Ar šo priekšlikumu tiek ieviests noteikumu kopums, kas zaļo obligāciju emitentiem jāievēro, lai obligāciju varētu apzīmēt kā “Eiropas zaļo obligāciju” jeb “EuGB”. Tā pamatā ir pašreizējā tirgus paraugprakse, un ar to tiek ieviestas papildu prasības, pamatojoties uz attiecīgajiem, jau spēkā esošajiem tiesību aktiem. Šīs prasības atbilst mērķiem, kas izvirzīti spēkā esošajos politikas noteikumos attiecīgajā politikas jomā, jo īpaši Taksonomijas regulā. Saskaņā ar šo priekšlikumu Eiropas zaļās obligācijas emitentiem ir jānodrošina, ka ieņēmumi no obligācijas emisijas tiek sadalīti aktīviem un izdevumiem, pilnībā ievērojot Taksonomijas regulas prasības, lai nodrošinātu, ka pati obligācija ir pilnībā vides ziņā ilgtspējīga. Šis priekšlikums arī atbilst citām ilgtspējīga finansējuma iniciatīvām, tostarp Komisijas priekšlikumam Uzņēmumu ilgtspējas informācijas atklāšanas direktīvai, kas veicinās to, ka visas lielās korporācijas un lielākā daļa regulētos tirgos kotētu korporāciju sniedz ar ilgtspēju saistītu informāciju; tāpēc tas attiecas arī uz daudziem obligāciju emitentiem.

Šā priekšlikuma pamatā ir tirgus paraugprakse, kā arī atsauksmes un ieteikumi, kas saņemti no Augsta līmeņa ekspertu grupas ilgtspējīga finansējuma jautājumos. Grupas ziņojumā, kas publicēts 2018. gada 31. janvārī, tika ieteikts ieviest oficiālu ES zaļo obligāciju standartu, kā tas tobrīd tika dēvēts. Pēc tam Komisija 2018. gada 8. martā pieņemtajā rīcības plānā ilgtspējīgas izaugsmes finansēšanai apņēmās izstrādāt ES zaļo obligāciju standartu. Tā uzdeva tehnisko ekspertu grupai (TEG) ilgtspējīga finansējuma jautājumos, kuras sastāvā ir dažādu nozaru tirgus dalībnieki, izstrādāt ieteikumus par ES zaļo obligāciju standartu. TEG to izdarīja savā galīgajā ziņojumā 2019. gada jūnijā, kam 2020. gada martā sekoja standarta projekta lietojamības rokasgrāmata. Visbeidzot, Komisija sabiedriskajā apspriešanā par atjaunināto ilgtspējīga finansējuma stratēģiju (2020. gada aprīlis–jūlijs) un mērķorientētā apspriešanā par ES zaļo obligāciju standartu (2020. gada jūnijs–oktobris) apkopoja papildu ieskatu un informāciju par zaļajām obligācijām.

Šis priekšlikums nodrošina regulējumu visiem zaļo obligāciju emitentiem, tostarp publiskā un privātā sektora emitentiem un finanšu un nefinanšu uzņēmumiem. Regulējums ir paredzēts arī tam, lai to izmantotu emitenti, kas emitē segtās obligācijas, kā arī vērtspapīrošanas darījumiem, kuros vērtspapīrus emitē īpašam nolūkam dibināta sabiedrība. Saikne ar Taksonomijas regulu ļauj ieņēmumus no Eiropas zaļo obligāciju emisijas izmantot plašam tādu saimniecisko darbību klāstam, kas sniedz būtisku ieguldījumu vides ziņā ilgtspējīgu mērķu sasniegšanā. Pamatojoties uz pašreizējo tirgus paraugpraksi zaļo obligāciju jomā, šajā priekšlikumā ir paredzēti daudzi iespējamie izmantojumi, piemēram, banka, kas emitē Eiropas zaļo obligāciju, lai finansētu zaļās hipotēkas, tērauda ražotājs, kas emitē Eiropas zaļo obligāciju, lai finansētu jaunu ražošanas tehnoloģiju ar zemāku emisiju līmeni, vai suverēns subjekts, kas emitē Eiropas zaļo obligāciju, lai finansētu subsīdiju shēmu atjaunojamo energoresursu iekārtām.

Šis priekšlikums par Eiropas zaļo obligāciju ir balstīts uz Taksonomijas regulu. Taksonomijas regulā ir noteikta vides ziņā ilgtspējīgu saimniecisko darbību klasifikācija, tostarp kā vienu no noteicošajiem kritērijiem nosakot pilnīgu atbilstību minimālajiem sociālajiem aizsargpasākumiem. Šo regulējumu var izmantot kā klasifikācijas etalonu, lai noteiktu, vai saimnieciskā darbība un ar to saistītie aktīvi vai projekti ir zaļi. Saskaņā ar Taksonomijas regulas 4. pantu Savienībai, nosakot vides ziņā ilgtspējīgu uzņēmumu obligāciju standartus, ir jāpiemēro taksonomijas kritēriji. Tāpēc Eiropas zaļo obligāciju vajadzībām Komisija ierosina Taksonomijas regulā un tās deleģētajos aktos (to izstrādes stadijā) definēt, kas būtu uzskatāms par “zaļu”.

Tā kā tiek plaši izmantoti zaļo obligāciju īpašumtiesību tirgus regulējumi un neraugoties uz to, ka daži no šiem regulējumiem ir vispārpieņemti standarta noteikšanai, ieguldītājiem var būt dārgi un grūti noteikt uz obligācijām balstītu investīciju pozitīvo ietekmi uz vidi un salīdzināt dažādas zaļās obligācijas tirgū. Kopīgu vides ziņā ilgtspējīgu saimniecisko darbību definīciju trūkums emitentiem rada neskaidrību par to, kuras saimnieciskās darbības var likumīgi uzskatīt par zaļām. Šādos apstākļos emitenti var saskarties ar reputācijas riskiem, ko rada iespējamas apsūdzības par zaļmaldināšanu, jo īpaši pārejas nozarēs. Turklāt prakses sadrumstalotība ārējās pārbaudes jomā tiem var radīt papildu izmaksas. Šie šķēršļi var ietekmēt tādu projektu ienesīgumu, kuriem ir būtiska ietekme uz klimatu un vidi, tādējādi samazinot šādu investīciju iespēju piedāvājumu un kavējot Savienības vidisko mērķu sasniegšanu.

Konkrētāk, Eiropas zaļajā kursā ir uzsvērts, ka būtu jāatvieglo iespēja ieguldītājiem un uzņēmumiem identificēt vides ziņā ilgtspējīgas investīcijas un nodrošināt to ticamību. To varētu panākt, ieviešot skaidru marķējumu privāto ieguldījumu produktiem un izstrādājot Eiropas zaļo obligāciju standartu, kas veicinātu vides ziņā ilgtspējīgas investīcijas visērtākajā veidā. Neraugoties uz tirgus enerģisko izaugsmi, zaļo obligāciju emisija joprojām ir neliela daļa no vispārējās obligāciju emisijas, kas veido aptuveni 4 % no uzņēmumu obligāciju kopējās emisijas 2020. gadā. Turpmāka izaugsme augstas kvalitātes zaļo obligāciju tirgū būs būtisku zaļo investīciju avots, tādējādi palīdzot novērst Eiropas zaļā kursa investīciju nepietiekamību.

Eiropas zaļais kurss ir skaidri parādījis, ka visās ekonomikas nozarēs ir vajadzīgas ievērojamas investīcijas, lai pārietu uz klimatneitrālu ekonomiku un sasniegtu Savienības vides ziņā ilgtspējīgus mērķus. Laikposmā no 2021. līdz 2030. gadam Savienības pašreizējo 2030. gada klimata un enerģētikas mērķrādītāju sasniegšanai būs vajadzīgas investīcijas energosistēmā (izņemot transportu) 336 miljardu EUR apmērā gadā (2015. gada salīdzināmās cenās), kas atbilst 2,3 % no IKP. Ievērojamai daļai no šīm finanšu plūsmām būs jānāk no privātā sektora. Lai novērstu šo investīciju nepietiekamību, ir būtiski jāpārvirza privātā kapitāla plūsmas uz vides ziņā ilgtspējīgākām investīcijām un ir nepieciešamas visaptverošas pārmaiņas Eiropas finanšu sistēmas darbībā.

Šis priekšlikums ir daļa no plašākas Eiropas Komisijas programmas ilgtspējīga finansējuma jomā. Tas veido pamatu kopīgam noteikumu satvaram attiecībā uz apzīmējuma “Eiropas zaļā obligācija” jeb “EuGB” izmantošanu obligācijām, ar kurām īsteno vides ziņā ilgtspējīgus mērķus Regulas (ES) 2020/852 (Taksonomijas regula) nozīmē. Ar to arī izveido sistēmu to uzņēmumu reģistrēšanai un uzraudzībai, kuri darbojas kā šim regulējumam atbilstīgu zaļo obligāciju ārējie pārbaudītāji. Tas atvieglos augstas kvalitātes zaļo obligāciju tirgus turpmāku attīstību, tādējādi veicinot kapitāla tirgu savienību, vienlaikus līdz minimumam samazinot traucējumus esošajos zaļo obligāciju tirgos un mazinot zaļmaldināšanas risku. Apzīmējums “Eiropas zaļā obligācija” ir pieejams visiem emitentiem Savienībā vai ārpus tās, kuri atbilst šā priekšlikuma prasībām.

Gan ieinteresēto personu atsauksmēs, gan šā priekšlikuma ietekmes novērtējumā tika norādīts, ka galvenie problēmu cēloņi ir konsekventas definīcijas trūkums attiecībā uz to, kas ir vides ziņā ilgtspējīgi veidi, kā izmantot ieņēmumus no zaļo obligāciju emisijas, un ārējo pārbaudītāju pastāvīgas uzraudzības trūkums. Šajā priekšlikumā ir noteikts tikai tas, kas ir nepieciešams, lai rastu risinājumu katram no šiem jautājumiem, proti: 1) brīvprātīga standarta izveide zaļajām obligācijām, nosakot, ka ieņēmumi jāizmanto saskaņā ar Taksonomijas regulas prasībām, un 2) prasība Eiropas zaļo obligāciju emitentiem iegūt pirmsemisijas un pēcemisijas pārbaudes ziņojumu no ārēja pārbaudītāja, kas ir reģistrēts un tiek uzraudzīts saskaņā ar šīs regulas prasībām. Uz valsts revidentiem vai citām publiskā sektora struktūrām, ko pilnvarojuši suverēnie emitenti, neattiecas šajā regulā noteiktās reģistrācijas un uzraudzības prasības, jo tās ir valsts struktūras, kas atbild par publisko izdevumu pārraudzību, un tām parasti ir juridiski garantēta neatkarība.

Pašreizējais zaļo obligāciju tirgus pilnībā balstās uz tirgus definētiem standartiem un praksi, un pārliecību ieguldītājiem sniedz uzņēmumi, kas darbojas kā ārējie pārbaudītāji. Šajos spēkā esošajos standartos ir izklāstītas augsta līmeņa uz procesiem balstītas pamatnostādnes vai ieteikumi, bet zaļo projektu pamatdefinīcijas nav pietiekami standartizētas, stingras un visaptverošas. Tas neļauj ieguldītājiem viegli identificēt obligācijas, kuru emisijas rezultātā gūtie ieņēmumi ir atbilstīgi vides mērķiem vai veicina to sasniegšanu, tostarp jo īpaši mērķim ierobežot globālās vidējās temperatūras pieaugumu krietni zem 2℃ un censties to ierobežot līdz 1,5℃ salīdzinājumā ar pirmsindustriālā laikmeta līmeni, kā noteikts Parīzes nolīgumā. Šāda situācija arī ierobežo emitentu spēju izmantot vides ziņā ilgtspējīgas obligācijas, lai pārorientētu savu darbību uz vides ziņā ilgtspējīgākiem uzņēmējdarbības modeļiem.

Šā procesa ietvaros Komisija 2020. gada 12. jūnijā sāka arī mērķorientētu apspriešanu, lai no ieinteresētajām personām iegūtu papildu informāciju par ES zaļo obligāciju standartu (ZOS). Šī apspriešana ilga 16 nedēļas un noslēdzās 2020. gada 2. oktobrī pēc 167 atbilžu saņemšanas. Atbildes ir publicētas tiešsaistē. Apspriešanas dokumentā kopumā bija 19 jautājumi, un tie bija vērsti uz diviem galvenajiem tematiem, proti, par ES ZOS un par sociālās ietekmes obligācijām un Covid-19. Komentārus sniedza plašs ieinteresēto personu loks, tostarp uzņēmumu/uzņēmējdarbības organizācijas, uzņēmumu apvienības, patērētāju organizācijas, NVO un valsts iestādes. Ģeogrāfiskā ziņā atbildes tika saņemtas no 20 dalībvalstīm, divām citām Eiropas valstīm un divām valstīm ārpus Eiropas.

Emitenti joprojām varētu emitēt zaļās obligācijas saskaņā ar dažādiem tirgus standartiem. Standarta izmantošanas izmaksas galvenokārt ir izmaksas, ko var pārnest no ārējiem pārbaudītājiem, kā arī izmaksas, kas saistītas ar taksonomijas piemērošanu. Tomēr izmaksas, kas saistītas ar taksonomijas piemērošanu, jau būtu radušās saskaņā ar citām iniciatīvām (piemēram, Nefinanšu informācijas atklāšanas direktīvu 2014/95/ES), kas nozīmē, ka daļa no šīm izmaksām tiktu kompensēta.

Īstenojot ierobežotas elastības iespēju attiecībā uz suverēniem subjektiem, dalībvalstis varētu emitēt Eiropas zaļās obligācijas vienlīdzīgos konkurences apstākļos ar korporācijām, vienlaikus joprojām gūstot labumu no zināmas elastības, kurā ņemtas vērā to institucionālās īpatnības. Tāpat kā tas ir citiem lietotājiem, lēmums par atbilstības panākšanu Eiropas zaļo obligāciju iniciatīvai suverēniem subjektiem būtu brīvprātīgs.

Brīvprātīgs standarts būtu pievilcīgs augstas kvalitātes zaļo obligāciju emitentiem, no kuriem daudzi pauda atbalstu Eiropas zaļo obligāciju iniciatīvai, jo tas ļautu tiem skaidrāk informēt ieguldītājus un citus par viņu vidiskajiem rādītājiem un saistībām. Tajā pašā laikā tas palīdzētu izvairīties no traucējošas ietekmes uz esošajiem zaļo obligāciju tirgiem, kas var turpināt brīvi darboties. Tas atvieglotu konkurētspējīgas tirgus vides izveidi, kas nodrošinātu, ka turpmākas emisijas noteiktu ieguldītāju pieprasījums, nevis normatīvas prasības.

(2)dati par likviditāti to obligāciju tirgos, kurām izmanto apzīmējumu “Eiropas zaļās obligācijas”, to obligāciju tirgos, kas apzīmētas kā “zaļās” obligācijas, un citu apgrozībā esošo obligāciju (piem., etalonu, t. i., kam ir tie paši/līdzīgi emitenti) tirgos;

9. pantā emitentam ir noteikts pienākums sagatavot Eiropas zaļo obligāciju ieņēmumu sadales gada ziņojumus saskaņā ar II pielikumu katru gadu līdz pilnībā tiek sadalīti ieņēmumi no obligācijas emisijas un publicēt tos ne vēlāk kā trīs mēnešus pēc atsauces gada beigām. Emitentam ir arī jāsaņem pirmā ieņēmumu sadales ziņojuma pēcemisijas pārbaudes ziņojums, ko veic ārējs pārbaudītājs pēc tam, kad ir pilnībā sadalīti ieņēmumi no obligāciju emisijas.

6. pantā noteikts, ka visa no obligāciju emisijas gūto ieņēmumu izmantošana ir saistīta ar saimnieciskām darbībām, kas atbilst vides ziņā ilgtspējīgu saimniecisko darbību prasībām, kuras izklāstītas Regulas (ES) 2020/852 3. pantā, proti, tās 1) sniedz būtisku ieguldījumu viena vai vairāku minētās regulas 9. pantā noteikto vides mērķu sasniegšanā, 2) nenodara būtisku kaitējumu nevienam no minētajiem vides mērķiem, 3) tiek veiktas saskaņā ar minimuma aizsargpasākumiem, kas noteikti minētās regulas 18. pantā, un 4) atbilst tehniskās pārbaudes kritērijiem, ko Komisija noteikusi saskaņā ar minētās regulas 10. panta 3. punktu, 11. panta 3. punktu, 12. panta 2. punktu, 13. panta 2. punktu, 14. panta 2. punktu un 15. panta 2. punktu.

4. pantā ir noteikts, ka emitentiem ieņēmumi jāsadala tikai atbilstīgo pamatlīdzekļu, atbilstīgo izdevumu vai atbilstīgo finanšu aktīvu, vai to kombinācijas finansēšanai. Šajā pantā ir noteikts, ka obligāciju emitentiem nav atļauts šīs sadales nolūkā atskaitīt izmaksas no iekasētajiem ieņēmumiem. Tas ļauj arī suverēniem emitentiem sadalīt ieņēmumus no obligācijas emisijas citiem konkrētiem izdevumu veidiem papildus tiem, kas minēti 4. panta 1. punktā.

(3)Vides ziņā ilgtspējīgas obligācijas ir viens no galvenajiem instrumentiem tādu investīciju finansēšanai, kas saistītas ar mazoglekļa tehnoloģijām, energoefektivitāti un resursu efektīvu izmantošanu, kā arī ilgtspējīgu transporta infrastruktūru un pētniecības infrastruktūru. Šādas obligācijas var emitēt finanšu vai nefinanšu uzņēmumi vai suverēni subjekti. Dažādas pašreizējās iniciatīvas attiecībā uz vides ziņā ilgtspējīgām obligācijām nenodrošina vides ziņā ilgtspējīgu saimniecisko darbību vienotas definīcijas. Tas liedz ieguldītājiem viegli identificēt obligācijas, kuru emisijas rezultātā gūtie ieņēmumi atbilst Parīzes nolīgumā noteiktajiem vides mērķiem vai veicina to sasniegšanu.

(4)Atšķirīgi noteikumi par informācijas atklāšanu, par to ārējo pārbaudītāju pārredzamību un pārskatatbildību, kuri pārbauda vides ziņā ilgtspējīgas obligācijas, un par atbilstības kritērijiem, kurus piemēro atbilstīgiem vides ziņā ilgtspējīgiem projektiem, apgrūtina ieguldītāju spēju identificēt vides ziņā ilgtspējīgas obligācijas, uzticēties tām un salīdzināt tās un emitentu spēju izmantot vides ziņā ilgtspējīgas obligācijas, lai savu darbību pārkārtotu uz vides ziņā ilgtspējīgākiem uzņēmējdarbības modeļiem.

(5)Nodrošinot atbilstību Parīzes nolīguma mērķiem un ņemot vērā pastāvošās atšķirības un kopīgu noteikumu trūkumu, pastāv iespēja, ka dalībvalstis pieņems atšķirīgus pasākumus un pieejas, kas atstās tiešu negatīvi ietekmi un radīs šķēršļus iekšējā tirgus pienācīgai darbībai, un nodarīs kaitējumu vides ziņā ilgtspējīgu obligāciju emitentiem. Paralēla tirgus prakses attīstība, kuras pamatā ir komerciāli orientētas prioritātes, kas rada atšķirīgus rezultātus, izraisa tirgus sadrumstalotību un rada vēl lielākus iekšējā tirgus darbības neefektivitātes saasinājuma riskus. Atšķirīgi standarti un tirgus prakse apgrūtina dažādu obligāciju salīdzināšanu, izraisa nevienlīdzīgus tirgus apstākļus emitentiem, rada papildu šķēršļus iekšējā tirgū un riskē kropļot lēmumus par ieguldījumiem.

(6)Tā kā nav saskaņotu noteikumu par procedūrām, ko ārējie pārbaudītāji izmanto, lai pārbaudītu vides ziņā ilgtspējīgas obligācijas, un pastāv atšķirīgas vides ziņā ilgtspējīgu darbību definīcijas, ieguldītājiem kļūst arvien grūtāk efektīvi salīdzināt obligācijas visā iekšējā tirgū attiecībā uz to vides mērķiem. Vides ziņā ilgtspējīgu obligāciju tirgus pēc būtības ir starptautisks, un tirgus dalībnieki tirgo obligācijas un izmanto ārējās pārbaudes pakalpojumus, ko sniedz trešās personas pakalpojumu sniedzējas pāri robežām. Rīcība Savienības līmenī varētu mazināt vides ziņā ilgtspējīgu obligāciju un ar obligācijām saistītu ārējās pārbaudes pakalpojumu iekšējā tirgus sadrumstalotības risku un nodrošināt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2020/852 piemērošanu šādu obligāciju tirgū.

(7)Tādēļ būtu jānosaka vienots īpašu prasību kopums attiecībā uz obligācijām, ko emitējuši finanšu vai nefinanšu uzņēmumi vai suverēni subjekti, kas brīvprātīgi vēlas šādām obligācijām izmantot apzīmējumu “Eiropas zaļā obligācija” jeb “EuGB”. Nosakot kvalitātes prasības Eiropas zaļajām obligācijām regulas veidā, būtu jānodrošina, ka šādu obligāciju emisijai ir vienoti nosacījumi, novēršot atšķirīgas valstu prasības, kas varētu izrietēt no direktīvas transponēšanas, un būtu arī jānodrošina, ka minētie nosacījumi ir tieši piemērojami šādu obligāciju emitentiem. Emitentiem, kas brīvprātīgi izmanto apzīmējumu “Eiropas zaļā obligācija” jeb “EuGB”, būtu jāievēro vieni un tie paši noteikumi visā Savienībā, lai palielinātu tirgus efektivitāti, mazinot neviendabību un tādējādi arī samazinot šo obligāciju novērtēšanas izmaksas ieguldītājiem.

(8)Saskaņā ar Regulas (ES) 2020/852 4. pantu un lai ieguldītājiem sniegtu skaidras, kvantitatīvas, detalizētas un vienotas definīcijas, minētās regulas 3. pantā noteiktās prasības būtu jāizmanto, lai noteiktu, vai saimnieciskā darbība ir uzskatāma par vides ziņā ilgtspējīgu. Ieņēmumi no to obligāciju emisijas, kurām izmanto apzīmējumu “Eiropas zaļā obligācija” jeb “EuGB”, būtu jāizmanto tikai tādu saimniecisko darbību finansēšanai, kuras ir vai nu vides ziņā ilgtspējīgas un tādējādi atbilst Regulas (ES) 2020/852 9. pantā noteiktajiem vides mērķiem, vai arī veicina darbību pārveidošanu, lai tās kļūtu vides ziņā ilgtspējīgas. Tomēr minētās obligācijas var izmantot, gan lai tieši finansētu šādas vides ziņā ilgtspējīgas darbības, finansējot aktīvus un izdevumus, kas saistīti ar saimnieciskajām darbībām, kuras atbilst Regulas (ES) 2020/852 3. pantā noteiktajām prasībām, gan lai finansētu netieši, izmantojot finanšu aktīvus, ar kuriem finansē saimnieciskās darbības, kas atbilst minētajām prasībām. Tādēļ ir jāprecizē izdevumu un aktīvu kategorijas, ko var finansēt ar ieņēmumiem no to obligāciju emisijas, kurām izmanto apzīmējumu “Eiropas zaļā obligācija” jeb “EuGB”.

(9)Ieņēmumi no Eiropas zaļo obligāciju emisijas būtu jāizmanto, lai finansētu saimnieciskās darbības, kurām ir ilgstoša pozitīva ietekme uz vidi. Šādu ilgstošu pozitīvu ietekmi var panākt vairākos veidos. Tā kā pamatlīdzekļi ir ilgtermiņa aktīvi, pirmais veids ir izmantot ieņēmumus no šādu Eiropas zaļo obligāciju emisijas, lai finansētu materiālos vai nemateriālos pamatlīdzekļus, kas nav finanšu aktīvi, ar noteikumu, ka šie pamatlīdzekļi ir saistīti ar saimnieciskām darbībām, kas atbilst vides ziņā ilgtspējīgu saimniecisko darbību prasībām, kuras ir izklāstītas Regulas (ES) 2020/852 3. pantā (“taksonomijas prasības”). Tā kā finanšu aktīvus var izmantot tādu saimniecisko darbību finansēšanai, kurām ir ilgstoša pozitīva ietekme uz vidi, otrs veids ir izmantot šos ieņēmumus, lai finansētu finanšu aktīvus, ar noteikumu, ka ieņēmumi no šiem finanšu aktīviem tiek sadalīti saimnieciskajām darbībām, kas atbilst taksonomijas prasībām. Tā kā mājsaimniecību aktīviem arī var būt ilgtermiņa pozitīva ietekme uz vidi, tie arī būtu jāietver minētajos finanšu aktīvos. Tā kā kapitālizdevumus un atsevišķus darbības izdevumus var izmantot, lai iegādātos, uzlabotu vai uzturētu pamatlīdzekļus, trešais veids ir izmantot ieņēmumus no šādu obligāciju emisijas, lai finansētu kapitāla un darbības izdevumus, kas saistīti ar saimnieciskajām darbībām, kuras atbilst taksonomijas prasībām vai kuras atbildīs šīm prasībām samērīgi īsā laikposmā no attiecīgās obligācijas emisijas, ko tomēr var pagarināt, ja to pienācīgi pamato attiecīgo saimniecisko darbību un investīciju īpašās iezīmes. Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ kapitāla un darbības izdevumos būtu jāiekļauj arī mājsaimniecību izdevumi.

(10)Suverēnie subjekti bieži emitē vides ziņā ilgtspējīgas obligācijas, un tāpēc tiem būtu jāļauj emitēt arī “Eiropas zaļās obligācijas” ar noteikumu, ka ieņēmumus no šādu obligāciju emisijas izmanto, lai finansētu aktīvus vai izdevumus, kas atbilst taksonomijas prasībām, vai aktīvus vai izdevumus, kas atbildīs minētajām prasībām samērīgi īsā laikposmā no attiecīgās obligācijas emisijas, ko tomēr var pagarināt, ja to pienācīgi pamato attiecīgo saimniecisko darbību un investīciju īpašās iezīmes.

(11)Regulas (ES) 2020/852 4. pantā ir noteikts, ka dalībvalstīm un Savienībai ir jāpiemēro minētās regulas 3. pantā izklāstītie kritēriji, lai noteiktu, vai saimnieciskā darbība ir uzskatāma par vides ziņā ilgtspējīgu, attiecībā uz jebkādiem pasākumiem, kuros finanšu tirgus dalībniekiem vai emitentiem tiek izvirzītas prasības attiecībā uz finanšu produktiem vai uzņēmumu obligācijām, kas tiek darīti pieejami kā vides ziņā ilgtspējīgi. Tāpēc ir loģiski, ka tehniskās pārbaudes kritērijos, kas minēti Regulas (ES) 2020/852 3. panta d) punktā, būtu jānosaka, kurus pamatlīdzekļus, izdevumus un finanšu aktīvus var finansēt ar ieņēmumiem no Eiropas zaļo obligāciju emisijas. Ņemot vērā paredzamo tehnoloģisko progresu vides ilgtspējas jomā, deleģētie akti, kas pieņemti saskaņā ar Regulas (ES) 2020/852 10. panta 3. punktu, 11. panta 3. punktu, 12. panta 2. punktu, 13. panta 2. punktu, 14. panta 2. punktu vai 15. panta 2. punktu, laika gaitā, visticamāk, tiks pārskatīti un grozīti. Neatkarīgi no šādām izmaiņām, lai nodrošinātu juridisko noteiktību emitentiem un ieguldītājiem un novērstu to, ka tehniskās pārbaudes kritēriju grozījumi negatīvi ietekmē jau emitēto Eiropas zaļo obligāciju cenu, emitentiem līdz obligācijas dzēšanas termiņam vajadzētu būt iespējai piemērot tehniskās pārbaudes kritērijus, kas piemērojami brīdī, kad Eiropas zaļā obligācija tika emitēta, sadalot ieņēmumus no šādu obligāciju emisijas atbilstīgajiem pamatlīdzekļiem vai izdevumiem. Lai nodrošinātu juridisko noteiktību attiecībā uz Eiropas zaļajām obligācijām, kuru emisijas rezultātā gūtie ieņēmumi tiek sadalīti finanšu aktīviem, ir jāprecizē, ka pamatā esošajām saimnieciskajām darbībām, ko finansē no minētajiem finanšu aktīviem, būtu jāatbilst tehniskās pārbaudes kritērijiem, kas bija piemērojami brīdī, kad tika izveidoti finanšu aktīvi. Ja attiecīgie deleģētie akti tiek grozīti, emitentam ieņēmumi būtu jāsadala, piemērojot grozītos deleģētos aktus piecu gadu laikā.

(12)Laikam, kas nepieciešams aktīva pārveidošanai, lai panāktu, ka ar to saistītā saimnieciskā darbība atbilst taksonomijas prasībām, nebūtu pamatoti jāpārsniedz pieci gadi, izņemot konkrētos apstākļos, kad tas var ilgt līdz desmit gadiem. Šā iemesla dēļ atbilstīgiem kapitālizdevumiem vajadzētu būt saistītiem ar saimnieciskām darbībām, kas atbilst taksonomijas prasībām vai atbildīs tām piecu gadu laikā pēc obligācijas emisijas, ja vien ilgāku laikposmu līdz desmit gadiem neattaisno attiecīgo saimniecisko darbību un investīciju īpašās iezīmes.

(13)Ieguldītājiem būtu jāsaņem visa informācija, kas vajadzīga, lai novērtētu Eiropas zaļo obligāciju vidisko ietekmi un lai savstarpēji salīdzinātu šādas obligācijas. Šajā nolūkā ir jānosaka konkrētas un standartizētas informācijas atklāšanas prasības, kas nodrošina pārredzamību par to, kā emitents plāno sadalīt ieņēmumus no obligāciju emisijas atbilstīgajiem pamatlīdzekļiem, izdevumiem un finanšu aktīviem un kā šie ieņēmumi ir faktiski sadalīti. Šādu pārredzamību vislabāk var panākt, izmantojot Eiropas zaļo obligāciju faktu lapas un ieņēmumu sadales gada ziņojumus. Lai stiprinātu Eiropas zaļo obligāciju salīdzināmību un atvieglotu attiecīgās informācijas lokalizāciju, ir jānosaka veidnes šādas informācijas atklāšanai.

(14)Ieguldītājiem būtu jāgūst labums no izmaksu ziņā efektīvas piekļuves uzticamai informācijai par Eiropas zaļajām obligācijām. Tāpēc Eiropas zaļo obligāciju emitentiem būtu jānoslēdz līgumi ar ārējiem pārbaudītājiem, lai tie sniegtu Eiropas zaļo obligāciju faktu lapas pirmsemisijas pārbaudes ziņojumu un Eiropas zaļo obligāciju sadales gada ziņojumu pēcemisijas pārbaudes ziņojumus.

(15)Eiropas zaļo obligāciju emitentiem būtu jāievēro savas saistības pret ieguldītājiem un pietiekami īsā laikā pēc emisijas jāsadala ieņēmumi no tā obligāciju emisijas. Tajā pašā laikā emitenti nebūtu jāsoda par ieņēmumu no obligāciju emisijas sadalīšanu saimnieciskajām darbībām, kas vēl neatbilst taksonomijas prasībām, bet atbildīs tām piecu gadu laikā (vai pagarinātā gadījumā desmit gadu laikā). Emitentiem jebkurā gadījumā būtu jāsadala visi ieņēmumi no tā Eiropas zaļo obligāciju emisijas pirms katras obligācijas dzēšanas termiņa.

(16)Atšķirībā no emitentiem, kas ir finanšu vai nefinanšu uzņēmumi, emitenti, kas ir suverēni subjekti, var izmantot ieņēmumus no Eiropas zaļo obligāciju emisijas, lai netieši finansētu saimnieciskas darbības, kas atbilst taksonomijas prasībām, izmantojot nodokļu izdevumu programmas vai pārskaitījumu programmas, tostarp subsīdijas. Šādos gadījumos suverēnie subjekti nodrošina, ka šādu programmu finansētās saimnieciskās darbības atbilst minēto programmu noteikumiem. Šā iemesla dēļ, sniedzot pirmsemisijas un pēcemisijas pārbaudes ziņojumus par Eiropas zaļajām obligācijām, kuras emitējuši suverēnie subjekti un kuru emisijas rezultātā gūtie ieņēmumi tiek sadalīti nodokļu izdevumiem vai subsīdijām saskaņā ar noteikumiem, kas ir atbilstīgi taksonomijas prasībām, ārējiem pārbaudītājiem nevajadzētu būt pienākumam novērtēt katras šādu programmu finansētas saimnieciskās darbības atbilstību taksonomijai. Šādā gadījumā vajadzētu būtu pietiekami, ka ārējie pārbaudītāji novērtē attiecīgo finansēšanas programmu noteikumu atbilstību taksonomijas prasībām.

(17)Daži finanšu uzņēmumi, kuriem ir Eiropas zaļo obligāciju portfelis, var nebūt spējīgi katrai Eiropas zaļajai obligācijai identificēt konkrētos finanšu aktīvus, kuriem ir sadalīti ieņēmumi no šīs obligācijas emisijas. Tas ir saistīts ar nesaderību starp laiku līdz šo obligāciju dzēšanas termiņam un to finansējuma apjomu, no vienas puses, un laiku līdz finanšu aktīvu termiņam un to apjomu finanšu uzņēmuma bilancē, no otras puses. Šādos gadījumos finanšu uzņēmumiem vajadzētu būt pienākumam uzņēmuma bilancē atklāt informāciju par to, kā kopējie ieņēmumi no Eiropas zaļo obligāciju portfeļa pārdalīti vides ziņā ilgtspējīgu finanšu aktīvu portfelim. Pēc tam šiem finanšu uzņēmumiem ieņēmumu sadales gada ziņojumos būtu jāpierāda, ka saistītie vides ziņā ilgtspējīgie finanšu aktīvi to izveides laikā atbilda taksonomijas prasībām. Lai nodrošinātu, ka visi ieņēmumi no Eiropas zaļo obligāciju emisijas tiek iedalīti vides ziņā ilgtspējīgām saimnieciskajām darbībām, finanšu uzņēmumiem būtu arī jāpierāda, ka šo vides ziņā ilgtspējīgo finanšu aktīvu apjoms pārsniedz vai ir vienāds ar to Eiropas zaļo obligāciju apjomu, kurām vēl nav iestājies dzēšanas termiņš. Lai nodrošinātu, ka sniegtā informācija ir pilnīga un aktuāla, ārējam pārbaudītājam katru gadu būtu jāpārbauda ieņēmumu sadales gada ziņojumi. Šim ārējam pārbaudītājam būtu īpaša uzmanība jāpievērš tiem finanšu aktīviem, kas iepriekšējā ieņēmumu sadales gada ziņojumā nebija iekļauti emitenta bilancē.

(18)Lai uzlabotu pārredzamību, emitentiem būtu arī jāatklāj informācija par savu obligāciju ietekmi uz vidi, vismaz vienu reizi obligācijas darbības laikā publicējot ietekmes ziņojumus. Lai ieguldītājiem sniegtu visu informāciju, kas ir būtiska, lai novērtētu Eiropas zaļo obligāciju ietekmi uz vidi, ietekmes ziņojumos būtu skaidri jānorāda vidiskās ietekmes novērtējumā izmantotie rādītāji, metodoloģija un pieņēmumi. Lai stiprinātu Eiropas zaļo obligāciju salīdzināmību un atvieglotu attiecīgās informācijas lokalizāciju, ir jānosaka veidnes šādas informācijas atklāšanai.

(19)Valsts revidenti vai jebkura cita publiska struktūra, kuru suverēns subjekts ir pilnvarojis novērtēt, vai ieņēmumi no Eiropas zaļo obligāciju emisijas patiešām tiek sadalīti pamatlīdzekļiem, izdevumiem un finanšu aktīviem, ir valsts struktūras, kas ir atbildīgas par publisko izdevumu pārraudzību, un tām šajā jomā ir īpašas zināšanas, un parasti tām ir juridiski garantēta neatkarība. Tādēļ suverēnajiem subjektiem, kas emitē Eiropas zaļās obligācijas, būtu jāļauj izmantot šādus valsts revidentus vai struktūras šo suverēno subjektu emitēto obligāciju ārējai pārbaudei. Šādus valsts revidentus vai struktūras nebūtu jāreģistrē vai jāuzrauga saskaņā ar šo regulu.

(20)Lai nodrošinātu Eiropas zaļo obligāciju tirgus efektivitāti, emitentiem savās tīmekļa vietnēs būtu jāpublicē informācija par to emitētajām Eiropas zaļajām obligācijām. Lai nodrošinātu informācijas ticamību un ieguldītāju uzticību, tie publicē arī pirmsemisijas pārbaudes ziņojumu, kā arī visus pēcemisijas pārbaudes ziņojumus.

(21)Lai uzlabotu pārredzamību attiecībā uz to, kā ārējie pārbaudītāji izdara savus secinājumus, nodrošinātu, ka ārējiem pārbaudītājiem ir atbilstoša kvalifikācija, profesionālā pieredze un neatkarība, un lai samazinātu iespējamo interešu konfliktu risku, tādējādi nodrošinot ieguldītāju pienācīgu aizsardzību, Eiropas zaļo obligāciju emitentiem būtu jāizmanto tikai tādi ārējie pārbaudītāji, tostarp no trešām valstīm, kuri ir reģistrēti un kurus pastāvīgi uzrauga Eiropas Vērtspapīru un tirgu iestāde (EVTI).

(22)Lai uzlabotu pārredzamību ieguldītājiem par to, kā tiek novērtēta ieņēmumu no obligāciju emisijas atbilstība taksonomijas prasībām, ārējiem pārbaudītājiem būtu pirmsemisijas pārbaudes ziņojumu un pēcemisijas pārbaudes ziņojumu lietotājiem pietiekami sīki jāatklāj metodoloģija un galvenie pieņēmumi, ko tie izmanto ārējās pārbaudes darbībās, vienlaikus pienācīgi ņemot vērā īpašumtiesību datu un intelektuālā īpašuma aizsardzību.