KOMISIJAS PAZIŅOJUMS

Skaidrojumu dokuments attiecībā uz Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas

Otrā Daļa. Pilsoņu tiesības

(2020/C 173/01)

Šis skaidrojumu dokuments ir sagatavots tikai informatīvā nolūkā un nepapildina Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas.

Kaut arī šo skaidrojumu dokumentu sagatavojuši Eiropas Komisijas darbinieki, tajā paustos viedokļus nevar interpretēt kā Eiropas Komisijas oficiālo nostāju.

Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (“Līgums”) Otrās Daļas vispārīgais mērķis ir aizsargāt no Eiropas Savienības (“ES”) tiesību aktiem izrietošās pilsoņu tiesības, kuras līdz Līgumā paredzētā pārejas perioda beigām izmantoja Eiropas Savienības pilsoņi, kuri uzturas vai strādā Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajā Karalistē (“AK”), AK valstspiederīgie, kuri uzturas vai strādā ES, un viņu attiecīgie ģimenes locekļi, un tālab paredzēt efektīvas, izpildāmas un nediskriminējošas garantijas.

1. I SADAĻA. VISPĀRĪGIE NOTEIKUMI

Līguma 9., 10. un 11. pantā, kopā ņemot, ir noteikta darbības joma attiecībā uz personām un teritoriālā darbības joma Līguma Otrās Daļas II sadaļai, kura attiecas uz tiesībām un pienākumiem saistībā ar uzturēšanos, uzturēšanās dokumentiem, darba ņēmējiem un pašnodarbinātām personām un profesionālajām kvalifikācijām (III sadaļai par sociālā nodrošinājuma koordināciju ir sava darbības joma attiecībā uz personām).

Minētā II sadaļa attiecas uz ES pilsoņiem un AK valstspiederīgajiem, kuri līdz pārejas perioda beigām izmantoja tiesības uzturēties vai strādāt saskaņā ar Savienības tiesībām un turpina izmantot šīs tiesības arī pēc tam, kā arī uz viņu attiecīgajiem ģimenes locekļiem.

ES pilsoņa un AK valstspiederīgā definīcijas ir sniegtas Līguma 2. panta attiecīgi c) un d) punktā.

Kur šajā skaidrojumu dokumentā minētas Savienības brīvas pārvietošanās tiesības vai noteikumi, tie ietver tiesības saskaņā ar: Līguma par Eiropas Savienības darbību (“LESD”) 21., 45. un 49. pantu; Direktīvu 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (“Direktīva 2004/38/EK”); Regulu (ES) Nr. 492/2011 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā (“Regula (ES) Nr. 492/2011”).

1.1. Līguma 9. pants. Definīcijas

1.1.1. Līguma 9. panta a) punkts: ģimenes locekļi

1.1.1.1. Līguma 9. panta a) punkta i) apakšpunkts: “Tuvākie” ģimenes locekļi

“Tuvāko” ģimenes locekļu jēdziens balstās uz Direktīvas 2004/38/EK 2. panta 2. punktu. Minētā norma attiecas arī uz nodarbinātu vai pašnodarbinātu personu, tostarp pārrobežu darbinieku, ģimenes locekļiem (spriedums apvienotajās lietās C-401/15 līdz C-403/15 Depesme un Kerrou).

Atbilstoši Savienības tiesību aktiem ES pilsoņu ģimenes locekļiem principā nav patstāvīgu tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties (izņemot, ja viņi paši ir ES pilsoņi vai ir ieguvuši patstāvīgas uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz viņu attiecībām ar ES pilsoni, kas ir viņu brīvas pārvietošanās tiesību avots). Tāpat ģimenes locekļiem ir tikai tās Līgumā paredzētas tiesības, kuras izriet no tiesību turētāja – personas, uz kuru attiecas Līguma 10. panta 1. punkta a) līdz d) apakšpunkts.

Vienīgais izņēmums ir ģimenes locekļi, uz kuriem attiecas 10. panta 1. punkta f) apakšpunkts un kuri uzņēmējvalstī pārejas perioda beigās uzturējās “patstāvīgi” – viņu uzturēšanās tiesības saskaņā ar Savienības tiesību aktiem tobrīd vairs nebija atkarīgas no tā, ka viņi turpina būt tāda ES pilsoņa ģimenes locekļi, kurš uzņēmējvalstī izmanto LESD paredzētās tiesības.

1.1.1.2. Līguma 9. panta a) punkta ii) apakšpunkts: apgādībā esošu ES pilsoņu aprūpētāji, kas ir trešo valstu valstspiederīgie

Eiropas Savienības Tiesa (“EST”) ir atzinusi, ka konkrētās situācijās uzturēšanās tiesības būtu jāparedz arī citām personām, jo īpaši tad, ja šādu personu klātbūtne ir faktiski nepieciešama, lai ES pilsoņi varētu izmantot uzturēšanās tiesības saskaņā ar Savienības tiesību aktiem.

Spilgtākais piemērs ir nepilngadīgs, mobils ES pilsonis, kura vecāks nav ES pilsonis. ES pilsoņa uzturēšanās tiesības automātiski izriet no Savienības tiesību aktiem, savukārt uz vecāku, kura apgādībā ir ES pilsonis, Direktīvas 2004/38/EK 2. panta 2. punkta d) apakšpunkts neattiecas (tas attiecas uz vecākiem, kuri ir ES pilsoņa apgādībā, savukārt konkrētajā gadījumā ir otrādi). Lietā C-200/02 Chen EST sprieda, ka, lai nodrošinātu nepilngadīgā ES pilsoņa uzturēšanās tiesību īstenošanu, šādam vecākam ir tiesības uzturēties uzņēmējvalstī.

Taču 9. panta a) punkta ii) apakšpunkta tvērums pārsniedz “galvenos [primāros] aprūpētājus”, kurus EST minēja Chen lietā (kurā bija runa tikai par bērna mātes uzturēšanos). Šis apakšpunkts ir formulēts atvērtāk, ļaujot to attiecināt arī uz personām, kuras nav primārās aprūpētājas (piemēram, uz nepilngadīgajām māsām vai brāļiem, kuriem ir tas pats primārais aprūpētājs kā nepilngadīgajam ES pilsonim).

1.1.2. Līguma 9. panta b) punkts: pārrobežu darbinieki

Pārrobežu darbinieki ir personas, kuras ietilpst EST “darba ņēmēju” definīcijā, bet kuras atbilstoši Līguma 13. panta nosacījumiem uzturas citā valstī, nevis tajā, kurā tās ir “darba ņēmējas”.

Pārrobežu darbinieka jēdziens ietver gan darba ņēmējus (LESD 45. pants), gan pašnodarbinātos (LESD 49. pants) (sk. spriedumu C-363/89 Roux un skaidrojumus par 24. un 25. pantu).

1.1.2.1. Darba ņēmēja un pašnodarbinātā definīcijas

Ne Savienības primārajos, ne sekundārajos tiesību aktos nav definēti jēdzieni “darba ņēmējs” un “pašnodarbināta persona”.

Savukārt EST judikatūrā jēdzienam “darba ņēmējs” Savienības pārvietošanās brīvības kontekstā ir specifiska nozīme (sk., piemēram, spriedumu C-66/85 Lawrie-Blum), un tas ir jāinterpretē plaši (spriedums C-139/85 Kempf).

Nav pieļaujams piemērot šaurākas valsts mēroga definīcijas (piemēram, iekšzemes darba tiesībās sniegto darba ņēmēja definīciju).

EST ir definējusi “darba ņēmēju” kā personu, kura kādas citas personas vadībā strādā īstenu un faktisku darbu, par kuru tai maksā, bet kurš neietver darbības, kas sava mazā apjoma dēļ uzskatāmas par marginālām vai palīgdarbībām (spriedumi C-138/02 Collins, C-456/02 Trojani vai C-46/12 LN).

Galvenās darba tiesisko attiecību iezīmes ir šādas:

— persona noteiktu laiku sniedz pakalpojumus (sk., piemēram, spriedumus C-139/85 Kempf, C-344/87 Bettray, C-171/88 Rinner-Kühn, C-1/97 Birden, C-102/88 Ruzius-Wilbrink),

— citas personas labā un tās vadībā (spriedumi C-152/73 Sotgiu, C-196/87 Steymann, C-344/87 Bettray, C-151/04 Nadin),

— par kuriem šī persona saņem darba samaksu (sk., piemēram, spriedumus C-196/87 Steymann, C-344/87 Bettray, C-27/91 Hostellerie Le Manoir, C-270/13 Haralambidis).

“Darba ņēmējus” no “pašnodarbinātām personām” ļauj nošķirt nosacījums par pakļautības attiecībām. Darbam, kurā valda pakļautības attiecības, ir raksturīgs tas, ka darbības veidu, darba samaksu un darba nosacījumus nosaka darba devējs (spriedums C-268/99 Jany).

1.1.3. Līguma 9. panta c) punkts: uzņēmējvalsts

Šajā normā ir atšķirība starp ES pilsoņiem un AK valstspiederīgajiem – katrai no šīm divām grupām ir sava uzņēmējvalsts definīcija.

Attiecībā uz AK valstspiederīgajiem uzņēmējvalsts ir Līguma 2. panta b) apakšpunktā definētā ES dalībvalsts, kurā viņi izmanto uzturēšanās tiesības saskaņā ar Savienības noteikumiem par brīvu pārvietošanos. Saskaņā ar Līgumu AK nevar kļūt par uzņēmējvalsti attiecībā uz AK valstspiederīgajiem. Tas nozīmē, ka Līgums personiski neattiecas uz tiem AK valstspiederīgajiem, kuri līdz pārejas perioda beigām uzturas AK saskaņā ar Savienības tiesību aktos paredzētajām tiesībām (uz judikatūras pamata tādās EST lietās kā C-34/09 Ruiz Zambrano vai C-370/90 Singh).

Attiecībā uz ES pilsoņiem uzņēmējvalsts ir AK saskaņā ar definīciju Līguma 3. panta 1. punktā. Līgums nekļūst personiski attiecināms uz ES pilsoņiem ES dalībvalstīs neatkarīgi no tā, vai konkrētā dalībvalsts ir viņu pilsonības dalībvalsts.

1.1.3.1. Frāze “izmantoja tiesības uzturēties [tur] saskaņā ar Savienības tiesībām”

“Uzturēšanās tiesību izmantošana” nozīmē ES pilsoņa vai AK valstspiederīgā likumīgu uzturēšanos uzņēmējvalstī līdz pārejas perioda beigām saskaņā ar Savienības tiesību aktiem pārvietošanās brīvības jomā.

Ir ietvertas visas uzturēšanās tiesību situācijas atbilstoši Savienības noteikumiem par brīvu pārvietošanos.

Tas nozīmē, ka nav svarīgi, vai uzturēšanās tiesības ir pastāvīgas, cik ilgi tās ir izmantotas (piemēram, nosacījums ir izpildīts, pat ja persona ieradusies uzņēmējvalstī nedēļu pirms pārejas perioda beigām un uzturas tur kā darba meklētāja saskaņā ar LESD 45. pantu) un kādā statusā šīs tiesības tiek izmantotas (darba ņēmējs, pašnodarbināta persona, students, darba meklētājs utt.).

No svara ir tikai tas, vai uzturēšanās tiesības tika izmantotas atbilstoši nosacījumiem, kādi Savienības tiesību aktos izvirzīti uzturēšanās tiesībām (spriedums C-162/09 Lassal vai spriedums apvienotajās lietās C-424/10 un C-425/10 Ziolkowski un Szeja).

Uzturēšanās dokumenta esība nav likumīgas uzturēšanās priekšnosacījums saskaņā ar Savienības tiesībām, jo atbilstoši tām uzturēšanās tiesības ES pilsoņiem ir tieši piešķirtas ar LESD un nav atkarīgas no tā, vai viņi ir izpildījuši administratīvās procedūras (Direktīvas 2004/38/EK 11. apsvērums). Turklāt jāatzīmē, ka saskaņā ar Savienības tiesībām izdota uzturēšanās dokumenta esība pati par sevi nenozīmē, ka uzturēšanās atbilst Savienības tiesībām (spriedums C-325/09 Dias).

1.1.3.2. Frāze “līdz pārejas perioda beigām uzturējās .. un turpina uzturēties tur arī pēc tam”

Šie komponenti ir skatāmi kopā un veido laika nosacījumu – uzturēšanās saskaņā ar Savienības tiesībām kvalificējas Līguma Otrās Daļas piemērošanai tikai tad, ja šī uzturēšanās pārejas perioda beigās (2020. gada 31. decembrī) “turpinās”.

Uzturēšanās nepārtrauktības noteikumi ir sīkāk izvērsti Līguma 11. pantā.

Iepriekšējie uzturēšanās periodi, kas beigušies pirms pārejas perioda beigām (piemēram, uzturēšanās laikā no 1980. gada līdz 2001. gadam), vai uzturēšanās periodi, kas sākas tikai pēc pārejas perioda beigām, netiek ņemti vērā.

1.1.4. Līguma 9. panta d) punkts: darba vietas valsts

Jēdziens “darba vietas valsts” ir svarīgs, tikai nosakot pārrobežu darbinieku tiesību teritoriālo piemērošanas jomu.

Personas, kas uzturas valstī, kurā tās strādā, neuzskata par pārrobežu darbiniekiem.

1.1.5. Līguma 9. panta e) punkts: aizgādības tiesības

Jēdziens “aizgādības tiesības” ir definēts, atsaucoties uz 2. panta 9. punktu Padomes Regulā (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību (regula “Brisele IIa”).

Tādējādi šis jēdziens ietver aizgādības tiesības, kas iegūtas ar spriedumu, likumu izpildi vai nolīgumu, kam ir juridisks spēks.

1.2. Līguma 10. pants. Darbības joma attiecībā uz personām

1.2.1. ES pilsoņi un AK valstspiederīgie: 1. punkta a) līdz d) apakšpunkts

ES pilsoņa un AK valstspiederīgā definīcijas ir sniegtas Līguma 2. panta attiecīgi c) un d) punktā.

Attiecībā uz dubultpilsoņu tiesībām konkrētas norādes ir rodamas EST judikatūrā. Šī judikatūra ir svarīga nolūkā noteikt, kādos gadījumos Līgums uz dubultpilsoni attiecas un kādos gadījumos dubultpilsonība skatāma kā tīri valsts iekšēja situācija.

ES/ES dubultpilsoņi (piemēram, persona ar Čehijas un Slovākijas pilsonību) un ES/ārpussavienības dubultpilsoņi (piemēram, persona ar Čehijas un Japānas pilsonību), kas pārejas perioda beigās uzturas AK, ietilpst Līguma darbības jomā attiecībā uz personām, jo ir ES pilsoņi.

ES/AK dubultpilsoņi (no dzimšanas vai naturalizācijas ceļā) Līguma darbības jomā ietilpst tad, ja līdz pārejas perioda beigām savas uzturēšanās tiesības, kas izriet no pārvietošanās brīvības, izmantoja uzņēmējvalstī, kuras pilsonība viņiem ir (spriedums C-165/16 Lounes). ES/AK dubultpilsoņi (no dzimšanas vai naturalizācijas ceļā) Līguma darbības jomā ietilpst arī tad, ja līdz pārejas perioda beigām savas uzturēšanās tiesības, kas izriet no pārvietošanās brīvības, izmantoja dalībvalstī, kuras pilsonības viņiem nav (minētais neskar tiesības, kuras viņiem kā mobiliem ES pilsoņiem ir saskaņā ar Savienības tiesību aktiem par ES pilsoņu brīvu pārvietošanos).

ES/AK dubultpilsoņi, kuri uzņēmējvalsts pilsonību ieguvuši pēc pārejas perioda beigām, ietilpst Līguma darbības jomā pēc analoģijas ar spriedumu lietā C-165/16 Lounes.

ES/AK dubultpilsoņi, kuri nekad nav izmantojuši brīvas pārvietošanās tiesības saskaņā ar LESD 21., 45. vai 49. pantu (kā spriedumā C-434/09 McCarthy), neietilpst Līguma darbības jomā.

1.2.2. Gadījumi ārpus darbības jomas

1.2.2.1. Norīkotie darba ņēmēji

Personas, kuru tiesības izriet tikai no LESD 56. panta, neietilpst Līguma darbības jomā (sk. arī skaidrojumus par Līguma 30. panta 1. punkta e) apakšpunktu).

Līgums norīkotajiem darba ņēmējiem nedod nekādas tiesības palikt uzņēmējvalstī pēc pārejas perioda beigām.

1.2.2.2. ES pilsoņu tiesības: spriedums C-34/09 Ruiz Zambrano

Līguma darbības jomā neietilpst ES pilsoņi un AK valstspiederīgie, kuru tiesības uzņēmējvalstī pārejas perioda beigās balstās uz to, ka viņi ir Savienības pilsoņi atbilstoši definīcijai LESD 20. pantā.

Līdz ar to Līguma darbības jomā neietilpst arī viņu ģimenes locekļi – viņiem būs piemērojami uzņēmējvalstī spēkā esošie noteikumi.

1.2.2.3. ES pilsoņu un AK valstspiederīgo atgriešanās gadījumā piemērojamās tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos: spriedums C-370/90 Singh

Līguma darbības jomā neietilpst ES pilsoņi un AK valstspiederīgie, uz kuriem attiecas minētā judikatūra. Līdz ar to Līguma darbības jomā neietilpst arī viņu ģimenes locekļi. Ja AK valstspiederīgie atgriežas AK vai ES pilsoņi atgriežas savas pilsonības dalībvalstī, viņu ģimenes locekļu uzturēšanās statusu reglamentēs attiecīgi AK vai ES tiesības.

1.2.3. Līguma 10. panta 1. līdz 4. punkts: ģimenes locekļi

10. panta 1. līdz 4. punktā ir noteikts, kuras personas ietilpst Līguma darbības jomā, balsoties uz to ģimenes saitēm ar tiesību turētāju – personu, uz kuru attiecas Līguma 10. panta 1. punkta a) līdz d) apakšpunkts.

Pamatojoties uz Direktīvu 2004/38/EK, Līgumā ir izdalītas divas “ģimenes locekļu” kategorijas: “tuvākie” ģimenes locekļi (Līguma 9. panta a) punkts, kas atbilst Direktīvas 2004/38/EK 2. panta 2. punktam) un “attālāki” ģimenes locekļi (Līguma 10. panta 2. līdz 5. punkts, kas atbilst Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 2. punktam).

1.2.3.1. Līguma 10. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) punkts: “tuvākie” ģimenes locekļi, kas uzturas uzņēmējvalstī

Šis noteikums attiecas uz “tuvākajiem” ģimenes locekļiem (Līguma 9. panta a) punkts), kuri pārejas perioda beigās uzturas uzņēmējvalstī kā tāda ES pilsoņa ģimenes locekļi, kurš uzņēmējvalstī izmanto Savienības brīvas pārvietošanās tiesības.

1.2.3.2. Līguma 10. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punkts: “tuvākie” ģimenes locekļi, kas uzturas ārpus uzņēmējvalsts

10. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punkts attiecas uz ģimenes locekļiem, kuri līdz pārejas perioda beigām nav pārcēlušies uz uzņēmējvalsti. Viņi var pievienoties tiesību turētājam uzņēmējvalstī jebkurā laikā pēc pārejas perioda beigām.

Attiecīgajiem ģimenes locekļiem pārejas perioda beigās jābūt tiešās radniecības saitēs ar tiesību turētāju (t. i., jāietilpst Direktīvas 2004/38/EK 2. panta 2) punkta darbības jomā laulātā, reģistrēta partnera vai tiešā augšupējā radinieka statusā). Līguma 10. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) punkts attiecas arī uz tiešajiem pēcnācējiem, kas dzimuši līdz pārejas perioda beigām, savukārt uz tiešajiem pēcnācējiem, kas dzimuši pēc pārejas perioda beigām, attiecas līguma 10. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) punkts.

Turklāt attiecīgajam ģimenes loceklim brīdī, kad viņš saskaņā ar Līgumu cenšas iegūt uzturēšanās tiesības uzņēmējvalstī, jāatbilst Direktīvas 2004/38/EK 2. panta 2) punkta nosacījumiem.

Tas, piemēram, nozīmē, ka personai, kura 2025. gadā sāk kārtot ieceļošanu uzņēmējvalstī kā tiesību turētāja laulātā, saskaņā ar Līgumu būtu šādas tiesības, ja tā bija tiesību turētāja laulātā pārejas perioda beigās un joprojām tāda ir 2025. gadā.

Tiesību turētāja bērnam, kurš pārejas perioda beigās ir jaunāks par 21 gadu, saskaņā ar Līgumu ir tiesības pievienoties tiesību turētājam, ja brīdī, kad sāk kārtot pievienošanos tiesību turētājam uzņēmējvalstī, viņš joprojām ir viņa bērns un ir jaunāks par 21 gadu vai ir tiesību turētāja apgādībā.

Tiesību turētāja vecākam saskaņā ar Līgumu ir tiesības pievienoties tiesību turētājam uzņēmējvalstī, ja brīdī, kad sāk kārtot pievienošanos tiesību turētājam, viņš ir tiesību turētāja apgādībā.

1.2.3.3. Līguma 10. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) punkts: turpmāk dzimušie vai adoptētie bērni

Līguma 10. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) punkts aizsargā bērnus, kuri tiesību turētājiem dzimuši vai kurus viņi adoptējuši pēc pārejas perioda beigām.

Lai šādi bērni būtu tiesīgi pievienoties tiesību turētājam uzņēmējvalstī, viņiem brīdī, kad sāk kārtot pievienošanos tiesību turētājam uzņēmējvalstī, ir jāatbilst Direktīvas 2004/38/EK 2. panta 2) punkta c) apakšpunktam, t. i., jābūt jaunākiem par 21 gadu vai jābūt apgādājamiem.

Līguma 10. panta 1. punkta e) apakšpunkta iii) punkts ir piemērojams ikvienā no šādām situācijām:

a) tiesību turētāji ir abi vecāki – nav oficiālas prasības, lai vecākiem būtu bērna atsevišķās vai kopīgās aizgādības tiesības;

b) tiesību turētājs ir viens no vecākiem, bet otrs ir uzņēmējvalsts valstspiederīgais (piemēram, polietes un brita pāris, kas uzturas Polijā), – nav oficiālas prasības, lai vecākiem būtu bērna atsevišķās vai kopīgās aizgādības tiesības (šī norma neprasa, lai vecāks, kurš nav tiesību turētājs, uzturētos uzņēmējvalstī);

c) tiesību turētājs ir viens no vecākiem (šī norma attiecas uz visām pārējām situācijām, kurās tikai viens no bērna vecākiem ir tiesību turētājs, izņemot, ja vecāks ir zaudējis bērna aizgādības tiesības; tā attiecas uz ģimenēm ar abiem vecākiem, piemēram, ja bērns piedzimis tiesību turētājai, kura pēc pārejas perioda beigām salaulājusies ar ES pilsoni, uz kuru Līgums neattiecas, un ģimenēm ar vienu vecāku vai gadījumiem, kad vecāks, kurš nav tiesību turētājs, neuzturas uzņēmējvalstī vai viņam tur nav uzturēšanās tiesību) – ir prasība, lai vecākam, kurš ir tiesību turētājs, būtu bērna atsevišķās vai kopīgās aizgādības tiesības.

Uz bērniem, kuri dzimuši pirms pārejas perioda beigām, bet kuru atzīšana (piemēram, kad tiesību turētājs atzīst paternitāti) notikusi tikai pēc pārejas perioda beigām, attiecas Līguma 10. panta 1. punkta e) apakšpunkta i) vai ii) punkts atkarībā no bērnu uzturēšanās vietas brīdī, kad noslēdzas pārejas periods.

1.2.3.4. Līguma 10. panta 1. punkta f) apakšpunkts: ģimenes locekļi, kas ieguvuši patstāvīgas tiesības uzturēties uzņēmējvalstī

Šī norma attiecas uz šādiem “tuvākajiem” ģimenes locekļiem (Līguma 9. panta a) punkts):

a) kuri kādu laiku pirms pārejas perioda beigām uzturējās uzņēmējvalstī kā tāda ES pilsoņa ģimenes locekļi, kurš tur izmantoja Savienības brīvas pārvietošanās tiesības;

b) kuri vēlāk – taču joprojām pirms pārejas perioda beigām – saskaņā ar Savienības brīvas pārvietošanās tiesību aktiem ieguva uzturēšanās tiesības, kas nav atkarīgas no būšanas tāda ES pilsoņa ģimenes locekļa statusā, kurš uzņēmējvalstī izmanto Savienības brīvas pārvietošanās tiesības (piemēram, saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 13. panta 2. punktu vai 16. panta 2. punktu);

c) kuriem pārejas perioda beigās joprojām ir šīs patstāvīgās tiesības.

Specifiskā situācija, kādā ir personas, uz kurām attiecas 10. panta 1. punkta f) apakšpunkts, ir iemesls, kāpēc Līguma Otrajā Daļā nav pārņemta Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 1. punkta prasība, ka minētajiem ģimenes locekļiem tiesību turētāji “[jā]pavada vai [jā]pārceļas kopā ar tiem” uzņēmējvalstī.

1.2.3.5. 10. panta 2. punkts: “attālāki” ģimenes locekļi, kas jau uzturas uzņēmējvalstī

Līguma 10. panta 2. punkts attiecas uz “attālākiem” ģimenes locekļiem (Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 2. punkts), kuri līdz pārejas perioda beigām uzturējās uzņēmējvalstī, pamatojoties uz radniecības saitēm ar ES pilsoni, kurš tur izmanto Savienības brīvas pārvietošanās tiesības. Minētās uzturēšanās ilgumam nav nozīmes.

Šādām personām to uzturēšanās tiesības uzņēmējvalstī, kuras izriet no Savienības pārvietošanās brīvības, apliecina uzturēšanās dokuments, kuru uzņēmējvalsts tām izdevusi saskaņā ar tās tiesību aktiem.

The Union free movement right of residence of such persons in the host State, recognised by the host State acting in accordance with its national legislation, is evidenced by the issuance of a residence document.

1.2.3.6. Līguma 10. panta 3. punkts: “attālāki” ģimenes locekļi, kuru pieteikums ir izskatīšanā

“Attālāki” ģimenes locekļi (Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 2. punkts), kuri saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 2. punktu līdz pārejas perioda beigām bija iesnieguši pieteikumu par pievienošanos tiesību turētājam uzņēmējvalstī, bet kuru pieteikums (uz ieceļošanas vīzu vai uzturēšanās dokumentu) līdz pārejas perioda beigām vēl nav izskatīts, ir aizsargāti tāpat kā saskaņā ar Savienības noteikumiem par brīvu pārvietošanos.

Šo personu pieteikumi jāizskata saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Pozitīvs lēmums par pieteikumu nozīmē, ka šādas personas būtu jāuzskata par personām, uz kurām attiecas Līguma 10. panta 2. punkts.

1.2.3.7. Līguma 10. panta 4. punkts: partneri ilgstošās attiecībās

Līgums attiecas uz tiesību turētāju partneriem ilgstošās attiecībās (personām, uz kurām attiecas Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts), kas pārejas perioda beigās uzturējās ārpus uzņēmējvalsts.

Šajā kategorijā ietilpst visas pārējās “ilgstošās” partnerattiecības – gan divdzimumu, gan viendzimuma. Atbilstība prasībai par attiecību ilgstošo raksturu ir jāvērtē, ņemot vērā direktīvas mērķi saglabāt ģimenes vienotību plašā nozīmē (Direktīvas 2004/38/EK 6. apsvērums).

Šādām personām jābūt ilgstošās attiecībās pārejas perioda beigās un joprojām jābūt ilgstošās attiecībās brīdī, kad tās saskaņā ar Līgumu cenšas iegūt uzturēšanās tiesības uzņēmējvalstī.

Šī norma attiecas arī uz personu, kura bija ilgstošās attiecībās pārejas perioda beigās, bet brīdī, kad saskaņā ar Līgumu cenšas iegūt uzturēšanās tiesības uzņēmējvalstī, ir precējusies ar tiesību turētāju.

Šo personu pieteikumi jāizskata saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Pozitīvs lēmums par pieteikumu nozīmē, ka šādas personas būtu jāuzskata par personām, uz kurām attiecas 10. panta 2. punkts.

1.2.4. Līguma 10. panta 5. punkts: uzņēmējvalsts veiktā pārbaude

Saskaņā ar valsts tiesību aktiem izvērtējot Līguma 10. panta 3. un 4. pantā minēto ģimenes locekļu ieceļošanas vai uzturēšanās pieteikumus, uzņēmējvalstij sīki jāpārbauda personiskie apstākļi. Ja tiek pieņemts lēmums par pieteikuma noraidīšanu, tas izvērsti jāargumentē.

1.3. Līguma 11. pants. Uzturēšanās nepārtrauktība

11. pants nodrošina, ka personas, kas pārejas perioda beigās īslaicīgi atrodas ārpus uzņēmējvalsts teritorijas, pēc “nepārtrauktības” nosacījuma tik un tā tiek uzskatītas par tādām, kas uzturas likumīgi, un tātad ir tiesīgas uz Līgumā paredzēto aizsardzību. Tas atbilst Līguma 9. un 10. pantam, kuros minētas “tiesības uzturēties uzņēmējvalstī”, nevis “klātbūtne uzņēmējvalstī”.

Konkrēti, tas nozīmē, ka persona, kurai jau ir pastāvīgas uzturēšanās tiesības, tās zaudēs tikai tad, ja tās prombūtne pārsniegs piecus gadus (11. panta otrā daļa, kurā ir atsauce uz Līguma 15. panta 3. punktā noteikto piecu gadu nosacījumu). Personām, kuru uzturēšanās ilgums vēl nav sasniedzis piecus gadus, prombūtne nedrīkst pārsniegt 6 mēnešus gadā (11. panta pirmā daļa, kurā ir atsauce uz Līguma 15. panta 2. punkta noteikumiem par uzturēšanās nepārtrauktību, kuri savukārt atsaucas uz Direktīvas 2004/38/EK 16. panta 3. punktu).

Sīkāk par nepārtrauktības nosacījumiem sk. Līguma 15. panta 2. un 3. punktā.

Piemēram, ja ES pilsone uzņēmējvalstī ir ieguvusi pastāvīgas uzturēšanās tiesības saskaņā ar Direktīvu 2004/38/EK un atstājusi uzņēmējvalsti četrus gadus pirms pārejas perioda beigām, ir uzskatāms, ka pārejas perioda beigās viņa “izmantoja tiesības uzturēties saskaņā ar Savienības tiesībām” (pat ja viņai vairs nav pastāvīgas uzturēšanās tiesību saskaņā ar Direktīvu 2004/38/EK), jo viņas prombūtne nepārsniedz piecus secīgus gadus. Viņai ir tiesības uz jauno pastāvīgas uzturēšanās statusu uzņēmējvalstī, ja vien viņa uz to piesakās Līguma 18. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā noteiktajā termiņā.

1.3.1. Iepriekšēji uzturēšanās periodi

Netiek ņemti vērā iepriekšēji likumīgas uzturēšanās periodi uzņēmējvalstī, kuriem sekojusi prombūtne, kas pārsniedz atļauto.

Piemēram, ES pilsonis, kas AK ir nodzīvojis divdesmit gadus no 1990. gada līdz 2010. gadam un pēc tam atstājis AK, saskaņā ar Līguma netiek uzskatīts par tādu, kas uzturas AK. Šis ES pilsonis ir pēc savas gribas atstājis AK un kopš tā laika ir uzturējies ārpus AK, līdz ar to viņam nav Līgumā paredzēto uzturēšanās tiesību.

1.3.2. Iepriekšēji uzturēšanās periodi, kuriem seko ilgāka prombūtne un pēc tam – atgriešanās uzņēmējvalstī pirms pārejas perioda beigām

Ja personas prombūtne iepriekš ir pārsniegusi piecus gadus, bet pēc tam šī persona pirms pārejas perioda beigām atgriežas uzņēmējvalstī, tās likumīgās uzturēšanās periodu skaitīšana uzņēmējvalstī atsākas no nulles.

1.4. Līguma 12. pants. Nediskriminēšana

Līguma 12. pantā ir pilnībā pārņemts LESD 18. pants, un tas nodrošina, ka diskriminācija valstspiederības dēļ ir aizliegta, ja:

a) tā ietilpst Līguma Otrās Daļas darbības jomā, tomēr neskarot Otrajā Daļā ietvertos īpašos noteikumus (piemēram, 23. panta 2. punktu), un

b) tā ir vērsta pret personām, uz kurām attiecas Līgums.

Tas ietver, piemēram, studentu mācību maksas noteikšanu tādā pašā apmērā kā uzņēmējvalsts valstspiederīgajiem.

2. II SADAĻA. TIESĪBAS UN PIENĀKUMI

1. NODAĻA. AR UZTURĒŠANOS UN UZTURĒŠANĀS DOKUMENTIEM SAISTĪTĀS TIESĪBAS

2.1. Līguma 13. pants. Uzturēšanās tiesības

2.1.1. Darbības joma

13. panta 1. līdz 3. punktā ir noteikti galvenie materiāltiesiskie nosacījumi attiecībā uz ES pilsoņu, AK valstspiederīgo un viņu attiecīgo ģimenes locekļu (neatkarīgi no valstspiederības) uzturēšanās tiesībām uzņēmējvalstī.

Šie nosacījumi uzturēšanās tiesību iegūšanai būtībā reproducē Savienības noteikumos par brīvu pārvietošanos paredzētos nosacījumus attiecībā uz uzturēšanās tiesībām.

ES pilsoņiem, AK valstspiederīgajiem un viņu attiecīgajiem ģimenes locekļiem (neatkarīgi no valstspiederības), kuri ieguvuši pastāvīgas uzturēšanās tiesības līdz pārejas perioda beigām, nedrīkst piemērot prasības, kas piemērojamas pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas, piemēram, Direktīvas 2004/38/EK 7. pantā noteiktās.

Attiecīgo noteikumu piemērošanā nav nekādas rīcības brīvības, izņemot, ja tā ir attiecīgās personas labā (sk. arī Līguma 38. pantu).

2.2. Līguma 14. pants. Izceļošanas un ieceļošanas tiesības

2.2.1. Līguma 14. panta 1. punkts: ieceļošana un izceļošana ar derīgu, valsts izdotu personas apliecību vai pasi

Saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 4. panta 1. punktu un 5. panta 1. punktu visiem ES pilsoņiem ir tiesības atstāt vienu dalībvalsti un ieceļot citā dalībvalstī neatkarīgi no tā, vai viņi ir šo dalībvalstu pilsoņi vai uzturas tur.

Līguma 15. pantā noteiktās konkrēto personu prombūtnes tiesības un Līguma 24. un 25. pantā noteiktās tiesības turpināt strādāt kā pārrobežu darbiniekiem paredz tiesības atstāt uzņēmējvalsti vai attiecīgi darba vietas valsti un atgriezties tur.

Tāpat kā Direktīvā 2004/38/EK, Līguma 14. panta 1. punktā ir noteikta prasība, ka ieceļošanas un izceļošanas tiesību izmantošanai nepieciešama derīga pase vai valsts izdota personas apliecība. Nedrīkst izvirzīt nekādus citus valsts tiesību aktos paredzētus nosacījumus (piemēram, ka ceļošanas dokumentam jābūt derīgam vēl noteiktu laiku). Ja ieceļošanas vai izceļošanas tiesības var apliecināt ar dažādiem ceļošanas dokumentiem, izvēle ir konkrētās personas ziņā.

Attiecībā uz valsts izdotu personas apliecību lietošanu ceļošanas dokumenta statusā 14. panta 1. punkta otrajā daļā uzņēmējvalstīm ir ļauts, kad pagājuši pieci gadi no pārejas perioda beigām, pieņemt lēmumu, ka valsts izdotas personas apliecības tiek pieņemtas tikai tad, ja tajās ir iestrādāta mikroshēma, kas atbilst piemērojamajiem Starptautiskās Civilās aviācijas organizācijas standartiem biometriskās identifikācijas jomā (ICAO standartiem Doc 9303).

Šis lēmums saskaņā ar Līguma 37. pantu jāpublisko laikus, lai konkrētajām personām būtu laiks pieteikties uz atbilstīgu valsts izdotu personas apliecību vai derīgu pasi.

2.2.2. Līguma 14. panta 2. punkts: personas, kurām ir saskaņā ar Līgumu izdoti dokumenti

ES pilsoņiem, AK valstspiederīgajiem, viņu ģimenes locekļiem un citām personām, kuras uzturas uzņēmējvalstī saskaņā ar Līgumu, būs tiesības šķērsot uzņēmējvalsts robežas atbilstoši Līguma 14. panta 1. punkta nosacījumiem, ja viņi sniedz pierādījumus par to, ka viņi ietilpst Līguma darbības jomā.

Tādējādi personas, kurām ir saskaņā ar Līguma 18. un 26. pantu izdoti dokumenti, būs atbrīvotas no izceļošanas vai ieceļošanas vīzas prasības un līdzvērtīgām formalitātēm (Direktīvas 2004/38/EK 4. panta 2. punkta un 5. panta 1. punkta otrās daļas nozīmē, piem., elektroniskā ceļošanas atļauja).

2.2.3. Līguma 14. panta 3. punkts: ieceļošanas vīzas un maksa par ārpusvalsts uzturēšanās pieteikumiem

Līguma 14. panta 3. punktā ir pārņemtas ieceļošanas vīzu iegūšanas iespējas, kas Direktīvā 2004/38/EK paredzētas mobilu ES pilsoņu ģimenes locekļiem, atzīstot, ka, lai ES pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties varētu izmantot objektīvos brīvības un cieņas apstākļos, tās būtu jāpiešķir arī viņu ģimenes locekļiem neatkarīgi no valstspiederības (sk. Direktīvas 2004/38/EK 5. apsvērumu).

Īstermiņa ieceļošanas vīzas, uz kurām attiecas 14. panta 3. punkts, ir jāizdod bez maksas, taču Līgums neliedz uzņēmējvalstij piedāvāt papildu iespēju ģimenes locekļiem pieteikties uz jauno uzturēšanās statusu no ārvalstīm saskaņā ar 18. pantu. Tādā gadījumā starp ieceļošanas vīzu un uzturēšanās dokumentu jāizvēlas pašai personai, uz kuru attiecas Līgums. Tomēr, ja izvēlas uzturēšanās statusu apliecinošu uzturēšanās dokumentu, par attiecīgo pieteikumu var prasīt maksu, kas piemērojama šādu dokumentu izdošanai.

2.3. Līguma 15. pants. Pastāvīgas uzturēšanās tiesības

2.3.1. Līguma 15. panta 1. punkts: atbilstības kritēriji

Attiecībā uz kritērijiem pretendēšanai uz pastāvīgas uzturēšanās tiesībām Līguma 15. pants reproducē Direktīvas 2004/38/EK 16. pantu.

Personas, kuras nevar pretendēt uz pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanu saskaņā ar Direktīvu 2004/38/EK, nevar pretendēt uz pastāvīgas uzturēšanās statusa iegūšanu saskaņā ar Līgumu. Tam ir šādas sekas:

a) pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas nolūkā nevar tikt ņemta vērā uzturēšanās, kas atbilst Savienības brīvas pārvietošanās noteikumiem, bet neatbilst Direktīvas 2004/38/EK nosacījumiem (jāatzīmē, ka Līguma 13. pants atsaucas uz Direktīvu 2004/38/EK) (spriedums C-529/11 Alarape un Tijani);

b) pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas nolūkā derīga uzturēšanās dokumenta esība nepadara uzturēšanos likumīgu (spriedums C-325/09 Dias);

c) ja pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas ir bijis brīvības atņemšanas periods, tas dzēš visu uzkrāto uzturēšanos, un nepārtrauktas piecu gadu uzturēšanās periodu sāk skaitīt no jauna (spriedums C- 378/12 Onuekwere).

Pēc tās pašas loģikas, personas, kuras var pretendēt uz pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanu saskaņā ar Direktīvu 2004/38/EK, var pretendēt uz pastāvīgas uzturēšanās statusa iegūšanu saskaņā ar Līgumu. Tam ir šādas sekas:

a) likumīga uzturēšanās ir uzturēšanās, kura atbilst nosacījumiem, kas paredzēti Direktīvā 2004/38/EK (spriedums apvienotajās lietās C-424/10 un C-425/10 Ziolkowski un Szeja) un pirms tās spēkā bijušajos aktos (spriedums C-162/09 Lassal);

b) nav nosacījuma, ka uzturēšanās periodam, uz kura pamata prasa piešķirt pastāvīgas uzturēšanās tiesības, jābūt tieši pirms pieteikšanās brīža (spriedums C-162/09 Lassal);

c) noteiktos apstākļos var ieskaitīt uzturēšanos pirms datuma, kad personas pilsonības valsts iestājās ES (spriedums apvienotajās lietās C-424/10 un C-425/10 Ziolkowski un Szeja).

Līguma 15. panta 1. punktā un 16. pantā minētie “periodi, kuros persona strādājusi” saskaņā ar Savienības tiesībām uz brīvu pārvietošanos, ir domāti Direktīvas 2004/38/EK 17. pantā minētā “nodarbinātības laika” nozīmē.

2.3.2. Līguma 15. panta 2. punkts: mazāk nekā piecus gadus ilga uzturēšanās

Attiecībā uz uzturēšanos, kas vēl nav pastāvīga, Līguma 15. panta 2. punktā minēts, ka uzturēšanās nepārtrauktību nosaka saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 16. panta 3. punktu un 21. pantu.

Direktīvas 2004/38/EK 16. panta 3. punkts ir paredzēts, lai pārbaudītu likumīgas uzturēšanās nepārtrauktību nolūkā iegūt pastāvīgas uzturēšanās tiesības, savukārt Līgumā tie paši noteikumi attiecas uz uzturēšanos vispār – personām, uz kurām attiecas Līgums, ir pieļaujama noteikta ilguma prombūtne, kas neizbeidz uzturēšanās nepārtrauktību uzņēmējvalstī.

Tas nozīmē, ka uzturēšanās nepārtrauktību neietekmē šādas pagaidu prombūtnes:

1) prombūtnes (NB! vārds daudzskaitlī), kas kopsummā nepārsniedz sešus mēnešus gadā;

2) ilgākas prombūtnes (NB! vārds daudzskaitlī) obligātā militārā dienesta dēļ (laiks nav ierobežots); vai

3) vienreizēja prombūtne (NB! vārds vienskaitlī), kas nav ilgāka par divpadsmit secīgiem mēnešiem, tādu svarīgu iemeslu dēļ kā (NB! uzskaitījums nav izsmeļošs): a. grūtniecība un dzemdības, b. nopietna slimība, c. mācības vai arodmācības vai d. norīkojums darbā ārvalstīs.

Piemēram, ES pilsoņiem, kuri ieradās uzņēmējvalstī četrus gadus pirms pārejas perioda beigām, strādāja tur un astoņus mēnešus pirms pārejas perioda beigām darba devēja norīkojumā devās strādāt ārvalstīs (sk. 3) punkta d. apakšpunktu iepriekš), Līguma kontekstā pārejas perioda beigās joprojām ir uzturēšanās tiesības saskaņā ar Savienības tiesību aktiem par ES pilsoņu brīvu pārvietošanos, un viņiem ir tiesības uz jauno uzturēšanās statusu uzņēmējvalstī ar nosacījumu, ka viņi atgriežas uzņēmējvalstī, iekams prombūtne pārsniedz divpadsmit secīgus mēnešus.

Tas arī nozīmē, ka uzturēšanās nepārtrauktību izbeidz izraidīšanas lēmums, kas likumīgi izpildīts pret attiecīgo personu (pret attiecīgo personu pienācīgi izpildīts izraidīšanas lēmums būtībā izbeidz pašas uzturēšanās tiesības).

Ja pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas ir bijis brīvības atņemšanas periods, tas dzēš visu uzkrāto uzturēšanos, un nepārtrauktas likumīgas piecu gadu uzturēšanās periodu sāk skaitīt no jauna (spriedums C-378/12 Onuekwere).

2.3.3. Līguma 15. panta 3. punkts: vairāk nekā piecus gadus ilga uzturēšanās

Līguma 15. panta 3. punktā ir noteikts, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības var zaudēt tikai tad, ja prombūtne no uzņēmējvalsts ir ilgāka par pieciem secīgiem gadiem (sk. skaidrojumus par 11. pantu attiecībā uz personām, kas pārejas perioda beigās atrodas ārpus uzņēmējvalsts).

Līgumā paredzētās pastāvīgas uzturēšanās tiesības var zaudēt arī sakarā ar izraidīšanas lēmumu, kas likumīgi pieņemts uz Līguma 20. panta pamata. Brīvības atņemšanas periods pēc tam, kad pastāvīgas uzturēšanās tiesības jau ir iegūtas, šīs tiesības neietekmē (spriedums C-145/09 Tsakouridis).

Līguma 11. pantā minētās pastāvīgas uzturēšanās tiesības, kas iegūtas līdz pārejas perioda beigām, tiek uzskatītas par pastāvīgas uzturēšanās tiesībām saskaņā ar Savienības tiesību aktiem (Direktīvas 2004/38/EK 16. panta 1. vai 2. punktu), uz kā pamata nosaka, vai persona ir tiesīga uz Līgumā paredzēto aizsardzību (t. i., šīs tiesības nebūtu uzskatāmas par pastāvīgas uzturēšanās tiesībām, kas iegūtas saskaņā ar Līgumu).

Lai atspoguļotu Līguma specifisko kontekstu (t. i., saskaņā ar Līgumu nevar vienkārši sākt no jauna izmantot brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, ja zaudētas iepriekšējās pastāvīgas uzturēšanās tiesības), Līgums ir dāsnāks nekā Direktīva 2004/38/EK – saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 16. panta 4. punktu pastāvīgas uzturēšanās tiesības tiek zaudētas pēc divu gadu prombūtnes, savukārt Līguma 11. pantā paredzēta ilgākais piecu secīgu gadu prombūtne. Pieļaujamās prombūtnes pagarināšana no diviem uz pieciem gadiem (salīdzinājumā ar Direktīvas 2004/38/EK noteikumiem) attiecīgajām personām ļauj paturēt pastāvīgas uzturēšanās tiesības saskaņā ar Līgumu, ja tās atgriežas uzņēmējvalstī pēc prombūtnes perioda, kas nepārsniedz piecus secīgus gadus.

Piemēram, ES pilsoņi, kuri līdz pārejas perioda beigām ir ieguvuši pastāvīgas uzturēšanās tiesības uzņēmējvalstī saskaņā ar Līgumā paredzētajiem nosacījumiem un kuri sešus gadus pēc pārejas perioda beigām atstāj uzņēmējvalsti uz četriem gadiem (piemēram, sakarā ar norīkojumu darbā ārvalstīs), var atgriezties uzņēmējvalstī, paturot savas pastāvīgas uzturēšanās tiesības un visas Līgumā paredzētās saistītās tiesības.

2.4. Līguma 16. pants. Periodu summēšana

Līguma 16. pants papildina 15. pantu, reglamentējot situāciju, kurā personas, uz kurām attiecas Līgums, līdz pārejas perioda beigām vēl nav ieguvušas pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Piecu gadu uzturēšanās periodā, kas nepieciešams pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai, ieskaita arī tos likumīgas uzturēšanās periodus saskaņā ar Savienības brīvas pārvietošanās noteikumiem, kurus persona savākusi līdz pārejas perioda beigām. Saskaņā ar 16. pantu šādām personām, uz kurām attiecas Līgums, ir tiesības pastāvīgas uzturēšanās statusu iegūt vēlāk (kad ir savākts pietiekams likumīgas uzturēšanās periods).

2.5. Līguma 17. pants. Statuss un izmaiņas

2.5.1. Līguma 17. panta 1. punkts: statusa maiņa

17. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka ES pilsoņi un AK valstspiederīgie, kuriem ir tiesības uzturēties uzņēmējvalstī saskaņā ar Līguma 13. panta 1. punktu, var mainīt statusu, nezaudējot tiesības atsaukties uz Līgumu.

Mainot statusu (līdz ar ko mainās Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās tiesību norma, uz kuras pamatojas viņu uzturēšanās tiesības), viņu uzturēšanās tiesības (pastāvīgās/nepastāvīgās) netiek ietekmētas, ja vien viņu uzturēšanās ir saskaņā ar Līguma 13. panta 1. punkta nosacījumiem (un attiecīgi Savienības tiesībām par ES pilsoņu brīvu pārvietošanos). Turklāt ir iespējams, ka personai ir vairāki statusi (piemēram, students, kas paralēli strādā).

Statusa maiņa nerada nekādas īpašas sekas (piemēram, nav jāizdod jauns uzturēšanās dokuments), un par to nav jāpaziņo valsts iestādēm.

17. panta 1. punktā sniegtais statusu uzskaitījums (students, darba ņēmējs, pašnodarbināta persona un ekonomiski neaktīva persona) ir ilustratīvs un nav izsmeļošs.

Lai gan 17. panta 1. punkts ir piemērojams arī tām personām, kuras pastāvīgas uzturēšanās statusu ir ieguvušas saskaņā ar Līgumu, šādas personas, visticamāk, neradīs efektīvu aizsardzību šajā normā, ņemot vērā, ka to uzturēšanās statuss vairs nav nosacīts un nevar no jauna kļūt nosacīts (sk. atšķirību starp uzturēšanos uz Direktīvas 2004/38/EK 7. panta pamata un pastāvīgo uzturēšanos uz Direktīvas 2004/38/EK 16. vai 17. panta pamata).

2.5.1.1. Ģimenes locekļu konkrētā situācija

Ģimenes locekļi, kuriem ir tiesības uzturēties uzņēmējvalstī saskaņā ar Līguma 13. panta 2. vai 3. punktu, arī var mainīt statusu, nezaudējot tiesības atsaukties uz Līgumu.

Tomēr 17. panta 1. punkta otrais teikums nepārprotami liedz viņiem kļūt par tiesību turētājiem (t. i., personām, kuras minētas Līguma 10. panta 1. punkta a) līdz d) apakšpunktā). Praksē tas nozīmē, ka viņiem saskaņā ar Līgumu nav autonomu tiesību uz to, ka viņiem pievienojas viņu pašu ģimenes locekļi.

Šis ierobežojums attiecas tikai uz tām personām, kuru uzturēšanās statuss saskaņā ar Līgumu izriet vienīgi no tā, ka tās ir tiesību turētāju ģimenes locekļi. Uz ES pilsoņiem un AK valstspiederīgajiem, kuri pārejas perioda beigās uzturas uzņēmējvalstī un vienlaikus ir gan ģimenes locekļi, gan tiesību turētāji (piemēram, 20 gadus vecs Austrijas darba ņēmēja dēls austrietis, kurš pats arī strādā AK), Līguma 17. panta 1. punkta otrais teikums neattiecas, un līdz ar to viņiem ir visas tiesību turētāja tiesības.

2.5.2. Līguma 17. panta 2. punkts: bērns, kas vairs nav apgādājams

Tāpat kā situācijā saskaņā ar Savienības tiesību aktiem par ES pilsoņu brīvu pārvietošanos, Līguma tiesību turētāju ģimenes locekļi, kuru uzturēšanās statuss izriet no tā, ka viņi ir tiesību turētāja apgādājamie, nezaudē Līgumā paredzēto aizsardzību, kad viņi vairs nav apgādājami, piemēram, ja viņi izmanto Līguma 22. pantā paredzētās tiesības uz nodarbinātību vai pašnodarbinātību uzņēmējvalstī.

17. panta 2. punktā ir paredzēts, ka šādi ģimenes locekļi patur tās pašas tiesības arī tad, kad vairs nav apgādājami, neatkarīgi no tā, kā zaudēts apgādājamā statuss.

Tāpat arī Līguma tiesību turētāju ģimenes locekļi, kuru uzturēšanās statuss izriet no tā, ka viņi nav sasnieguši 21 gada vecumu, turpina ietilpt Līguma piemērošanas jomā pēc 21 gada sasniegšanas.

2.6. Līguma 18. pants. Uzturēšanās dokumentu izdošana

Atkāpjoties no Savienības brīvas pārvietošanās noteikumu pamatprincipiem, 18. pantā uzņēmējvalstij ir noteikts pienākums izvēlēties – vai nu piemērot konstitutīvo uzturēšanās sistēmu (18. panta 1. punkts), vai deklaratīvo uzturēšanās sistēmu (18. panta 4. punkts).

Deklaratīvajā uzturēšanās sistēmā (kāda paredzēta Direktīvā 2004/38/EK) uzturēšanās statuss attiecīgajām personām tiek piešķirts tieši ar tiesību aktu normām un nav atkarīgs no tā, vai šīs personas ir izpildījušas administratīvās procedūras. Citiem vārdiem sakot, uzturēšanās statusa un no tā izrietošo tiesību “avots” ir tas, ka ir izpildīti Savienības tiesībās paredzētie uzturēšanās tiesību nosacījumi, – lai iegūtu šo statusu, nav nepieciešams valsts iestāžu lēmums, kaut arī var būt pienākums pieteikties uz uzturēšanās dokumentu, kas apliecina šo statusu.

Konstitutīvajā uzturēšanās sistēmā attiecīgās personas iegūst uzturēšanās statusu tikai tad, ja tās uz to piesakās un ja pieteikums tiek apstiprināts. Citiem vārdiem sakot, uzturēšanās statusa un no tā izrietošo tiesību “avots” ir valsts iestāžu lēmums par šā statusa piešķiršanu.

2.6.1. Līguma 18. panta 1. punkta pirmā daļa: konstitutīvais statuss

18. panta 1. punktā ir noteikts, ka uzņēmējvalstij ir iespēja izvēlēties piemērot konstitutīvo uzturēšanās sistēmu.

Saskaņā ar 18. panta 1. punkta otro daļu personai, kura iesniedz pieteikumu, jauno uzturēšanās statusu var piešķirt tad, ja tā atbilst Līguma Otrās Daļas II sadaļas nosacījumiem.

2.6.1.1. Uzturēšanās dokuments

18. panta 1. punkts paredz, ka tad, ja pieteikuma iesniedzējs atbilst II sadaļas nosacījumiem, uzņēmējvalstij ir jāizdod uzturēšanās dokuments, kas apliecina jauno uzturēšanās statusu. Šajā normā uzturēšanās dokumenta formāts nav noteikts, taču 18. panta 1. punkta q) apakšpunktā ir paredzēts, ka uzturēšanās dokumentā jāiekļauj norāde, ka tas izdots saskaņā ar Līgumu (lai dokumenta turētājus varētu identificēt kā personas, uz kurām attiecas Līgums).

2.6.1.2. Elektronisks vai papīra formāts

18. panta 1. punktā uzņēmējvalstīm ir ļauts izdot elektroniskus uzturēšanās dokumentus. Principā tas nozīmē, ka uzturēšanās statuss primāri ir reģistrēts valsts iestāžu pārvaldītā datubāzē un ka personām, uz kurām attiecas Līgums, ir dota iespēja piekļūt statusa ierakstam, pārbaudīt to un paziņot to ieinteresētajām personām.

2.6.2. Līguma 18. panta 1. punkta a) apakšpunkts: pieteikuma mērķis

Kompetentajām iestādēm ir jāpieņem lēmums par to, vai pieteikuma iesniedzējam ir tiesības uz jauno uzturēšanās statusu saskaņā ar 18. panta 1. punktu, balstoties uz izvērtējumu par 18. panta 1. punkta nosacījumu izpildi.

2.6.3. Līguma 18. panta 1. punkta b) apakšpunkts: pieteikšanās termiņi un apliecība

2.6.3.1. Termiņi

Pieteikumi uz jauno uzturēšanās statusu saskaņā ar 18. panta 1. punktu jāiesniedz uzņēmējvalsts noteiktajā termiņā, kas nedrīkst būt īsāks par sešiem mēnešiem no pārejas perioda beigām, izņemot, ja piemērojams 18. panta 1. punkta c) apakšpunkts (sk. turpmāk). Šis termiņš jāattiecina uz visām personām, uz kurām attiecas Līgums un kuras pārejas perioda beigās likumīgi uzturējās uzņēmējvalstī, ieskaitot personas, kuras tobrīd bija īslaicīgā prombūtnē saskaņā ar Līguma 15. panta 2. un 3. punktu.

Ģimenes locekļiem un partneriem ilgstošās attiecībās, kuri pēc pārejas perioda beigām vēlas pievienoties ES pilsonim vai AK valstspiederīgajam, uz kuru attiecas Līgums, uz jauno uzturēšanās statusu jāpiesakās triju mēnešu lakā no viņu ierašanās dienas vai sešu mēnešu laikā no pārejas perioda beigām (atkarībā no tā, kura diena iestājas vēlāk).

2.6.3.2. Pieteikšanās apliecība

Kolīdz kompetentā iestāde saņēmusi pieteikumu, tai nekavējoties jāizdod pieteikšanās apliecība. Šī apliecība nav uzskatāma par jaunu uzturēšanās dokumentu. Valsts iestādēm saskaņā ar Līgumu ir pienākums palīdzēt pieteikuma iesniedzējam aizpildīt pieteikumu, lai viņš varētu saņemt pieteikšanās apliecību.

Ja persona ir iesniegusi pieteikumu termiņos, kas noteikti 18. panta 1. punkta b) apakšpunktā, kompetentajai iestādei jāveic šādas darbības:

1) nekavējoties jāizdod pieteikšanās apliecība (18. panta 1. punkta b) apakšpunkta pēdējā daļa);

2) jāpārbauda, vai pieteikums ir pilnīgs. Ja tā nav (piemēram, ja nav pierādīta identitāte vai ja nav samaksāta maksa tajos gadījumos, kad kopā ar iesniegto pieteikumu tiek prasīta maksa), kompetentā iestāde palīdz pieteikuma iesniedzējam izvairīties no kļūdām vai izlaidumiem viņu pieteikumos (18. panta 1. punkta o) apakšpunkts), pirms tā pieņem lēmumu noraidīt iesniegto pieteikumu;

3) ja pieteikums ir pilnīgs, jāpārbauda, vai pieteikuma iesniedzējam ir tiesības uz II sadaļā noteiktajām uzturēšanās tiesībām;

4) ja pieteikums ir pamatots, jāizdod jaunais uzturēšanās dokuments (18. panta 1. punkta b) apakšpunkts).

Kā paredzēts 18. panta 1. punkta r) apakšpunktā, lēmumu par pieteikuma noraidīšanu var pārsūdzēt tiesā un attiecīgā gadījumā – administratīvi.

Saskaņā ar 18. panta 3. punktu tiek uzskatīts, ka laikā, kamēr kompetentā iestāde nav pieņēmusi galīgo lēmumu, pieteikuma iesniedzējam ir Līgumā paredzētās uzturēšanās tiesības.

2.6.3.3. Pieteikšanās apliecība

Pieteikšanās apliecības izdošana apstiprina, ka:

a) pieteikums ir sekmīgi iesniegts;

b) pieteikuma iesniedzējs ir izpildījis pienākumu pieteikties uz jaunu uzturēšanās statusu;

c) tiek uzskatīts, ka laikā, kamēr par pieteikumu nav pieņemts galīgais lēmums, pieteikuma iesniedzējam ir visas Līgumā paredzētās tiesības (18. panta 3. punkts).

18. panta 1. punkta b) apakšpunkts neparedz harmonizētu pieteikšanās apliecības formātu, bet tikai nosaka, ka šī apliecība ir jāizdod (ir pieļaujams arī elektronisks formāts).

2.6.3.4. Ārpusvalsts pieteikumi

Uz jauno uzturēšanās statusu var pieteikties arī no ārvalstīm; kā piemēru var minēt personas, kuras īslaicīgi atrodas ārpus uzņēmējvalsts, bet var likumīgi uzturēties tajā (sk. skaidrojumus par Līguma 15. panta 2. un 3. punktu).

Ārpusvalsts pieteikumus var iesniegt arī ģimenes locekļi, kuri vēl neuzturas uzņēmējvalstī (sk. skaidrojumus par Līguma 10. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) un iii) punktu un 10. panta 3. un 4. punktu).

2.6.4. Līguma 18. panta 1. punkta c) apakšpunkts: tehniskās problēmas un paziņošana par tām

18. panta 1. punkta c) apakšpunkts attiecas uz situāciju, kurā pieteikumus uz jauno uzturēšanās statusu nevar pieņemt, jo ir tehniskas problēmas ar uzņēmējvalsts pieteikumu sistēmu.

Ja šādas tehniskās problēmas ir AK, tās iestādēm jāpaziņo par tām Savienībai saskaņā ar piemērojamajiem noteikumiem. Ja tehniskās problēmas ir ES dalībvalstij, paziņošana AK saskaņā ar piemērojamajiem noteikumiem ir jāveic Savienībai (kā Līguma pusei). Ja ir iesniegts šajā apakšpunktā paredzētais paziņojums, termiņu, kurā jāiesniedz pieteikums par jauno uzturēšanās statusu, automātiski pagarina par vienu gadu.

Uzņēmējvalstij šāds savs paziņojums ir jāpublicē. Uzņēmējvalstij turklāt laikus jāsniedz atbilstīga publiskā informācija attiecīgajām personām, jo šī situācija ietekmē šo personu juridisko statusu uzņēmējvalstī.

Ja paziņojums nav sniegts, 18. panta 1. punkta c) apakšpunkta sekas neiestājas, neraugoties uz tehnisko problēmu pastāvēšanu.

Šajā sakarā Līguma 5. pants par labticību ir īpaši svarīgs, piemēram, izvērtējot, vai tehniskās problēmas ir pietiekami nopietnas un attiecīgi attaisno paziņošanas procedūru vai arī tās viennozīmīgi ir īslaicīgas (piemēram, izkliedētās pakalpojumatteices (DDoS) uzbrukums serveriem, uz kuriem notiek pieteikšanās tiešsaistē, civildienesta ierēdņu streiks u. tml.) Ja problēmas viennozīmīgi ir īslaicīgas, var būt lietderīgāk pieteikšanās termiņu pagarināt ar valsts tiesību aktiem vai informēt attiecīgās personas, ka to nokavētie pieteikumi tiks pieņemti saskaņā ar 18. panta 1. punkta d) apakšpunktu.

2.6.5. Līguma 18. panta 1. punkta d) apakšpunkts: nokavēti pieteikumi

Konstitutīvajā uzturēšanās sistēmā, kuru piemēro saskaņā ar 18. panta 1. punktu, var rasties nopietnas sekas, ja pieteikums uz jauno uzturēšanās statusu netiek iesniegts noteiktajā termiņā. Proti, pieteikuma iesniedzējam var tikt liegta iespēja iegūt jauno uzturēšanās statusu, uz kuru viņam principā būtu bijušas tiesības.

Ar 18. panta 1. punkta d) apakšpunktu kompetentajām iestādēm ir aizliegts automātiski noraidīt pieteikumus, kas iesniegti pēc termiņa apritēšanas, un noteikts, ka tām šie pieteikumi ir jāizskata, ja termiņa neievērošanai ir “saprātīgs pamatojums”. Šie pieteikumi jāizskata saskaņā ar 18. panta 1. punkta pārējiem noteikumiem.

Kompetentajām iestādēm lēmums par to, vai pieņemt pieteikumu, kas ir (vai tiks) iesniegts pēc termiņa, jāpieņem, izvērtējušām visus termiņa neievērošanas apstākļus un iemeslus.

“Saprātīga pamatojuma” kritērijs ir kā drošinātājs, kas mīkstina krasās sekas, ko izraisītu pieteikuma neiesniegšana noteiktajā termiņā, un nodrošina, ka nokavētu pieteikumu izskatīšanā tiks ievērota samērīga pieeja.

2.6.6. Līguma 18. panta 1. punkta g) apakšpunkts: maksa par uzturēšanās dokumenta izdošanu

Par attiecīgā uzturēšanās dokumenta izdošanu var iekasēt maksu saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 25. panta 2. punktu.

Tas nozīmē, ka minētā maksa nevar pārsniegt maksu, ko uzņēmējvalsts valstspiederīgie maksā par līdzīgu dokumentu izdošanu.

2.6.7. Līguma 18. panta 1. punkta h) apakšpunkts: pastāvīgas uzturēšanās dokumenta esamība

18. panta 1. punkta h) apakšpunkts ir piemērojams tikai tad, ja pieteikuma iesniedzējam ir derīgs pastāvīgas uzturēšanās dokuments, un tātad nav piemērojams, ja pastāvīgas uzturēšanās statuss ir, bet to apliecinoša dokumenta nav. Personām, kurām pastāvīgas uzturēšanās statuss ir, bet pastāvīgas uzturēšanās dokumenta nav, būs jāiesniedz pieteikums saskaņā ar 18. panta 1. punktā paredzēto standartprocedūru.

Pie pastāvīgas uzturēšanās dokumentiem ir pieskaitāmi dokumenti, kuri izdoti saskaņā ar Direktīvu 2004/38/EK, un līdzīgi iekšzemes imigrācijas dokumenti, piemēram, AK Indefinite Leave to Remain.

2.6.8. Līguma 18. panta 1. punkta i) apakšpunkts: valstu izdotas personas apliecības

ES pilsoņi un AK valstspiederīgie savas pilsonības un identitātes pierādīšanai var izmantot derīgu, valsts izdotu personas apliecību, pat ja šī apliecība vairs netiek pieņemta kā ceļošanas dokuments saskaņā ar Līguma 14. panta 1. punktu.

Tāpat kā Direktīvā 2004/38/EK, 18. panta 1. punkta i) apakšpunkta vienīgā prasība ir, lai ceļošanas dokuments būtu derīgs. Nedrīkst izvirzīt nekādus citus valsts tiesību aktos paredzētus nosacījumus (piemēram, ka ceļošanas dokumentam jābūt derīgam vēl noteiktu laiku).

2.6.9. Līguma 18. panta 1. punkta j) apakšpunkts: apliecinošo dokumentu kopijas

18. panta 1. punkta j) apakšpunkts neliedz valsts iestādēm objektīvi pamatotos un īpašos gadījumos pieprasīt, lai noteikti apliecinošie dokumenti tiktu iesniegti oriģinālā, ja ir “pamatotas šaubas par .. dokumentu autentiskumu”.

2.6.10. Līguma 18. panta 1. punkta k) līdz m) apakšpunkts: apliecinošo dokumentu saraksts

Direktīvas 2004/38/EK 8. panta 3. un 5. punktā un 10. panta 2. punktā ir sniegts izsmeļošs saraksts ar apliecinošajiem dokumentiem (sk. arī Direktīvas 2004/38/EK 14. apsvērumu), kurus uzņēmējvalsts ES pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem var pieprasīt uzrādīt vai pievienot, iesniedzot pieteikumu uz reģistrācijas apliecību, ko izdod saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 8. panta 2. punktu, vai uz uzturēšanās atļauju, ko izdod saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 10. panta 1. punktu.

Tomēr šāds izsmeļošs apliecinošo dokumentu saraksts Direktīvā 2004/38/EK nav sniegts attiecībā uz visām iespējamām situācijām (piemēram, par uzturēšanās dokumentiem, ko izdod darba ņēmējiem, kuri patur darba ņēmēja statusu, vai ģimenes locekļiem, kuri patur uzturēšanās tiesības saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 12. vai 13. pantu) un citiem uzturēšanās dokumentiem, kurus izdod saskaņā ar Direktīvu 2004/38/EK (dokuments, ar ko apliecina pastāvīgu uzturēšanos saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 19. panta 1. punktu, vai pastāvīgas uzturēšanās atļauja saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 20. pantu).

Līguma 18. panta 1. punkta k) līdz n) apakšpunktā ir pārņemta Direktīvas 2004/38/EK pieeja attiecībā uz apliecinošajiem dokumentiem. Ja Direktīvā 2004/38/EK ir sniegts izsmeļošs apliecinošo dokumentu saraksts, tas sniegts arī Līgumā.

Līguma 18. panta 1. punkta k) apakšpunkts attiecas uz tiesību turētājiem, kuri pārejas perioda beigās uzturas uzņēmējvalstī. Tas balstās uz Direktīvas 2004/38/EK 8. panta 3. punktu.

Līguma 18. panta 1. punkta k) apakšpunkta iii) punktā “iestāde, kuru uzņēmējvalsts akreditējusi vai finansē” atbilst Direktīvas 2004/38/EK 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pirmajam ievilkumam.

Līguma 18. panta 1. punkta l) apakšpunkts attiecas uz tiesību turētāju ģimenes locekļiem (ieskaitot “attālākus” ģimenes locekļus), kuri pārejas perioda beigās jau uzturas uzņēmējvalstī. Tas balstās uz Direktīvas 2004/38/EK 8. panta 5. punktu un 10. panta 2. punktu un ņem vērā to, ka attiecīgie ģimenes locekļi jau uzturas uzņēmējvalstī, nevis ieceļo tajā no ārvalstīm.

Līguma 18. panta 1. punkta m) apakšpunkts attiecas uz tiesību turētāju ģimenes locekļiem, kuri pārejas perioda beigās neuzturas uzņēmējvalstī. Tas balstās uz Direktīvas 2004/38/EK 8. panta 5. punktu un 10. panta 2. punktu.

Līguma 18. panta 1. punkta n) apakšpunkts ir vispārīga norma, kas attiecas uz visiem tiem gadījumiem, kuros 1. punkta k) līdz m) apakšpunkts nav piemērojams. Tās pamatā ir Direktīvas 2004/38/EK princips, ka būtu jāizvairās no tādas administratīvās prakses, kas rada nepamatotus šķēršļus uzturēšanās tiesību izmantošanā. No konkrētajām personām var prasīt tikai pierādījumus par atbilstību nosacījumiem, tostarp pierādījumus par uzturēšanos, bet ne vairāk.

Piemēram, bērniem, kuri pēc pārejas perioda beigām dzimuši diviem tiesību turētājiem, ir jāpierāda tikai tas, ka viņi ir tiesību turētāju bērni. Līdz ar to viņiem, iesniedzot pieteikumu, būtu jāuzrāda vai jāpievieno šādi dokumenti:

— derīga pase (vai personas apliecība ES pilsoņu gadījumā), kas apliecina viņu identitāti,

— pierādījums par ģimenes saitēm ar viņu vecākiem, kas apliecina ģimenes saites ar viņu tiesību “avotu” (piemēram, dzimšanas apliecība),

— pierādījums par to, ka viņu vecāki ir tiesību turētāji (piemēram, vecākiem saskaņā ar Līgumu izdotie uzturēšanās dokumenti), apliecinājumam, ka viņu tiesību “avots” ir divi tiesību turētāji, un

— [ja pieteikšanās brīdī viņi ir vecāki par 21 gadu] pierādījums par to, ka viņi ir tiesību turētāju apgādājamie.

Apliecinošo dokumentu izvēle ir pieteikuma iesniedzēju ziņā – uzņēmējvalsts nevar viņiem uzlikt par pienākumu iesniegt konkrētus dokumentus un atteikties pieņemt pieteikumus, kuru pamatojumam pievienoti citādi dokumenti.

2.6.11. Līguma 18. panta 1. punkta o) apakšpunkts: palīdzība pieteikuma iesniedzējiem

Līguma 18. panta 1. punkta o) apakšpunkts paredz, ka kompetentajām iestādēm jāpalīdz pieteikuma iesniedzējiem tikt galā ar pieteikumu un prasītajiem dokumentiem. Pieteikuma iesniedzējiem ir jādod iespēja iesniegt papildu pierādījumus un novērst pieteikuma nepilnības, kļūdas vai izlaidumus (piemēram, ja nav pierādīta identitāte vai ja nav samaksāta maksa tajos gadījumos, kad kopā ar iesniegto pieteikumu tiek prasīta maksa). Šis ir būtisks aizsargpasākums konstitutīvajā uzturēšanās sistēmā – pretējā gadījumā pieteikuma iesniedzējiem pēc pārejas perioda beigām vairs nebūs ļauts iesniegt jaunu pieteikumu saskaņā ar Līgumu.

Piemērojot 1. punkta o) apakšpunktu, uzņēmējvalstij būtu jāpievērš īpaša uzmanība neaizsargātiem pilsoņiem (piemēram, vecāka gadagājuma cilvēkiem, cilvēkiem bez digitālajām prasmēm vai aprūpē/pansionātos esošām personām).

2.6.12. Līguma 18. panta 1. punkta p) apakšpunkts: kriminālsodāmības pārbaudes

18. panta 1. punkta p) apakšpunkts ļauj uzņēmējvalstij, kas piemēro jaunu konstitutīvo sistēmu, sistemātiski pārbaudīt kriminālsodāmību.

Līgums pieļauj šādas sistemātiskas pārbaudes tā unikālā konteksta dēļ.

Pieteikuma iesniedzējiem var pieprasīt pašiem deklarēt iepriekšēju kriminālsodāmību, kas pieteikuma iesniegšanas laikā joprojām uzrādās kriminālsodāmības reģistrā saskaņā ar sprieduma pasludināšanas valsts tiesību aktiem. Dzēsta sodāmība pašdeklarācijā nav jāiekļauj. Sodāmība jādeklarē par visām pasaules valstīm.

Nepatiesas deklarācijas sniegšana pati par sevi nepadara Līgumā paredzētās tiesības par spēkā neesošām, taču tai var būt sekas saskaņā ar sabiedriskās kārtības vai krāpšanas normām. Pierādīšanas pienākums šādos gadījumos ir valsts iestādēm. Uzņēmējvalsts turklāt var paredzēt noteikumus par samērīgām sankcijām, kas piemērojamas nepatiesu deklarāciju gadījumā.

18. panta 1. punkta p) apakšpunkts uzņēmējvalstij neliedz veikt meklēšanu savās kriminālsodāmības datubāzēs, tostarp sistemātiski.

Var pieprasīt informāciju no citu valstu kriminālsodāmības datubāzēm, taču tikai tad, ja tā tiek uzskatīta par būtisku, un ievērojot Direktīvas 2004/38/EK 27. panta 3. punktā noteikto procedūru, saskaņā ar kuru šādi pieprasījumi nedrīkst būt regulāri.

Sodāmības un drošības pārbaudes saskaņā ar 18. panta 1. punkta p) apakšpunktu atbilst pārbaudēm sakarā ar sabiedrisko kārtību vai valsts drošību saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK VI nodaļu, un to mērķis ir pārliecināties, vai saskaņā ar Līguma 20. panta 1. punktu tiesības nav jāierobežo.

Ierobežojošajiem pasākumiem, kurus veic uz 18. panta 1. punkta p) apakšpunktā paredzēto sodāmības un drošības pārbaužu pamata, jāatbilst Līguma 18. panta 1. punkta r) apakšpunkta, 20. un 21. panta noteikumiem.

2.6.13. Līguma 18. panta 1. punkta q) apakšpunkts: jaunajā uzturēšanās dokumentā iekļaujamā norāde

Attiecībā uz jaunā uzturēšanās dokumenta formātu vienīgā Līgumā noteiktā prasība ir šajā dokumentā iekļaut norādi, ka dokumenta turētāja tiesību juridiskais pamats ir Līgums.

2.6.14. Līguma 18. panta 1. punkta r) apakšpunkts: pārsūdzības procedūras

18. panta 1. punkta r) apakšpunkts nodrošina, ka attiecīgā persona var apstrīdēt ikvienu lēmumu, kas pieņemts attiecībā uz pieteikumu uz jauno uzturēšanās statusu saskaņā ar 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu, un ka pārsūdzības procedūrā izskata gan lēmuma likumību, gan lēmumu pamatojošos faktus un apstākļus.

2.6.15. Līguma 18. panta 2. punkts: uzturēšanās tiesību prezumpcija

Neskarot Līguma 20. pantā noteiktos ierobežojumus, uzņēmējvalsts iestādes un uzņēmējvalsts ekonomikas un ārpusekonomikas dalībnieki nevar piemērot nekādus ierobežojošos pasākumus, iekams ir apritējis 18. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktais termiņš pieteikumiem uz jauno uzturēšanās statusu.

2.6.16. Līguma 18. panta 3. punkts: uzturēšanās tiesību prezumpcija līdz galīgā lēmuma pieņemšanai

Neskarot Līguma 20. pantā noteiktos ierobežojumus, uzņēmējvalsts iestādes un uzņēmējvalsts ekonomikas un ārpusekonomikas dalībnieki nevar piemērot nekādus ierobežojošos pasākumus, iekams par pieteikumu ir pieņemts galīgais lēmums saskaņā ar 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

Šī aizsargnorma nodrošina, ka pieteikuma iesniedzēja statuss ir aizsargāts, līdz:

a) lēmumu par pieteikumu pieņem valsts iestādes valsts iestādes (aizsardzība pret administratīvo procedūru pārmērīgu ieilgšanu);

b) valsts tiesas pieņem lēmumu pārsūdzības lietā (aizsardzība pret nepareiziem lēmumiem un tiesvedības pārmērīgu ieilgšanu).

2.6.17. Līguma 18. panta 4. punkts: deklaratīvā procedūra

Līguma 18. panta 4. punkts reproducē Direktīvas 2004/38/EK 25. panta 1. punktu, ļaujot uzņēmējvalstīm turpināt piemērot deklaratīvo sistēmu, t. i., nenoteikt, ka uzturēšanās uzņēmējvalstī ir likumīga tikai tad, ja personai ir jaunais uzturēšanās dokuments.

Ja uzņēmējvalsts izvēlas šo sistēmu, ir piemērojami Direktīvas 2004/38/EK noteikumi par termiņiem, maksām, apliecinošajiem dokumentiem un uzturēšanās dokumentiem.

Personām, kurām ir tiesības uz jauno uzturēšanās statusu, ir jādod tiesības uz pieteikuma pamata saņemt uzturēšanās dokumentu (tas var būt elektronisks), kurā ietverta norāde, ka tas izdots saskaņā ar Līgumu.

2.7. Līguma 19. pants. Uzturēšanās dokumentu izdošana pārejas periodā

2.7.1. Līguma 19. panta 1. punkts: pieteikšanās pārejas perioda laikā

No Līguma 127. panta izriet, ka Savienības brīvas pārvietošanās noteikumi ir piemērojami līdz pārejas perioda beigām.

Tomēr pieteikties uz jauno uzturēšanās tiesības apliecinošo dokumentu konstitutīvajā sistēmā saskaņā ar 18. panta 1. punktu un uz uzturēšanās dokumentu deklaratīvajā sistēmā saskaņā ar 18. panta 4. punktu var jau pārejas perioda laikā (Līguma 19. un 185. pants).

Lēmums brīvprātīgi piemērot jauno uzturēšanās statusa sistēmu saskaņā ar 18. panta 1. punktu neietekmē Savienības brīvas pārvietošanās noteikumu piemērošanu.

Pārejas periodā iesniegts pieteikums uz jauno uzturēšanās statusu saskaņā ar Līguma 18. panta 1. punktu neliedz pieteikuma iesniedzējiem paralēli pieteikties uz uzturēšanās dokumentu saskaņā ar Direktīvu 2004/38/EK.

Lēmums piemērot brīvprātīgo sistēmu turklāt neatbrīvo uzņēmējvalsti no pienākumiem saskaņā ar Savienības brīvas pārvietošanās noteikumiem, piemēram, pienākuma pieņemt lēmumu par izskatīšanā esošajiem pieteikumiem vai apstrādāt jaunus pieteikumus.

2.7.1.1. EST kompetences nobīde laikā

Saskaņā ar Līguma 158. panta 1. punktu astoņu gadu periods, kurā AK tiesas un tribunāli var lūgt EST sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz lēmumiem par pieteikumiem saskaņā ar 18. panta 1. vai 4. punktu vai 19. pantu, sākas dienā, no kuras ir piemērojams 19. pants (t. i., 2020. gada 1. februārī).

Pat ja 18. pantā paredzēto administratīvo pieteikšanās procedūru var sākt piemērot agrāk, citi Līguma noteikumi, kuri ir būtiski šai administratīvajai pieteikšanās procedūrai (piemēram, par 9. līdz 11. pantā paredzēto darbības jomu attiecībā uz personām un teritoriālo darbības jomu) vai kuru piemērošanu tā izraisa (piemēram, par visām procesuālajām garantijām attiecībā uz ierobežojošiem lēmumiem vai par jaunā uzturēšanās statusa paturēšanas nosacījumiem) vēl nav piemērojami.

Tālab ir vajadzīgi daži pielāgojumi, bez kuriem 19. pants zaudētu vēlamo iedarbību. Šo pielāgojumu kontekstā tām uzņēmējvalstīm, kuras izvēlas piemērot 19. pantā paredzēto brīvprātīgo sistēmu, derētu valsts tiesību aktos precīzi pārņemt visus vajadzīgos, bet vēl nepiemērojamos Līguma Otrās Daļas noteikumus, lai tos varētu īstenot brīvprātīgās sistēmas piemērošanas nolūkā.

Līguma 131. pants nodrošina, ka pārejas periodā Savienības iestādēm joprojām ir pilnvaras, kas tām piešķirtas Savienības tiesībās attiecībā uz AK saistībā ar 19. panta interpretāciju un piemērošanu. Arī EST ir pilnīga jurisdikcija.

2.7.2. Līguma 19. panta 2. punkts: pieteikuma apstiprināšanas vai noraidīšanas sekas

Pieteikuma iesniedzēji varētu būt ieinteresēti iesniegt pieteikumu saskaņā ar brīvprātīgo konstitutīvo sistēmu, lai pēc iespējas drīz gūtu juridisko noteiktību par viņu statusu, neraugoties uz to, ka lēmums stājas spēkā vēlāk (tā kā saskaņā ar 19. panta 3. punktu pozitīvu lēmumu līdz pārejas perioda beigām nevar atsaukt).

No 19. panta 2. punkta izriet, ka gan pozitīvie, gan negatīvie lēmumi, kas pieņemti 18. panta 1. punkta procedūrā, nebūs spēkā, līdz pārejas periods būs beidzies, t. i., šie lēmumi būs derīgi, taču to juridiskās sekas tiks atliktas, ņemot vērā, ka pieteikuma iesniedzējiem paralēli būs brīvas pārvietošanās tiesības.

Savukārt 18. panta 1. punkta procedūrā iesniegta pieteikuma noraidīšana var kalpot par indikatoru pieteikuma iesniedzējam, ka nolūkā kvalificēties uz jauno uzturēšanās statusu var būt nepieciešamas noteiktas izmaiņas, kuras var veikt līdz pārejas perioda beigām, un, kā noteikts 19. panta 4. punktā, šī persona var pieteikties atkārtoti.

Saskaņā ar 18. panta 4. punktu izdots uzturēšanās dokuments ir uzreiz derīgs un piemērojams (galu galā tam ir tikai deklaratīva nozīme). Tas neietekmē pieteikuma iesniedzēju paralēlās tiesības uz brīvu pārvietošanos. Tāpat šīs pieteikuma iesniedzēju paralēlās tiesības uz brīvu pārvietošanos neietekmē arī tas, ja brīvprātīgajā deklaratīvajā sistēmā iesniegts pieteikums tiek noraidīts, kaut arī noraidījumam ir tūlītējs spēks.

2.7.3. Līguma 19. panta 3. punkts: aizliegums pārejas perioda laikā atsaukt piešķirto uzturēšanās statusu

Līguma 19. panta 3. pants liedz uzņēmējvalstij līdz pārejas perioda beigām atsaukt uzturēšanās statusu, kuru tā piešķīrusi saskaņā ar brīvprātīgo konstitutīvo sistēmu. Tā šo statusu var atsaukt vienīgi sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu vai ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas dēļ saskaņā ar paralēli piemērojamajiem Direktīvas 2004/38/EK noteikumiem.

Šīs normas mērķis ir sniegt pieteikuma iesniedzējiem pārliecību, ka nav nekāda riska, piesakoties jau pārejas perioda laikā, jo apstiprinātu pieteikumu vairs nevar pārskatīt administratīvu iemeslu dēļ (t. i., saistībā ar uzturēšanās tiesību nosacījumiem).

Sistēmā saskaņā ar 18. panta 4. punktu (deklaratīvajā procedūrā) valsts iestādēm ir iespēja atsaukt izdotos uzturēšanās dokumentus vai statusu, taču šī atsaukšana pati par sevi neietekmē attiecīgās personas uzturēšanās tiesības.

2.7.4. Līguma 19. panta 4. punkts: atkārtota pieteikšanās

19. panta 4. punkts nodrošina, ka pieteikuma iesniedzēji, kuru pieteikums uz jauno uzturēšanās statusu saskaņā ar 18. panta 1. punktu tiek noraidīts līdz pārejas perioda beigām, var 18. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteiktajā termiņā pieteikties atkārtoti.

Tiesībām pārejas periodā pieteikties atkārtoti ir piemērojamas 18. panta 1. punkta r) apakšpunktā noteiktās pārsūdzības procedūras.

2.7.5. Līguma 19. panta 5. punkts: pārsūdzība

Visiem pieteikuma iesniedzējiem ir pārsūdzības tiesības, kas noteiktas Direktīvas 2004/38/EK VI nodaļā.

2.8. Līguma 20. pants. Uzturēšanās un ieceļošanas tiesību ierobežojumi

20. pants attiecas uz visām personām, kuras īsteno savas tiesības saskaņā ar Otrās Daļas II sadaļu, tātad arī uz tādām personām kā pārrobežu darbinieki, ģimenes locekļi vai “attālāki” ģimenes locekļi.

2.8.1. Kas ir “darbības”?

20. panta 1. un 2. punkts paredz normas par attiecīgo personu “darbībām”. Darbību jēdziens Līgumā balstās uz Direktīvas 2004/38/EK VI nodaļu (sīkāk sk. 3.2. iedaļā Komisijas paziņojumā par norādījumiem, kā labāk transponēt un piemērot Direktīvu 2004/38/EK, COM(2009)313 galīgā redakcija).

2.8.2. Darbības pirms un darbības pēc pārejas perioda beigām

20. panta 1. un 2. punktā ir noteikti divi dažādi rīcības režīmi attiecībā uz darbībām, kuras rada faktiskus, attiecīgajā brīdī esošus un pietiekami nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai vai valsts drošībai, atkarībā no tā, vai darbības notiek pirms vai pēc pārejas perioda beigām.

20. panta 1. punktā ir noteikts nepārprotams pienākums (angliski “shall be considered”, latviski “izvērtē”) piemērot Direktīvas 2004/38/EK VI nodaļu noteiktiem faktiskajiem apstākļiem, savukārt 20. panta 2. punktā ir dota iespēja piemērot valsts imigrācijas noteikumus faktiskajiem apstākļiem, kas iestājušies pēc pārejas perioda beigām.

Tādējādi ar 20. panta 1. un 2. punktu ir paredzēts nodalīt attiecīgi pirms un pēc pārejas perioda notikušās darbības. Darbībām, uz kurām attiecas Līguma 20. panta 1. punkts, valsts imigrācijas noteikumi nav piemērojami, pat ne daļēji. Savukārt lēmumi par uzturēšanās tiesību ierobežošanu sakarā ar darbībām, kas notikušas pēc pārejas perioda beigām, jāpieņem saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

2.8.3. Turpinātas darbības

Noteiktos apstākļos ir iespējams, ka attiecīgās personas veic turpinātas darbības (t. i., darbības, kuru atsevišķie komponenti tiek veikti ar vienu mērķi un kuras vieno identisks vai līdzīgs izdarīšanas veids un ļoti tuvs darbību laiks un priekšmets), kuras sākas pirms pārejas perioda beigām un turpinās pēc tam.

Turpinātu darbību gadījumā valsts iestādēm, kurām pēc pārejas perioda beigām jālemj par to, vai personai ir piemērojami ierobežojošie pasākumi, var nākties saskarties ar cita starpā šādiem scenārijiem:

a) lai noteiktu ierobežojošos pasākumus saskaņā ar valsts imigrācijas noteikumiem, pietiek tikai ar attiecīgās personas to darbību kopumu, kuras notikušas pēc pārejas perioda beigām, – tādā gadījumā pasākumus var noteikt, pamatojoties uz 20. panta 2. punktu;

b) lai noteiktu pasākumus saskaņā ar valsts imigrācijas noteikumiem, nepietiek tikai ar to darbību kopumu, kuras notikušas pēc pārejas perioda beigām, – tādā gadījumā pasākumus uz 20. panta 2. punkta pamata nevar noteikt;

c) gadījumā, kurš minēts b) apakšpunktā, valsts iestādes tomēr saskaņā ar 20. panta 1. punktu var izvērtēt, vai ierobežojumus sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ attaisnotu pirms pārejas perioda beigām notikušo darbību kopums. Tā kā šajā izvērtējumā ir jānosaka, vai attiecīgās personas darbības rada konkrētus draudus, tajā var ņemt vērā arī darbības, kuras notikušas pēc pārejas perioda beigām.

Ikvienā ierobežojošajā pasākumā ir rūpīgi jāņem vērā konkrētās lietas apstākļi.

2.8.4. Līguma 20. panta 3. un 4. punkts: tiesību ļaunprātīga izmantošana vai krāpnieciski vai ļaunprātīgi pieteikumi

20. panta 3. un 4. punkts uzņēmējvalstij dod iespēju piespiedu kārtā no savas teritorijas izraidīt pieteikuma iesniedzējus, kuri ir ļaunprātīgi izmantojuši tiesības vai veikuši krāpnieciskas darbības nolūkā iegūt Līgumā paredzētās tiesības.

Šāda piespiedu izraidīšana var notikt pat pirms galīgā sprieduma pasludināšanas tiesā pārsūdzētā lietā par pieteikuma noraidīšanu, tomēr tai ir jāatbilst Direktīvas 2004/38/EK 31. panta nosacījumiem.

Tas nozīmē, ka attiecīgās personas nevar piespiedu kārtā izraidīt no uzņēmējvalsts, ja tās savai piespiedu izraidīšanas lēmuma apelācijas sūdzībai ir pievienojušas pieteikumu izdot pagaidu rīkojumu par minētā lēmuma izpildes apturēšanu.

Faktiskā izraidīšana nevar notikt, pirms ir pieņemts lēmums par pagaidu rīkojumu, izņemot šādas situācijas:

a) lēmums par izraidīšanu pamatojas uz iepriekšēju tiesas nolēmumu;

b) attiecīgajām personām jau iepriekš ir bijusi pieejama pārskatīšana tiesā;

c) lēmums par izraidīšanu pamatojas uz nopietniem valsts drošības apsvērumiem saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 28. panta 3. punktu.

Ja valsts tiesību aktos ir paredzēts, ka pārsūdzība ex lege aptur piespiedu izraidīšanas lēmuma izpildi, nav vajadzības pieteikties uz pagaidu rīkojumu par minētā lēmuma izpildes apturēšanu.

Saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 31. panta 4. punktu uzņēmējvalsts drīkst izraidāmajām personām liegt uzturēties tās teritorijā pārsūdzības procedūras laikā, bet tā nedrīkst liegt tām aizstāvēt sevi personiski, izņemot gadījumus, kad šo personu ierašanās varētu radīt nopietnas problēmas sabiedriskajai kārtībai vai valsts drošībai.

2.9. Līguma 21. pants. Garantijas un pārsūdzības tiesības

Šī norma aptver visas situācijas, kurās Līgumā paredzētās uzturēšanās tiesības var ierobežot vai liegt.

Tā nodrošina Direktīvas 2004/38/EK VI nodaļā paredzēto procesuālo garantiju pilnīgu piemērošanu visās situācijās:

a) ļaunprātīga izmantošana un krāpšana (Direktīvas 2004/38/EK 35. pants);

b) pasākumi, kas noteikti sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ (Direktīvas 2004/38/EK VI nodaļa) vai saskaņā ar valsts tiesību aktiem; un

c) pasākumi, kas noteikti visu pārējo iemeslu dēļ (Direktīvas 2004/38/EK 15. pants), tostarp situācijās, kad iesniegto pieteikumu uz uzturēšanās dokumentu noraida, kad pieteikumu noraida tāpēc, ka pieteikuma iesniedzējs neatbilst uzturēšanās tiesību nosacījumiem, vai kad tiek pieņemts lēmums sakarā ar to, ka attiecīgā persona vairs neatbilst uzturēšanās tiesību nosacījumiem (piemēram, ja ekonomiski neaktīvs ES pilsonis kļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējvalsts sociālās palīdzības sistēmai).

Šī norma turklāt nodrošina, ka ierobežojošajiem lēmumiem, kas pieņemti sakarā ar darbībām, kuras notikušas pirms pārejas perioda beigām, ir pilnībā piemērojamas Direktīvas 2004/38/EK VI nodaļā paredzētās materiāltiesiskās garantijas.

Ievērojot EST iedibināto judikatūru par ES tiesību vispārīgajiem principiem, ierobežojošajiem lēmumiem, kuri pieņemti saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ir jāatbilst arī samērīguma principam un pamattiesībām, piemēram, tiesībām uz ģimenes dzīvi.

2.10. Līguma 22. pants. Blakustiesības

Šī norma aizsargā ģimenes locekļu – neatkarīgi no viņu valstspiederības – tiesības uz nodarbinātību vai pašnodarbinātību uzņēmējvalstī saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 23. pantu.

Tas nozīmē, ka ar Līgumu ir aizsargāti gan ģimenes locekļi, kuri pirms pārejas perioda beigām nebija darba ņēmēji, bet par tādiem kļūst pēc tam, gan tie ģimenes locekļi, kuri jau bija darba ņēmēji uzņēmējvalstī vai darba vietas valstī (pārrobežu darbinieku gadījumā).

2.11. Līguma 23. pants. Vienlīdzīga attieksme

Šī norma reproducē Direktīvas 2004/38/EK 24. pantu, kurā paredzēts īpašs noteikums par vienlīdzīgu attieksmi salīdzinājumā ar Līguma 11. pantu.

Tas pats noteikums attiecas arī uz ģimenes locekļiem, kuriem ir (pastāvīgas) uzturēšanās tiesības uzņēmējvalstī. Attieksmei pret viņiem jābūt kā pret uzņēmējvalsts valstspiederīgajiem, nevis uzņēmējvalsts valstspiederīgo ģimenes locekļiem.

Ir piemērojami tie paši izņēmumi, kas paredzēti Direktīvas 2004/38/EK 24. panta 2. punktā.

2. NODAĻA. DARBA ŅĒMĒJU UN PAŠNODARBINĀTU PERSONU TIESĪBAS

2.12. Līguma 24. pants. Darba ņēmēju tiesības

2.12.1. Līguma 24. panta 1. punkts: tiesības

Līguma 24. panta 1. punkts piešķir visas Savienības tiesību aktos noteiktās darba ņēmēju tiesības tiem darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas Līgums, ieskaitot personas, kuras ir kļuvušas par darba ņēmējām pēc pārejas perioda beigām (sk. arī Līguma 17. panta 1. punktu un 22. pantu). Šis pants neattiecas uz citām personu kategorijām, uz kurām attiecas Līgums.

2.12.1.1. Ierobežojumi

Ir piemērojami tie paši ierobežojumi sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības apsvērumu dēļ, kuri noteikti LESD 45. panta 3. punktā.

Saskaņā ar LESD 45. panta 4. punktu Līgums neattiecas uz nodarbinātību civildienestā. Tādējādi uzņēmējvalsts vai darba vietas valsts var noteikt, ka tikai tās valstspiederīgie drīkst ieņemt amatus, kas paredz valsts varas īstenošanu un valsts vispārējo interešu aizsardzību, ja šāds ierobežojums atbilst LESD 45. panta 4. punktam (spriedums C-270/13 Haralambidis).

2.12.1.2. Līguma 24. panta 1. punkta a) līdz h) apakšpunkts: neizsmeļošs tiesību uzskaitījums

Darba ņēmējiem ir visas tiesības, kas izriet no LESD 45. panta un Regulas (ES) Nr. 492/2011. Līguma 24. panta 1. punktā noteiktajām tiesībām ir tāda pati darbības joma un nozīme kā LESD 45. pantā un Regulā (ES) Nr. 492/2011.

Līguma 24. panta 1. punktā sniegtais darba ņēmēju tiesību uzskaitījums nav izsmeļošs, tādējādi tas ietver arī minēto tiesību attīstību līdz ar EST turpmāk sniegtajām LESD 45. panta interpretācijām (Apvienotās Karalistes tiesu un administratīvajām iestādēm būs “pienācīgi jāņem vērā” attiecīgā EST judikatūra, kas pieņemta pēc pārejas perioda beigām). Tas, piemēram, nozīmē, ka papildus Līguma 24. panta 1. punktā uzskaitītajām tiesībām darba ņēmējiem ir tiesības mainīt darbu un meklēt jaunu darbu darba vietas valstī saskaņā ar LESD 45. pantu.

2.12.2. Līguma 24. panta 2. punkts: darba ņēmēja bērna tiesības pabeigt mācības

Līguma 24. panta 2. punkts aizsargā darba ņēmēju bērnu tiesības pabeigt mācības uzņēmējvalstī. Tādējādi bērns, kura ES vai AK vecāks, kurš strādāja uzņēmējvalstī kā persona, uz kuru attiecas Līgums, var turpināt uzturēties uzņēmējvalstī un pabeigt mācības, pat ja minētais vecāks ir beidzis likumīgi uzturēties uzņēmējvalstī (t. i., ir atstājis uzņēmējvalsti, ir miris vai vairs neatbilst likumīgas uzturēšanās nosacījumiem; sk., piemēram, spriedumus C-310/08 Ibrahim un C-480/08 Teixeira). Attiecīgajam bērnam ir arī tiesības uz to, ka primārais aprūpētājs uzturas kopā ar viņu, kamēr viņš ir nepilngadīgs, vai pat pēc pilngadības sasniegšanas, ja nolūkā pabeigt mācības viņam ir nepieciešama primārā aprūpētāja klātbūtne un aprūpe.

2.12.3. Līguma 24. panta 3. punkts: pārrobežu darbinieki

Pārrobežu darbinieki var turpināt strādāt darba vietas valstī, ja viņi tur strādāja līdz pārejas perioda beigām.

Ja pārrobežu darbinieki beidza strādāt pirms pārejas perioda beigām, viņi var paturēt savu statusu kā darba ņēmēji darba vietas valstī, ja uz viņiem attiecas kāds no Direktīvas 2004/38/EK 7. panta 3. punkta a), b), c) vai d) apakšpunktā minētajiem apstākļiem, pat ja viņi nepārceļ savu uzturēšanās vietu uz darba vietas valsti. Tas viņiem dod iespēju izmantot attiecīgās Līguma 24. panta 1. punkta a) līdz h) apakšpunktā paredzētās tiesības.

Pārrobežu darbiniekiem saglabājas viņu statuss darba vietas valstī, ja:

a) viņi ir uz laiku darbnespējīgi slimības vai nelaimes gadījuma dēļ;

b) viņi ir pienācīgi reģistrētā piespiedu bezdarbā, pirms tam bijuši nodarbināti ilgāk nekā vienu gadu, un ir reģistrējušies attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētāji;

c) viņi ir pienācīgi reģistrētā piespiedu bezdarbā, kas seko uz mazāk nekā gadu noslēgta terminēta līguma termiņa apritēšanai vai kļūšanai par piespiedu bezdarbnieku pirmo divpadsmit mēnešu laikā, un ir reģistrējušies attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētāji (šajā gadījumā darbinieka statuss saglabājas mazākais sešus mēnešus); vai

d) viņi sāk arodmācības (piespiedu bezdarbniekiem šīm mācībām jābūt saistītām ar iepriekšējo darbu).

Saskaņā ar EST judikatūru (spriedums C-507/12 Saint Prix) saraksts ar apstākļiem, kuros darba ņēmēja statuss saglabājas, nav izsmeļošs.

2.13. Līguma 25. pants. Pašnodarbinātu personu tiesības

2.13.1. Līguma 25. panta 1. punkts: tiesības

25. panta 1. punkta tiesības tiek piešķirtas visām pašnodarbinātajām personām, uz kurām attiecas Līgums, – ne tikai tām personām, kuras ir pašnodarbinātas pārejas perioda beigās, bet arī personām, kuras maina statusu (sk. arī 17. panta 1. punktā paredzētās tiesības kļūt par pašnodarbinātu personu).

Saskaņā ar EST judikatūru (piemēram, spriedumā 63/86 Komisija/Itālija) pašnodarbinātas personas, uz kurām attiecas LESD 49. pants, var izmantot Regulā (ES) Nr. 492/2011 paredzētās tiesības, kas piemērojamas pēc analoģijas. Tas, piemēram, nozīmē, ka nav piemērojams Līguma 24. panta 1. punkta d) apakšpunkta noteikums par atlaišanu, jo pašnodarbināta persona pēc definīcijas nav pakļautības attiecībās ar darba devēju, un tātad šo personu nevar atlaist.

Līguma 25. panta 1. punkta tiesības tiek piešķirtas arī pārrobežu pašnodarbinātām personām. Ir jānošķir šādas divas kategorijas: i) persona uzturas valstī A un veic darbību kā pašnodarbināta persona valstī B; ii) persona uzturas valstī A un veic darbību kā pašnodarbināta persona valstī A, līdztekus sniedzot pakalpojumus arī valstīs B un C, kas izpaužas vai nu kā gadījuma rakstura pakalpojumi, vai kā pakalpojumu sniegšana sekundārajā uzņēmējdarbības vietā. Pirmā kategorija ir pārrobežu pašnodarbinātas personas, savukārt otrā kategorija nav.

Šajā saistībā jāatzīmē, ka biroja izveidošana valstī, kas nav uzturēšanās valsts, ar mērķi sniegt pakalpojumus minētajā valstī ne obligāti nozīmē “uzņēmējdarbības veikšanu” minēto pakalpojumu sniegšanas valstī. Ir iespējams, ka tiek atzīts, ka konkrētajai darbībai ir piemērojami noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību, nevis noteikumi par uzņēmējdarbības veikšanu. Tādējādi persona, kurai ir birojs darba vietas valstī, ne vienmēr tiks uzskatīta par pašnodarbinātu pārrobežu darbinieku (1).

Līguma 4. panta 4. punkts nodrošina, ka jēdziens “pašnodarbināta persona” tiek interpretēts tāpat, kā EST attiecīgajā judikatūrā interpretējusi LESD 49. pantu.

2.13.1.1. Ierobežojumi

Uz Līguma 25. panta 1. punktā paredzētajām tiesībām attiecas tie paši ierobežojumi, kas noteikti LESD 51. un 52. pantā.

Tādējādi šīm tiesībām var tikt piemēroti ierobežojumi sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ (LESD 52. pants), un darba vietas valsts drīkst uz pašnodarbinātām personām attiecināt diskriminējošus ierobežojumus darbības jomās, kas kaut netieši ir saistītas ar valsts varas īstenošanu (LESD 51. pants).

2.13.1.2. Līguma 25. panta 1. punkta a) apakšpunkts: tiesības sākt un veikt darbības kā pašnodarbinātām personām un izveidot un pārvaldīt uzņēmumus

Līgums aizsargā tiesības sākt un veikt darbības kā pašnodarbinātām personām un izveidot un pārvaldīt uzņēmumus atbilstoši LESD 49. pantam, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus uzņēmējvalsts noteikusi saviem valstspiederīgajiem.

Tomēr Līgumu nevar interpretēt tā, ka tas dotu AK valstspiederīgajiem iespēju atsaukties uz Savienības tiesību aktiem, lai sniegtu pakalpojumus vai veiktu uzņēmējdarbību citās ES dalībvalstīs.

2.13.1.3. Līguma 25. panta 1. punkta b) apakšpunkts: atsauce uz tiesību neizsmeļošo uzskaitījumu 24. panta 1. punktā

Pašnodarbinātām personām darba vietas valstī ir visas attiecīgās tiesības, kas izriet no LESD 45. panta un Regulas (ES) Nr. 492/2011.

2.13.2. Līguma 25. panta 2. punkts: pašnodarbinātas personas bērna tiesības pabeigt mācības

Līguma 25. panta 2. punkts pēc 24. panta 2. punkta analoģijas aizsargā bērnu, kura ES vai AK vecāks bija pašnodarbināta persona, bet ir beidzis likumīgi uzturēties uzņēmējvalstī, ciktāl tas paredzēts ES tiesību aktos atbilstoši EST interpretācijai (spriedums C-147/11 Czop un Punakova).

2.13.3. Līguma 25. panta 3. punkts: pašnodarbināto pārrobežu darbinieku tiesības un to ierobežojumi

Pašnodarbinātiem pārrobežu darbiniekiem ir tās pašas tiesības, kas nodarbinātiem pārrobežu darbiniekiem paredzētas Līguma 24. panta 3. punktā, ar tām pašām atrunām, kuras minētas skaidrojumos par 25. panta 1. punktu (piemēram, par atlaišanu).

2.14. Līguma 26. pants. Pārrobežu darbinieku tiesības apliecinoša dokumenta izdošana

26. pants nosaka darba vietas valstij pienākumu izsniegt pārrobežu darbiniekiem, uz kuriem attiecas Līgums, viņu statusu apliecinošu dokumentu, ja minētie pārrobežu darbinieki to pieprasa. Līdztekus 26. pants arī ļauj darba vietas valstij pieprasīt, lai pārrobežu darbinieki, uz kuriem attiecas Līgums, pieteiktos uz šādu dokumentu.

Atšķirībā no uzturēšanās dokumenta, kuru izdod saskaņā ar Līguma 18. panta 1. punktu, šis dokuments nenodrošina jaunu uzturēšanās statusu, bet tikai atzīst jau pastāvošas tiesības veikt darba vietas valstī saimniecisko darbību, kura turpinās.

Tā kā pārrobežu darbinieki regulāri atstāj darba vietas valsti un atgriežas tajā, ir būtiski viņu statusu apliecinošo dokumentu izdot pēc iespējas drīz, lai pēc pārejas perioda beigām neliegtu viņiem izmantot tiesības un lai viņi varētu viegli pierādīt šīs tiesības (jo īpaši robežšķērsošanas tiesības saskaņā ar Līguma 14. pantu).

Pārrobežu darbiniekiem, kuri pieteikuma iesniegšanas brīdī nestrādā, ir tiesības saņemt minēto dokumentu ar nosacījumu, ka viņiem joprojām ir darba ņēmēja statuss saskaņā ar Līguma 24. panta 3. punktu vai 25. panta 3. punktu (minētie noteikumi savukārt atsaucas uz Direktīvas 2004/38/EK 7. panta 3. punktu).

3. NODAĻA. PROFESIONĀLĀS KVALIFIKĀCIJAS

Līguma Otrās Daļas II sadaļas 3. nodaļa attiecas uz tām Līguma darbības jomā ietvertajām personām, kurām pārejas perioda beigās uzņēmējvalstī vai attiecīgi darba vietas valstī ir atzīta vai tiek atzīta profesionālā kvalifikācija.

Šīm personām Līgums garantē:

a) to valsts lēmumu derīgumu un spēkā esību, ar kuriem tiek atzītas šīm personām AK vai ES piešķirtās profesionālās kvalifikācijas (no senākiem lēmumiem izrietošu tiesību saglabāšana); un

b) atbilstošās tiesības tobrīd un turpmāk praktizēt attiecīgo profesiju un darbības savā uzņēmējvalstī vai darba vietas valstī (pārrobežu darbiniekiem).

Taču AK valstspiederīgajiem, kas pieder Līguma darbības jomā ietverto personu lokam, šī nodaļa negarantē un nepiešķir nekādas iekšējā tirgus tiesības saistībā ar pakalpojumu sniegšanu tajās ES dalībvalstīs, kuras nav to uzņēmējvalsts vai attiecīgi darba vietas valsts.

AK valstspiederīgajiem, kas pieder Līguma darbības jomā ietverto personu lokam, Līgums negarantē tiesības balstīties uz Savienības tiesībām, lai panāktu savu profesionālo kvalifikāciju papildu atzīšanu pēc pārejas perioda beigām, – neatkarīgi no tā, vai tas būtu uzņēmējvalstī, darba vietas valstī vai jebkurā citā ES dalībvalstī.

Līgums nereglamentē attieksmi pret profesionālajām kvalifikācijām, kuras iegūtas AK vai ES pirms pārejas perioda beigām, bet kuras pretējā Puse līdz minētajai dienai nav atzinusi vai attiecībā uz kurām nav sākts atzīšanas process.

2.15. Līguma 27. pants. Atzītas profesionālās kvalifikācijas

2.15.1. Vispārējā pieeja

27. pantā ir aprakstīts to atzīšanas lēmumu veids, kuros senāk piešķirtās tiesības saglabājas saskaņā ar Līgumu, valstis, kurās saglabājas no agrākiem lēmumiem izrietošas tiesības (uzņēmējvalsts vai darba vietas valsts), personas, uz kurām attiecas no senākiem lēmumiem izrietošu tiesību saglabāšana (Līguma darbības jomā ietvertās personas), un sekas, ko attiecīgajās valstīs var radīt no agrākiem lēmumiem izrietošu tiesību saglabāšana.

Kādas tiesības tiek saglabātas?

Būtībā Līguma 27. pants attiecas uz atzīšanas lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar četriem konkrētiem ES tiesību instrumentiem – Profesionālo kvalifikāciju direktīvu (Direktīva 2005/36/EK), Advokātu uzņēmējdarbības direktīvu (Direktīva 98/5/EK), Obligāto revīziju direktīvu (Direktīva 2006/43/EK) un Toksisko produktu direktīvu (Direktīva 74/556/EEK).

2.15.2. Līguma 27. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 27. panta 2. punkts: atzīšana saskaņā ar Profesionālo kvalifikāciju direktīvu

Līgums aptver visus trīs Direktīvas 2005/36/EK III sadaļā paredzētos atzīšanas veidus uzņēmējdarbības veikšanas nolūkā:

a) atzīšana saskaņā ar vispārējo sistēmu (Direktīvas 2005/36/EK 10. un turpmākie panti);

b) atzīšana uz profesionālās pieredzes pamata (Direktīvas 2005/36/EK 16. un turpmākie panti); un

c) atzīšana uz minimālo apmācības nosacījumu saskaņošanas pamata (Direktīvas 2005/36/EK 21. un turpmākie panti).

Tas ietver šādas atzīšanas:

— saskaņā ar Līguma 27. panta 2. punkta a) apakšpunktu: trešās valsts profesionālo kvalifikāciju atzīšana, uz ko attiecas Direktīvas 2005/36/EK 3. panta 3. punkts. Tās ir situācijas, kad ES dalībvalsts vai AK atzīst trešās valsts profesionālās kvalifikācijas, kuras saskaņā ar Direktīvas 2005/36/EK 2. panta 2. punktu iepriekš jau ir bijušas atzītas citā ES dalībvalstī vai AK un kuras ir pielīdzinātas iekšzemes (ES vai AK) kvalifikācijai, jo persona ar šo kvalifikāciju pēc pirmreizējās atzīšanas ES dalībvalstī vai AK ir attiecīgajā profesijā ieguvusi trīs gadu profesionālo pieredzi tajā valstī (ES dalībvalstī vai AK), kas to atzina pašā sākumā. Līdz ar to Līguma darbības jomā ietverta ir nevis trešās valsts profesionālo kvalifikāciju pirmreizējā atzīšana kādā ES dalībvalstī vai AK, bet tikai vēlākās atzīšanas, ciktāl ir ievēroti Direktīvas 2005/36/EK 3. panta 3. punktā minētie nosacījumi,

— saskaņā ar 27. panta 2. punkta b) apakšpunktu: lēmumi par daļēju piekļuvi saskaņā ar Direktīvas 2005/36/EK 4.f pantu,

— saskaņā ar 27. panta 2. punkta c) apakšpunktu: atzīšanas lēmumi, kas pieņemti uzņēmējdarbības veikšanas nolūkā saskaņā ar Eiropas profesionālās kartes (EPK) elektronisko procedūru. Eiropas profesionālās kartes atzīšanas procedūras pašlaik ir pieejamas vispārējās aprūpes māsām, farmaceitiem, fizioterapeitiem, kalnu gidiem un nekustamā īpašuma aģentiem. Jāuzsver, ka Līgums nodrošina tikai paša atzīšanas lēmuma nepārtraukto derīgumu un spēku; tas nenodrošina iestāžu un attiecīgo profesionāļu (sk. Līguma 8. un 29. pantu) pastāvīgu piekļuvi attiecīgajam elektroniskajam tīklam (IMI sistēmas Eiropas profesionālās kartes modulim). Tomēr profesionāļiem netiks liegta piekļuve EPK tiešsaistes saskarnei informatīvos nolūkos.

Līgumam piedāvājot saglabāt tiesības, kas izriet no senākiem, Direktīvas 2005/36/EK darbības jomā ietvertajiem atzīšanas lēmumiem, rodas konkrētas sekas: arī turpmāk tiks ņemtas vērā jebkādas prasības par valodu zināšanām un/vai veselības apdrošināšanas fondu apstiprinājumu, ko varētu pieprasīt uzņēmējvalsts, ievērojot attiecīgos Direktīvas 2005/36/EK noteikumus, proti, tās 53. un 55. pantu.

2.15.3. Līguma 27. panta 1. punkta b) apakšpunkts: atzīšana saskaņā ar Advokātu uzņēmējdarbības direktīvu

Līguma darbības jomā ietvertajām personām Līgums nodrošina to tiesību saglabāšanu, kuras izriet no senākiem lēmumiem, kas ES vai AK advokātiem atļauj darboties advokāta profesijā uzņēmējvalstī vai darba vietas valstī saskaņā ar 10. panta 1. un 3. punktu Direktīvā 98/5/EK (kura atvieglo advokāta profesijas pastāvīgu praktizēšanu dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta kvalifikācija).

Senāko tiesību saglabāšana attiecībā uz ES pilsoņiem un AK valstspiederīgajiem nozīmē to, ka tiek atceltas jebkādas vietējās valstspiederības prasības, kuras varētu ierobežot piekļuvi advokāta profesijai uzņēmējvalstī vai darba vietas valstī.

Senāko tiesību saglabāšana ir spēkā tikai uzņēmējvalstī vai darba vietas valstī.

Tāpēc attiecībā uz AK advokātiem (AK valstspiederīgajiem, kuri varētu būt izmantojuši šos noteikumus jebkurā ES dalībvalstī) Līgums neparedz piemērot divas attiecīgās Savienības tiesību direktīvas, proti, Direktīvu 77/246/EEK un 98/5/EK, ārpus uzņēmējvalsts vai attiecīgās darba vietas valsts.

2.15.4. Līguma 27. panta 1. punkta c) apakšpunkts: atzīšana saskaņā ar Obligāto revīziju direktīvu

Līguma darbības jomā ietvertajām personām – obligātajiem revidentiem, kuri sākotnēji ieguvuši apstiprinājumu ES vai AK saskaņā ar Direktīvas 2006/43/EK 14. pantu –, apstiprinājums arī turpmāk būs derīgs uzņēmējvalstī vai darba vietas valstī un apstiprinājuma saņēmējiem šī profesija būs pieejama kā senāk.

2.15.5. Līguma 27. panta 1. punkta d) apakšpunkts: atzīšana saskaņā ar Toksisko produktu direktīvu

Līgumā paredzēts, ka tā darbības jomā ietvertajām personām spēkā paliks apstiprinājums, kas saskaņā ar Direktīvas 74/556/EEK attiecīgajiem noteikumiem uzņēmējdarbības veikšanas nolūkā iegūts uzņēmējvalstī vai darba vietas valstī.

2.15.6. Vispārējā ietekme

Senāk iegūto tiesību saglabāšana, ko piedāvā 27. pants, nozīmē, ka uzņēmējdarbību sākušie tiesību saņēmēji tiek pielīdzināti savas uzņēmējvalsts vai attiecīgi darba vietas valsts valstspiederīgajiem attiecībā uz piekļuvi profesijai un attiecīgajām profesionālajām darbībām un to īstenošanu minētajās teritorijās.

Šāda pielīdzināšana tomēr neattiecas uz nevienu citu Savienības tiesībās paredzētu vienotā tirgus tiesību piešķiršanu saņēmējiem attiecībā uz pakalpojumu sniegšanu teritorijās, kurās nepastāv šo konkrēto senāko tiesību saglabāšanas ietekme.

2.16. Līguma 28. pants. Notiekošās procedūras attiecībā uz profesionālo kvalifikāciju atzīšanu

2.16.1. Darbības joma

Līguma 28. pants ietverto personu loka un materiālā tvēruma ziņā atspoguļo 27. pantu un aptver visus attiecīgos profesionālo kvalifikāciju atzīšanas pieteikumus, kuri, beidzoties pārejas periodam, ir oficiāli iesniegti un vēl nav izskatīti. Visas vēl nepabeigtās procedūras tiks turpinātas un pabeigtas (ieskaitot visus kompensācijas pasākumus, kādi varētu būt nepieciešami) saskaņā ar attiecīgajos ES tiesību aktos paredzētajiem noteikumiem un procedūrām, līdz kompetentā iestāde pieņems galīgo lēmumu.

Jāmin divi konkrēti aspekti:

— 28. pants attiecas ne tikai uz nepabeigtām administratīvajām procedūrām, bet arī uz tiesvedības un apelācijas procedūrām, kas var būt sāktas pēc pārejas perioda beigām. Šis noteikums ietver arī attiecīgu tiesvedību, kas pārejas perioda beigās vēl nav pabeigta;

— kas attiecas uz kvalifikāciju atzīšanas pieteikumiem, kuru izskatīšanas procedūra notiek Eiropas profesionālās kartes satvarā, bet vēl nav pabeigta, 28. panta otrajā daļā ir noteikts, ka tā jāpabeidz, piemērojot attiecīgos Savienības tiesību noteikumus.

Līguma 29. panta 2. punktā ir paredzēts īpašs noteikums, kas pieļauj ierobežotu piekļuvi attiecīgajam elektroniskajam tīklam (IMI), tā kā pēc pārejas perioda beigām būs nepieciešams saglabāt piekļuvi konkrētajam IMI modulim, lai pabeigtu attiecīgās Eiropas profesionālās kartes procedūras.

2.16.2. Ietekme

Saskaņā ar 28. pantu pabeidzamās procedūras spēkam vajadzētu būt tādam pašam kā Līguma 27. pantā paredzētajos atzīšanas lēmumos, kuri nodrošina senāku tiesību saglabāšanu, kā izskaidrots iepriekš.

2.17. Līguma 29. pants. Administratīvā sadarbība profesionālo kvalifikāciju atzīšanas jomā

2.17.1. Pienākums īstenot sadarbību starp kompetentajām iestādēm

Līguma 29. panta 1. punktā ir paredzēts, ka uz AK un ES dalībvalstu kompetentajām iestādēm arī turpmāk vajadzētu attiekties vispārējam pienākumam īstenot sadarbību periodā, kamēr tiek pabeigtas visas iesāktās atzīšanas procedūras, uz kurām attiecas Līguma 28. pants.

Šis noteikums nozīmē arī vispārēju atbrīvojumu no jebkura tāda valsts tiesību aktu noteikuma, kas varētu kavēt attiecīgās informācijas apmaiņu ar ārvalstu iestādēm par pieteikuma iesniedzējiem, viņu profesionālajām kvalifikācijām, vispārīgo un profesionālo darbību, kamēr nav pabeigta viņu profesionālo kvalifikāciju atzīšana un atzītas tiesības praktizēt profesijā uzņēmējvalstī vai darba vietas valstī.

Šāds pienākums un atbrīvojums ir vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka atzīšanas procesā tiek pienācīgi administrēti sabiedrības drošības apsvērumi.

2.17.2. Ierobežota piekļuve IMI pēc izstāšanās

Kā jau minēts, 29. panta 2. punkts nodrošina pagaidu atkāpi no Līguma 8. panta, nodrošinot AK iestādēm piekļuvi IMI sistēmas Eiropas profesionālās kartes modulim uz tik ilgu laiku, cik nepieciešams, lai pabeigtu atzīšanas procedūras, kuras pārejas perioda beigās vēl nav galā.

Šādas izmantošanas ilgums nedrīkst pārsniegt 9 mēnešus pēc pārejas perioda beigām, kad visām procedūrām jābūt pabeigtām, ņemot vērā konkrētajām procedūrām stingri piemērojamos termiņus.

3. LĪGUMA III SADAĻA. SOCIĀLĀ NODROŠINĀJUMA SISTĒMU KOORDINĀCIJA

Sociālā nodrošinājuma koordinācijas kontekstā ir paredzētas trīs personu kategorijas:

1. personas, kurām uz Līguma 30. panta pamata piemēro un turpina piemērot koordinācijas noteikumus, kuri paredzēti Regulā (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu un Regulā (EK) Nr. 987/2009, ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu;

2. personas, kurām uz Līguma 32. panta pamata īpašu apstākļu dēļ turpina piemērot vai nākotnē piemēros tikai daļu no koordinācijas noteikumiem;

3. personas, kuras neietilpst Līguma darbības jomā un kurām attiecībās starp AK un Savienību nepiemēro koordinācijas noteikumus.

3.1. Līguma 30. pants. Attiecīgās personas

3.1.1. Vispārīgas piezīmes

Līguma 30. pantā ir noteiktas personas, kurām pilnībā piemēro sociālā nodrošinājuma koordinācijas noteikumus:

— 1. punktā ir uzskaitītas dažādās situācijas, kad personas sociālā nodrošinājuma ziņā ir pārrobežu situācijā starp AK un kādu ES dalībvalsti,

— 2. punktā ir noteikts laika ierobežojums, cik ilgi uz šīm personām attiecas 30. panta 1. punkts,

— 3. punkts ietver papildgadījumu klauzulu, saskaņā ar kuru personas, kas ietvertas Līguma Otrās Daļas II sadaļas darbības jomā, ir ietvertas arī III sadaļas darbības jomā, pat ja 30. panta 1. punkts uz tām neattiecas vai vairs neattiecas,

— 4. punkts nosaka, cik ilgi uz šīm personām attieksies 30. panta 3. punkts,

— 5. punkts paskaidro, ka uz ģimenes locekļiem un apgādību zaudējušajām personām 30. pants attiecas tikai tiktāl, ciktāl to tiesības un pienākumi šajā statusā ir iegūti saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 883/2004.

Kā minēts Līguma 31. panta 2. punktā, šajā sadaļā izmantotie jēdzieni atbilst Regulā (EK) Nr. 883/2004 izmantotajiem.

Līguma 30. panta 1. punktā ir minētas personas, uz kurām “attiecas” kādas ES dalībvalsts vai AK “tiesību akti”. Šo situāciju nosaka pēc tiesību kolīziju normām, kas sniegtas Regulas (EK) Nr. 883/2004 II sadaļā.

Sociālā nodrošinājuma koordinācijas tvērums attiecībā uz personām Līguma Otrās Daļas III sadaļai ir noteikts atsevišķi, un tas var neatbilst II sadaļas tvērumam. Piemēram, var būt apstākļi, kad personas, kuras neietilpst II sadaļas darbības jomā, tomēr ietilpst III sadaļas darbības jomā (piemēram, personas, uz kurām attiecas Līguma 32. pants).

Tā kā Līguma Otrās Daļas II un III sadaļas mērķi ir atšķirīgi, abās Līguma Otrās Daļas sadaļās izmantotajiem terminiem (piemēram, jēdzieniem “uzturēšanās/dzīvesvieta”, “pārrobežu darbinieki” vai “norīkošana”) var būt dažādas nozīmes, ņemot vērā šajās sadaļās piemēroto Savienības tiesību noteikumu atšķirīgo tvērumu attiecībā uz personām un to interpretāciju ES Tiesā.

Piemēram, jēdziens “[parastā] dzīvesvieta”, kas izmantots Līguma Otrās Daļas III sadaļā, jāsaprot atbilstoši definīcijai Regulas (EK) Nr. 883/2004 1. panta j) punktā (vieta, kur persona pastāvīgi dzīvo), un ir tālāk izskaidrots Regulas (EK) Nr. 987/2009 11. pantā (turpmāk “parastā dzīvesvieta”). Sīkākas ziņas par jēdzienu “parastā dzīvesvieta” (habitual residence) sociālā nodrošinājuma koordinācijas noteikumu nozīmē ir atrodamas “Praktiskajā rokasgrāmatā par piemērojamajiem tiesību aktiem Eiropas Savienībā, Eiropas Ekonomikas zonā un Šveicē” (Practical Guide on the applicable legislation in the European Union, the European Economic Area and in Switzerland), ko apstiprinājusi Administratīvā komisija sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijai. Šim jēdzienam Regulā (EK) Nr. 883/2004 ir atšķirīga nozīme, un to nevajadzētu jaukt ar “uzturēšanās” (arī residence) jēdzienu Līguma Otrās Daļas II sadaļā, kas ir aizgūts no Direktīvas 2004/38/EK III nodaļas.

Viens no piemēriem, kad abi ES tiesību instrumentos ietvertie residence (uzturēšanās/dzīvesvietas) jēdzieni nesakrīt, attiecas uz studentu situāciju. Sociālā nodrošinājuma koordinācijas noteikumu izpratnē studentiem parastā dzīvesvieta saglabājas izcelsmes dalībvalstī, un studiju dalībvalstī viņi uzturas uz laiku. Vienlaikus studentiem saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK nosacījumiem ir uzturēšanās tiesības studiju dalībvalstī.

Cits piemērs, kas raksturo attiecības starp Līguma Otrās Daļas II un III sadaļu, būtu Horvātijas pilsonis, kurš:

— pārejas perioda beigās strādā AK, kur atrodas viņa parastā dzīvesvieta,

— 2022. gadā iegūst pastāvīgās uzturēšanās tiesības AK, balstoties uz Līguma 16. pantu,

— 2025. gadā atgriežas Horvātijā, sāk strādāt un pārceļ uz turieni savu parasto dzīvesvietu,

— tajā pašā laikā saskaņā ar Līguma Otrās Daļas II sadaļu saglabā pastāvīgas uzturēšanās tiesības AK uz pieciem secīgiem gadiem.

Kamēr vien Horvātijas pilsonim AK saglabājas pastāvīgas uzturēšanās tiesības Līguma Otrās Daļas II sadaļas nozīmē, viņš būs tiesīgs izmantot III sadaļas noteikumu priekšrocības, ja atgriezīsies AK. Turklāt, kamēr minētajam pilsonim saglabājas pastāvīgas uzturēšanās tiesības AK, viņam būs tiesības uz turieni pārvest sociālās apdrošināšanas pabalstus (piemēram, bezdarbnieka pabalstus, ja viņš ir darba meklētājs) vai izmantot savu EVAK karti Apvienotajā Karalistē.

Atsevišķi no abiem iepriekš minētajiem uzturēšanās un dzīvesvietas jēdzieniem vēl pastāv likumīgas uzturēšanās tiesības trešo valstu valstspiederīgajiem, kas minētas Līguma Otrās Daļas III sadaļā un būtu jāsaprot kā likumīga uzturēšanās saskaņā ar Savienības sekun