tās ir noteiktas likumā vai kolektīvā koplīgumā, kalpo vairākiem mērķiem: tās samazina algas nevienlīdzību, stimulē strādāt, tās var palīdzēt samazināt nodarbinātu personu nabadzību un atbalsta kopējo pieprasījumu, palielinot ienākumu, ko gūst zemu atalgotu darba ņēmēju ģimenes, kurām ir lielāka vēlme patērēt. Pārredzamas un paredzamas minimālās algas veicina arī tādu uzņēmējdarbības vidi, kas atbalsta ieguldījumus un darbvietu radīšanu, vienlaikus izvairoties no negodīgas konkurences. Tajā pašā laikā minimālās algas palielina izmaksas saistībā ar zemu atalgotu darba ņēmēju pieņemšanu darbā, kas atkarībā no ekonomikas struktūras un makroekonomikas situācijas var ietekmēt dažu grupu nodarbinātības iespējas. Lai ņemtu vērā visus šos faktorus, lielākajā daļā dalībvalstu minimālās algas noteikšanā ir iesaistīti sociālie partneri. Dažās valstīs šajā procesā ir iesaistītas arī ekspertu komisijas. Piemēram, tas notiek visās valstīs, kas nesen ieviesa ar likumu noteikto minimālo algu (Vācijā, Īrijā un Apvienotajā Karalistē). 17. attēlā ir parādīta minimālā alga, kas izteikta procentos no mediāna un vidējās algas 2018. gadā visā ES. Augstākās minimālās algas kā attiecība pret mediānu reģistrētas Francijā, Portugālē, Slovēnijā un Rumānijā, bet zemākās novērotas Spānijā, Čehijā un Igaunijā. Tā kā minimālās algas iespējamā ietekme gan uz nodarbinātību, gan dzīves apstākļiem ir lielāka, ja tiek aptverta liela daļa darbaspēka, arī šis rādītājs būtu jāņem vērā. 2016. gadā to personu proporcija, kuras saņēma ar likumu noteikto minimālo algu, ES dalībvalstī vidēji bija 7,2 % (sk. 18. attēlu), un starp valstīm bija lielas atšķirības (no aptuveni 2 % Čehijā un Maltā līdz vairāk nekā 12 % Polijā un Apvienotajā Karalistē).

17. attēls . Minimālās algas Eiropā svārstās no vienas trešdaļas līdz pusei no vidējās algas Minimālās algas kā mediāna un pilna laika darba ņēmēju vidējo ienākumu proporcija (2018. gads) Avots: ESAO. Piezīmes: AT, CY, DK, FI, IT un SE nav ar likumu noteiktas valsts minimālās algas. Attiecībā uz BG, HR un MT ESAO informāciju nav sniegusi. 18. attēls . Dalībvalstīs ievērojami atšķiras to darba ņēmēju īpatsvars, kuri saņem minimālo algu To darba ņēmēju īpatsvars, kuri saņem noteiktu daļu no valsts minimālās algas Avots: Eurofound, minimālās algas 2019. gadā: gada pārskats. Centrāleiropā un Austrumeiropā pieaugošais spiediens uz algām ir ietekmējis visus algas noteikšanas līmeņus, tostarp minimālo algu . 2019. gadā gandrīz visās ES valstīs minimālās algas pelnītāji piedzīvoja algas pieaugumu. Vidēji lielāks pieaugums tika reģistrēts Centrāleiropā un Austrumeiropā, kur pēdējos gados radies darbaspēka trūkums. Tomēr lielākais pieaugums nominālā izteiksmē tika reģistrēts Spānijā (22,3 %) un Grieķijā (10,9 %), pat ja Grieķijā minimālā alga joprojām ir ievērojami zemāka par pirmskrīzes līmeni. Gandrīz visās ES dalībvalstīs, izņemot Igauniju un Bulgāriju, kur pastāv relatīvs dzimumu līdzsvars, joprojām ir pārmērīgi liels sieviešu īpatsvars minimālās algas saņēmēju vidū. 2017. gadā pārmērīgi lielais sieviešu īpatsvars minimālās algas saņēmēju vidū tika konstatēts Maltā, Nīderlandē, Čehijā, Slovākijā, Horvātijā un Beļģijā. 19. attēls . Kopumā nodokļu īpatsvars samazinājies, jo īpaši attiecībā uz zemu atalgotiem darba ņēmējiem Nodokļu īpatsvars darbaspēka izmaksās — 2018. gada līmenis un izmaiņas 2013./2018. gadā Avots: Nodokļu un pabalstu datubāze, Eiropas Komisija / ESAO. Piezīme: dati attiecas uz mājsaimniecībām ar vienu pelnītāju (bez bērniem). Dati atjaunināti 2019. gada 17. jūnijs. ES-28 ir nesvērta vidējā vērtība. Nodokļu slogs darbaspēkam turpina pakāpeniski samazināties. Nodokļu īpatsvars atsevišķiem darba ņēmējiem, kuri saņem vidējo algu, 2018. gadā visvairāk samazinājās Rumānijā (-4,7 procentpunkti), Igaunijā (-2,5 procentpunkti) un Ungārijā (-1,1 procentpunkts). Nodokļu īpatsvars palielinājās vairāk nekā pusē ES dalībvalstu, bet kopumā ļoti ierobežotā apmērā — lielākais pieaugums tika reģistrēts Bulgārijā (0,6 procentpunkti) un Maltā (0,4 procentpunkti). Kopumā starp valstīm joprojām ir ievērojamas atšķirības (sk. 19. attēlu). Nodokļu īpatsvars svārstījās no mazāk nekā 30 % Kiprā un Maltā līdz aptuveni 50 % Beļģijā, Vācijā, Itālijā, Francijā un Austrijā. Līdzīga izkliedētība vērojama attiecībā uz zemu atalgotiem darba ņēmējiem (cilvēki, kuru alga ir 67 % apmērā no vidējās algas), lai gan valstīs ir vērojami dažādi modeļi attiecībā uz nodokļu likmju progresivitāti. Nodokļu īpatsvara ilgtermiņa samazināšanās tendence ir īpaši izteikta zemu atalgotiem darba ņēmējiem. Laikposmā no 2013. līdz 2018. gadam nesvērtais vidējais nodokļu īpatsvars ES samazinājās vidēji par 1,7 procentpunktiem (un par 2.0 procentpunktiem zemu atalgotiem darba ņēmējiem), ar lielu samazinājumu abām ienākumu grupām Rumānijā, Ungārijā, Igaunijā un Beļģijā. Ievērojami samazinājumi attiecībā uz zemu atalgotiem darba ņēmējiem tika reģistrēti Itālijā un Francijā, kā arī Lietuvā un Latvijā. Attiecībā uz pēdējām divām valstīm tas atspoguļo progresīvo iedzīvotāju ienākuma nodokļa grafiku ieviešanu. Ilgtermiņā var novērot zināmu nodokļu likmju konverģenci, pat ja nodokļu īpatsvars dažās valstīs, kur tas bija salīdzinoši augsts (piem., Vācijā, Slovēnijā, Čehijā), tas pieauga, bet dažās valstīs, kur tas bija salīdzinoši zems (piem., Īrijā un Apvienotajā Karalistē), tas tika samazināts. 2015. gada septembrī Eurogrupa vienojās par eurozonas dalībvalstu darbaspēka nodokļu sloga salīdzinošo novērtēšanu salīdzinājumā ar IKP vidējo svērto rādītāju. Mērķis ir turpināt sniegt informāciju un atbalstīt reformas darbaspēka nodokļu jomā. Šā uzdevuma ietvaros Eurogrupa aplūko nodokļu īpatsvaru darbaspēka izmaksās vienam darba ņēmējam, kas saņem vidējo algu, un vienam zemu atalgotam darba ņēmējam. 3.1.2 Politikas pasākumi Uzlabojoties darba tirgus apstākļiem, ir tendence samazināt nodarbinātības subsīdijas. Tomēr daudzās dalībvalstīs joprojām pastāv finansiāli stimuli, lai veicinātu konkrētu grupu integrāciju darba tirgū. Piemēram, Beļģijā konkrētos apstākļos darba devēji, kas nodarbina gados jaunus darba ņēmējus (jaunākus par 21 gadu), var samazināt viņu bruto algu, un starpību kompensē ar prēmiju, ko darba ņēmējam maksā valdība. Flandrijā (Beļģija) valdība pastiprināja mērķtiecīgus pasākumus gados vecākiem darba ņēmējiem, mazizglītotiem jauniešiem un personām ar invaliditāti. Francijā pakāpeniski tiek paplašinātas eksperimentālās subsīdijas uzņēmumiem, kas pieņem darbā iedzīvotājus no vistrūcīgākajiem pilsētas rajoniem, tostarp tālākajiem reģioniem. Vācijā saskaņā ar Teilhabechancengesetz programmu ilgstošu bezdarbnieku darbā pieņemšanas gadījumā valsts maksā 75 % no viņu algas pirmajā gadā un 50 % otrajā gadā. Kiprā saskaņā ar māceklības programmu jaunajiem absolventiem, mācekļiem juristiem, arhitektiem vai inženieriem tiks piešķirts ikmēneša mācību pabalsts 650 EUR apmērā. Vairākas dalībvalstis stimulē arī personu ar invaliditāti nodarbinātību. Portugālē “Rīcības programmas nestabilitātes novēršanai un darba koplīgumu slēgšanas sarunu veicināšanai” ietvaros tiek sniegts atbalsts uzņēmumiem, kas vienlaikus pieņem darbā gados jaunu bezdarbnieku (vai meklē pirmo darbu) un gados vecāku ilgstošu bezdarbnieku, noslēdzot beztermiņa līgumu. Atbalsts ietver daļējus vai pilnīgus atbrīvojumus no sociālā nodrošinājuma maksājumiem. Subsīdijas tiek piešķirtas arī tad, ja profesionālā prakse tiek pārveidota par beztermiņa līgumiem jauniešiem un ilgstošiem bezdarbniekiem (izmaiņas tika ieviestas 2019. gadā, lai racionalizētu pieteikšanās procesu). Rumānijā darba devēji, kas pieņem darbā absolventus ar beztermiņa līgumu, par katru darba ņēmēju saņem ikmēneša summu 2250 RON lejas (aptuveni 475 EUR) apmērā 12 mēnešus (18 mēnešus augstskolu absolventiem ar invaliditāti). Tāda pati summa tiek piešķirta arī par bezdarbnieku, kas vecāki par 45 gadiem, nenodarbinātu vientuļo vecāku, ilgstošo bezdarbnieku vai jauniešu, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu, pieņemšanu darbā. Visbeidzot, tādu pašu summu (no bezdarba apdrošināšanas budžeta) var piešķirt darba devējiem, kas noslēdz mācekļa vai stažēšanās līgumu. Zviedrijā tiek apspriests jauns pasākums, kas paredzēts nesen ieceļojušiem un ilgstošiem bezdarbniekiem un ar ko valsts subsidētu nedaudz vairāk par pusi no algas izmaksām. Sīkāka informācija par pasākumiem, kas paredzēti konkrētām grupām, atrodama 3.2. iedaļā. Dažas dalībvalstis atbalstīja nodarbinātību un darbaspēka ienākumus, samazinot nodokļu īpatsvaru. Dažos gadījumos politikas pasākumi var ietvert arī izmaiņas sociālā nodrošinājuma iemaksās. Spānijā 2018. gadā tika pieņemti vairāki nodokļu atvieglojumi, tostarp pilnīgs atbrīvojums no nodokļiem maternitātes un paternitātes pabalstiem, to izdevumu atskaitīšana, kas saistīti ar agrīno pirmsskolas izglītību un bērnu aprūpi, un atskaitījumi tiem nodokļu maksātājiem, kuri dzīvo ar atkarīgu partneri. Francijā bijusī CICE (nodokļu atlaide nodarbinātībai un konkurētspējai) tika pārveidota par sociālā nodrošinājuma iemaksu tiešu samazinājumu par 6 procentpunktiem no algām līdz 2,5 reižu minimālajām algām. Turklāt zemām algām tiks piemērots darba devēju sociālā nodrošinājuma iemaksu samazinājums par 3,9 procentpunktiem. Itālijā tika ieviests 15 % vienots nodoklis mazajiem uzņēmumiem, profesionāļiem un amatniekiem, kuri deklarē ieņēmumus līdz 65 000 EUR. Lietuvā, īstenojot nozīmīgu reformu, ar ko ievieš progresīvu iedzīvotāju ienākuma nodokli, zemu un vidēji atalgotiem darba ņēmējiem nodokļu īpatsvars 3 gadu laikā tiks samazināts. Tiek vienkāršota arī darbaspēka nodokļu sistēma, izņemot sociālā nodrošinājuma iemaksas zemu atalgotiem darba ņēmējiem, tostarp galveno pensiju sistēmu, līdztekus vispārējo sociālā nodrošinājuma iemaksu pieaugumam. Ungārijā darba devēju sociālā nodrošinājuma iemaksas 2019. gadā tika samazinātas no 19,5 % līdz 17,5 %. Turklāt nav jāveic iemaksas par pensionāru darba ienākumiem, lai tādējādi veicinātu viņu dalību darba tirgū. Polija pieņēma nodokļu atvieglojumus jauniešiem, kas jaunāki par 26 gadiem. Maltā iniciatīvas “Darbs atmaksāšanās” ietvaros 2019. gada budžetā tika apstiprināts čeks par 40 līdz 68 EURapmērā visiem nodarbinātajiem, kuri pelna mazāk nekā 60 000 EUR. Minimālā iemaksa pašnodarbinātām personām 2019. gadā tika palielināta par 1,9 %, lai finansētu aizsardzības palielināšanu gan seguma, gan ilguma ziņā. Slovēnijā atvaļinājuma pabalsts tika atbrīvots no ienākuma nodokļa un sociālā nodrošinājuma iemaksām līdz vidējai algas apmēram. Vairākas dalībvalstis veic pasākumus, lai uzlabotu algu noteikšanas un darba koplīguma slēgšanas sarunu satvaru spēku un pārredzamību. Grieķijā tika atjaunoti koplīgumu paplašināšanas un labvēlības principi (t. i., iespēja atkāpties no līgumiem tikai par labu darba ņēmējam). Rezultātā līdz šim ir paplašināti piecpadsmit koplīgumu režīmi, kas aptver vairāk nekā 220 000 darba ņēmēju. Horvātijā tiek apspriesti tiesību akti, lai labāk saskaņotu algu noteikšanu valsts pārvaldē, ieviešot kopējas algu shēmas un darba sarežģītības koeficientus. Jaunie tiesību akti attiektos arī uz tām civildienesta ierēdņu darba attiecību jomām, par kurām pašlaik notiek sarunas, izmantojot darba koplīguma slēgšanas sarunas, ar nosacījumu, ka tiek īstenota jauna darbības rezultātu novērtēšanas sistēma. Latvija grozīja savu darba likumu, lai atvieglotu nozaru divpusējos nolīgumus, ļaujot tiem konkrētos apstākļos atkāpties no 100 % piemaksas par virsstundām. Lietuvā likumprojekta mērķis ir precizēt tiesisko vidi sociālajam dialogam un darba koplīguma slēgšanas sarunām valsts, nozaru vai administratīvā līmenī. Turklāt, lai stiprinātu sociālo partneru finansiālās spējas, nodokļu maksātājiem būs iespēja 1 % no iedzīvotāju ienākuma nodokļa novirzīt arodbiedrībām. Slovākijā pēc darba kodeksa grozījumiem darbiniekiem tagad ir atļauts publiskot savu algas līmeni, ko nevar noslēpt ar līgumu. 2019. gadā minimālā alga palielinājās gandrīz visās dalībvalstīs, kurās ir ar likumu noteikts līmenis. Pārskats par 2019. gadā veiktajiem atjauninājumiem ir pieejams 2. tabulā. Piemēram, Igaunijā 2019. gada janvārī bruto minimālā alga tika palielināta līdz 540 EUR no 500 EUR iepriekšējā – 2018. gadā. Sociālie partneri vienojās, ka līdz 2022. gadam minimālās algas palielinājumu aprēķinās katru gadu, pamatojoties uz darba ražīgumu un ekonomikas izaugsmi. Grieķijā valdība palielināja ar likumu noteikto minimālo algu par 10,9 % un atcēla par minimālo algu mazāku algu, ko saņem par 25 gadiem jaunākas personas. Tas ir pirmais pieaugums kopš 2012. gada. Spānijā saskaņā ar politisku vienošanos (bez sociālajiem partneriem) ar likumu noteiktā minimālā alga tika palielināta līdz 12 600 EUR gadā. Vienlaikus valdība paziņoja par algu pieaugumu publiskajā sektorā vismaz par 2,25 % 2019. gadā, ko atkarībā no IKP pieauguma vēl palielinātu par ne vairāk kā 0,5 procentpunktiem. Horvātijā minimālā bruto alga palielinājās no 3440 KN līdz 3750 KN (aptuveni 460 EUR līdz 505 EUR), kas ir lielākais pieaugums kopš 2008. gada. Lietuvā minimālā alga tika palielināta no 400 EUR mēnesī līdz 430 EUR, bet pēc iedzīvotāju ienākuma nodokļa reformas tā ir 555 EUR. Slovākijas minimālā alga palielinājās no 480 EUR līdz 520 EUR. Latvijā, lai gan valsts minimālā alga netika palielināta, minimālā alga tika paaugstināta būvniecības nozarē un izglītības nozarē. Polijā valdība paziņoja par būtisku minimālās algas palielinājumu, kas nominālā izteiksmē gandrīz divkāršotos nākamo piecu gadu laikā (no 2250 PLN 2019. gadā līdz 4000 PLN 2024. gadā, t. i., no aptuveni 525 EUR līdz 930 EUR). Visbeidzot, Itālija un Kipra apspriež priekšlikumus ieviest ar likumu noteiktu minimālo algu. Itālijā likumprojektā ierosināts ieviest bruto minimālo stundas algu 9 EUR apmērā. Kipras valdība paziņoja par nodomu ieviest vienotu minimālo algu, kad ekonomika būs sasniegusi pilnīgas nodarbinātības stadiju, bezdarba līmenim sasniedzot 5 %. Saskaņā ar prognozēm tas gaidāms 2020.–2021. gadā.

tabula 2: Minimālās mēnešalgas atjauninājums 2019. gadā (EUR) Valsts 2018 2019 Nominālais pieaugums Reālais pieaugums Beļģija 1562,59 1593,76 2,0 % 0,2 % Bulgārija 260,76 286,33 9,8 % 7,4 % Horvātija 462,10 505,90 9,5 % 8,4 % Čehija 477,78 518,97 8,6 % 7,2 % Igaunija 500,00 540,00 8,0 % 5,0 % Francija 1498,47 1521,22 1,5 % 0,1 % Vācija 1497,79 1557,09 4,0 % 2,2 % Grieķija 683,76 758,33 10,9 % 10,4 % Ungārija 444,69 464,20 4,4 % 5,0 % Īrija 1613,95 1656,20 2,6 % 1,8 % Latvija 430,00 430,00 0,0 % -2,9 % Lietuva 400,00 555,00 (430,00) 7,5 % 5,0 % Luksemburga 1998,59 2071,10 3,6 % 2,0 % Malta 747,54 761,97 1,9 % 0,9 % Nīderlande 1578,00 1615,80 2,4 % 0,4 % Polija 502,75 523,09 4,1 % 6,4 % Portugāle 676,67 700,00 3,5 % 2,8 % Rumānija 407,86 446,02 9,4 % 6,0 % Slovākija 480,00 520,00 8,3 % 6,0 % Slovēnija 842,79 886,63 5,2 % 3,9 % Spānija 858,55 1050,00 22,3 % 21,1 % Apvienotā Karaliste 1638,36 1746,73 4,9 % 2,4 % Avots: Eurofound aprēķini. Saskaņoti skaitļi par bruto mēnešalgām euro, ko piemēro pilna laika strādājošiem darba ņēmējiem pēc pilna laika pieaugušo likmes. Konvertējot to euro, faktiskās minimālās algas izmaiņas Ungārijā un Polijā ir lielākas nekā nominālās izmaiņas Ungārijas forinta un Polijas zlota devalvācijas dēļ.

3.2.6. pamatnostādne. Stiprināt darbaspēka piedāvājumu un uzlabot piekļuvi nodarbinātībai, prasmēm un kompetencēm Šajā iedaļā ir aplūkota 6. nodarbinātības pamatnostādnes īstenošana, kurā dalībvalstīm ieteikts nodrošināt apstākļus, kas veicinātu darbaspēka piedāvājumu, prasmes un kompetences. Tajā ir izklāstīti rādītāji par iegūto izglītības un apmācības līmeni, rezultātiem un ietekmi uz prasmju attīstību un darbaspēka nodarbināmību. Pēc tam izskatīti darba tirgū sasniegti rezultāti attiecībā uz dažādām grupām, kas nav pietiekami pārstāvētas darba tirgū (piemēram, jaunieši, gados vecāki darba ņēmēji, sievietes, migrantu izcelsmes cilvēki un cilvēki ar invaliditāti). Šā ziņojuma 3.2.2. iedaļā ir izklāstīti dalībvalstu politikas pasākumi šajās jomās un šīm grupām paredzētie pasākumi. 3.2.1 Galvenie rādītāji Pēc ilga nepārtraukta progresa perioda izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušo īpatsvars pēdējo divu gadu laikā ir palicis nemainīgs. Izglītības priekšlaicīgas pamešanas rādītāja samazināšana ir daļa no stratēģijas “Eiropa 2020” izglītības pamatmērķiem. Dalībvalstis vienojās līdz 2020. gadam samazināt izglītības priekšlaicīgas pamešanas ES vidējo rādītāju zem 10 %, sākot no 14,7 % 2008. gadā. Šis īpatsvars pastāvīgi samazinājās līdz 2016. gadam, kad tas sasniedza 10,7 %. Kopš tā laika nav reģistrēti būtiski uzlabojumi, un šis rādītājs ir stabils — 10,6 % gan 2017. gadā, gan 2018. gadā. Kā redzams 20. attēlā, aptuveni pusē dalībvalstu stāvoklis saglabājies gandrīz nemainīgs, un ikgadējās svārstības bijušas amplitūdā no + 0,2 līdz -0,2 procentpunktiem. Tomēr būtiski uzlabojumi tika reģistrēti Rumānijā (-1,7 procentpunkti), Grieķijā (-1,3 procentpunkti) un Luksemburgā (-1 procentpunkts), savukārt Zviedrijā un Dānijā izglītību priekšlaicīgi pametušo īpatsvars palielinājās attiecīgi par 1,6 un 1,4 procentpunktiem. Aplūkojot attīstību dalībvalstīs, kas atzīmētas kā “kritiskas” (saskaņā ar sociālo rezultātu pārskata klasifikāciju), proti, Maltā, Spā