(3)2018. gada ziņojums par Vāciju tika publicēts 2018. gada 7. martā. Tajā tika izvērtēti Vācijas panākumi attiecībā uz to, kā tiek īstenoti Padomes 2017. gada 11. jūlijā pieņemtie konkrētai valstij adresētie ieteikumi, turpmākie pasākumi, kas veikti pēc iepriekšējos gados pieņemtajiem ieteikumiem, un Vācijas progress virzībā uz stratēģijas “Eiropa 2020” valsts mērķu sasniegšanu. Tajā bija ietverts arī padziļināts pārskats, kurš veikts saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1176/2011 5. pantu un kura rezultāti arī tika publicēti 2018. gada 7. martā. Balstoties uz Komisijas vērtējumu, var secināt, ka Vācijā pašlaik pastāv makroekonomikas nelīdzsvarotība. Konkrētāk, pastāvīgi augstajam tekošā konta pārpalikumam ir pārrobežu nozīme, un tas atspoguļo pieticīgus ieguldījumus attiecībā pret ietaupījumiem gan privātajā, gan publiskajā sektorā. Pārpalikums, kas lielākoties ir ar trešām valstīm, kopš 2016. gada ir nedaudz samazinājies, un paredzams, ka tas pakāpeniski samazināsies, jo nākamajos gados pieaugs iekšzemes pieprasījums, taču šis pārpalikums prognozes periodā joprojām saglabāsies vēsturiski augstā līmenī. Kaut arī pašlaik notiek pāreja uz iekšzemes pieprasījuma virzītu izaugsmi, gan patēriņa, gan ieguldījumu īpatsvars IKP joprojām ir neliels, neraugoties uz labvēlīgiem cikliskiem un finansēšanas nosacījumiem un vajadzību pēc ieguldījumiem infrastruktūrā, kuras apmierināšanai vēl ir fiskālā telpa. Lai gan ir veikti daudzi pasākumi, lai stiprinātu publiskos ieguldījumus, šie centieni vēl nav vainagojušies ar publisko ieguldījumu īpatsvara IKP ilgtspējīgu augšupejošu tendenci. Progress, īstenojot ieteikumus citās jomās, arī ir bijis ierobežots.

(4)Vācija 2018. gada 30. aprīlī iesniedza savu 2018. gada valsts reformu programmu un 2018. gada stabilitātes programmu. Lai ņemtu vērā abu programmu savstarpējo saistību, tās izvērtētas vienlaikus.

(5)Attiecīgie šai valstij adresētie ieteikumi ir ņemti vērā, plānojot Eiropas strukturālos un investīciju fondus 2014.–2020. gada plānošanas periodam. Kā paredzēts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1303/2013 23. pantā, Komisija var pieprasīt dalībvalstij pārskatīt tās partnerības nolīgumu un attiecīgās programmas un ierosināt grozījumus, ja tas vajadzīgs, lai palīdzētu īstenot attiecīgos Padomes ieteikumus. Sīkāku informāciju par minētā noteikuma izmantošanu Komisija ir sniegusi Norādēs par to, kā piemērojami pasākumi, kuri saista Eiropas strukturālo un investīciju fondu efektivitāti ar pareizu ekonomikas pārvaldību.

(6)Uz Vāciju pašlaik attiecas Stabilitātes un izaugsmes pakta preventīvā daļa, un tai piemēro noteikumu par parādu. Valdība savā 2018. gada stabilitātes programmā plāno budžeta pārpalikumu amplitūdā no 1 līdz 1½ % no IKP laikposmā no 2018. līdz 2021. gadam. Vidēja termiņa budžeta mērķis – strukturālais deficīts 0,5 % apmērā no IKP – joprojām ar rezervi tiek sasniegts visā programmas periodā. Kā teikts stabilitātes programmā, ir sagaidāms, ka vispārējās valdības parāda attiecība pret IKP pakāpeniski samazināsies līdz 53 % 2021. gadā. Lai gan stabilitātes programmā ir uzskaitīti un aprakstīti vairāki 2018. gada marta koalīcijas līgumā plānotie pasākumi, kas kopumā sasniedz aptuveni 1½ % no IKP laikposmā no 2018. līdz 2021. gadam, tie vēl nav iekļauti stabilitātes programmas prognozēs, jo tie vēl nav pieņemti. Makroekonomikas scenārijs, uz kuru balstās minētās budžeta prognozes un kuru nav apstiprinājusi neatkarīga struktūra, ir ticams. Pamatojoties uz Komisijas 2018. gada pavasara prognozi, sagaidāms, ka strukturālajā bilancē tiks reģistrēts pārpalikums aptuveni 1,2 % apmērā no IKP 2018. gadā un 1,0 % apmērā no IKP 2019. gadā, kas pārsniedz vidēja termiņa budžeta mērķi. Tiek prognozēts, ka vispārējās valdības parādsaistības turpinās stabili samazināties. Kopumā Padome uzskata, ka ir paredzams, ka Vācija 2018. un 2019. gadā ievēros Stabilitātes un izaugsmes pakta noteikumus. Tajā pašā laikā, kaut arī tiek ievēroti vidēja termiņa mērķi, joprojām ir iespējams izmantot fiskālo un strukturālo politiku, kuras mērķis ir panākt noturīgu augšupejošu tendenci publiskajos un privātajos ieguldījumos, jo īpaši izglītības, pētniecības un inovācijas jomā.

(7)Reālie publiskie ieguldījumi 2015.–2017. gadā stabili pieauga. Šī tendence liecina par valdības centieniem stiprināt ieguldījumus. Publiskie ieguldījumi pieņemas spēkā, bet kā IKP īpatsvars šis pieaugums joprojām ir neliels, un pašvaldību līmenī joprojām pastāv būtiska neveikto ieguldījumu problēma, kas tiek lēsti 4 % apmērā no IKP. Valsts pamatkapitāla apjoms turpina samazināties kā IKP īpatsvars, galvenokārt sakarā ar negatīvo neto ieguldījumu līmeni pašvaldību līmenī (aptuveni 6 miljardi EUR gadā laikposmā no 2010. līdz 2016. gadam). Lai pašvaldību līmenī atbrīvotos no neveikto ieguldījumu problēmas, nākamo desmit gadu laikā būtu nepieciešami papildu publiskie ieguldījumi 0,3 % apmērā no IKP. Ieguldījumi, kas izteikti procentos no pamatkapitāla, valdības sektorā, un publiskie ieguldījumi, kas izteikti procentos no publiskajiem izdevumiem, ir mazāki par eruzonas vidējo rādītāju. Pakalpojumu aģentūra, kas tika izveidota, lai atbalstītu publiskos ieguldījumus pašvaldību līmenī, sāka darboties 2017. gadā, bet ir vajadzīgi papildu centieni, lai risinātu neveikto ieguldījumu problēmu. Kopā ar labvēlīgo budžeta nostāju tas liecina, ka ir iespējams palielināt ieguldījumus visos valdības līmeņos, it īpaši reģionālajā un pašvaldību līmenī.

(8)Publiskie izdevumi izglītības jomā 2016. gadā joprojām bija 4,2 % apmērā no IKP, kas ir zem ES vidējā rādītāja (4,7 %). Izdevumi izglītības un pētniecības jomā 2016. gadā saglabājās 9,0 % apmērā no IKP un nesasniedza valsts izvirzīto mērķi – 10 % no IKP. Tas atbilst aprēķinātajam ieguldījumu iztrūkumam aptuveni EUR 33 miljardu apmērā. Kaut gan izglītības izdevumi ir palielinājusies reālā izteiksmē, joprojām pastāv būtiska neveikto ieguldījumu problēma. Tajā pašā laikā atbilstošs publiskais finansējums būs nepieciešams tādu problēmu risināšanai kā augošais studentu skaits, skolotāju trūkums un agrīnās pirmsskolas izglītības un aprūpes paplašināšana. Papildu izdevumiem izglītības un pētniecības un inovācijas jomā ir izšķiroša nozīme attiecībā uz Vācijas potenciālo izaugsmi.

(9)Vācijas ekonomikas digitalizācija notiek lēni, un valsts saskaras ar nopietnām problēmām. Pastāv acīmredzama digitāla plaisa starp pilsētām un laukiem attiecībā uz ātrdarbīga interneta (nākamās paaudzes piekļuve līdz 30 Mbit) segumu (tas ir pieejams tikai 54 % lauku apvidu). Vācija atpaliek ļoti augstas veiktspējas platjoslas (> 100 Mbit) ieviešanā. Tikai nelielu daļu Vācijas teritorijas (7,3 %) sedz augstas veiktspējas optiskās šķiedras piekļuves tīkli, salīdzinot ar ES vidējo rādītāju (26,8 %). Tā vietā uzlabot esošos vara kabeļu tīklus (vektorēšanu) joprojām bija dominējošā vēsturiskā operatora vēlamais tehnoloģiskais risinājums. Daudzi pakalpojumi ir atkarīgi no ļoti ātrdarbīgas savienojamības, un 2017. gadā 25,3 % Vācijas uzņēmumu konstatēja, ka to interneta pieslēgums ir pārāk lēns to faktiskajām darījumdarbības vajadzībām. Šādas savienojamības trūkums kavē ieguldījumus, jo īpaši mazo un vidējo uzņēmumu ieguldījumus, no kuriem daudzi atrodas lauku un piepilsētu apvidos. Arī digitālo publisko pakalpojumu un e-veselības sniegums stipri atpaliek no ES vidējā rādītāja.

(10)Uzņēmumu ieguldījumi pētniecības un izstrādes jomā Vācijā turpina palielināties un ir tuvu tam, lai sasniegtu stratēģijas “Eiropa 2020” pētniecības un izstrādes intensitātes mērķi. Tomēr ieguldījumi arvien vairāk koncentrējas lielos uzņēmumos un vidējo un augsto tehnoloģiju ražošanā, savukārt mazo un vidējo uzņēmumu veiktie ieguldījumi samazinās. Ir veikti vairāki pasākumi, lai stiprinātu uzņēmējdarbību, it īpaši piesaistot privātos ieguldījumus riska kapitālā. Tomēr Vācija ES riska kapitāla tirgus joprojām ir mazāk attīstīts nekā citiem starptautiskiem līderiem inovācijas jomā.

(11)Neraugoties uz dažiem uzlabojumiem pēdējo gadu laikā, Vācijas nodokļu sistēma joprojām ir neefektīva, jo īpaši tādēļ, ka tā ir sarežģīta un kropļo lēmumu pieņemšanu, piemēram, ieguldījumu, finansējuma un līdzdalības darba tirgū jomā. Vācija liek salīdzinoši lielu uzsvaru uz tiešajiem nodokļiem, lai palielinātu ieņēmumus, un pastāv iespēja samazināt kropļojošus tiešos nodokļus vai pāriet uz mazāk kropļojošiem nodokļiem īpašuma, mantojuma un patēriņa jomā. Nodokļi un sociālās iemaksas no algota darba ienākumiem 2015. gadā bija sestie lielākie Eiropas Savienībā. Kapitāla izmaksas un faktiskā uzņēmumu ienākuma nodokļa likme, kas dažādos reģionos ir atšķirīga, ir viena no augstākajām Eiropas Savienībā (28,2 % no valsts kopējā rādītāja, salīdzinot ar ES vidējo rādītāju – 20,9 %). Ņemot vērā mijiedarbību starp uzņēmumu ienākuma nodokli, vietējo tirdzniecības nodokli un solidaritātes piemaksu, uzņēmumu ienākuma nodokļa sistēma ir sarežģīta, saistīta ar augstām nodokļu administrēšanas izmaksām un kropļo ieguldījumu līmeni un vietu, kur tie tiek veikti. Turklāt uzņēmumu ienākuma nodoklis kropļo finansēšanas lēmumus ar stimuliem aizņēmuma finansējuma izmantošanai. Šādi stimuli ir septītie lielākie Eiropas Savienībā. Tas, ka tiktu pazeminātas kapitāla izmaksas pašu kapitālam, varētu palielināt privātos ieguldījumus un stiprināt salīdzinoši pārāk maz attīstīto riska kapitāla tirgu. Turklāt zaudējumu pārnešanas noteikums joprojām ir salīdzinoši stingrs, jo ierobežo summu līdz 60 % no ienākumiem, ko apliek ar nodokli attiecīgajā gadā.

(12)Regulējums Vācijā joprojām ir ļoti ierobežojošs, jo īpaši attiecībā uz darījumdarbības pakalpojumiem, regulētām profesijām un administratīvām formalitātēm pakalpojumu pārrobežu sniegšanas jomā. Galvenie ierobežojumi cita starpā attiecas uz juridisko formu un kapitāla daļu turējumu. Mainības koeficients tādās nozīmīgās darījumdarbības pakalpojumu nozarēs kā juridiskie, grāmatvedības, arhitektūras un inženiertehniskie pakalpojumi ir mazāks par ES vidējo rādītāju, savukārt bruto darbības rādītāji šajās nozarēs ir augstāks par vidējo līmeni, liecinot par mazāku konkurences spiedienu. Ņemot vērā pakalpojumu nozīmi kā starpposma ieguldāmos resursus, ne tik ierobežojošs pakalpojumu regulējums palielina produktivitāti pakārtotām, pakalpojumu ziņā ietilpīgām nozarēm.

(13)Vācijas darba tirgus rādītāji ir ļoti labi. Bezdarba līmenis 2017. gada ceturtajā ceturksnī nokritās līdz rekordzemam līmenim (3,6 %), un nodarbinātība sasniedza 79,8 %. Jauniešu bezdarba līmenis (6,7 % 2017. gadā) ir viens no zemākajiem Eiropas Savienībā. Vācija saskaras ar aizvien lielāku prasmīga darbaspēka trūkumu, savukārt dažu grupu potenciāls darba tirgus jomā joprojām netiek pietiekami izmantots. Nepilnu darba laiku strādājošo, jo īpaši sieviešu un jauniešu ar migrantu izcelsmi un aprūpes pienākumiem, īpatsvars ir viens no lielākajiem Eiropas Savienībā. Sieviešu gadījumā nozīmīgi faktori ietver stimula trūkumu strādāt ilgākas stundas apvienojumā ar pietiekamas bērnu aprūpes un visas dienas garumā pieejamu skolu trūkumu. Konkrēti nodokļu noteikumi, jo īpaši attiecībā uz otrajiem pelnītājiem un zemu atalgotiem darba ņēmējiem, kā arī apturošā ietekme, ko rada pelnīšanas robežvērtība 450 EUR apmērā attiecībā uz mikrodarbu strādājošiem, ir vēl vairāk mazinājuši stimulu strādāt ilgākas stundas. Vācijā ir viens no augstākajiem nodokļu īpatsvariem darbaspēka izmaksās zemu atalgotiem darba ņēmējiem, no kuriem lielākā daļa ir sievietes. Nepilnu darba laiku strādājošo sieviešu lielais īpatsvars iet roku rokā ar vienu no lielākajām vīriešu un sieviešu nepilna darba laika nodarbinātības atšķirībām Eiropas Savienībā (37,5 % salīdzinājumā ar vidējo rādītāju Eiropas Savienībā – 23,1 %). Ar to tiek veicināta ļoti liela vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirība Vācijā.

(14)Nominālais algas pieaugums 2017. gadā joprojām bija mērens (2,4 %), neraugoties uz rekordzemu bezdarba līmeni un lielo skaitu vakanto darba vietu. Šis salīdzinoši pieticīgais rādītājs daļēji izskaidrojams ar lēnu produktivitātes pieaugumu pakalpojumu jomā, darba koplīgumu nelielo piemērojumu dažās nozarēs un strukturālā bezdarba samazināšanos. Reakcija uz inflācijas pieaugumu bijusi ierobežota, un reālais algu pieaugums samazinājies no 1,8 % 2016. gadā līdz 0,7 % 2017. gadā. Koplīgumi no 2018. gada sākuma var izraisīt algu pieauguma nelielu paātrinājumu; šajā jomā ir lietderīgi novērot notikumu attīstību. Zemu atalgotu darba ņēmēju īpatsvars joprojām ir augsts, un ir iespējams palielināt nostrādāto stundu skaitu zemākajās algu decilēs. Pieaugošā imigrācija neliedza algu pieaugumu zemāku algu segmentos. Ieviešot obligāto vispārējo minimālo algu 2015. gadā un pēc tam to palielinot 2017. gadā, alga pieauga sadalījuma skalas apakšējā daļā. Papildus algu pieaugumam sociālie partneri pašreizējā algām veltīto sarunu kārtā galveno uzmanību pievērš darbalaika elastīgumam.

(15)Vācijai ir kopumā stabila sociālās aizsardzības sistēma. Tomēr to cilvēku īpatsvars, kuriem draud nabadzība, attiecībā pret kopējo iedzīvotāju skaitu stabili pieauga no 2005. līdz 2015. gadam (16,7 %), pirms šī tendence nedaudz mainījās pretējā virzienā 2016. gadā. Ienākumu nevienlīdzība arī sāka samazināties 2015. gadā, uzrādot pieticīgu samazinājumu S80/S20 rādītājā sakarā ar nabadzīgāko mājsaimniecību ienākumu uzlabošanos. Nesenais uzlabojums nodarbinātu personu nabadzības jomā 2016. gadā arī bija pieticīgs un attiecās tikai uz vīriešiem.

(16)Vācija var uzlabot gados vecāku darba ņēmēju piesaisti darba tirgum, kas palielinātu ienākumus vecumdienās, sekmētu potenciālo izlaides apjomu, palīdzētu pielāgoties saspringtajai situācijai darba tirgū un mazinātu nepieciešamību pēc piesardzības uzkrājumiem vecumdienām. Fiskālās stabilitātes riski pašlaik ir mazi, lielā mērā pateicoties salīdzinoši lielam primārajam pārpalikumam. Tomēr saskaņā ar 2018. gada ziņojumu par novecošanu paredzams, ka Vācijai līdz 2070. gadam būs viens no lielākajiem pensiju izdevumu pieaugumiem Eiropas Savienībā. To cilvēku īpatsvars, kuriem vecumdienās (t.i., pēc 65 gadu vecuma) draud nabadzība, 2016. gadā bija 17,6 %, kas pārsniedz ES vidējo rādītāju (14,7 %). Ir sagaidāms, ka pensiju atbilstības obligātajā pirmajā pīlārā turpmāka pasliktināšanās palielinās nabadzības risku vecumdienās, jo īpaši zemu atalgotiem darba ņēmējiem, cilvēkiem ar netipiskiem darba līgumiem un cilvēkiem, kuriem darba stāžā ir bijuši pārtraukumi. Vīriešu un sieviešu pensiju atšķirība ir viena no lielākajām Eiropas Savienībā. Tajā pašā laikā nodarbinātības līmenis vecuma grupā no 60 līdz 64 gadiem (58,4 % 2017. gadā) bija viens no augstākajiem Eiropas Savienībā, nodarbinātības līmenis vecuma grupā no 65 līdz 69 gadiem bija dalībvalstu vidējā trešdaļā (16,1 %).

(17)Sociālekonomiskais stāvoklis joprojām ir būtisks izglītības rezultātu un darba tirgus integrācijas faktors. Saskaņā ar Starptautiskās skolēnu novērtēšanas programmu 2015. gadā mācību priekšmetā “zinātn” tas veicina rezultātu starpību 3 gadu mācīšanās apmērā starp zemākajām un augstākajām sociālajam kvartilēm. Valstu dati apstiprina šo būtisko korelāciju arī attiecībā uz pamatizglītību. Migrantu izcelsmes apmācāmie saskaras ar īpašām problēmām. Salīdzinājumā ar valstī dzimušiem skolēniem ir daudz ticamāks, ka viņiem būs vājas pamatprasmes un viņi priekšlaicīgi pametīs skolu vai pārtrauks mācības universitātē. Netiek pilnībā izmantots arī darba tirgus potenciāls attiecībā uz cilvēkiem ar migrantu izcelsmi. 2017. gadā trešo valstu valstspiederīgo nodarbinātības līmenis (vecumā no 20 līdz 64 gadiem) bija vairāk nekā par 27 procentpunktiem zemāks nekā Vācijas valstspiederīgajiem (gandrīz par 33 procentpunktiem zemāks to sieviešu starpā, kas ir trešo valstu valstspiederīgās). Tas rada bažas par turpmākiem tādu darba ņēmēju darba tirgus rādītājiem, kuru pieaugušo izglītība ir zem ES vidējā rādītāja, un tā joprojām ir konkrēta problēma mazkvalificētiem pieaugušajiem, kuru skaits ir 7,5 miljoni iedzīvotāju un kuriem trūkst lasīšanas un rakstīšanas pamatprasmju.

(18)2018. gada Eiropas pusgada kontekstā Komisija ir veikusi Vācijas ekonomikas politikas visaptverošu analīzi un publicējusi to 2018. gada ziņojumā par valsti. Tā ir arī izvērtējusi 2018. gada stabilitātes programmu un 2018. gada valsts reformu programmu, kā arī pasākumus, kas veikti saistībā ar iepriekšējos gados Vācijai adresētajiem ieteikumiem. Izvērtējumā Komisija ņēma vērā ne tikai programmu lietderību ilgtspējīgas fiskālās un sociālekonomiskās politikas izveidē Vācijā, bet arī to atbilstību Savienības noteikumiem un norādēm, ņemot vērā, ka ir jānostiprina Savienības vispārējā ekonomikas pārvaldība, turpmākajos valsts lēmumos nodrošinot Savienības līmeņa ieguldījumu.

(19)Ņemot vērā šo izvērtējumu, Padome ir izskatījusi 2018. gada stabilitātes programmu un uzskata, ka ir sagaidāms, ka Vācija ievēros Stabilitātes un izaugsmes pakta noteikumus.

(20)Padome ir izskatījusi valsts reformu programmu un stabilitātes programmu, ņemot vērā Komisijas padziļināto pārskatu un šo novērtējumu. Padomes ieteikumi saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1176/2011 6. pantu ir atspoguļoti 1. un 2. ieteikumā,

AR ŠO IESAKA Vācijai 2018. un 2019. gadā rīkoties šādi.

1.Ievērojot vidēja termiņa mērķi, izmantot fiskālo un strukturālo politiku, lai visos valdības līmeņos, it īpaši reģionālajā un pašvaldību līmenī, panāktu ilgtspējīgu augšupejošu tendenci publiskajos un privātajos ieguldījumos, jo īpaši izglītības, pētniecības un inovācijas jomā. Pielikt lielākas pūles, lai nodrošinātu ļoti augstas veiktspējas platjoslas infrastruktūras pieejamību visā valstī. Uzlabot nodokļu sistēmas efektivitāti un labvēlību ieguldījumiem. Stiprināt konkurenci komercpakalpojumu sektorā un reglamentēto profesiju jomā.