3.2.

Tā pamatmērķis, proti, mazināt un ar laiku izskaust nabadzību saskaņā ar ilgtspējīgas attīstības mērķi un mērķi ĀKK valstis pakāpeniski integrēt pasaules ekonomikā, balstās uz trim savstarpēji papildinošiem pīlāriem. — Politiskais dialogs: Kotonū nolīgums apsteidza savu laiku, jo tas balstās uz visaptverošu politisko dialogu, kas uzliek svarīgas divpusējas saistības. Nolīgumā teikts, ka dialogā, cita starpā, uzmanība tiek pievērsta konkrētiem politiskiem jautājumiem, par kuriem ir savstarpēja interese vai kuriem ir vispārēja nozīme nolīguma mērķu sasniegšanā, piemēram, ieroču tirdzniecībai, pārmērīgiem militāriem izdevumiem, narkotikām un organizētai noziedzībai un etniskai, reliģiskai vai rasu diskriminācijai. Dialogā tiek arī regulāri novērtētas attīstības tendences, kas saistītas ar cilvēktiesību, demokrātijas principu, tiesiskuma un labas pārvaldības respektēšanu. — Ekonomiskās un tirdznieciskās attiecības: Kotonū nolīguma sākumpunkts ir apsvērumi, kas bija raksturīgi kādreizējiem saskaņā ar Jaundes un Lomes konvencijām noslēgtajiem tirdzniecības nolīgumiem, kuros bija noteiktas vienpusējas tikai Eiropas Savienības piešķirtas priekšrocības. ES pēc ekonomikas pamatrādītāju analīzes atzina, ka pašreizējā sistēma faktiski ir piedzīvojusi neveiksmi un ka ĀKK valstis pasaules tirdzniecībā tiek atstumtas arvien vairāk, kaut arī tām piešķirtas dāsnas tarifu preferences (2). Paredzēts, ka ar jaunajiem tirdzniecības nolīgumiem, proti, ekonomisko partnerattiecību nolīgumiem, par kuriem jārisina sarunas saskaņā ar Kotonū nolīgumu, šī atstumtība tiks novērsta un ĀKK valstīm beidzot tiks pavērta iespēja integrēties pasaules ekonomikā. Ekonomisko partnerattiecību nolīgumi arī atbilst Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) noteikumiem, mazinot vienpusējo priekšrocību negatīvo ietekmi uz jaunattīstības valstīm, kas nav ĀKK valstis, un veicinot reģionālo integrāciju, jo tie paver iespēju veidot saikni ar ĀKK valstu reģionālajām ekonomikas struktūrām un brīvās tirdzniecības zonām. Lai gan sarunas par šiem savstarpējiem un asimetriskajiem brīvās tirdzniecības nolīgumiem sākās 2002. gadā, Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna reģiona valstu (ĀKK) grupas Karību jūras reģiona forums (Cariforum) ir pirmais un vienīgais reģions, kas (2007. gadā) ir parakstījis ekonomisko partnerattiecību nolīgumu, kurš ir visaptverošs un kurš attiecas ne tikai uz tirdzniecību, bet arī uz tā dēvētajiem “Singapūras jautājumiem”. Sarunās ar citiem reģioniem ir vērojamas nesaskaņas, jo viedokļi par turpmāko ekonomikas attīstību atšķiras, un līdz šim noslēgti tikai daži ekonomisko partnerattiecību pagaidu nolīgumi ar Dienvidāfrikas attīstības kopienu (SADC), Austrumāfrikas valstu kopienu (EAC) un Rietumāfrikas valstu ekonomikas kopienu (ECOWAS), un tie attiecas tikai uz preču tirdzniecību. — Tirdzniecība un reģionālā integrācija: ekonomisko partnerattiecību nolīgumu mērķis ir veicināt reģionālo integrāciju, un to pamatā ir atziņa, ka ciešāka reģionālā integrācija uzlabo veiktspēju tirdzniecības jomā un tādā veidā veicina izaugsmi, nodarbinātību un ekonomikas attīstību. Taču ekonomisko partnerattiecību nolīgumu kritiķi apgalvo pilnīgi pretējo, proti, ka šie nolīgumi patiesībā ir šķērslis ciešākai reģionālai integrācijai. Šā apgalvojuma pamatā ir uzskats, ka ekonomisko partnerattiecību nolīgumi nenodrošina ĀKK valstu tautsaimniecībā nepieciešamās strukturālās pārmaiņas, kas tām ļautu nostiprināt pozīcijas globālajā vērtības radīšanas ķēdē un virzīties tajā uz augšu. — Tirdzniecība un ilgtspējīga attīstība: ironiski, ka ekonomisko partnerattiecību nolīgumi daudz kritizēti par to, ka tie nav pietiekami vērienīgi, it īpaši saistībā ar ilgtspējīgu attīstību. Arī Eiropas Parlamenta deputāti ir kritizējuši līdz šim noslēgtos ekonomisko partnerattiecību pagaidu nolīgumus ar trim Āfrikas reģioniem, jo tajos vispār nav iekļautas ilgtspējīgai attīstībai veltītas sadaļas. Viņi uzskata, ka tas nelabvēlīgi ietekmē nolīgumu vērienīgo darbības jomu, pašas ES apņemšanos veicināt ilgtspējīgu attīstību un pašas ES principu “politikas saskaņotība attīstībai”. Kaut arī Cariforum valstu un ES ekonomisko partnerattiecību nolīgums līdz šim ir vienīgais visaptverošais nolīgums, tā kritiķi norāda, ka ierobežojoši eksporta noteikumi varētu mazināt reģiona spēju reaģēt uz sistēmiskiem satricinājumiem un tādējādi arī reģiona spēju panākt nodrošinātību ar pārtiku. — Sadarbība attīstības jomā: sadarbības instrumentus un metodes paredzēts izmantot, lai praktiski piemērotu Kotonū nolīguma principus, īpaši koncentrējoties uz rezultātiem, partnerību un atbildīgu līdzdalību. Tādēļ ir paredzēta kopīga atbildība par Eiropas Attīstības fonda (EAF) programmu izstrādi un īstenošanu. — EAF tiek tieši finansēts no brīvprātīgām ar ES budžetu nesaistītām ES dalībvalstu iemaksām, bet, lai nodrošinātu saskaņotību, sarunas par to norit vienlaicīgi ar sarunām par citiem ārējiem ES finanšu instrumentiem. Fondu pārvalda Eiropas Komisija un Eiropas Investīciju banka (EIB). EIB pārvalda ieguldījumu mehānismu, izsniedz aizdevumus un garantijas un piešķir gan EAF, gan pašas līdzekļus privātiem ĀKK valstu uzņēmumiem, lai tie var īstenot īstermiņa un ilgtermiņa projektus privātajā un publiskajā sektorā. — EAF piešķirto līdzekļu kopapjoms ir pieaudzis, vienlaikus saglabājot starpvalstu raksturu un pārvaldības struktūru, un tādēļ tas kļuvis par ES attīstības sadarbības lielāko elementu, atpaliekot tikai no daudzgadu finanšu shēmas (DFS). Tā kā EAF ir unikāla vēsture un juridiskais statuss un tam piemīt starpvalstu raksturs, Eiropas Parlamentam (EP) attiecībā uz to nav koplēmuma pilnvaru. EP Attīstības komiteja iesaistās vispārīgās politiskās debatēs un ir svarīga Kotonū nolīguma ieinteresētā persona. Apvienotajai parlamentārai asamblejai ir arī tiesības veikt parlamentāro kontroli pār EAF piešķīrumiem valstu indikatīvajām programmām un reģionu indikatīvajām programmām. — EAF iekļaušana budžetā – Eiropas Parlaments, izmantojot īpašo budžeta izpildes apstiprinājuma procedūru, sniedz Eiropas Komisijai apstiprinājumu par EAF pārvaldību un līdzekļu izlietošanu. EAF iekļaušana ES budžetā joprojām ir jautājums, par ko EP un Padome nevar vienoties, lai gan Komisija vairākkārt ierosinājusi, ka EAF jāiekļauj ES budžetā. — EESK uzskata, ka uz visiem atbalsta veidiem, ko ES sniedz trešām valstīm, būtu jāattiecina viens un tas pats tiesiskais regulējums un šim atbalstam vajadzētu būtu pakļautam vienādai Eiropas Parlamenta veiktai demokrātiskai kontrolei. Tādēļ komiteja rosina EAF iekļaut ES budžetā, vienlaikus saglabājot EAF pozitīvos aspektus (piemēram, savstarpīgumu un savstarpēju atbildību). Tādējādi varēs panākt, ka ES īsteno saskaņotāku politiku attīstības jomā.