Ievads

Eiropas Savienība saskaras ar bezprecedenta ekonomisku satricinājumu, ko izraisīja Covid-19 pandēmija. Veselības aprūpes pasākumi, pārvietošanās ierobežojumi un to sekas attiecībā uz ražošanu, pieprasījumu un tirdzniecību ir samazinājuši saimniecisko darbību un palielinājuši bezdarba līmeni, krasi samazinājuši uzņēmumu ienākumus, paaugstinājuši valstu budžeta deficītu un paplašinājuši atšķirības dalībvalstīs un to starpā.

Izšķiroša nozīme ir spēcīgai, koordinētai Eiropas ekonomikas reakcijai. Ir jāmazina krīzes negatīvās ekonomiskās un sociālās sekas, jebkāda vienotā tirgus sadrumstalotība un būtiskas ekonomiskās atšķirības un nelīdzsvarotība ES.

Eiropas pusgads tagad ir īpaši nepieciešams, ņemot vērā satricinājuma apmēru un dalībvalstu pieņemto ekonomikas politikas pasākumu bezprecedenta raksturu. Ļoti svarīgi ir Eiropas Savienībā nodrošināt efektīvu ekonomikas politikas koordināciju. Eiropas pusgads ļauj dalībvalstīm apspriest savu politiku, apmainīties ar paraugpraksi un vienoties par kopīgu turpmāko virzību saskaņā ar Komisijas 2020. gada 13. marta paziņojumu, 24. aprīļa Eiropas atveseļošanas ceļvedi.

Šā gada Eiropas pusgada process atspoguļo to, ka dalībvalstīm ir jāpievēršas gan tūlītējiem pasākumiem pandēmijas sociālekonomisko seku pārvarēšanai un mazināšanai, gan pasākumiem saimnieciskās darbības drošai atsākšanai. Steidzamas prioritātes ir investīcijas ar veselību saistītos jautājumos, ienākumu atbalsts skartajiem darba ņēmējiem, likviditāte uzņēmumiem (jo īpaši maziem un vidējiem uzņēmumiem) un pasākumi simetriskas atveseļošanās atbalstīšanai un vienotā tirgus integritātes saglabāšanai.

Atsākot ekonomikas darbību, dalībvalstīm būtu jākoncentrējas uz tādu atveseļošanas stratēģiju, kas nosaka virzību uz zaļo un digitālo pārkārtošanos saskaņā ar Eiropas zaļo kursu. Virzība uz ilgtspējīgāku ekonomikas modeli, ko nodrošina digitālās un tīrās tehnoloģijas, var padarīt Eiropu par pārveides līderi. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš tiem investīciju projektiem, kuri ir izstrādes beigu posmā un kurus varētu intensīvāk īstenot sākumposmā ar dažādu ES atveseļošanas plāna iniciatīvu atbalstu. Turklāt dalībvalstīm būs jārisina pieaugošā nevienlīdzība un jāpalielina fiziskais kapitāls un cilvēkkapitāls, ko atbalsta izaugsmi veicinošas investīcijas un reformas. Tām būtu arī jāaizsargā vienotais tirgus, jānodrošina noturīgas un ilgtspējīgas piegādes ķēdes un jāturpina sekmēt brīva un godīga tirdzniecība visā pasaulē. Pasaules ekonomikas perspektīvas pasliktinās. Tas ietekmēs ES ekonomiku, un abpusēja tirdzniecības atvērtības saglabāšana sekmētu atveseļošanos. Visbeidzot, sarežģītākos apstākļos dalībvalstīm būtu jānodrošina makroekonomiskā stabilitāte. Ņemot vērā bezprecedenta ekonomikas politikas pasākumus, kas pieņemti valsts līmenī, un publiskā sektora pieaugošo nozīmi ekonomikā, liela nozīme būs efektīvai valsts pārvaldei un cīņai pret korupciju un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.

1.EKONOMIKAS PROGNOZE

Neraugoties uz ātro un visaptverošo politisko reakciju gan ES, gan valstu līmenī, paredzams, ka ES ekonomika šogad piedzīvos vēsturisku recesiju. 2020. gada pavasara ekonomikas prognozē paredzēts, ka ES ekonomikas sarukums 2020. gadā būs rekordliels, proti, par 7,5 %, pirms atjaunosies par 6 % 2021. gadā, kas ir par aptuveni deviņiem procentpunktiem mazāk salīdzinājumā ar 2019. gada rudens ekonomikas prognozi. Pandēmijas un ar to saistītie pārvietošanās ierobežojumi ir nopietni ietekmējuši patērētāju tēriņus, rūpniecisko izlaidi, investīcijas, tirdzniecību, kapitāla plūsmas un piegādes ķēdes. Pārvietošanās ierobežojumu iespējamajai atvieglošanai tuvākajos mēnešos būtu jārada apstākļi stabilai atveseļošanai. Tomēr pašlaik netiek prognozēts, ka ES ekonomika līdz 2021. gada beigām pilnībā atgūs šā gada zaudējumus, jo nenoteiktība un riski attiecībā uz ekonomikas izredzēm ir ļoti lieli.

Kaut gan pandēmija ir skārusi visas dalībvalstis, ekonomiskās sekas atšķiras. Satricinājums ES ekonomikai ir simetrisks, jo pandēmija ir skārusi visas dalībvalstis, taču paredzams, ka gan ražošanas apjoma kritums 2020. gadā (no -4,2 % Polijā līdz -9,7 % Grieķijā), gan 2021. gada atlabšanas spēks dalībvalstīs ievērojami atšķirsies. Katras dalībvalsts ekonomikas atveseļošanās būs atkarīga ne tikai no pandēmijas attīstības konkrētajā valstī, bet arī no dalībvalstu ekonomikas noturības un struktūras un to spējas reaģēt ar stabilizējošiem politikas pasākumiem. Tā kā ES valstu ekonomikas ir savstarpēji atkarīgas, atveseļošanās dinamika katrā dalībvalstī ietekmēs arī atveseļošanās potenciālu citās dalībvalstīs.

Ir vajadzīga koordinēta pieeja. Ekonomiskā kaitējuma ierobežošana, nodrošinot pienācīgu veselības aizsardzību un veicinot ātru un stabilu ekonomikas atveseļošanos, lai panāktu ilgtspējīgu un iekļaujošu izaugsmi, būs ļoti atkarīga no ES un valstu rīcībpolitikas pasākumu turpmākas efektivitātes. Veselības aprūpes un civilās aizsardzības pasākumi ir izšķiroši svarīgi ekonomikas drošai atvēršanai, un tiem jāpievērš īpaša uzmanība. Ekonomikas atgūšanās 2021. gadā lielā mērā būs atkarīga no dalībvalstu spējas droši un noturīgi atsākt saimniecisko darbību, īstenojot nepieciešamos testēšanas, izsekošanas un citus veselības aizsardzības pasākumus.

Lai gan saīsināta darbalaika shēmas, algu subsīdijas un atbalsts uzņēmumiem ierobežos darbvietu zudumu, pandēmija nopietni ietekmēs darba tirgu. Tiek prognozēts, ka bezdarba līmenis ES pieaugs no 6,7 % 2019. gadā līdz 9 % 2020. gadā un tad samazināsies līdz aptuveni 8 % 2021. gadā. Dažās dalībvalstīs bezdarba pieaugums būs lielāks nekā citās, jo liela daļa darbaspēka, kas ir atkarīgs no tādām nozarēm kā, piemēram, tūrisms, ir īpaši neaizsargāta.

Dalībvalstis ir izlēmīgi reaģējušas ar fiskāliem pasākumiem, lai ierobežotu pandēmijas radīto ekonomisko kaitējumu. “Automātiskie stabilizatori”, piemēram, sociālā nodrošinājuma pabalstu maksājumi, kurus papildina diskrecionāri fiskālie pasākumi, palielinās valdības izdevumus. Tā rezultātā paredzams, ka kopējais valsts budžeta deficīts eurozonā un ES palielināsies no tikai 0,6 % no IKP 2019. gadā līdz aptuveni 8½ % 2020. gadā, bet 2021. gadā samazināsies līdz aptuveni 3½ %. Paredzams, ka pēc tendences samazināties kopš 2014. gada valsts parāda attiecība pret IKP arī pieaugs augstāka parāda un zemāka IKP kombinācijas dēļ. Prognozē, ka eurozonā tā palielināsies no 86 % 2019. gadā līdz 102¾ % 2020. gadā un samazināsies līdz 98¾ % 2021. gadā. Saskaņā ar prognozēm ES tā pieaugs no 79,4 % 2019. gadā līdz aptuveni 95 % šogad, bet nākamajā gadā samazināsies līdz 92 %.

Krīze būtiski ietekmēs sociālos apstākļus, jo īpaši neaizsargātajām iedzīvotāju grupām. Prioritāte ir mazināt sociālās sekas un novērst neatgriezenisku nabadzības un nevienlīdzības pieaugumu. Ar pašreizējiem un turpmākiem pasākumiem ir jāaizsargā visi darba ņēmēji. Visticamāk, ka visvairāk cietīs tie, kas bija neaizsargāti jau pirms krīzes (piemēram, darba ņēmēji ar pagaidu darba līgumiem, mazkvalificēti darba ņēmēji, piespiedu nepilna laika darba ņēmēji un pašnodarbinātie, kā arī migrējoši darba ņēmēji), jo viņiem piekļuve digitālajai infrastruktūrai un prasmēm arī nav vienlīdzīga. Atzīšana, ka daudzi darba ņēmēji būtiskajās profesijās, kuras ietilpst pirmajā reakcijā uz Covid-19 pandēmiju, arī pieder pie šīm neaizsargātajām kategorijām, ir svarīga, lai reaģētu uz viņu īpašajām vajadzībām.

Pašreizējā situācija ir saistīta arī ar risku, ka palielināsies ekonomiskās un sociālās atšķirības, tostarp reģionālās un teritoriālās atšķirības starp dalībvalstīm un to iekšienē. Pieprasījuma izmaiņas un korporatīvā sektora atjaunošanās spēja asimetriski ietekmēs dalībvalstu reģionus un teritorijas to atšķirīgās nozaru specializācijas dēļ. Paredzams, ka visvairāk cietīs tie pakalpojumi, kam nepieciešama tieša saskare ar patērētājiem, jo īpaši samazināta apgrozījuma un nodarbinātības MVU dēļ. Dalībvalstis, kurām ir ievērojamas fiskālās manevrēšanas iespējas, var atļauties uzņēmumiem un mājsaimniecībām sniegt dāsnāku un ilgstošāku atbalstu nekā tās, kuru fiskālās manevrēšanas iespējas ir mazākas. Tās būs arī labākā situācijā, lai absorbētu augstāku valsts budžeta deficīta un parāda līmeni, ņemot vērā arvien steidzamāko nepieciešamību nodrošināt kvalitatīvu veselības aprūpi un noturīgas sociālās labklājības sniegšanu skartajām personām. Vispārīgāk runājot, dalībvalstis saskarsies ar atšķirībām to spējā finansēt investīcijas, kas vajadzīgas, lai atsāktu to ekonomikas darbību un finansētu zaļo un digitālo pārkārtošanos. Šīs atšķirības varētu izkropļot vienlīdzīgus konkurences apstākļus vienotajā tirgū un palielināt dzīves līmeņa atšķirības.