LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 110/75

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas Atzinums par tematu “Jauniešu likumpārkāpumu novēršana, likumpārkāpumu, ko izdarījuši nepilngadīgie, izskatīšana, un nepilngadīgo tiesvedības sistēmas nozīme Eiropas Savienībā”

(2006/C 110/13)

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 2005. gada 10. februārī saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu nolēma izstrādāt atzinumu par “Jauniešu likumpārkāpumu novēršana, likumpārkāpumu, ko izdarījuši nepilngadīgie, izskatīšana, un tiesvedības sistēmas nepilngadīgo lietās nozīme Eiropas Savienībā”.

Par dokumenta sagatavošanu atbildīgā Nodarbinātības, sociālo lietu un pilsonības specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2006. gada 22. februārī. Ziņotājs — Zufiaur Narvaiza kgs.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 425. plenārajā sesijā, kas notika 2006. gada 15. un 16. martā (15. marta sēdē), ar 98 balsīm par, nevienai balsij pret un 1 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Ievads

1.1 Nepilngadīgo likumpārkāpumi ir viena no parādībām, kas rada aizvien lielākas bažas Eiropas sabiedrībā, un kopš pagājušā gadsimta tā ir viena no problēmām noziedzības jomā, kas tiek pastāvīgi skatīta starptautiskā mērogā. Jānorāda tomēr, ka jauniešu uzvedībai — it īpaši, ja tā ir sabiedrības normām neatbilstoša — bieži vien tiek pievērsta lielāka uzmanība nekā pieaugušo uzvedībai, tādējādi veicinot īpaši negatīvu viedokli par nepilngadīgajiem likumpārkāpējiem. Jāpiebilst arī, ka daudzos gadījumos nepilngadīgo likumpārkāpēju upuri ir paši jaunieši. Tādējādi, ņemot vērā svarīgo nozīmi, ko Eiropas sabiedrība piešķir nepilngadīgo likumpārkāpumiem, jārod efektīvi risinājumi, kas galvenokārt jābalsta uz trim darbības virzieniem: preventīvajiem pasākumiem, audzinošiem piespiedu līdzekļiem un nepilngadīgo un gados jauno likumpārkāpēju sociālo integrāciju un reintegrāciju.

1.2 EESK uzskata, ka cīņā ar jauniešu likumpārkāpumiem kopīgas stratēģijas izstrādei jābūt vienam no Eiropas Savienības (ES) mērķiem, kam veltīta vislielākā uzmanība ne vien tāpēc, ka tā ietekmē īpaši neaizsargātu iedzīvotāju daļu (nepilngadīgie un jaunieši, kas bieži vien pieder sociālās atstumtības riska grupām), bet arī tāpēc, ka preventīvo pasākumu piemērošana nepilngadīgajiem un gados jaunajiem likumpārkāpējiem šodien nozīmē ne tikai censties meklēt viņu sociālās rehabilitācijai iespējas, bet arī novērst pieaugušo noziedzību nākotnē. Lai gan jau ir daži projekti un Eiropas politikas, kas varētu netieši ietekmēt jauniešu likumpārkāpumu novēršanu (Eiropas Nodarbinātības stratēģija, kas pieņemta 1997. gada novembra Eiropadomes sanāksmē Luksemburgā, Eiropas Sociālā programma, kas pieņemta 2000. gada decembra Eiropadomes sanāksmē Nicā, 2005. gada martā Briseles Eiropadomes laikā pieņemtais Eiropas Jaunatnes pakts aktīva pilsoniskuma veicināšanai, utt.), kā arī dažādi nolīgumi un rezolūcijas par jaunatnes (1) jautājumiem, kas arī veicina minētā iedzīvotāju slāņa stabilu integrāciju sabiedrībā, tomēr trūkst tieši nepilngadīgo izdarītajiem likumpārkāpumiem piemērotu instrumentu un pasākumu.

1.3 Nav vienkārši analizēt attiecīgo situāciju ES dalībvalstīs, jo katrā valstī pastāv sava jauniešu likumpārkāpumu definīcija, kas pamatota uz dažādiem faktoriem. Tā, piemēram, dažās valstīs minētā definīcija attiecas uz tādām nepilngadīgo uzvedības izpausmēm, kas atbilst attiecīgās valsts tiesību aktos vai Krimināllikumā noteiktajiem nodarījumiem. Citās valstīs, kur tiesvedības sistēma nepilngadīgo lietās pamatotas uz izglītības vai labklājības modeli, tiesvedības sistēmas ietvaros izskatāmo pārkāpumu loks tiek paplašināts, iekļaujot arī tos pārkāpumus, kurus izskata tikai administratīvā vai civilā kārtībā vai neizskata vispār, ja tos izdarījusi pilngadīga persona (2). Pastāv arī ievērojamas atšķirības starp sodu sistēmām, jo dažās valstīs izstrādāti tādi likumi attiecībā uz nepilngadīgo likumpārkāpēju sodīšanu, kuros iekļauta īpaša sodu sistēma, savukārt citās valstīs nepilngadīgajiem piemēro tādus pašus sodus kā pieaugušajiem, paredzot atsevišķus ierobežotus vai samazinātus sodus. Turklāt dažādās valstīs ir atšķirīgi noteikts jauniešu vecums, kad iestājas kriminālatbildība, tomēr vērojama lielāka vienprātība attiecībā uz vecuma augšējo robežu (18 gadi, atsevišķās jaunajās ES dalībvalstīs tā paaugstināta līdz 21 gadam), savukārt vecuma zemākās robežas noteikšanā vērojamas lielas atšķirības (tā svārstās no 7 līdz 16 gadiem) (3)

1.4 Ņemot vērā minēto atšķirību radītos ierobežojumus, jānorāda, ka pēc ES dalībvalstu salīdzinošās statistikas datiem nepilngadīgo likumpārkāpumi sasniedz apmēram 15 % no kopējā noziegumu skaita, lai gan atsevišķās valstīs tas var būt līdz pat 22 %. Jebkurā gadījumā jāņem vērā, ka tā saukto “nereģistrēto” noziegumu līmeni (to noziegumu procentuālais apjoms, par kuriem netiek ziņots oficiālajām tiesībsargājošajām iestādēm, t.i., policijai un tiesai) lielākoties veido nepilngadīgo izdarītie noziegumi; galvenokārt tas ir tādēļ, ka šie nodarījumi parasti nav smagi, paši upuri bieži vien ir nepilngadīgi, un, visticamāk, retāk ziņo attiecīgajām iestādēm.

1.5 Neraugoties uz statistikas datu sniegto ainu katrā attiecīgajā brīdī, Eiropas valstīs ir plaši izplatīts uzskats, ka nepilngadīgo likumpārkāpumu skaits pieaug, un izdarītie pārkāpumi kļūst aizvien smagāki. Ņemot vērā minēto situāciju, iedzīvotāji mudina izstrādāt efektīvākus kontroles mehānismus, kā rezultātā vairākās valstīs tiek noteikta stingrāka likumdošana attiecībā uz nepilngadīgajiem. Tas, savukārt, norāda uz saskaņošanas un vadības pasākumu nepieciešamību, kas atvieglotu minētās parādības pārvaldību Eiropas līmenī, kā arī uz attiecīgu informatīvu politiku nepieciešamību, kas palīdzētu līdzsvarot šā atzinuma pirmajā punktā minēto pārāk negatīvo viedokli.

1.6 Nevēloties nekādā veidā ignorēt ne to, cik svarīgi ir pētīt jauniešu noziedzības cēloņus (par ko, gan tikai kopsavilkuma veidā, runāts nākamajā sadaļā), ne arī nepieciešamību iedziļināties preventīvajās politikās (kas arī skatītas visā dokumentā, bet kuras noteikti jāvirza uz minēto cēloņu izskaušanu), šī atzinuma galvenais mērķis ir analizēt to nepilngadīgo situāciju, kuru uzvedība bijusi pretrunā ar krimināllikumu, un kuriem tādēļ nonāk dažādās nepilngadīgo tiesvedības sistēmās, kā arī līdzekļus, kas pieejami viņu aizsargāšanai, pāraudzināšanai un reintegrēšanai sabiedrībā nolūkā novērst atkārtotu noziedzīgu uzvedību.

2. Nepilngadīgo noziedzības iemesli

2.1 Ir ļoti daudz dažādu cēloņu, kādēļ nepilngadīgais var izdarīt noziegumu, un jomas ekspertiem nav izdevies par tiem vispārīgi vienoties. Tomēr, pamatojoties uz visplašāk atzītajiem cēloņiem un vairāk pievēršoties tiem, kas saistīti ar ekonomiskajiem un sociālās vides faktoriem (tā kā tie saistībā ar šo atzinumu interesē visvairāk), mēs varam norādīt šādus cēloņus.

2.1.1 Šķirtas ģimenes, reizēm arī grūtības līdzsvarot ģimenes dzīvi un darbu — abi faktori aizvien biežāk izraisa uzmanības trūkumu, bērnu visatļautību un kontroles nepietiekamību.Tādēļ jaunieši dažkārt cenšas kompensēt trūkumus audzināšanā, iesaistoties jauniešu bandās, kur pievēršas kādam kopīgam simbolam (ideoloģiskam, muzikālam, etniskam, saistītam ar sportu, utt.). Minēto bandu darbības bieži vien ir pretrunā ar likumu. Tajās ir augsts antisociālas uzvedības rādītājs (vandālisms, grafiti) vai tieši vardarbīgas un citas noziedzīgas uzvedības izpausmes.

2.1.2 Sociālekonomiskā atstumtība un nabadzība arī apgrūtina nepilngadīgo sociālo integrāciju. Sociāli atstumti visbiežāk ir jaunieši no migrantu ģimenēm (novārtā atstāti nepilngadīgie migranti ir īpaši neaizsargāti) un jaunieši atsevišķos lielpilsētu geto rajonos, kur bieži vien vērojama bezpersoniska pilsētvide, kas iedzīvotājos izraisa neapmierinātību un agresivitāti.

2.1.3 Skolas kavējumi vai nesekmība: jau skolā tādēļ “tiek uzlikts zīmogs” vai notiek sociāla stigmatizācija, kas bieži vien ir cēlonis pretsabiedriskai uzvedībai vai likumpārkāpumiem.

2.1.4 Jauniešu vidū ir visaugstākais bezdarba līmenis, un tas bieži vien noved pie a vilšanās un izmisuma, tādējādi izraisot un veicinot likumu pārkāpšanu (4).

2.1.5 Vardarbība televīzijā un vardarbības atspoguļošana atsevišķu plašsaziņas līdzekļu programmās, kā arī videospēles nepilngadīgajiem veicina tādas vērtību sistēmas rašanos nepilngadīgo vidū, kurā vardarbība tiek uzskatīta par pieņemamu uzvedības izpausmi.

2.1.6 Narkotiku un toksisku vielu lietošanas rezultātā atkarīgais bieži vien izdara noziegumus, lai iegūtu līdzekļus savas atkarības apmierināšanai. Arī ciešot no minēto vielu radītājām sekām vai atradinoties no to lietošanas, parastie refleksi ir pazemināti vai to nav vispār. Šeit jāmin arī pārmērīga alkohola lietošana (pat tad, ja tai ir gadījuma raksturs), jo tās rezultātā notiek vandālisma akti un tiek pārkāpta satiksmes drošība.

2.1.7 Personības un uzvedības traucējumi saistībā ar iepriekšējā punktā minēto faktoru vai neatkarīgi no tā; tie parasti darbojas kopā ar citiem sociālajiem vai vides faktoriem, liekot jaunietim rīkoties impulsīvi vai neapdomājot savu rīcību, neatbilstoši sabiedrībā pieņemtajām uzvedības normām.

2.1.8 Trūkumi izglītībā un tādu sabiedrisko un pilsonisko vērtību nodošanā kā likumu ievērošana, solidaritāte, nesavtība, iecietība, cieņa pret citiem, paškritika, empātija, augsta darba kultūra, utt., kas mūsu “globalizētajā” sabiedrībā tiek aizvietotas ar utilitārām vērtībām, kā, piemēram, individuālismu, konkurētspēju vai pārmērīgu patēriņu, kas noteiktos apstākļos var radīt zināmu atsvešināšanos no sabiedrības.

2.2 Minēto faktoru kopums lielākā vai mazākā mērā sastopams visās ES valstīs — sabiedrībās, kur ir augsts labklājības līmenis, bet kur sociālās krīzes elementi un sociālās kohēzijas trūkums izraisa minētā veida antisabiedrisku vai antisociālu uzvedību.

2.3 Lai novērstu vardarbīgu uzvedību un risinātu ar jauniešu likumpārkāpumiem saistītās problēmas, sabiedrībā jāizstrādā stratēģijas, kurās apvienoti preventīvie pasākumi, aktīva iejaukšanās un represīvie pasākumi. Preventīvie pasākumi un iejaukšanās pasākumi jāizstrādā tā, lai nodrošinātu visu nepilngadīgo un jauniešu sociālo integrāciju, galvenokārt iesaistot ģimeni, sabiedrību, vienaudžu grupas, skolas, arodapmācību un darba tirgu. Tiesiskie un piespiedu līdzekļi vai pasākumi vienmēr jābalsta uz likumības principiem, nevainīguma prezumpciju, tiesībām uz aizstāvību, taisnīgu lietas izskatīšanu, privātās dzīves aizsardzību, proporcionalitāti un elastīgumu. Gan tiesas procesam, gan izvēlētajam soda mēram un tā sekojošajai piemērošanai jāpamatojas uz nepilngadīgā interešu aizsardzības principu (5).

3. Tradicionālo nepilngadīgo tiesvedības sistēmu trūkumi

3.1 Parastajos tiesvedības sistēmas modeļos nepilngadīgo lietās bija grūti atspoguļot mūsdienu reālo situāciju jauniešu noziedzības jomā un piemēroties tai. Tādēļ Eiropas kriminālās tiesvedības sistēmas attiecībā uz nepilngadīgajiem bija ļoti lēnas, neefektīvas un ekonomiski nestabilas: plaši izplatīta bija ilga gaidīšana līdz lietas izskatīšanai, un arī atkārtoti izdarītu likumpārkāpumu līmenis nepilngadīgo likumpārkāpēju vidū bija ļoti augsts. Tajā pašā laikā tradicionālie neformālās sabiedriskās kontroles avoti (skola, ģimene, darbavieta, utt.) pakāpeniski pavājinājās.

3.2 Dažas valstis (jo īpaši Skandināvijas valstis) atteicās no aizbildnieciskā “aizsardzības modeļa”, kas radās 20. gadsimta pirmajā pusē un saskaņā ar kuru nepilngadīgie likumpārkāpēji tika uzskatīti par sociāli slimiem (viņus jaucot ar un pieskaitot citiem neaizsargātiem nepilngadīgajiem); tā vietā šīs valstis ieviesa uz sabiedrības vai kopienas lomu balstīto “audzinošo” vai “labklājības modeli”, taču, tā kā tas neietilpa tiesus sistēmā, nepilngadīgajiem tika liegta nepieciešamā juridiskā aizsardzība.

3.2.1 Kopš 1980. gadiem izstrādāti vairāki starptautiskie nolīgumi un līgumi par nepilngadīgo tiesvedības jautājumiem (1985. gadā — ANO minimālie obligātie standartnoteikumi par nepilngadīgo tiesvedības administrēšanu (“Pekinas noteikumi”); 1990. gadā — ANO Vadlīnijas nepilngadīgo noziedzības novēršanai (“Rijādas vadlīnijas”); 1990. gadā — ANO Noteikumi par nepilngadīgo ieslodzīto aizsardzību un Eiropas Padomes Ministru komitejas Rekomendācija Nr. R (87) 20 par sabiedrības reakciju uz jauniešu likumpārkāpumiem); visi minētie dokumenti pakāpeniski radījuši izmaiņas Eiropas valstu tiesvedības sistēmās nepilngadīgo lietās, ieviešot formulējumu “atbildības modelis”. ANO 1989. gada 20. novembrī pieņemtā un visās ES dalībvalstīs ratificētā Bērna tiesību aizsardzības konvencija ir īpaši svarīga, un tā ir obligāti jāievēro visās ES dalībvalstīs. Konvencijas 37. un 40. pantā apskatīti ar šī atzinuma tematu saistītie jautājumi. Atbilstoši “atbildības modelim” ir nostiprināts nepilngadīgās personas tiesiskais statuss, un tiesvedības sistēma nepilngadīgo lietās pietuvinājusies pieaugušo kriminālās tiesvedības sistēmai, nepilngadīgajiem paredzot tādas pašas tiesības un garantijas kā pilngadīgajiem. Mērķis ir audzinošā un tiesiskā aspekta tuvināšana, piemērojot aizsardzības modeli un tādus līdzekļus, kas pēc sava rakstura ir audzinoši. Īsi sakot, modeļa mērķis ir “mācīt atbildību”.

3.3 Minētais modelis, kas izstrādāts, izmantojot iepriekš minētos starptautiskos standartus, tiek pakāpeniski ieviests ES 25 dalībvalstu tiesību aktos.

3.3.1 “Atbildības modeļa” pamatā ir šādi principiem: — preventīvi pasākumi pirms represīviem pasākumiem: vislabākais veids, kā cīnīties ar jauniešu noziedzību, ir novērst nepilngadīgo pievēršanos noziedzībai, un tam nepieciešamas piemērotas sociālās, nodarbinātības, ekonomikas un izglītības atbalsta programmas (nedrīkst aizmirst programmas, kas paredzētas pareizas brīvā laika un atpūtas iespēju izmantošanas veicināšanai un atvieglošanai); — līdz minimumam samazināt tradicionālo tiesvedības sistēmu izmantošanu un izveidot jaunas, uz jauniešu likumpārkāpumiem paredzētas tiesvedības sistēmas, novirzot citiem dienestiem (sociālā atbalsta dienestiem) citu jautājumu risināšanu, kas ietekmē nepilngadīgos (piemēram, ja viņi ir pamesti, cieš no vardarbības, nav piemērojušies dzīvei, utt.). — Samazināt valsts represīvo iejaukšanos, tajā pašā laikā īstenojot preventīvas stratēģijas bērnu labklājības, sociālās politikas, darba tirgus, brīvā laika pavadīšanas iespēju nodrošināšanas un pašvaldību vispārējo politiku jomās, kā arī aktīvāk iesaistot vietējo sabiedrību un citas sabiedrības grupas konfliktu risināšanā un stabilu alternatīvu meklēšanā (kā, piemēram, ģimene, sociālie darbinieki, skola, sabiedrība, sabiedriskās organizācijas, utt.). — Pēc iespējas samazināt piespiedu līdzekļus vai sodus, kas jauniešiem paredz brīvības atņemšanu, piemērojot tos vienīgi īpašos gadījumos. — Padarīt soda pasākumus elastīgākus un daudzveidīgākus, ar soda līdzekļiem, ko var piemērot kā alternatīvu brīvības atņemšanai atbilstoši nepilngadīgā apstākļiem un saskaņā ar nosacījumiem un virzību nodarījuma izskatīšanā vai attiecīgā līdzekļa piemērošanā. — Kriminālprocesa laikā nepilngadīgajiem likumpārkāpējiem piemērot tādas pašas tiesības un garantijas kā pilngadīgajiem (taisnīga un objektīva lietas izskatīšana). — Nodrošināt tiesvedības sistēmā nepilngadīgo lietās iesaistīto oficiālo sabiedriskās kontroles iestāžu darbību profesionālā un kvalificētā līmenī. Šajā sakarā jānodrošina specializēta apmācība visiem tiem, kuri iesaistīti nepilngadīgo tiesvedībā (policisti, tiesneši, prokurori, advokāti un profesionāļi, kuri piemēro dažādās sankcijas.)

4. Jaunas tendences nepilngadīgo tiesvedības sistēmā

4.1 Pastāv ne vien tradicionāli piemērojamā brīvības atņemšanas iespēja, bet arī citi veidi, kā risināt ar jauniešu likumpārkāpumiem saistītos jautājumus. Starptautiskajā mērogā vērojamas jaunas tendences veidot papildu sistēmas, kas nepilngadīgo personu lietas ļauj izskatīt efektīvāk un tā, lai tas labvēlīgāk ietekmētu viņu personīgo un sociāli profesionālo attīstību, tajā pašā laikā neizslēdzot brīvības atņemšanas iespēju, kad tas ir patiešām nepieciešams.

4.2 Laba Eiropas prakse tiesvedības sistēmās nepilngadīgo lietās pastāv trijās galvenajās jomās: preventīvie pasākumi, audzinošie pasākumi vietējā administratīvajā mērogā un sociāli profesionālā integrācija.

4.2.1 Papildu iepriekš apskatītajiem preventīvajiem pasākumiem būtu vēlams veikt attiecīgus audzinošos pasākumus, iespējami izmantojot resursus vai iestādes no tās pašas vides, kurā dzīvo nepilngadīgie, nolūkā sniegt viņiem tās izglītības iemaņas un prasības, kuru trūkuma dēļ jaunieši nonākuši konfliktā ar likumu. Šie nepilngadīgie rūpīgi jāpārbauda dažādu jomu speciālistiem, lai noteiktu nepilnības izglītībā un lemtu par to, kā nodrošināt iespējas samazināt atkārtota likumpārkāpuma risku. Līdzīgā veidā jāstrādā ar nepilngadīgo ģimenēm, lai nodrošinātu sadarbību un iesaistīšanos nepilngadīgo audzināšanas un sociālās reintegrācijas procesā.

4.2.2 Turklāt nepilngadīgie likumpārkāpēji — tāpat kā citas sabiedrības grupas, piemēram, invalīdi, etniskās minoritātes, gados vecāki cilvēki utt.— bieži vien pieder grupām, kas ir sociāli atstumtas vai var par tādām kļūt: viņu īpašās vajadzības un iepriekš apskatītās grūtības nozīmē to, ka viņiem nepieciešama mērķtiecīga palīdzība, lai viņi sasniegtu saimniecisko patstāvību. Pretējā gadījumā viņi nolemti neveiksmei un turpmākai nespējai integrēties savā vidē, palielinot atkārtotu likumpārkāpumu risku un ar laiku nonākot pilngadīgo kriminālās otiesvedības sistēmā.

4.2.3 Šiem jauniešiem tādēļ nepieciešama palīdzība un vadība tādā integrācijas procesā, kur tiek izmantotas ļoti dažādas iespējas (piemēram, sociālā, kultūras, valodas integrācija, utt.). Nav viena veida, kas varētu garantēt nepilngadīgo likumpārkāpēju sociālo integrāciju, un nav arī drošu mehānismu, kas varētu nodrošināt to, ka pilnībā integrēta persona neizdarīs pretsabiedriskas darbības. Neskatoties to, ir plaši izplatīts uzskats, ka darbs ir galvenais līdzeklis, kā nodrošināt nepilngadīgo likumpārkāpēju sociālo integrāciju un ekonomisko un sociālo stabilitāti.

4.3 Attiecībā uz nepilngadīgo tiesvedības sistēmām un, atsaucoties uz šī atzinuma 3.2. un 3.3. punktu, jāatzīmē, ka tādas tiesvedības sistēmas vietā, kuras princips bija “maksāt par nodarījumu” (retributive justice) aizvien vairāk tiek piemērota sistēma, kas vērsta uz kaitējuma atzīšanu un seku novēršanu ( reparative or restorative system ); minētā tendence radusies, kriminoloģijā pievēršoties cietušo lomai (viktimoloģija) un atjaunojot cietušo lomu soada kriminālprocesā. Šāda tiesvedība ir piemērs pieejai, kas ietver cietušo, nozieguma izdarītāju un sabiedrību, meklējot nozieguma rezultātā izraisītā konflikta risinājumus. Mērķis ir veicināt nodarītā kaitējuma atzīšanu un seku novēršanu, samierināt puses un nostiprināt kolektīvās drošības apziņu. Šāda veida tiesvedība tiecas aizsargāt, pirmkārt, cietušā intereses (likumpārkāpējam jāatzīst cietušajam nodarītais kaitējums un jācenšas sniegt kompensācija), un, otrkārt, sabiedrību (ar mērķi nodrošināt likumpārkāpēja rehabilitāciju, novērst atkārtotu pārkāpuma izdarīšanu un samazināt kriminālās tiesvedības izmaksas), kā arī likumpārkāpēju (kas tādējādi atkārtoti nenonāk kriminālās tiesvedības sistēmā un kura konstitucionālās garantijas tiek ievērotas).

4.4 Nodarītā kaitējuma atzīšanai un seku novēršanai (labošanai) ir īpaša audzinoša ietekme, jo tā nepilngadīgajam liek pārdomāt savu vainu, tieši sastopoties ar cietušo, un tas var novērst līdzīgu likumpārkāpumu izdarīšanu nākotnē. Tādējādi tas ir ideāls modelis nepilngadīgo tiesvedības sistēmām, jo tam ir neievērojamas sekas attiecībā uz nepilngadīgā reputāciju, tas ir ļoti audzinošs un mazāk represīvs.

4.5 Kopumā jāteic, ka pēdējos divdesmit gados procesuālie noteikumi, piespiedu pāraudzināšanas pasākumi un sodi nepilngadīgo tiesvedības sistēmā ievērojami mainījušies. Aizvien vairāk tiek piemēroti alternatīvie sodi, piemēram, sabiedriskais darbs, naudas sods un zaudējumu atlīdzināšana, izlīgums ar cietušo vai sabiedrību, profesionālā, praktiskā apmācība vai īpaša ārstēšanās no narkotiku atkarības vai citiem atkarības veidiem, piemēram, no alkoholisma. Minēto līdzekļu gadījumā nepieciešama uzraudzība un nepilngadīgās personas sasniegto rezultātu pastāvīga pārbaude. Minētos pasākumus mūsdienās izmanto aizvien vairāk, un bieži vien tie izpaužas kā atrašanās daļēji slēgta tipa iestādē, uzraudzība un pastāvīga kontrole, probācija, elektroniskās uzraudzības sistēmas, utt., vai dažādu līdzekļu kombinācija. Neraugoties uz to, brīvības atņemšana, ievietojot labošanas darbu iestādē vai cietumā, vēl aizvien ir ļoti plaši izplatīts sods.

4.6 Jāatzīst, ka, sabiedrībai reaģējot uz jauniem noziedzības veidiem, kas parādās it sevišķi lielākajās Eiropas pilsētās (organizētā noziedzība, jauniešu bandas, vandālisms sabiedriskās vietās, vardarbība sportā, huligānisms skolās, vardarbība pret vecākiem, ekstrēmistu grupas un ksenofobijas izpausmes, jaunu noziedzības veidu un migrācijas saistība, narkomānija) pēdējos gados dažās Eiropas valstīs ieviesti stingrāki krimināllikuma nosacījumi attiecībā uz jauniešu izdarītajiem likumpārkāpumiem, paaugstinot maksimālos soda mērus, ieviešot dažādus ieslodzījuma veidus slēgta tipa labošanas iestādēs un pat nosakot vecāku īpašu atbildību par nepilngadīgā likumpārkāpēja nodarījumiem.

4.6.1 Šajā sakarā jāmin krimināllikumu reformas attiecībā uz jauniešu likumpārkāpumiem, kas 1995. gadā tika veiktas Nīderlandē, 1996. gadā — Francijā, kā arī 1994. gadā Lielbritānijā pieņemtais Kriminālās tiesvedības un sabiedriskās kārtības akts, ar ko paredzēts paaugstināt maksimālo brīvības atņemšanas laiku no viena līdz diviem gadiem nepilngadīgajiem vecumā no 15 līdz 18 gadiem, un ieviešot 6 līdz 24 mēnešu brīvības atņemšanas sodu nepilngadīgajiem vecumā no 12 līdz 14 gadiem. Tika ieviesti arī “rīkojumi vecākiem”, saskaņā ar kuriem to nepilngadīgo personu vecākiem, kuras izdarījušas noziegumus vai bez attaisnojoša iemesla kavējušas skolu, reizi nedēļā jāapmeklē audzināšanas kursi, kas notiek reizi nedēļā un kuru maksimālais ilgums ir trīs mēneši. Ja vecāki atkārtoti nav izpildījuši savus audzinātāju pienākumus, viņiem var uzlikt naudas sodu līdz pat 1000 GBP apmērā.

4.6.2 Šāda veida pasākumu trūkums ir tas, ka no nepilngadīgo pleciem tiek noņemta atbildības nasta, jo viņi ir tie, kuriem saskaņā ar jaunākajām uz atbildību orientētajām pieejām krimināllikumos jākompensē vai jālabo nodarītais kaitējums. Turklāt dažos gadījumos vecāki (jo īpaši tie, kuriem ir ierobežoti naudas līdzekļi un tātad arī mazāk iespēju nodrošināt bērnu aprūpi un uzraudzību) var justies netaisnīgi sodīti, ja nespēj sniegt pierādījumus, kas atbrīvo viņus no jebkādas atbildības. Patiesībā vecākiem nepieciešama palīdzība bērnu pienācīgā audzināšanā, nevis jāuzveļ viņiem nepelnīta vaina.

4.6.3 Dažās valstīs atgriežas uzskati, kas 1980. gados tika uzskatīti par novecojušiem, piemēram, ieslodzījums slēgta tipa labošanas iestādēs, kuras izmanto arī sociālās palīdzības sniegšanai sociāli neaizsargātiem nepilngadīgajiem. Tas nozīmē atgriešanos pie metodes, kad sociālās palīdzības un tiesvedības sistēmas nepilngadīgajiem tiek apvienotas.

5. Problēmas risinājums ES

5.1 Lai gan Eiropas Padomē tiesvedības nepilngadīgo lietās jautājums īpaši apspriests jau vairākas reizes (jo īpaši iepriekš minētajā Eiropas Padomes Ministru Komitejas Rekomendācijā Nr. R (87) 20 par sabiedrības rīcību attiecībā uz jauniešu likumpārkāpumiem un salīdzinoši nesen — Ministru Komitejas Rekomendācijā Rec (2003) 20 par jaunām metodēm cīņā ar jauniešu likumpārkāpumiem un nepilngadīgo tiesvedības sistēmas nozīmi (6)), to pašu nevar sacīt par ES iestādēm, kas tikai minējušas šo jautājumu, apskatot citas, plašākas problēmas, kā, piemēram, noziedzības profilaksi.

5.2 Eiropas Savienības un Eiropas Kopienas pamatdokumentos atrodamas divas pieejas minētajam jautājumam: Līguma par Eiropas Savienību (ESL) VI sadaļā par Noteikumiem policijas un tiesu iestāžu sadarbībai krimināllietās un Eiropas Kopienas dibināšanas Līguma (EKL) XI sadaļā par Sociālo politiku, izglītību, arodapmācību un jaunatni.

5.2.1 Policijas un tiesu iestāžu sadarbībai krimināllietās jānotiek saskaņā ar EKL 29. pantu un citiem pantiem, kas paredz nodrošināt iedzīvotājiem augstu drošības līmeni brīvības, drošības un tiesiskuma telpā. Minētie noteikumi paredz līdzekļus starpvalstu sadarbībai krimināllietās policijas un tiesu iestāžu līmenī, ietverot arī tādas jomas kā noziedzības novēršana un cīņa ar noziedzību neatkarīgi no tā, vai noziedzība ir organizēta vai nē. Šajā sakarā 2004. gada 30.aprīlī Komisija izstrādāja Zaļo grāmatu par krimināltiesisko sankciju tuvināšanu, savstarpējo atzīšanu un piemērošanu Eiropas Savienībā. Komisijas konsultatīvā dokumenta mērķis ir analizēt to, vai ES pastāvošās dažādās sistēmas rada problēmas dalībvalstu tiesu iestāžu sadarbībai, un noteikt šķēršļus, kas kavē savstarpējās atzīšanas principa īstenošanu. Minētajā dokumentā nav atsauču uz jauniešu likumpārkāpumiem vai nepilngadīgo tiesvedības sistēmām, taču tas nerada šķēršļus, lai kriminālprocesā realizētu Ievadā minētos mērķus, kā, piemēram, piemērotu brīvības atņemšanas, alternatīvos soda līdzekļus vai izlīgumu.

5.2.2 Ir vērts minēt arī AGIS pamatprogrammu (7), ko 2002. gada 22. jūlijā pieņēma Eiropas Komisija. Minētajā programmā sekmēta policijas, muitas iestāžu un tiesu iestāžu sadarbība un atbalstīts šīs jomas profesionāļu darbs, lai palīdzētu tajā īstenot Eiropas politikas. Minētās programmas ietvaros uzsāktas vairākas iniciatīvas par tiesību aktu savstarpējo atzīšanu un labāko praksi jauniešu likumpārkāpumu jomā un tiesvedības sistēmās nepilngadīgo lietās.

5.2.3 Atbilstoši EKL VI sadaļai jāmin arī Padomes 2001. gada 28. maija lēmums, kas paredz Eiropas noziedzības novēršanas tīkla izveidi (8), kas aptver visus noziegumu veidus, bet īpaša uzmanība tiek veltīta nepilngadīgo noziedzībai (9), pilsētās izdarītajiem noziegumiem un ar narkotisko vielu lietošanu saistītiem noziegumiem.

5.2.4 Attiecībā uz sociālo politiku, izglītību, arodapmācību un jaunatni EKL 137. pantā uzsvērti Kopienas iestāžu pasākumi, lai veicinātu no darba tirgus izslēgto personu integrāciju un cīnītos ar sociālo atstumtību. Atsaucoties uz iepriekš minēto, sociāli profesionālā integrācija neapšaubāmi ir viens no diviem pamatelementiem jauniešu likumpārkāpumu novēršanā un cīņ pret to. Šajā jomā Eiropadome savās sanāksmēs un Kopienas iestādes pieņēmušas daudzas stratēģijas, darba plānus, projektus un programmas (dažas no tām minētas 1.2. punktā), un saistībā ar nepilngadīgajiem likumpārkāpējiem īpaši jāmin Rīcības programma cīņai ar diskrimināciju (10) , kas atbilst Eiropas Sociālā fonda 1. mērķim.

5.3 Eiropas Parlaments ir paredzējis — lai gan tikai izklāsta formā — dažādus pasākumus nepilngadīgo tiesību aizsardzības jomā un pieņēmis virkni rezolūciju, tajā skaitā arī Eiropas Bērna tiesību hartu, ko Eiropas Parlaments apstiprināja ar 1992. gada 8. jūlija Rezolūciju Nr. A 3-0172/1992. Hartas 8.22. punktā un 8.23. punktā noteikta virkne aizsardzības pasākumu nepilngadīgajiem, kuri pakļauti kriminālajai tiesvedībai, kā arī principi un kritēriji, kas jāievēro, piemērojot jebkādas sankcijas, un resursi, kas jāizmanto, risinot nepilngadīgo likumpārkāpēju jautājumus.

6. Eiropas nepilngadīgo tiesvedības sistēmu modeļa lietderīgums

6.1 Kā iepriekš minēts, nepilngadīgo noziedzība uztrauc daudzus Eiropas iedzīvotājus. Bez tam ir skaidrs, ka tā ir Eiropas valstu kopēja problēma, un būtu lietderīgi, ja Eiropas iestādes piedalītos tās risināšanā. To atspoguļoja 2001. gada Eurobarometer pētījums (pirmais, kurā tika atspoguļota dalībvalstu iekšējā drošība). Saskaņā ar minēto pētījumu 45 % Eiropas iedzīvotāju uzskata, ka politikai jauniešu likumpārkāpumu jomā jābūt valsts iestāžu un ES iestāžu dalītai kompetencei.

6.2 Kā iepriekš minēts, ANO un Eiropas Padome jau noteikusi virkni starptautisko standartu attiecībā uz jauniešu likumpārkāpumiem un nepilngadīgo tiesvedības sistēmām. Tie tomēr gandrīz nav saistoši vai nemaz nav saistoši (izņemot iepriekš minēto Bērna tiesību konvenciju), un tajos vienkārši apkopota virkne obligāto minimālo prasību visai starptautiskajai sabiedrībai. Izmantojot minētos standartus kā sākumpunktu, ES, ņemot vērā tās attīstības līmeni un lielāku iekšējo viendabīgumu, būtu aktīvi jātiecas panākt starptautiski noteikto principu uzlabošanu un jāpadara tie efektīvāki savā teritorijā.

6.3 Turklāt katra ES dalībvalsts, izstrādājot savu politiku attiecībā uz dažādiem jauniešu likumpārkāpumu aspektiem — to novēršanu, tiesvedību, noziegumu izdarītāju aizsardzību un integrāciju — varētu gūt pozitīvu ieguldījumu no citu dalībvalstu pieredzes un paraugprakses. Vēl jo vairāk šobrīd, kad šajās valstīs dažādi jauniešu likumpārkāpumu cēloņi un to ārējās izpausmes kļūst aizvien līdzīgākas (narkomānija, rasistiska uzvedība, ar sportu saistīta vardarbība, jauno tehnoloģiju izmantošana noziedzīgiem mērķiem, vandālisms pilsētās, utt.).

6.4 Līdzīgā veidā faktori, kas radušies Eiropas integrācijas procesā, kā, piemēram, robežkontroles izzušana un personu brīva pārvietošanās sniedz papildu atbalstu idejai par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz tiesvedības sistēmu nepilngadīgo lietās: jaunieši var brīvi pārvietoties starp Kopienas valstīm, nemaz nerunājot par pierobežas reģioniem, kuru garums starp 25 dalībvalstīm ir tūkstošiem kilometru. Tiesību aktu un politiku lielāks viendabīgums un labāka saskaņotība varētu aizkavēt vai samazināt atsevišķus riskus vai jaunus nelabvēlīgus apstākļus, ko rada lielākā mobilitāte (kā, piemēram, iespēja, ka nepilngadīgs likumpārkāpējs, kas dzīvo vienā valstī, tiek tiesāts par citā ES valstī izdarītu likumpārkāpumu).

6.5 Turklāt, tā kā valstis bieži vien izmanto savas nepilngadīgo tiesvedības sistēmas kā pārbaudes kritēriju turpmākajām reformām pieaugušo krimināltiesiskajās sistēmās, nepilngadīgo tiesvedības sistēmu un tuvināšana savukārt varētu tuvināt valstu krimināltiesiskās sistēmas kopumā; kā iepriekš minēts, tas jau ir viens no ES mērķiem, un virzībā uz to jau panākts ievērojams progress (Eiropas apcietināšanas orderis, spriedumu savstarpēja atzīšana un piemērošana, utt.). Turklāt tiesību akti jauniešu likumpārkāpumu jomā izstrādāti salīdzinoši nesen (senākie tiesību akti izstrādāti 20. gadsimta sākumā), kas nozīmē to, ka tiesību aktu koriģēšana neradītu ievērojamu pretestību vai tik daudz grūtību kā grozījumi pilngadīgo pieaugušo kriminālās tiesvedības sistēmās, kam ir sena vēsture un kuras ievērojami ietekmējuši vēstures, kultūras un juridiskie faktori.

6.6 Tāpat ir svarīgi atzīt to, ka Kopienas vienota nostāja varētu ierobežot vai novērst regresīvās tendences attiecībā uz jautājumiem par jauniešu likumpārkāpumiem un nepilngadīgo tiesvedības sistēmām, kas, kā iepriekš minēts, atsevišķās ES dalībvalstīs ir acīmredzamas.

6.7 Skaidrs, ka, raugoties gan no preventīvā/sociālā aspekta, gan represīvā/tiesiskā aspekta, ES valstīs pastāvošā situācija minētajā jomā norāda uz kopējas pamatprogrammas nepieciešamību problēmjautājumu risināšanai. Eiropas Padome Rekomendācijā Nr. 2003 (20) aicinājusi tādu izstrādāt, uzsverot “Eiropas noteikumu nepieciešamību jautājumā par Kopienā piemērojamajām sankcijām un pasākumiem un Eiropas noteikumiem par nepilngadīgo cietumsodiem.”

7. Priekšlikumi par Eiropas tiesvedības nepilngadīgo lietās politiku

7.1 Atbilstoši iepriekš minētajam varētu izvirzīt šādas vispārējas pamatnostādnes:

7.1.1 Visas ES dalībvalstis dažādā mērā saskaras ar diezgan līdzīgām un līdzīgā veidā risināmām parādībām: neformālās sociālās kontroles līdzekļu krīze (ģimene, skola, darbs), tādu geto parādīšanās lielākajās pilsētās, kur ievērojama iedzīvotāju daļa ir pakļauta sociālās atstumtības riskam, jauni nepilngadīgo likumpārkāpumu veidi (vardarbība mājās un skolā, jauniešu bandas, vandālisms pilsētās), narkotisko vielu un alkohola lietošana, utt.

7.1.2 Pēc 3.2.1. punktā minēto starptautisko juridisko instrumentu ieviešanas tiesvedības nepilngadīgo lietās modeļi ES dalībvalstīs kopš 1970. un 1980. gadiem pakāpeniski saplūduši, un izplatās “atbildības modeļa” apvienošana ar tiesvedību, kas vērsta uz kaitējuma atzīšanu un seku novēršanu. Neskatoties uz to, vēl aizvien pastāv ievērojamas atšķirības starp dalībvalstīm ( kā iepriekš minēts, īpaši attiecībā uz vecumu, no kura tiek piemērota kriminālatbildība).

7.1.3 Dažādie iemesli, kas sīki apskatīti iepriekš šajā dokumentā — līdzīgi sociālekonomiskie un politiskie apstākļi dalībvalstīs, juridiskā prakse, kas reizēm ir ļoti līdzīga un citos gadījumos vismaz nav pretrunīga, sociālā politika, kas vērsta uz jauniešu likumpārkāpumu novēršanu un jau tiek finansēta vai atbalstīta no Kopienas budžeta līdzekļiem — liecina par labu tam, lai jauniešu likumpārkāpumu jomā un tiesvedībā nepilngadīgo lietās notiktu pakāpeniska profilakses, aizsardzības un darbību sistēmu un modeļu tuvināšana.

7.1.4 Visbeidzot ir arī daži citi faktori, kas liecina par labu lielākai tiesību aktu tuvināšanai, saskaņošanai un apmaiņai.

7.1.4.1 Pasākumi sakarā ar jauniešu likumpārkāpumiem un tiesvedību nepilngadīgo lietās neattiecas tikai uz tiesu sistēmu (kur atšķirīgi juridiskie modeļi un dažāda prakse var būt šķērslis procesa norisē), bet tie attiecas uz dažādām nozarēm un daudzām iestādēm, iesaistot citas jomas — piemēram, sociālās un uzvedības zinātnes —, un ļoti dažādas struktūras, iestādes un organizācijas (valsts, reģionālās un vietējās pārvaldes iestādes, dažādi sociālie dienesti, policijas un tiesu struktūras, bezpeļņas organizācijas, privātie uzņēmumi, kas īsteno uzņēmumu sociālās atbildības principus, ģimeņu apvienības, ekonomikas un sociālās jomas dalībnieki utt.), kas bieži vien darbojas nesaskaņoti.

7.1.4.2 Informācijas sabiedrība, tehnoloģiskā attīstība, robežu atvēršana un citi līdzīgi faktori noteikti veicina 7.1.1. punktā (11), minētās parādības izplatību, lai gan nevajadzētu ignorēt arī vienkāršu uzvedības atdarināšanas faktoru (ko palielina masu saziņas līdzekļi); visas minētās pārmaiņas notiek ļoti ātri, un Eiropas valstis nevar atļauties tās neievērot.

7.2 Ņemot vērā iepriekš minēto, EESK uzskata, ka jāveic šādi pasākumi, lai izstrādātu Kopienas politiku jauniešu likumpārkāpumu un nepilngadīgo tiesvedības sistēmas sakarā.

7.2.1 Vispirms ir svarīgi izveidot mūsdienīgu, salīdzināmu statistikas datu bāzi par jauniešu likumpārkāpumiem 25. valstu ES, lai pārskatāmā veidā sniegtu problēmas patiesu atspoguļojumu, tās reālos apmērus un risinājumus, citu rādītāju vidū ņemot vērā iespējamās atšķirības starp nepilngadīgajiem likumpārkāpējiem atkarībā no tā, vai viņi ir zēni vai meitenes.

7.2.2 Attiecībā uz kvalitāti, Komiteja ir pārliecināta par to, ka jāpastāv visām ES dalībvalstīm kopīgiem minimālajiem standartiem vai pamatnostādnēm, kas aptvertu visus aspektus, sākot no preventīvajiem pasākumiem, policijas un tiesu iestāžu attieksmes pret nepilngadīgajiem, kuri nonākuši konfliktā ar krimināllikumu, līdz pāraudzināšanai un atkaliesaistīšanai sabiedrībā. Minēto standartu izstrādē jāņem vērā Bērna tiesību aizsardzības konvencijā noteiktie principi, īpaši tās 37. un 40. pants, kā arī atzinuma 3.2.1. punktā minēto konvenciju starptautiskās pamatnostādnes, turpinot tās sīki izstrādāt un īstenot.

7.2.3 Pirmais solis šo obligāto standartu sagatavošanā ir apkopot pēc iespējas sīkāku informāciju par dažādām situācijām katrā dalībvalstī un valstu pieredzi. To var darīt dažādi, bet viens no veidiem varētu būt informācijas apkopošana, izmantojot aptaujas anketas, ko nosūta visām dalībvalstīm, un pēc tam notiktu ekspertu un speciālistu grupu sanāksmes, lai apmainītos ar pieredzi un paraugpraksi. Šādas sanāksmes varētu iegūt noturīgu raksturu, izveidojot ekspertu tīklu, kura darbība un funkcijas būtu pielāgotas konkrētajam mērķim. Visbeidzot, Komisijai būtu lietderīgi publicēt arī Zaļo grāmatu par minēto tematu, lai precīzāk varētu atspoguļot atsauksmes un debates, un iepazīstināt ar tām pēc iespējas vairāk iestāžu, organizāciju un privātpersonu.

7.2.4 Vienlaikus ar iepriekš minētajiem pasākumiem vai vismaz tūlīt pēc tiem īstenojamais solis savstarpējās informācijas apmaiņā un tiesvedības modeļu nepilngadīgo lietās tuvināšanā varētu būt Eiropas novērošanas centra izveide jauniešu likumpārkāpumu jautājumos, kas varētu atvieglot ne tikai skatāmā jautājuma izpēti, bet palīdzētu arī izplatīt rezultātus un sniegt ieteikumus un atbalstu attiecīgajām iestādēm lēmumu pieņemšanas procesā. Citiem vārdiem sakot, jānodrošina tas, lai izpētes un pētījumu rezultāti nepaliktu vienīgi akadēmiskā līmenī, bet palīdzētu praktisku politiku un stratēģiju pieņemšanā (12).

7.3 Neapstrīdot iepriekš minēto, un ņemot vērā to, ka dažādi jautājumi, kuros skarta jauniešu likumpārkāpumu problēma un nepilngadīgo tiesvedības sistēma, atsevišķi apskatīti dažādās Eiropas Savienības politikās (brīvība, drošība un tiesiskums; jaunatne, izglītība un apmācība; nodarbinātība un sociālie jautājumi), nepieciešama visu iesaistīto dienestu un aģentūru praktiska sadarbība, lai jautājumu par jauniešu likumpārkāpumiem būtu iespējams risināt vispiemērotākajā starpnozaru un starpiestāžu līmenī, kā atkārtoti norādīts šajā atzinumā.

7.4 Ņemot vērā jauniešu likumpārkāpumu specifiskās iezīmes, tiem raksturīgo dinamiku un mainīgo raksturu, ir svarīgi, lai visi, kas nodarbojas ar šādiem jauniešiem — tiesneši, prokurori, advokāti, policisti, valsts iestāžu darbinieki, starpnieki, sociālie darbinieki, probācijas dienestu darbinieki — saņemtu visprofesionālāko un pastāvīgi pilnveidotu, mūsdienīgu apmācību. Kopienas iestādēm ir vissvarīgākā nozīme jautājuma risināšanā, izmantojot iepriekš apskatītos instrumentus (ekspertu tīklus, novērošanas centru, utt.) un citus kā, piemēram, apmaiņas programmas dalībvalstu speciālistiem, vienota informācijas tīkla izveidi, jaunas tālmācības metodes, piemēram, e-mācības, utt. Jāizstrādā Kopienas programmas, lai censtos apmierināt īpašās vajadzības apmācības ziņā. Turklāt jebkura progresīva virzība jauniešu likumpārkāpumu jomā ES paaugstinātu jomas nozīmīgumu un mudinātu Eiropas universitātēs veikt attiecīgus pētījumus, kas būtu jāņem vērā visā procesā.

7.5 Tā kā skatāmajam jautājumam ir acīmredzama sabiedriskā un pilsoniskā dimensija, jārūpējas, lai netiktu aizmirstas visas procesā tieši iesaistītās pilsoniskās sabiedrības organizācijas un profesionāļi (“trešās varas” jomā darbojošās organizācijas, apvienības, ģimenes, NVO, utt.), jo tās var sniegt ieguldījumu visdažādāko programmu un stratēģiju pilnveidošanā un turpmākā īstenošanā ES.

7.6 Attiecībā uz nepilngadīgo un gados jauno likumpārkāpēju sociālo integrāciju un reintegrāciju, kas ir 1.1. punktā minētais trešais darbības virziens, visās turpmākajās Kopienas politikās būs jāņem vērā arodbiedrības un darba devēju organizācijas un to dialoga specifiskās formas, izstrādājot veidus sociāli atstumto nepilngadīgo personu sociāli profesionālajai integrācijai un reintegrācijai. Kopīgi jāiesaistās visiem attiecīgajiem dalībniekiem, jo sociāli profesionālā integrācija ir viens no galvenajiem līdzekļiem, lai šos nepilngadīgos reintegrētu sabiedrībā.

7.7 Visbeidzot, EESK apzinās to, ka visu minēto politiku virzībai jābūt saskaņotai ar budžeta resursiem. Tādējādi Eiropas Komisijai būtu jāievieš budžeta pozīcijas nepilngadīgo aizsardzības atbalstam un jauniešu likumpārkāpumu novēršanai, kā arī nepilngadīgo likumpārkāpēju jautājumu risināšanai, izmantojot jau esošos projektus vai iniciatīvas (kā, piemēram, tās, kas vērstas uz sociālās atstumtības izskaušanu un atbalstu jauniešu integrācijai sabiedrībā un darba tirgū (13)), vai programmas, kas īpaši izstrādātas minētajam mērķim.

Briselē, 2006. gada 15. martā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētāja Anne-Marie SIGMUND

(1) Padomes un dalībvalstu valdību pārstāvju 2000. gada 14. decembra tikšanās laikā pieņemtā rezolūcija par jaunatnes sociālo integrāciju (OV C 374, 2000.g. 28.12.) ; Padomes un dalībvalstu valdību pārstāvju 2002. gada 27. jūnija tikšanās laikā pieņemtā rezolūcija par Eiropas mēroga sadarbību jaunatnes lietu jautājumos (OV C 168, 2002.g. 13.07.); Komisijas 2001. gada 21. novembra Baltā grāmata par jaunu iniciatīvu Eiropas jaunatnei – KOM(2001) 681 galīgā red.; Komisijas Paziņojums Padomei par Eiropas politikām jaunatnes jautājumos, KOM(2005) 206 galīgā red.

(2) Attiecas uz gadījumiem, kas tiek formulēti kā “sabiedriski pārkāpumi”, piemēram, bēgšana no mājām, dzīvošana bez pajumtes, utt.

(3) Vecuma augšējās robežas noteikšanā ES dalībvalstīs ir lielāka vienprātība, nepilngadīgo sodu sistēmu pilnībā attiecinot uz visiem nepilngadīgo pārkāpumiem līdz pat 18 gadu vecumam, tomēr ir valstis, kurās atkarībā no pārkāpuma pakāpes un atbilstoši tā smagumam vecuma robežu pieļaujams paaugstināt līdz 21 pat gadam (Austrijā, Vācijā, Grieķijā, Itālijā, Holandē un Portugālē). Vecuma zemākā robeža, kad iestājas kriminālatbildība, ir atšķirīga: Īrijā 7 gadi,; Skotijā un Grieķijā 8 gadi; Anglijā, Velsā un Francijā 10 gadi; Nīderlandē un Portugālē 12 gadi; Polijā 13 gadi; Austrijā, Igaunijā, Vācijā, Ungārijā, Itālijā, Latvijā, Lietuvā, Slovēnijā un Spānijā 14 gadi; Čehijas Republikā, Dānijā, Somijā, Slovākijā un Zviedrijā 15 gadi; un Beļģijā 16 gadi. Tomēr jāatceras, ka lielākoties vecuma grupās no 7 līdz 13– 15 gadiem piemērojamie piespiedu līdzekļi nav īsti soda mēri vai arī ir mazāk stingri nekā tie, kurus piemēro vecuma grupās no iepriekš minētā vecuma un 18–21 gadu vecumā, daudzos gadījumos pilnībā izslēdzot ieslodzījuma piemērošanu.

(4) Saistībā ar minēto faktoru, kā arī 2.1.2. punktā minēto nabadzību jāmin “Tematiskais pētījums par politikas līdzekļiem attiecībā uz nelabvēlīgo jaunatni” ko pašreiz gatavo Eiropas Komisijas Nodarbinātības un sociālo lietu ģenerāldirektorāts un koordinē Reģionālo inovāciju un sociālo pētījumu institūts (IRIS).

(5) Bērna tiesību konvencijas 40. pants; minēto konvenciju 1989. gada 20. novembrī pieņēma ANO Ģenerālā Asambleja.

(6) Var minēt arī Rezolūciju (66) 25 par to nepilngadīgo likumpārkāpēju, kuri jaunāki par 21 gadu, īstermiņa aizturēšanu, Rezolūciju (78) 62 par jauniešu likumpārkāpumiem un sociālajam pārmaiņām, Rekomendāciju (88) 6 par sabiedrības reakciju uz jauniešu likumpārkāpumiem to jauniešu vidū, kuri nāk no migrantu ģimenēm un Rekomendāciju (2000) 20 par agrīnas psiholoģiski sociālās iejaukšanās nozīmi noziedzības novēršanā.

(7) Ar minēto programmu turpināts un paplašināts iepriekšējo Līguma VI sadaļas ietvaros īstenoto programmu darbība: Grotius II Criminal, Oisin II, Stop II, Hippocrates y Falcone.

(8) OV L 153, 08.06.2001.

(9) Piemērs Eiropas noziedzības novēršanas tīkla darbībai ir “A review of the knowledge on juvenile violence: trends, policies and responses in the EU Member States”, Fitzgerald, Stevens and Hale, 2004.

(10) Piemērs tās izmantošanai tiesvedības sistēmās nepilngadīgo lietās: Spānijā NVO Fundación Diagrama (organizācija, kas daudzos valsts autonomajos apgabalos seko līdzi tiesu noteikto brīvības atņemšanas sodu piemērošanai nepilngadīgajiem kriminālpārkāpējiem) sadarbībā ar reģionālajām varas iestādēm pārzina arī darbības programmu, kuras mērķa grupa ir jaunieši, kuri izcieš vai izcietuši nepilngadīgo tiesvedības sistēmas nepilngadīgo piemērotos brīvības atņemšanas sodus. Minētās programmas mērķis ir izstrādāt individuālu un visaptverošu pasākumu kopumu, lai šie jaunieši varētu atgriezties sabiedrībā un darba dzīvē, to uzsākot jau pirms atbrīvošanas no brīvības atņemšanas iestādēm. Programmai ir nozīmīgi panākumi.

(11) Ir vērts norādīt uz acīmredzami svarīgo nozīmi, kas 2005. gada novembrī Francijas pilsētās uzliesmojušo nemieru laikā bija virtuālajai tērzēšanai, e–pastam, blogiem, mobilajiem telefoniem, utt.

(12) Jau 2003. gada 21. februārī liela Eiropas Parlamenta pārstāvju grupa tika iepazīstināta ar Eiropas Parlamenta Rezolūcijas priekšlikumu (B5–0155/2003) par jauniešu noziedzības uzraudzības centra izveidi.

(13) Šādu uzsākto projektu un programmu piemēri ir AGIS, Daphne II, Equal un Rīcības programma cīņai pret diskrimināciju.