par to, kā īstenota Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/57/ES (2014. gada 16. aprīlis) par kriminālsodiem par tirgus ļaunprātīgu izmantošanu (tirgus ļaunprātīgas izmantošanas direktīva)

Šajā ziņojumā tiek izvērtēta direktīvas īstenošana saskaņā ar tās 12. pantu, kurā noteikts, ka Komisija ziņo Eiropas Parlamentam un Padomei par direktīvas darbību (šā ziņojuma 2. un 3. iedaļa) un, ja nepieciešams, par vajadzību to grozīt (šā ziņojuma 4. iedaļa).

·atzīt par krimināli sodāmu kūdīšanu, atbalstīšanu un līdzdalību ar tirgus ļaunprātīgu izmantošanu saistītos noziedzīgos nodarījumos un mēģinājumu veikt kādu no šādiem noziedzīgiem nodarījumiem (6. pants);

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/57/ES par kriminālsodiem par tirgus ļaunprātīgu izmantošanu (tirgus ļaunprātīgas izmantošanas direktīva) (“direktīva”) tika pieņemta 2014. gada 16. aprīlī. Dalībvalstīm līdz 2016. gada 3. jūlijam bija jāpieņem un jāpublicē nepieciešamie valsts pasākumi, lai izpildītu direktīvas prasības, un jāpiemēro minētie pasākumi no tā paša datuma ar nosacījumu, ka stājas spēkā Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 596/2014 (2014. gada 16. aprīlis) par tirgus ļaunprātīgu izmantošanu (tirgus ļaunprātīgas izmantošanas regula) (“regula”).

·četras dalībvalstis netransponēja (pilnībā) 1. panta 4. punkta c) apakšpunktu, kurā ir paredzēts, ka 5. pantu piemēro arī rīcībai attiecībā uz etalonindeksiem.

·direktīvas 1. panta 3. punkts, kurā definēti gadījumi, uz kuriem neattiecas direktīvas darbības joma (piemēram, atbrīvojums tirdzniecībai ar pašu akcijām, vērtspapīriem un monetārajai politikai), nebija transponēts vienā dalībvalstī, jo atšķirībā no pārējiem atbrīvojumiem nav minēta tirdzniecība ar vērtspapīriem vai saistītajiem instrumentiem stabilizēšanas mērķiem (b) apakšpunkts);

·direktīvas 1. panta 2. punkts par direktīvas piemērošanu dažādiem finanšu instrumentu veidiem nebija pilnībā transponēts divās dalībvalstīs, jo tiesību akti attiecas tikai uz tirdzniecību dažās daudzpusējās tirdzniecības sistēmās (DTS) (b) apakšpunkts) un organizētās tirdzniecības sistēmās (OTS) (c) apakšpunkts) un/vai neietver visus finanšu instrumentus;

Direktīvas 1. pantā ir noteikts tās priekšmets un darbības joma. Šajā saistībā tajā ir ne tikai norādīti finanšu instrumenti, uz kuriem attiecas direktīva (atļautā piemērošanas joma, 2. punkts), bet arī ir noteikti gadījumi, kuros direktīvu nepiemēro (3. punkts). Ar 1. panta 4. punktu paplašina 5. panta (“Tirgus manipulācija”) darbības jomu attiecībā uz dažiem tūlītējiem preču darījumu līgumiem, dažiem finanšu instrumentu veidiem, kas ir saistīti ar tūlītējiem preču darījumu līgumiem, un rīcību attiecībā uz etalonindeksiem. Panta 5. punktā ir precizēts, ka direktīvu piemēro visiem darījumiem, rīkojumiem vai rīcībām saistībā ar jebkuru finanšu instrumentu, kā minēts 2. un 4. punktā, neatkarīgi no tā, vai šāds darījums, rīkojums vai rīcība notiek tirdzniecības vietā.

·bieži vien nebija pilnībā transponēts 5. pants (“Tirgus manipulācija”), jo daži no tā elementiem nebija ietverti valsts tiesību aktos. Attiecībā uz 1. panta 4. punktu, ar kuru paplašina 5. panta darbības jomu, vairākas dalībvalstis neietvēra visus nepieciešamos elementus.

Šā ziņojuma sagatavošanas laikā visas iesaistītās dalībvalstis bija ziņojušas par direktīvas pilnīgu transponēšanu. Komisija sāka izvērtēt valstu pasākumu atbilstību direktīvai, tiklīdz dalībvalstis par tiem bija paziņojušas. Rezultātā 14 gadījumos tika uzsāktas pārkāpuma procedūras saistībā ar neatbilstību. Neoficiālās saziņas laikā ar dalībvalstīm bija iespējams atrisināt daudzas transponēšanas problēmas, sadarbojoties ar attiecīgajām dalībvalstīm, un saistītās pārkāpuma procedūras par neatbilstību tika slēgtas piecos gadījumos. Minētās problēmas nav ietvertas šajā ziņojumā. Pārkāpuma procedūras turpinās deviņos gadījumos. Sešos no tiem tika izdota oficiāla paziņojuma vēstule.

Noziedzīgi nodarījumi saistībā ar ieteikšanu citai personai vai citas personas pamudināšanu iesaistīties iekšējās informācijas izmantošanā tirdzniecībā ir sīkāk noteikti 3. panta 6. punktā. Viena dalībvalsts nav pilnībā transponējusi šo noziedzīgo nodarījumu, jo par to nav paredzēta kriminālatbildība, ja otra persona neievēro ieteikumu.

Direktīvas 3. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka iekšējās informācijas izmantošanu tirdzniecībā, ieteikšanu citai personai vai citas personas pamudināšanu iesaistīties iekšējās informācijas izmantošanā tirdzniecībā uzskata par noziedzīgu nodarījumu (1. punkts). Saskaņā ar direktīvu iekšējās informācijas izmantošana tirdzniecībā notiek, ja personas rīcībā ir iekšējā informācija un tā šo informāciju izmanto, savā vārdā vai trešās personas vārdā tieši vai netieši iegādājoties vai atsavinot finanšu instrumentus, uz kuriem attiecas šī informācija (2. punkts).

Piemēram, dalībvalstis var noteikt kriminālatbildību par tirgus ļaunprātīgas izmantošanas gadījumiem, kuri nav uzskatāmi par “nopietniem”. Vairums dalībvalstu ir izmantojušas šo iespēju attiecībā uz nelikumīgu izpaušanu. Attiecībā uz pārējiem diviem noziedzīgajiem nodarījumiem to izmantoja tikai dalībvalstu mazākums. Tomēr pat tās dalībvalstis, kuru noteiktās prasības pārsniedz minimālās prasības, to veica bez atsauces uz nepilnīgajiem kritēriju uzskaitījumiem 11. un 12. apsvērumā. Tas ir analizēts sīkāk 4.1. iedaļā. Turklāt iespēja dalībvalstīm noteikt kriminālatbildību tikai par nopietniem gadījumiem dažreiz tika izmantota, lai pamatotu noziedzīga nodarījuma sastāva samazināšanu. Piemēram, nebija transponēta 5. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētā alternatīva attiecībā uz tirgus manipulāciju ar “jebkuras citas rīcības” starpniecību, tādējādi radot nepilnības kriminālatbildības noteikšanā par attiecīgo noziedzīgo nodarījumu.

Visas dalībvalstis ir paredzējušas brīvības atņemšanu par noziedzīgiem nodarījumiem saistībā ar tirgus ļaunprātīgu izmantošanu. Lielākais maksimālā brīvības atņemšanas soda ilgums bija 10 gadi. Tika konstatēts, ka viena dalībvalsts pārkāpj 7. panta 2. punktā paredzēto pienākumu, jo īsākais maksimālais sods par iekšējās informācijas izmantošanu tirdzniecībā un tirgus manipulāciju bija mazāks par četriem gadiem. Cita dalībvalsts piemēroja atšķirīgus sodus attiecībā uz 3. panta 3. punkta d) apakšpunktu un 3. panta 3. punkta a), b) un c) apakšpunktu.

Visas dalībvalstis atbilst šīm prasībām, kuras parasti ir noteiktas to kriminālkodeksa vispārīgajā daļā.

Līdzīgi saistībā ar 2. punkta b) apakšpunktu (maldinoša rīcība, kas ietekmē cenu finanšu instrumentiem vai saistītam tūlītējam preču darījuma līgumam) un c) apakšpunktu (tādas informācijas izplatīšana, izmantojot plašsaziņas līdzekļus, kas sniedz nepareizas vai maldinošas norādes, lai iegūtu priekšrocību) attiecīgi četras un trīs dalībvalstis nebija norādījušas visus rīcības veidus un/vai tūlītējus preču darījuma līgumus.

Saskaņā ar 8. panta 1. punktu dalībvalstis nodrošina, ka juridiskas personas var saukt pie atbildības par noziedzīgiem nodarījumiem saistībā ar tirgus ļaunprātīgu izmantošanu, ko to labā izdarījušas personas, kurām šajā juridiskajā personā uzticēti noteikti pienākumi, proti:

a)pilnvaras pārstāvēt juridisko personu;

b)pilnvaras pieņemt lēmumus juridiskās personas vārdā vai

c)pilnvaras īstenot kontroli juridiskās personas iekšienē.

Direktīvas 8. panta transponēšana atšķiras direktīvā noteikto ierobežojumu ietvaros, taču visās dalībvalstīs ir ieviestas shēmas, kas nodrošina, ka juridiskas personas var saukt pie atbildības par noziedzīgiem nodarījumiem saistībā ar tirgus ļaunprātīgu izmantošanu. Saskaņā ar 18. apsvērumu var piemērot kriminālatbildību vai cita veida atbildību.

Dažas dalībvalstis savās tiesību sistēmās neparedz kriminālatbildību juridiskām personām, bet tā vietā ir noteikušas administratīvas un civiltiesiskas sankcijas. Tomēr vairums dalībvalstu ir paredzējušas kriminālatbildību juridiskām personām.

Ar 8. panta 2. punktu paplašina juridisko personu atbildību attiecībā uz gadījumiem, kuros ar tirgus ļaunprātīgu izmantošanu saistīti noziedzīgi nodarījumi varēja notikt kādas no attiecīgajām personām īstenotas kontroles vai uzraudzības trūkuma dēļ. Divas dalībvalstis vēl nav pareizi transponējušas šo tiesību normu.

Saskaņā ar 8. panta 3. punktu juridiskas personas kriminālatbildība neizslēdz fizisku personu kriminālatbildību par noziedzīgu nodarījumu saistībā ar tirgus ļaunprātīgu izmantošanu. Tas attiecas uz visām dalībvalstīm.

3.6.2.Sankcijas juridiskām personām (9. pants)

Saskaņā ar 9. pantu dalībvalstis juridiskām personām piemēro iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas, kas ietver naudas sodu kā kriminālsodu vai naudas sodu, kas nav kriminālsods. Dalībvalstis var arī paredzēt citas ar naudu nesaistītas sankcijas. Panta a)–e) punktā ir norādīts šādu iespējamo papildu sankciju nepilnīgs uzskaitījums.

Tad, kad naudas soda līmenis nebija saistīts ar labumu, kas gūts no noziedzīga nodarījuma, vai juridiskās personas apgrozījumu (kā vairumā dalībvalstu), un tad, kad naudas soda līmeni uzskatīja par zemu, ņēma vērā neobligātās sankcijas. Ja attiecīgajos valsts tiesību aktos bija iekļautas papildu kumulatīvās sankcijas (piemēram, tiesību saņemt valsts pabalstu liegšana, likvidēšana ar tiesas lēmumu utt.), kas nav naudas sodi, dalībvalsts sankciju sistēmu principā uzskatīja par atbilstošu direktīvas prasībām.

Izmantojot šos kritērijus, tika konstatēts, ka visas dalībvalstis ir apmierinoši transponējušas 9. pantu, lai gan dažreiz pieejamie naudas sodi bija samērā mazi. Visas dalībvalstis juridiskām personām arī ir noteikušas sankcijas, kas nav naudas sodi. No direktīvā paredzētajām iespējām visizplatītākā ir aizliegums veikt komercdarbību uz laiku vai pastāvīgi un likvidēšana ar tiesas lēmumu.

3.7.Jurisdikcija (10. pants)

Saskaņā ar 10. panta 1. punktu dalībvalstis nosaka savu jurisdikciju attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem saistībā ar tirgus ļaunprātīgu izmantošanu atbilstoši:

a)teritorialitātes principam (noziedzīgs nodarījums ir pilnībā vai daļēji izdarīts attiecīgās dalībvalsts teritorijā) un

b)apsūdzētā valstspiederības principam (likumpārkāpējs ir šīs dalībvalsts valstspiederīgais).

Visas dalībvalstis ir noteikušas teritorialitātes principu, kā paredzēts 10. panta 1. punkta a) apakšpunktā, skaidri norādot, ka to teritorijā izdarītie noziedzīgie nodarījumi ir to jurisdikcijā. Vairumā dalībvalstu tiesību akti satur arī nepārprotamus noteikumus, kas paplašina jurisdikciju uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas “daļēji” izdarīti šo valstu teritorijā. Citās dalībvalstīs, kur nav nodalījuma starp “pilnīgi” un “daļēji”, par piemērojamiem var uzskatīt abus variantus. Vienā dalībvalstī tas izriet no judikatūras.

Tāpat visas dalībvalstis ir pareizi transponējušas 10. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto apsūdzētā valstspiederības principu kā pamatu jurisdikcijas noteikšanai. Kopumā dalībvalstis prasa, lai likumpārkāpējs būtu to valstspiederīgais noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas brīdī.

Daudzas dalībvalstis ir izmantojušas direktīvā paredzētās iespējas paplašināt jurisdikciju. Piecas dalībvalstis izvēlējās paplašināt jurisdikciju attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, kuri izdarīti pret tās valstspiederīgo (cietušā valstspiederības princips). Četrpadsmit dalībvalstis izvēlējās izmantot 10. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēto iespēju saistībā ar jurisdikciju attiecībā uz pastāvīgiem iedzīvotājiem, sešas dalībvalstis piemēroja 10. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju saistībā ar jurisdikciju attiecībā uz gadījumiem, ja noziedzīgs nodarījums ir izdarīts tādas juridiskas personas labā, kas veic uzņēmējdarbību tās teritorijā, un četrpadsmit dalībvalstis nav paredzējušas prasību par abpusēju sodāmību tādu noziedzīgu nodarījumu gadījumā, kurus izdarījuši to valstspiederīgie ārvalstīs.

4.Vajadzība grozīt direktīvu