Baltā grāmata attiecībā uz informācijas apmaiņu par kriminālsodiem un to sekām Eiropas Savienībā {SEC(2005)63} /* COM/2005/0010 galīgā redakcija */





Briselē, 25.01.2005 COM(2005)10 galīgā redakcija BALTĀ GRĀMATA attiecībā uz informācijas apmaiņu par kriminālsodiem un to sekām Eiropas Savienībā {SEC(2005)63} (iesniegusi Komisija) BALTĀ GRĀMATA attiecībā uz informācijas apmaiņu par kriminālsodiem un to sekām Eiropas Savienībā Ievads Brīvības, drošības un tiesiskuma telpas izveidošana paredz labu informācijas apmaiņu starp dalībvalstu pilnvarotām varas institūcijām par sodiem un tiesību zaudēšanu, kuru objekts bija personas, kuras ir vai nav Kopienas pilsoņi un kuras dzīvo dalībvalstu teritorijā, kā arī iespējamību ar tām saistīt sekas ārpus dalībvalsts teritorijas, kura tos pasludinājusi. Šī problemātika vairākkārt parādījusies Eiropas Savienības dokumentos gan attiecībā uz informācijas apmaiņu par sodiem, gan arī ar tiem saistītajām sekām. Šos jautājumus iztirzā spriedumu savstarpējās atzīšanas principa[1] īstenošanai paredzētās programmas 2., 3., 4., 14., 20., 22. un 23. pasākumā. Eiropadome savā 2004. gada 25. un 26. marta deklarācijā par cīņu pret terorismu, informācijas apmaiņas par sodiem kvalitātes uzlabošanu ratificēja kā prioritāti, un to no jauna apstiprināja 2004. gada 19. jūlija Tieslietu un iekšlietu padomē. Saistībā ar Hāgas Programmu Komisija tika aicināta iesniegt priekšlikumus „nolūkā pastiprināt informācijas apmaiņu, kas izriet no nacionālajiem sodāmības un tiesību zaudēšanas reģistriem, jo īpaši to, kuri attiecas uz likumpārkāpējiem, kas izdarījuši seksuālus noziegumus, lai Padome varētu tos pieņemt līdz 2005. gada beigām”. Šīs Baltās grāmatas mērķis ir atbildēt uz šo prasību. Tās mērķis, no vienas puses, ir novērtēt informācijas apmaiņas noteikumus, kas attiecas uz sodiem un tiesību zaudēšanu Eiropas Savienības teritorijā, un piedāvāt darbības programmu, kuras mērķis ir radīt datorizētu informācijas apmaiņas sistēmu par kriminālsodiem dalībvalstīs. No otras puses, tās mērķis ir rosināt pārdomas par tādu dalībvalstu sodu ievērošanas dažādiem aspektiem, kuri pasludināti citās dalībvalstīs. Šim aspektam būs jābūt daudzu papildu pētījumu objektam, šie pētījumi jāveic turpmākajos gados, un šī Baltā grāmata šajā ziņā ir tikai kriminālsodu seku problemātikas pirmais risinājums Eiropas Savienības teritorijā. VISPāRēJA INFORMāCIJA SODU REģISTRāCIJAS NACIONāLO SISTēMU LIELā DAUDZVEIDīBA Pielikumā dotās tabulas sniedz tādu nacionālo sodāmības reģistru organizāciju, kāda izriet no atbildēm uz aptaujām, kuras Komisija izsūtījusi dalībvalstīm. Tās liecina par sodu reģistrācijas nacionālo sistēmu lielo daudzveidību (1. pielikums). Nacionālo reģistru centralizācija un plaša datorizācija: nacionālie reģistri ir centralizēti gandrīz vairumā dalībvalstu. Varas institūcija, kurā tiek centralizēti dati, mainās (Tieslietu ministrija, Iekšlietu ministrija, policija). Lielākais vairums reģistru ir datorizēti, un, ja tie tādi nav, šajā jomā pastāv projekti. Saturs: reģistros atkārtoti pārrakstītā informācija nav identiska. Daži satur visus sodus un citi aprobežojas ar vissmagākajiem tiesībpārkāpumiem. Daži atkārtoti pārraksta sodus, kuri pasludināti juridiskām personām, bet citi nē. Daži aprobežojas ar tiesas lēmumiem, kuriem ir tiesneša sprieduma spēks („res judicata”), citi vismaz uz īsu laiku piereģistrē lēmumus, kurus var pārsūdzēt. Daži reģistri satur arī nodaļu, kas veltīta pašreiz notiekošām procesuālām darbībām, kā arī dažus attaisnošanas vai lietas izbeigšanas lēmumus, jo sevišķi garīgas nepieskaitāmības gadījumā. Dažās dalībvalstīs atkārtoti pārrakstītie lēmumus izdala vienīgi tiesas iestādes, kas izskata krimināllietas. Citos gadījumos administratīvo varas institūciju vai komerciālo tiesas iestāžu lēmumi nosaka, piemēram, disciplinārus sodus vai aizliegumu strādāt dažās profesijās, kas noteiktas arī sodāmības reģistrā. Mainās arī informācija par sodu izpildes pasākumiem. Piekļūšana nacionālajiem reģistriem: nacionālie tiesību akti nav saskaņoti attiecībā uz varas institūcijām, kurām ir pieeja sodāmības reģistram. Dažos gadījumos pilnīga pieeja datiem rezervēta atsevišķiem tiesas orgāniem vai atsevišķām policijas varas institūcijām. Šī pieeja var būt tieša vai netieša. Citur pieeja paredzēta arī administratīvām varas institūcijām, kurām šī pieeja nepieciešama savu uzdevumu veikšanai. To pieeja var būt pilnīga vai specializēta. Ļoti ierobežota skaita dalībvalstīs sodāmības reģistrs pieejams trešajām personām (profesionālām asociācijām, privātiem darba devējiem, privātiem izmeklētājiem, utt.). Vispār vairuma valstu tiesību akti pieļauj attiecīgo personu pieeju datiem, kuri reģistrēti uz viņu vārda. Tomēr šo pieeju var aprobežot ar mutisku informāciju vai tāda izvilkuma saņemšanu, kurā nav iekļauta visa informācija. Reģistrā iekļautās informācijas izdzēšanas termiņš: ievērojami mainās. Dažas dalībvalstis neparedz informācijas izdzēšanas sistēmu, citās informācijas izdzēšana var būt automātiska vai pēc pieprasījuma. Informācijas apmaiņa par kriminālsodiem Informāciju par citās dalībvalstīs pasludinātiem sodiem šobrīd nosaka 1959. gada Eiropas Konvencijas par savstarpējo tiesisko palīdzību krimināllietās[2] (turpmāk „1959. gada Konvencija”) 13. un 22. pants, šie panti papildināti ar šīs konvencijas 1978. gada 17. marta papildu protokola 4. pantu. Šie rīkojumi, no vienas puses, nosaka izvilkumu no sodāmības reģistra apmaiņas kārtību starp Konvencijā iesaistītajām pusēm un, no otras puses, nosaka pienākumu vienreiz gadā apmainīties ar apsūdzības spriedumiem, kuru objekts bijuši to pilsoņi. Ja 1959. gada Konvencija veido pašreizējo apmaiņas struktūru, tās noteikto mehānismu sasniedzamība ir ierobežota. No Komisijas rīcībā esošajiem dažādiem pētījumiem[3] un informācijas izriet, ka informācijas apmaiņa notiek neapmierinoši. Pastāv trīs veidu grūtības, kas apgrūtina šo darbību: grūtības ātri noteikt dalībvalstis, kurās kāda persona jau bijusi sodīta; grūtības iegūt informāciju ātri un ar vienkāršas procedūras palīdzību; grūtības saprast saņemto informāciju. Grūtības ātri noteikt dalībvalstis, kurās persona jau bijusi sodīta: dalībvalstij ir grūti izsmeļošā un drošā veidā ātri uzzināt, vai persona jau bijusi krimināli sodīta citā dalībvalstī. Jāizšķir trīs veida situācijas: 1959. gada Konvencijai nepiederošu valstu pilsoņiem informācijas centralizācijas mehānisms, kuru nosaka Konvencijas 22. pants, nedarbojas pilsonības valstī. Šajā gadījumā nav iespējams noskaidrot iepriekšējas sodāmības pastāvēšanu Eiropas Savienības teritorijā, neiztaujājot visas dalībvalstis. Attiecībā uz nepilsoņiem, kuri ir 1959. gada Konvencijai piederošu valstu pilsoņi, spriedumu centralizācijas mehānismam pilsonības dalībvalstī būtu jādarbojas. Tomēr, ja Konvencija tai piederošajām valstīm uzliek par pienākumu sniegt ziņas par spriedumiem, kas pasludināti ārzemju pilsoņiem, tā neuzspiež pilsonības valstīm ierakstīt šos spriedumus to nacionālajos reģistros. Faktiski vairākas Konvencijai piederošas valstis nesāk šo reģistrēšanu vai arī to dara ierobežotā apjomā. Citas iereģistrē tikai tos spriedumus un sodus, kas atbilst situācijām, kuras pazīstamas to sistēmā. No tā izriet, ka pilsonības valsts sodāmības reģistrs bieži ir nepilnīgs. Rezultātā, ja cita valsts vēršas pie pilsonības valsts, lai uzzinātu kādas personas kriminālo pagātni, tā saņems tikai daļēju informāciju. Turklāt pilsonības valsts citu valstu pasludinātos spriedumus reģistrēšanas vai izdzēšanas jautājumā bez šaubām vēlas pakļaut savai tiesiskajai sistēmai. No tā jāsecina, ka viens un tas pats sods varēs izrietēt no divām atšķirīgām tiesiskām sistēmām sodīšanas valstī un pilsonības valstī, kas rada zināmu sajukumu. Kas attiecas uz pilsoņiem , informācijai par citās Konvencijai piederošās valstīs pasludinātiem spriedumiem, pastāvot 1959. gada Konvencijā noteiktajam pienākumam sniegt ziņas, vajadzētu būt labākai. Tomēr juridisku un praktisku iemeslu dēļ tā ir fragmentāra. Juridiski informācijas nodošanu dažkārt ierobežo iebildes Konvencijai. Citiem vārdiem, atsevišķas situācijas netiek risinātas apmierinoši (piemēram, dubultpilsonības gadījumā). Tāpat konstatēts, ka dažas dalībvalstis savā nacionālajā reģistrā neieraksta spriedumus, kas pasludināti citās valstīs. Praktiski šī informācijas nodošana dažkārt ir nepilnīga (piemēram, kad nacionālie reģistri neievēro sodīto personu pilsonību) vai gluži vienkārši piemirsta. Grūtības iegūt informāciju ātri un ar vienkāršas procedūras palīdzību: kad nacionālās varas institūcijas vēlas uzzināt nepilsoņu kriminālo pagātni, tās var iesniegt pieprasījumu, pamatojoties uz savstarpējo palīdzību (1959. gada Konvencijas 13. pants). Praktiski šis mehānisms darbojas slikti, un nacionālās tiesību institūcijas bieži uzskata, ka procedūra kriminālās pagātnes noskaidrošanai citā dalībvalstī ir pārāk smaga, mazpazīstama un nesaderīga ar nacionālās procedūras gaitu. Tās bieži pasludina spriedumus citu dalībvalstu pilsoņiem tikai pēc sodāmības reģistra izskatīšanas, kas izveidots, ņemot vērā to nacionālo reģistru, un ir pilnīgā neziņā par sodiem, kuri, iespējams, pasludināti citās dalībvalstīs, jo īpaši pilsonības vai dzīvesvietas dalībvalstī. Grūtības saprast saņemto informāciju: informācija no citām dalībvalstīm, kas nodota tiesas institūcijām, ne vienmēr tiek saprasta. Šo nesaprašanu daļēji izskaidro tulkošanas grūtības, bet juridiskās grūtības ir vēl lielākas. Nacionālo sodāmības reģistru saturošajā informācijā pastāv ļoti liela dažādība. Tā ir nacionālo sistēmu atspoguļojums, un informācijas saturs, it sevišķi attiecībā uz sodiem, informācijas saņēmējām varas iestādēm dažkārt ir maldinošs. 2004. gada 13. oktobrī Komisija pieņēma Padomes lēmuma priekšlikumu, kas attiecas uz tās informācijas apmaiņu, kura izrakstīta no sodāmības reģistra[4]. Šī priekšlikuma mērķis ir īsā laikā uzlabot pašreizējos informācijas apmaiņas mehānismus starp dalībvalstīm. Šis priekšlikums tos negroza pilnīgi, un tas sniegs tikai daļēju atbildi uz iepriekš noteiktajiem darbības traucējumiem, kurus būs jānovērš topošajam sistēmas uzlabošanas projektam. Tiesību zaudēšanas problemātika Tiesību zaudēšana veido īpašu sankciju kategoriju, kas izvirza specifiskas problēmas informācijas pieejamības un apmaiņas, kā arī tās seku jautājumā. Šeit iztirzā tikai tādu tiesību zaudēšanu, kuras iespējams saistīt ar kriminālsodu. Tiesību zaudēšanu var pasludināt krimināllietu tiesnesis apsūdzības sprieduma laikā, vai tā var automātiski izrietēt no šī sprieduma. To var pasludināt arī saistībā ar civilprocesu, administratīvo procesu vai disciplināro lietu procedūru, kuras laikā tiek veikti secinājumi, balstoties uz kriminālsodu. Šo atšķirību dēļ informācija par tiesību zaudēšanu ne vienmēr parādās nacionālajos sodāmības reģistros, un tās aprite ir pavisam nejauša. Citiem vārdiem, ja šī informācija ir pieejama, tā ne vienmēr ir izmantojama, jo saskaņošanas trūkums ir patiess šķērslis savstarpējai atzīšanai. 2005. gadā Komisija iesniegs ziņojumu par šo jautājumu. Šeit piemērojama būtu sektorālā pieeja pa noziedzīgu darījumu veidiem. Beļģija jau spērusi pirmo soli šajā jomā, 2004. gada novembrī iesniedzot iniciatīvu par savstarpēju atzīšanu attiecībā uz atņemtām tiesībām strādāt ar bērniem pēc sodiem par pārkāpumiem, kas saistīti ar bērnu pornogrāfiju. Uzlabot informācijas apmaiņu, ieviešot datorizētu sistēmu Mērķis: Jebkuras informācijas apmaiņas sistēmas par kriminālsodiem mērķis ir ļaut gala lietotājam ar sava nacionālā sodāmības reģistra starpniecību ļoti ātri elektroniskā un drošā veidā iegūt izsmeļošu un viegli saprotamu informāciju par kriminālsodiem, kuru objekts bijusi kāda persona Eiropas Savienības teritorijā. Iespējamās izvēles tiesības Savstarpējās atzīšanas programmā (4. pasākums) tika apsvērtas trīs izvēles tiesības, kuras varētu uzlabot informācijas apmaiņu par kriminālsodiem starp dalībvalstīm: ( i ) divpusēju apmaiņu atvieglošana , ( ii ) nacionālās datu bāzes ieviešana un ( iii ) īstas Eiropas datu bāzes izveidošana . Divas pirmās izvēles tiesības raksturo priekšrocības saglabāt informāciju nacionālā līmenī, ievērot vadības noteikumus un nacionālās likumdošanas pieejas noteikumus delikātai informācijai, kā arī izvairīties no to dublēšanas. Toties tām ir trīs lieli trūkumi: lai izmantotu izsmeļošu informāciju par pasludinātiem spriedumiem, sistemātiski jāpārbauda visi nacionālie reģistri, kā rezultātā ievērojami palielināsies pieprasījumu skaits, kuriem pakļautas nacionālās sistēmas. tās paredz attiecīgi 25 X 24 = 600 apmaiņas iespēju organizāciju vai tāda paša apjoma pieejas izveidošanu, pamatojoties uz dažādām struktūrām. tās neļauj sniegt pieprasījuma iesniedzējiem tiesas orgāniem saprotamu un tūlīt izmantojamu informāciju. Trešā izvēle ļauj novērst šīs grūtības, un tā balstās uz standarta informācijas apmaiņas radīšanu, saskaņā ar kuru informācija tiks uzglabāta centralizēti. Tomēr tā izrādās neatbilstoša mērķiem. Īstenībā tā noteiks, lai informācija, kuru satur nacionālās datu bāzes, tiktu dublēta Eiropas līmenī. Tā paredzēs arī pieejas saglabāšanas sistēmas izveidošanu šim gadījumam ( ad hoc ), kā arī šīs informācijas tiesiskās sistēmas definēšanu. Piedāvātais risinājums Lai pieņemamos termiņos panāktu efektīva informācijas apmaiņas par kriminālsodiem mehānisma ieviešanu, jāapsver „jaukts” risinājums starp Eiropas datu bāzes radīšanu un nacionālo datu bāzu tīkla izveidošanu. Tā mērķim jābūt spējai reaģēt uz iepriekš noteiktajiem trīs galvenajiem darbības traucējumiem. Tā īstenošana tuvošanos šim mērķim paredzēja divos posmos: pirmajā posmā – dalībvalstu, kurās kādai personai ir krimināla pagātne, noteikšanas sistēmas un tehniskās un elektroniskās infrastruktūras ieviešana, kas padara iespējamu ātru un drošu informācijas apmaiņu par kriminālsodiem; otrajā posmā – apmaiņas „standartizēta Eiropas formāta” izstrādāšana, kas gala lietotājam ļauj saņemt saprotamu un izmantojamu informāciju. Pirmajā posmā jāļauj ātri noteikt dalībvalsti vai dalībvalstis, kurās persona jau bijusi sodīta. Šodien personas kriminālās pagātnes noskaidrošana notiek, pārbaudot personas pilsonības valsts sodāmības reģistru, bet noskaidrojās, ka tādējādi iegūtie rezultāti ir apšaubāmi. Tā paredz sodīto personu Eiropas indeksa radīšanu. Šis indekss no jauna izmantotu tikai tos datus, kuri ļauj noteikt personu (uzvārds, vārds, dzimšanas vieta un datums, pilsonība, utt.) un dalībvalsti, kurā tā jau bijusi sodīta, izņemot jebkuru informāciju par soda saturu un formu, pilnībā ievērojot nacionālo likumdošanu un Eiropas tiesības, kas attiecas uz privātās dzīves aizsardzību. Pārbaudot indeksu, dalībvalsts nekavējoties uzzinās, kurā citā dalībvalstī jau pastāv sodāmība, kuru būs iespējams noskaidrot, tieši vēršoties šajā valstī (skatīt 2. pielikuma shēmu). Šī indeksa radīšana paredz arī kriminālsoda jēdziena vienotās definīcijas pieņemšanu Eiropas Savienības līmenī. Atkarībā no dalībvalstīm sodāmības reģistri var iekļaut virkni lēmumu, sevišķi procedurālu, kuri pieņemti procesa iepriekšējā stadijā (skatīt virs 6. punkta). Informācijas apmaiņas kvalitāte un izveidošanai piedāvātā indeksa drošība paredz, ka notiek vienošanās par lēmuma veidu, kuram jādod iegansts kādas personas iereģistrēšanai indeksā. Lēmuma priekšlikuma gadījumā, kas attiecas uz informācijas apmaiņu, kura izrakstīta no sodāmības reģistra, Komisija piedāvāja soda jēdziena definīciju. Lai arī definīcija bija apzināti ierobežojoša un aptvēra tikai krimināltiesu gala lēmumus, kas nosaka personas vainu, šiem lēmumiem tiek pievienoti daži jaukti lēmumi (administratīvie/ kriminālie), kas parasti ietilpst tiesas sadarbības jomā, to varētu izmantot atkal. Sistēmai jādarbojas starp centrālajām nacionālajām varas institūcijām. Saskaņā ar valsts tiesību aktiem, katrai no tām būs pienākums vispirms pārliecināties, ka pieprasījuma iesniedzējai varas institūcijai vai personai ir pieeja pieprasītajai informācijai, un pēc tam tām dot pilnīgu atbildi, kurā papildus nacionālā līmenī pieejamai informācijai ietilpst arī jebkura informācija, kas pastāv Eiropas līmenī. Tehniski šis risinājums atbilst mehānismiem, kas pazīstami un pārbaudīti citās Eiropas informācijas sistēmās, tādās kā SIS vai Eurodac . Infrastruktūras, kuras pastāv šajās divās sistēmās, starp citu, varētu tikt izmantotas atkārtoti, kas ļautu nodrošināt ievērojamu ekonomiju, aizsargājot visaptverošā veidā katras sistēmas autonomiju, tā kā atkārtota infrastruktūru izmantošana neparedz nekādu datu sadali. Šis priekšlikums satur arī tehniskās infrastruktūras ieviešanu, kas nepieciešama drošai un ātrai apmaiņai starp nacionālajiem reģistriem. Tādējādi, sākot ar pirmo posmu, pieprasījumus un atbildes starp nacionālajām varas institūcijām varēs ātri un droši nodot elektroniskā ceļā (skenētu dokumentu elektroniskā pārraide). Iepriekš aprakstītās sistēmas ieviešana ļaus risināt daļu no konstatētajām aktuālajām grūtībām, bet ne iegūt saprotamu un tūlīt izmantojamu informāciju, nestandartizējot apmaiņas ceļā iegūto informāciju. Tas būs otrā posma mērķis, šajā stadijā būs jāļauj vēl vairāk paātrināt informācijas apmaiņu. Informācija, kurā pašreiz ietilpst nacionālie reģistri, ir ļoti neviendabīga. Datorizētas informācijas apmaiņas sistēmas ieviešana paredz noteikt „standartizētu Eiropas formātu”, kas atzīts visās dalībvalstīs un kuram būs jāļauj nodot informāciju visiem viegli tulkojamā un juridiski saprotamā veidā. Šajā formātā īpaši būtu jāiekļauj: informācija, kas attiecas uz personu, kura ir tiesas lēmuma objekts (uzvārds, vārds, dzimšanas datums, dzimšanas vieta, vajadzības gadījumā – pseidonīms vai iesauka, dzimums, pilsonība, juridiskā forma, juridiskām personām – juridiskā adrese...); informācija, kas attiecas uz tiesas lēmuma formu (datums un vieta, vārds un varas institūcijas, kas pieņēmusi lēmumu, raksturs: galīgais spriedums, prokurora lēmums, kas nav pārsūdzams...); informācija, kas attiecas uz faktiem, kuri devuši ieganstu lēmumam (datums, vieta, raksturs, juridiskā definīcija, tiesību norma…); informācija, kas attiecas uz tiesas lēmuma saturu (pasludinātais spriedums, sods, iespējamie papildu sodi, drošības pasākumi, soda vai sprieduma termiņš, fakti, kas attiecas uz soda izpildi, iespējamā tiesību zaudēšana...). Lai atvieglotu informācijas nodošanu, katram no šiem datiem jābūt precīzas definīcijas objektam un, ja iespējams – kodētam, lai atvieglotu tulkošanu. Kad šis „standartizētais Eiropas formāts” būs ieviests, pieprasījuma iesniedzēja varas institūcija ļoti ātri saņems informāciju savā valodā. Lai pārvarētu grūtības, kas saistītas ar atšķirībām starp izmantotajiem juridiskiem jēdzieniem, mehānismu varētu saskaņot ar „vārdnīcu”, kas izskaidro iekļauto jēdzienu nozīmi. Bez tādu grūtību novēršanas, kuras saistītas ar atšķirībām sodu raksturā, šis mehānisms vismaz ļautu nodrošināt labu atklātumu un pieņemamu savstarpējās saprašanās līmeni gala lietotājiem. Darba programma Pirmā tehniskās iespējamības pētījuma beigās 2005. gada pavasarī Komisija iesniegs lēmuma priekšlikumu, kas attiecas uz tāda datorizēta Eiropas informācijas apmaiņas par kriminālsodiem mehānisma ieviešanu, kas atbilst tikko izklāstītajam pirmajam posmam. Elementi, kas attiecas uz „standartizēto Eiropas formātu”, 2005. gadā būs arī otrā iespējamības pētījuma objekts, kas vienlaikus skar tiesiskos un tehniskos aspektus un kuru mērķis ir sagatavot projekta otro posmu. Pirmā posma īstenošana varētu notikt, sākot ar 2006. gadu. Informācijas izmantošana PAR CITāS EIROPAS SAVIENīBAS DALīBVALSTīS PIESPRIESTIEM SODIEM Informācijas apmaiņas par kriminālsodiem kvalitātes uzlabošanas vienīgā nozīme ir iespēja šo informāciju izmantot. Lēmuma par sodīšanu pēc citu dalībvalstu tiesvedības prakses var būt vairāku veidu ietekme. Viens no pirmajiem rezultātiem ir aizliegums no jauna ķerties pie tiesas procesu ierosināšanas par tām pašām lietām citā dalībvalstī - non bis in idem (tā paša neatkārtošana). Šis princips apliecināts Eiropas Savienības pamattiesību hartā, un cieši saistīts ar tieslietu kompetences jautājumu. Šis temats būs Zaļās grāmatas priekšmets 2005. gada pirmajā ceturksnī. Tomēr jāatzīmē, ka iecerētais informācijas apmaiņas par sodiem mehānisms nebūs pietiekams labas informācijas apmaiņas nodrošināšanai non bis in idem . Īstenībā lēmumi par nevainīgumu (lietas izbeigšana vai attaisnošana) visbiežāk netiek iereģistrēti nacionālajos sodāmības reģistros, bet tie jāņem vērā non bis in idem . Spriedumam, kas pasludināts vienā dalībvalstī, var būt sekas arī citā dalībvalstī, kad pēdējai tas jāizpilda. Šeit ir runa par atšķirīgu problemātiku, kad informācijas par sodīšanu jautājums ir otršķirīgs, tā kā soda izpildīšana paredz vai nu dalībvalsts, kura sodījusi, vai dalībvalsts, kura vēlas sodu izpildīt, aktīvu pieeju (piemēram, lai atteiktu Eiropas aresta ordera izpildi). Šiem jautājumiem jābūt atsevišķu pētījumu objektiem. Par šo tematu nesen tika uzsākta Austrijas iniciatīva. Tādējādi šī Baltā grāmata aprobežojas ar to, ka pamudina uz pārdomām par sekām, kas saistītas ar informāciju, kura saņemta ar iepriekš minētā apmaiņas mehānisma palīdzību, šis mehānisms par atšķirīgām lietām citā dalībvalstī pieminēts jauna procesa ierosināšanas gadījumā. 1959. gada Konvencijā nav minētas ārvalstu sodu tiesiskās sekas. 1970. gada 28. maija Konvencija, kas attiecas uz krimināllietā pieņemto spriedumu[5] starptautisko nozīmi, paredzēja pasākumus šajā jautājumā, bet to ratificēja tikai ļoti neliela dalībvalstu daļa. Eiropas Savienības līmenī recidīvu[6] skar tikai viens dokuments, kas attiecas uz eiuro aizsardzību. Pašreiz iespēja novērtēt ārzemju sodus ir atstāta nacionālo likumdošanu ziņā. Bieži tā ir ierobežota. Nacionālā juridiskā aspektā iepriekšējo kriminālsodu sekas var būt vairāku veidu. Šie sodi var iespaidot: juridiskos likumus, kas nosaka paša procesa ierosināšanu (piemēram, piemērojamās procedūras veids, iepriekšējā ieslodzījuma noteikumi); piemērojamās procedūras veidu tiesas lēmuma pieņemšanas laikā (piemēram, kompetentas jurisdikcijas izvēle), likumpārkāpuma kvalificēšanu un soda izvēli (piemēram, nespēja noteikt sodīšanu ar nosacītu sodu personai, kura jau bijusi notiesāta); soda izpildes režīmu (pirmstermiņa atbrīvošanas pasākumi vai soda atvieglošana pie dažādiem nosacījumiem var attiekties uz personām, kuras jau bijušas notiesātas) un sodu „apvienošanas” iespēju. Atkarībā no dalībvalstīm iepriekšējo kriminālsodu sekas kontrolē likums vai tās atstātas vienkāršam tiesneša novērtējumam. Abos gadījumos iespēja ņemt vērā citās dalībvalstīs pasludinātos spriedumus bieži ir ierobežota. Lai novērstu šos darbības traucējumus, Komisija iesniegs vispārīga lēmuma projektu par sodu lēmumu ievērošanu, kas ļaus īstenot savstarpējās atzīšanas programmas otrā pasākuma mērķus. [1] OV C 12, 15.1.2001., 10. lpp. [2] Eiropas Padome, Eiropas līgumu sērija Nr. 30. [3] Skatīt pētījumu, ko 2000. gadā veicis Institute of Advanced Legal Studies (ISLA) Falcone (2000/FAL/168) programmas ietvaros. Pētījums, ko 2001. gadā veicis Institute for International Research on Criminal Policy (IRCP) Grotius (2001/GRP/024) programmas ietvaros. [4] KOM(2004)664 galīgais. [5] Līgumu sērija Nr. 070. Šo konvenciju 2004. gada 19. oktobrī ratificēja deviņas dalībvalstis. [6] OV L 329, 14.12.2001, 3 lpp.