Grozītais priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva par pakalpojumiem iekšējā tirgū /* COM/2006/0160 galīgā redakcija - COD 2004/0001 */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 4.4.2006 COM(2006) 160 galīgā redakcija 2004/0001 (COD) Grozītais priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA par pakalpojumiem iekšējā tirgū (iesniegusi Komisija) PASKAIDROJUMA RAKSTS Komisija iesniedz grozītu priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par pakalpojumiem iekšējā tirgū. Grozītajā priekšlikumā ietverti grozījumi, ko pirmajā lasījumā ierosinājis Eiropas Parlaments un kas ir Komisijai pieņemami, kā arī virkne skaidrojumu, kas apspriesti Padomē. Tajā arī pilnībā ņemti vērā Eiropadomes secinājumi, uzsverot nepieciešamību padarīt pakalpojumu iekšējo tirgu pilnībā darbspējīgu, saglabājot Eiropas sociālo modeli. 1. Priekšvēsture Komisija priekšlikumu pieņēma 2004. gada 13. janvārī. To oficiāli nosūtīja Eiropas Parlamentam un Padomei 2004. gada 6. februārī. Reģionu komiteja sniedza atzinumu 2004. gada 29. septembrī, un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja – 2005. gada 9. februārī. Eiropas Parlaments pirmajā lasījumā 2006. gada 16. februārī pieņēma normatīvu rezolūciju un ierosināja grozījumus Komisijas priekšlikumā. 2. KOMISIJAS PRIEKšLIKUMA MēRķIS Uzlabot pamatu ekonomikas izaugsmei un nodarbinātībai ES . Priekšlikums ir daļa no ekonomikas reformu procesa, kas aizsākts ar Lisabonas stratēģiju. Tā kā pakalpojumi ir ievērojama ES ekonomikas daļa, konkurētspējīgi pakalpojumu tirgi ir būtiski svarīgi ekonomikas izaugsmei. Šobrīd virkne šķēršļu iekšējā tirgū kavē daudzus pakalpojumu sniegšanas uzņēmumus, īpaši MVU, paplašināt darbību ārpus savas valsts robežām un pilnībā izmantot iekšējā tirgus priekšrocības. Tas arī negatīvi ietekmē ne tikai ES pakalpojumu sniedzēju globālo konkurētspēju, bet arī globālo konkurētspēju ES ražošanas nozarē, kas aizvien vairāk atkarīga no augstas kvalitātes pakalpojumiem. Tāpat Eiropa kļūst mazāk pievilcīga ārvalstu ieguldījumiem. Sasniegt patiesu pakalpojumu iekšējo tirgu, likvidējot tiesiskos un administratīvos šķēršļus pakalpojumu darbību attīstībai . Šie šķēršļi rodas gan tad, kad kādas dalībvalsts pakalpojumu sniedzēji vēlas uzsākt veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, gan arī tad, kad tie vēlas sniegt pakalpojumu no savas uzņēmējdarbības veikšanas dalībvalsts citā dalībvalstī, piemēram, īslaicīgi pārvietojoties uz šo citu dalībvalsti. Priekšlikuma nolūks ir atvieglināt šo divu EK Līgumā ierakstīto pamatbrīvību – uzņēmējdarbības veikšanas brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības – izmantošanu un nodrošināt pakalpojumu sniedzējiem lielāku tiesisko noteiktību. Stiprināt patērētāju – pakalpojumu lietotāju – tiesības. Patērētāju pieprasījums pēc pārrobežu pakalpojumiem netiek apmierināts sakarā ar ievērojamām tiesiskām un administratīvām grūtībām un informācijas trūkumu par pakalpojumiem no citām dalībvalstīm, kā arī sakarā neuzticēšanos šiem pakalpojumiem. Priekšlikumā šīs problēmas risinātas, uzliekot dalībvalstīm par pienākumu likvidēt ierobežojumus pārrobežu pakalpojumu izmantošanai, piemērojot nediskriminācijas principu un pieprasot lielāku pārredzamību un informāciju no pakalpojumu sniedzējiem. Noteikt juridiski saistošus pienākumus efektīvai administratīvai sadarbībai starp dalībvalstīm. Efektīva un nevainojama administratīvā sadarbība ir būtiski svarīga iekšējā tirgus pareizai darbībai. Dalībvalstu reglamentējošajām iestādēm ir maz zināšanu par tiesisko regulējumu un uzraudzību citās dalībvalstīs un tādēļ maza uzticība tai. Tā rezultātā pārklājas pārrobežu darbībām piemērojamie noteikumi un kontrole, un to var izmantot arī negodīgi uzņēmēji, lai izvairītos no uzraudzības vai apietu piemērojamos valsts noteikumus, tādējādi pakļaujot riskam pakalpojumu izmantotājus. Šajā priekšlikumā noteikti juridiski pienākumi attiecībā uz dalībvalstu informācijas apmaiņu un savstarpēju palīdzību, kurus pavada efektīva elektroniskās informācijas sistēma, kas ļaus kompetentajām iestādēm viegli noteikt attiecīgos partnerus citās dalībvalstīs un savstarpēji sazināties. 3. Komisijas viedoklis par Eiropas Parlamenta izdarītajiem grozījumiem 3.1. Piemērošanas joma un citi vispārīgi noteikumi (1.–4. pants) Pakalpojumi ar vispārēju nozīmi. 13. un 44. grozījumā un daļā 72. un 289. grozījuma saistībā ar 1. un 2. pantu un atbilstīgajiem apsvērumiem skaidri norādīts, ka pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi ir iekļauti direktīvas piemērošanas jomā, bet ka direktīva neparedz to liberalizāciju vai šādus pakalpojumus sniedzošu publisku struktūru privatizāciju, kā arī tas, ka direktīva neattiecas uz to finansēšanu un valsts atbalstu. Ar 73. grozījumu 2. pantā paskaidrots, ka pakalpojumi ar vispārēju nozīmi neietilpst direktīvas piemērošanas jomā. Komisija piekrīt 44. grozījumam un attiecīgajām 72. un 289. grozījuma daļām. Komisija arī piekrīt 13. un 73. grozījumam, tomēr tā mazliet pārstrādā 73. grozījuma tekstu (2. pants), kā arī 13. grozījuma tekstu (jauns (7.a) apsvērums), paskaidrojot, ka – ievērojot skaidrus atsevišķu nozaru izņēmumus – pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi ietilpst direktīvas piemērošanas jomā, jo šiem pakalpojumiem ir ekonomisks raksturs. Veselības aprūpes pakalpojumi. Ar 78. grozījumu no piemērošanas jomas tiek izslēgti valsts un privāti veselības aprūpes pakalpojumi, pievienojot attiecīgas izmaiņas 2. pantā. Ar 304. grozījumu (10.c) apsvērumā noteikts, ka šī izslēgšana attiecas uz veselības aprūpes un farmaceitiskajiem pakalpojumiem, ko pacientiem sniedz veselības aprūpes darbinieki – reglamentētas profesijas pārstāvji –, lai novērtētu, saglabātu vai atjaunotu viņu veselības stāvokli. Ar 233. un 403. grozījumu 1. pantā paskaidrots, ka direktīva neskar valsts veselības aprūpes pakalpojumus vai veselības aprūpes sniedzēju piekļuvi publiskam finansējumam. Ar 305. grozījumu tiek pievienots jauns (10.d) apsvērums, kurā paskaidrots, ka direktīva neskar citā dalībvalstī sniegtas veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanu, un tiek uzsvērts, ka šim jautājumam būtu jāpievēršas citā juridiskā instrumentā, lai panāktu lielāku tiesisko noteiktību un skaidrību. Komisija piekrīt veselības aprūpes pakalpojumu izslēgšanai no direktīvas piemērošanas jomas un apliecina savu apņemšanos nākt klajā ar konkrētu iniciatīvu par veselības aprūpes pakalpojumiem. Tādēļ 78., 304. un 305. grozījums tiek pieņemts. Sakarā ar pārklāšanos ar definīciju 2. pantā 233. un 403. grozījums ir kļuvis lieks. Sociālie pakalpojumi. Ar 292. grozījumu 1. pantā noteikts, ka direktīva neskar pakalpojumus, kuru mērķis ir sociālā labklājība, un ar 252. grozījumu , kas attiecas uz 2. pantu, no direktīvas piemērošanas jomas tiek izslēgti tādi sociālie pakalpojumi kā sociālo mājokļu pakalpojumi, bērnu aprūpe un pakalpojumi ģimenēm. Ar 294. un 296. grozījumu ieviesti divi jauni apsvērumi, kuros paskaidrota sociālo pakalpojumu – konkrēti, sociālo mājokļu, bērnu aprūpes un ģimeņu atbalsta – būtība. Ar 295. grozījumu ieviests apsvērums, kurā norādīts, ka direktīva neattiecas uz sociālo mājokļu finansēšanu un ar tiem saistītu atbalstu, kā arī uz kritērijiem vai nosacījumiem, ko dalībvalstis izvirza sociālo mājokļu pakalpojumiem. Turklāt ar 10. grozījumu citā apsvērumā piebilsts, ka direktīva neattiecas uz prasībām, kas regulē piekļuvi publiskam finansējumam, piemēram, par sociālajiem pakalpojumiem. Komisija uzskata, ka jebkādai izslēgšanai no direktīvas piemērošanas jomas jābūt skaidri definētai, lai nodrošinātu augstu tiesiskās noteiktības līmeni un izvairītos no atšķirīgas interpretācijas dalībvalstīs. Tādēļ Komisija pārstrādā 252. grozījuma formulējumu (2. pants) un apvieno 294. un 296. grozījumu jaunā (10.h) apsvērumā, lai precizētu, ka izslēgšana no direktīvas piemērošanas jomas attiecas uz tiem sociālajiem pakalpojumiem, kas saistīti ar sociālajiem mājokļiem, bērnu aprūpi un personām, kurām nepieciešama palīdzība, un ko sabiedrības interesēs sniedz vai nu valsts, vai valsts pilnvaroti pakalpojumu sniedzēji ar mērķi nodrošināt atbalstu tiem, kam tas visvairāk vajadzīgs. Tādējādi 292. grozījums kļūst lieks. 295. grozījuma teksts ir pārstrādāts, lai paskaidrotu, ka tas attiecas uz sociālajiem pakalpojumiem kopumā, nevis tikai uz sociālajiem mājokļiem. 10. grozījums tiek pieņemts pilnībā. 232. grozījums pasvītro bezpeļņas sporta pasākumu īpašo sociālo lomu. Tas tiek pieņemts un ievietots jaunā (16.a) apsvērumā, to pārstrādājot, lai nodrošinātu teksta juridisku saskaņotību. Izslēgšana citās nozarēs un nodokļu jomas pilnīga izslēgšana. 300. un 302 un 332. grozījums attiecas uz 2. pantu un izslēdz no direktīvas piemērošanas jomas attiecīgi pagaidu darbā iekārtošanas aģentūras un drošības pakalpojumus . Atbilstīgajos apsvērumos, kas pievienoti ar 301. un 303. grozījumu , uzsvērts, ka šīm nozarēm piemērojamie noteikumi būtu pilnībā jāsaskaņo. Ar 77. grozījumu tiek izslēgti juridiskie pakalpojumi , ciktāl tos regulē citi Kopienas instrumenti. Ar 79., 80. un 81. grozījumu , kas attiecas uz 2. pantu, un ar 16., 17. un 18. grozījumu , kas attiecas uz atbilstīgajiem apsvērumiem, no piemērošanas jomas tiek izslēgti audiovizuālie pakalpojumi neatkarīgi no to ražošanas, izplatīšanas un pārraidīšanas veida, azartspēles un profesijas saistībā ar valsts varas īstenošanu , sevišķi notāri. Komisija piekrīt pagaidu darbā iekārtošanas aģentūru pakalpojumu un privātu drošības dienestu pakalpojumu izslēgšanai, kas paredzēta 300. un 302., un 333. grozījumā. Tomēr nav pierādīta pilnīgas saskaņošanas nepieciešamība attiecībā uz pagaidu darbā iekārtošanas aģentūrām un drošības dienestiem, līdz ar to 301. un 303. grozījumam nevar piekrist. Komisija nepiekrīt 77. grozījumam par juridisko pakalpojumu izslēgšanu – tas nav nepieciešams, jo 3. pantā jau ir noteikts, ka pretrunu gadījumā starp noteikumiem pakalpojumu direktīvā un noteikumiem citā Kopienas instrumentā, kas regulē īpašus pakalpojumu darbības aspektus, priekšroka dodama šiem pēdējiem noteikumiem. Attiecībā uz audiovizuālajiem pakalpojumiem Komisija piekrīt 79. grozījumā paredzētajai izslēgšanai un ir pārstrādājusi 19. grozījumu (jauns (10.e) apsvērums), lai pielāgotu to panta grozījumam un paskaidrotu, ka direktīvu nepiemēro atbalstam audiovizuālajā nozarē, uz ko attiecas Kopienas konkurences noteikumi. Komisija pēc būtības piekrīt arī azartspēļu pakalpojumu izslēgšanai, tomēr pārstrādā 17. un 80. grozījuma tekstu, lai skaidri attiecinātu to tikai uz pašām azartspēlēm. Komisija tikai daļēji piekrīt 18. un 81. grozījumam par profesijām, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu, un pieskaņo izslēgšanas formulējumu precīzajiem ierobežojumiem, kas noteikti EK Līguma 45. pantā, kur paredzēta atkāpe no uzņēmējdarbības veikšanas brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības attiecībā uz tādām konkrētām darbībām, kuras saistītas ar tiešu un konkrētu līdzdalību valsts varas īstenošanā, nevis uz visām profesijām. Komisija piekrīt pilnīgai nodokļu jomas izslēgšanai, kas paredzēta 82. grozījumā par 2. pantu un 19. grozījumā par (11) apsvērumu. 14., 15., 20., 74., 75. un 306. grozījums attiecas uz izslēgšanu dažādās nozarēs (2. pantā un atbilstīgajos apsvērumos), sākotnēji ierosinot to attiecībā uz finanšu pakalpojumiem, elektronisko komunikāciju pakalpojumiem un transporta pakalpojumiem , tomēr sniedzot papildu paskaidrojumus. Komisija var piekrist 14., 15., 20., 74. un 306. grozījumam pilnībā vai ar pārstrādātu tekstu, lai nodrošinātu teksta juridisku saskaņotību (sk. 2. pantu un (9), jauno (10.a) un jauno (10.b) apsvērumu), tomēr tā nevar piekrist 75. grozījumam, jo (10.a) apsvērums jau ietver attiecīgo paskaidrojumu par telekomunikāciju pakalpojumiem. Konkrētas tiesību jomas. Ar 298. grozījumu 1. pantā tiek paskaidrota direktīvas saistība ar pamattiesībām , kas atzītas dalībvalstīs un Pamattiesību hartā, un ar 299. grozījumu tiek ieviests jauns apsvērums, kurā norādīts, ka direktīva būtu jāinterpretē tā, lai savienotu pamattiesību īstenošanu ar pamatbrīvībām, kas noteiktas Līguma 43. un 49. pantā. 8. grozījumā paskaidrots, ka direktīvā tiek pilnībā ņemtas vērā uz Līguma 137. pantu balstītas Kopienas iniciatīvas par nodarbinātības un labāku dzīves un darba apstākļu veicināšanu. 297. grozījumā , kas saistīts ar 1. pantu, un 9. grozījumā , kas saistīts ar atbilstīgo apsvērumu, noteikts, ka direktīvu nepiemēro darba tiesību aktiem un tā neskar šos tiesību aktus, t.i., jebkādus likuma vai līguma noteikumus par nodarbinātības nosacījumiem, darba apstākļiem, tostarp veselības aizsardzību un drošību darbā, un attiecības starp darba devējiem un darbiniekiem, ka tajā pilnībā ņemtas vērā attiecības starp sociālajiem partneriem, ietverot tiesības streikot, un ka tā neskar dalībvalstu sociālās drošības tiesību aktus. 290. grozījumā (attiecībā uz 1. pantu) un 291. grozījumā (attiecībā uz apsvērumu) norādīts, ka direktīvai nevajadzētu skart krimināltiesību normas. Ar 7. grozījumu un daļu 72. grozījuma gan apsvērumā, gan 1. panta tekstā paskaidrots, ka direktīva neskar pasākumus, ko dalībvalstis veic saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, saistībā ar kultūras un valodas daudzveidības un plašsaziņas līdzekļu plurālisma aizsardzību vai veicināšanu . Komisija saistībā ar pamattiesību jautājumiem piekrīt 298. grozījumam, pārstrādājot to, lai nodrošinātu teksta tiesisko saskaņotību, un pilnībā piekrīt 299. grozījumam. Attiecībā uz darba tiesību aktiem, Komisija piekrīt, ka direktīva neskar darba tiesību aktus, kā noteikts 297. grozījumā, tostarp tiesības streikot, kā arī dalībvalstu sociālās drošības tiesību aktus. Tomēr, lai nodrošinātu teksta tiesisko saskaņotību, uzlabotu tā skaidrību un padarītu to vieglāk saprotamu, Komisija vienkāršo 297. un 298. grozījuma tekstus, lai darba tiesības tiktu minētas 1. panta 6. punktā, bet pamattiesību jautājums, tostarp tiesības attiecībā uz koplīgumiem – 1. panta 7. punktā. Attiecībā uz krimināltiesībām Komisija piekrīt 290. grozījumam, kurā norādīts, ka direktīva neskar krimināltiesību noteikumus, kā arī 291. grozījumam (jaunais (6.e) apsvērums), pārstrādājot tekstu, lai paskaidrotu arī to, ka krimināltiesību normas nedrīkstētu izmantot šajā direktīvā pieņemto noteikumu apiešanai. Attiecībā uz kultūras un valodas daudzveidības un plašsaziņas līdzekļu plurālisma aizsardzību vai veicināšanu Komisija pilnībā piekrīt 7. grozījumam un pārstrādā 72. grozījuma attiecīgo daļu, lai nodrošinātu teksta tiesisko saskaņotību. Visbeidzot, Komisija pilnīgā piekrīt 8. grozījumam (jaunais (6.f) apsvērums). Direktīvas saistība ar citiem Kopienas tiesību aktiem. Šim jautājumam ar 83. un 21. grozījumu pievēršas 3. pantā un atbilstīgajā (13) apsvērumā. Komisija piekrīt turpmākajam paskaidrojumam 83. grozījumā, ka direktīvas noteikumiem nav dodama priekšroka iepretim citiem Kopienas instrumentiem un ka gadījumā, ja pastāv pretruna ar citiem Kopienas instrumentiem, kas regulē īpašus aspektus piekļuvei kādai pakalpojumu darbībai un tās veikšanai, priekšroka dodama šiem īpašajiem noteikumiem minētajos instrumentos. Lai nodrošinātu vispārēju teksta saskaņotību un tuvinātu Eiropas Parlamenta un Padomes darba rezultātus, Komisija ir pievienojusi papildu paskaidrojumus ((13.a) un (13.b) apsvērums). Turklāt 307. un 219. grozījumā (apvienots ar 83. grozījumu) norādīts, ka šī direktīva neskar starptautiskās privāttiesības, sevišķi starptautiskās privāttiesības, kas regulē līgumiskās un nelīgumiskās saistības, un izskaidrota ietekme uz patērētāju aizsardzības noteikumiem. Komisija piekrīt 307. grozījumam un 219. grozījumam ar nelielu pārformulējumu, lai atsauce uz patērētāju aizsardzību kļūtu juridiski precīza. Definīcijas (4. pants). 23. līdz 26., 39., 84. līdz 90., 308. un 92. līdz 98. grozījums attiecas uz direktīvas tekstā ietverto jēdzienu definīcijām (sk. 4. pantu un atbilstīgos apsvērumus). Komisija pilnībā piekrīt 25. un 26., 93. un 94. un 97. un 98. grozījumam, bet 23. un 24. grozījumam – tos nedaudz pārstrādājot un apvienojot. Turklāt Komisija principā piekrīt 39., 84., 88. līdz 90., 95 un 308. grozījumam, tomēr ir tos pārstrādājusi, lai teksts būtu saskaņā ar Kopienas acquis vai direktīvas piemērošanas jomu. Tomēr Komisija nevar piekrist 85. un 86. grozījumam. 96. grozījums par „darba ņēmēja” definīciju arī ir lieks saistībā ar iepriekš noteikto piemērošanas jomu un netiek pieņemts. 92. grozījums attiecībā uz jēdzienu „kompetentās iestādes” un 87. grozījums attiecībā uz jēdzienu „pakalpojumu sniedzējs” netiek pieņemti šādu iemeslu dēļ – teksta skaidrība un tā saskaņotība ar Kopienas acquis . Visbeidzot, Komisija nevar piekrist 22. grozījumam , ar ko tiek svītrots (14) apsvērumā piemēram sniegtais saraksts ar pakalpojumiem, uz kuriem direktīva attiecas. Šis apsvērums ir noderīgs direktīvas skaidrības labad un tādēļ tiek atjaunots ar nelielām redakcionālām izmaiņām, lai atspoguļotu jauno piemērošanas jomu. Turklāt, izmantojot Padomes sniegto noderīgo papildus paskaidrojumu, Komisija ir papildinājusi (18.a) apsvērumu ( 25. grozījums ) un (20.a) apsvērumu un pievienojusi jaunu (18.b) apsvērumu. Komisija pilnībā vai ar nelielu pārformulējumu piekrīt 1. līdz 3., 5., 6. un 11. grozījumam , kas saistās ar apsvērumiem, kuros aprakstīti šīs direktīvas vispārējie mērķi un tas, ka tā neskar pilnvaru iekšējo sadalījumu dalībvalstīs, tomēr nevar piekrist 4. grozījumam . 3.2. Administratīvā vienkāršošana (5.–8. pants) Procedūru vienkāršošana (5. pants). Ar 99. grozījumu 1. iedaļa nodaļā par pakalpojumu sniedzēju tiesībām veikt uzņēmējdarbību tiek pārvērsta par atsevišķu jaunu nodaļu „Administratīvā vienkāršošana”. 27. grozījumā paskaidrots, ka administratīvo procedūru vienkāršošanas noteikumu nolūks nav saskaņot valstu administratīvo tiesību normas, bet drīzāk likvidēt pārlieku apgrūtinošus elementus, kas kavē uzņēmējdarbības veikšanas brīvību. Ar 100. grozījumu 5. pantā tiek paskaidrots, ka dalībvalstīm jāizskata (grozījumā lietotie vārdi „apstiprināt autentiskumu” nešķiet precīzi) un, ja vajadzīgs, jāvienkāršo procedūras un formalitātes, ko piemēro piekļuvei kādai pakalpojumu darbībai vai tās veikšanai. Turklāt tajā ieviests pienākums dalībvalstīm „sadarbībā ar Komisiju” ieviest saskaņotas Eiropas veidlapas (tas pats izriet no 29. grozījuma ) un pievienots saraksts ar esošajiem Kopienas tiesību aktiem, uz ko neattiecas 5. panta 1.a un 2. punkts. 100. grozījumā arī paskaidrots, ka netiek skartas dalībvalstu tiesības pieprasīt „neapliecinātus” dokumentu tulkojumus to oficiālajās valodās. 30. grozījumā uzsvērts, ka noteikt formālas prasības, piemēram, uzrādīt oriģinālos dokumentus, tostarp apliecinātus tulkojumus, var tikai tad, ja tas ir pamatots ar sevišķi svarīgu iemeslu sabiedrības interesēs. Komisija piekrīt 99., 27., 29. un 30. grozījumam pilnībā, bet 100. grozījumam tā piekrīt principā, to pārstrādājot, lai teksts kļūtu juridiski saskaņots un lai tiktu izmantoti Padomes darba rezultāti. Komisijas tekstā skaidri noteikts, ka Eiropas veidlapu izveide notiek saskaņā ar komitoloģijas procedūru, un pievienots jauns (22.b) apsvērums, kurā ierosināta virkne parametru, ko dalībvalstis var ņemt vērā, izskatot nepieciešamību pēc procedūru un formalitāšu vienkāršošanas. Vienoti kontaktpunkti (6. pants). 102. grozījumā paskaidrots, ka gadījumos, kad nepieciešama formāla reģistrācija, tai elektroniski jābūt pieejamai vienotos kontaktpunktos. 103. grozījums liek Komisijai koordinēt vienotus kontaktpunktus, izveidojot Eiropas vienotu kontaktpunktu. 104. grozījumā paskaidrots, ka vienotu kontaktpunktu izveide nekādi neskar funkciju un pilnvaru sadali starp iestādēm dalībvalstu sistēmās. 309. grozījumā noteikts jauns laika grafiks kontaktpunktu izveidei. 310. grozījumā noteikts, ka šajos punktos būtu jābūt arī iespējamam izpildīt visas procedūras un formalitātes, kas vajadzīgas uzraudzībai par atbilstību Direktīvai 96/71/EK. Komisija piekrīt 309. un 104. grozījumam un, ņemot vērā Padomes darba rezultātus, jaunā (25.a) apsvērumā paskaidro, ka maksai, ko vienoti kontaktpunkti var iekasēt, būtu jābūt samērīgai ar procedūru un formalitāšu izmaksām. Tomēr Komisija nevar piekrist 102. grozījumam, jo formāla reģistrācija vienotos kontaktpunktos būtu nevajadzīgs administratīvais slogs. Tāpat Komisija nevar piekrist 103. grozījumam, jo Eiropas vienots kontaktpunkts būtu nevajadzīga administratīvā struktūra un būtu pretrunā ar subsidiaritātes principu (jo administratīvo sadarbību vislabāk var nodrošināt pašas dalībvalstis). 310. grozījums nav pieņemams, jo nav piemēroti atsaukties uz uzraudzību par atbilstību Direktīvai 96/71/EK, ko šis priekšlikums nekādi neskar. Tiesības uz informāciju (7. pants). 105. grozījumā skaidri norādīts, ka tiesības saņemt informāciju attiecas tikai uz parasti pieejamiem lēmuma apstrīdēšanas veidiem. 31., 106 un 110. grozījumā paskaidrots, ka kompetento iestāžu pienākums sniegt palīdzību neattiecas uz juridiskām konsultācijām individuālos gadījumos, ka pienākumu sniegt informāciju var izpildīt, darot to pieejamu tīmekļa vietnē, ka konsultācijā var iekļaut „soli pa solim” apmācību un ka informāciju sniedz vienkāršā un saprotamā valodā. 107. grozījumā noteikts, ka informācijai un palīdzībai būtu jābūt pieejamai arī no attāluma un elektroniski. 108. grozījumā noteikts termiņš informācijas prasību īstenošanai un 109. grozījumā paskaidrots, ka informācijas pieejamībai citās valodās jāatbilst dalībvalstu tiesību aktiem par valodu lietošanu. Ieviešot jaunu apsvērumu, 33. grozījums pastiprina 7. panta noteikumus. Komisija piekrīt 105., 106., 108. līdz 110., 31. un 33. grozījumam un atbilstīgi Padomes darba rezultātiem 31. grozījumā (25.c) apsvērums) piebilst, ka tādus jautājumus kā atbildība par nepatiesas vai maldinošas informācijas sniegšanu nosaka dalībvalstis. Tomēr Komisija nevar piekrist 107. grozījumam, jo tas likvidētu pienākumu sniegt informāciju elektroniski, kas ir būtisks instruments, lai faktiski ieviestu administratīvo vienkāršošanu. Elektroniski veicamas procedūras (8. pants). 111. grozījumā noteikts pārskatīts īstenošanas laika grafiks, paskaidrots (tāpat kā 32. grozījumā ), ka procedūras un formalitātes var viegli nokārtot arī elektroniski un ka elektroniskās procedūras nebūtu jāpiemēro tad, ja var pieprasīt dokumentu oriģinālus. Komisija nevar piekrist 111. grozījumam, izņemot pārskatīto laika grafiku, un 32. grozījumam, jo, kā minēts iepriekš, elektroniskās procedūras ir būtisks administratīvās vienkāršošanas elements un tās var izmantot arī saistībā ar dokumentu oriģināliem, jo pierādījumu par to autentiskumu var nodrošināt ar elektronisku autentiskuma apstiprinājumu. Tomēr Komisija uzskata par vajadzīgu uz 32. grozījuma pamata ((26) apsvērums) paskaidrot, ņemot vērā Padomes darba rezultātus, ka pienākums nodrošināt elektroniskas procedūras nekavē dalībvalstis papildus elektroniskajiem līdzekļiem piedāvāt arī citus veidus procedūru un formalitāšu izpildei. 3.3. Pakalpojumu sniedzēju brīvība veikt uzņēmējdarbību (9.–15. pants) Atļauju piešķiršanas sistēmas. Ar 35. grozījumu (27.c) apsvērumā paskaidrots, ka direktīvas noteikumi par atļauju piešķiršanas sistēmām neskar ne iestāžu lēmumus izveidot publisku vai privātu struktūru, ne arī iestāžu slēgtus līgumus. 37. grozījumā norādīts, ka sevišķi svarīgi iemesli sabiedrības interesēs, piemēram, sabiedrības veselības aizsardzība, var pamatot atļauju piešķiršanas sistēmu un citu ierobežojumu piemērošanu sociālajiem pakalpojumiem, ja tiek ievēroti nediskriminācijas, vajadzības un samērīguma principi. Ar 112. un 113. grozījumu tiek attiecīgi reorganizēta un pārsaukta nodaļa un iedaļa. Ar 116. grozījumu (un 209. grozījumu) atļauju piešķiršanas sistēmas tiek izslēgtas no savstarpējās novērtēšanas procesa. Komisija piekrīt 35., 112. un 113. grozījumam pilnībā, bet 37. grozījumam – ar nelielu pārformulējumu. Toties Komisija nevar piekrist 116. un 209. grozījumam, jo pienākums novērtēt atļauju piešķiršanas sistēmas un ziņot par tām ir būtiski svarīgs pasākums, lai atvieglinātu piekļuvi pakalpojumu darbībām un to veikšanu. Tomēr, ņemot vērā Padomes darba rezultātus, Komisija jaunā (27.d) apsvērumā norāda, ka ziņošanas pienākums attiecas tikai uz atļauju piešķiršanas sistēmu pastāvēšanu, nevis uz kritērijiem un noteikumiem atļaujas piešķiršanai. Attiecībā uz 114., 115. un 117. grozījumu , kas satur galvenokārt tehniska rakstura izmaiņas, Komisija piekrīt 115. grozījumam un 117. grozījumam, to pārstrādājot tiesiskās saskaņotības labad. Tomēr Komisija nevar piekrist 114. grozījumam, kas padarītu tekstu neskaidrāku. Atļauju piešķiršanas nosacījumi. 34. un 121. grozījumā paredzēts, ka atļaujai parasti būtu jāattiecas uz visu valsts teritoriju, izņemot gadījumus, kad ierobežotāku ģeogrāfisko piemērošanas jomu pamato sevišķi svarīgs iemesls sabiedrības interesēs, piemēram, vides aizsardzība. 34. un 123. grozījumā noteikts, ka direktīva neskar vietējās un reģionālās kompetences saistībā ar atļauju piešķiršanu. Ar 119. grozījumu kritērijiem, kam atļauju piešķiršanas sistēmām jāatbilst, tiek pievienota „pārredzamība” un „pieejamība”. 120. grozījumā paskaidrots – novērtējot vai atļaujas piešķiršanas nosacījumi ir līdzvērtīgi vai būtībā salīdzināmi ar tiem, kam pakalpojumu sniedzējs jau ir pakļauts citā dalībvalstī (nepārklāšanās), jāņem vērā ne tikai to mērķis un nolūks, bet arī iedarbība un ieviešanas efektivitāte. Ar 122. grozījumu no prasības norādīt iemeslus un nodrošināt tiesiskās aizsardzības līdzekļus tiek izslēgti lēmumi par atļauju piešķiršanu. Ar 118. grozījumu 10. pantā no frāzes „pamatojamiem ar sevišķi svarīgu iemeslu, kas ir sabiedrības interesēs” tiek svītrots vārds „objektīvi”. Komisija pilnībā piekrīt 34., 118., 119. un 123. grozījumam. 120. grozījumu pieņem, vienlaikus iekļaujot jaunu (27.g) apsvērumu – tas tiek darīts nolūkā paskaidrot, ka nepārklāšanās prasība nekavē dalībvalstis piemērot savus nosacījumus, bet tikai liek tām ņemt vērā līdzvērtīgus nosacījumus, kurus pakalpojumu sniedzējs jau izpildījis citās dalībvalstīs. Turklāt Komisija pēc būtības piekrīt 121. grozījumam, tomēr izvēlas citu formulējumu. Tomēr Komisija nevar piekrist 122. grozījumam, jo lēmumu par atļaujas piešķiršanu izslēgšana no pienākuma norādīt iemeslus var padarīt administratīva lēmuma izskatīšanu tiesā mazāk efektīvu vai vispār neiespējamu – tas sevišķi attiecas uz trešām pusēm. Atļaujas termiņš. Izvēle starp vairākiem kandidātiem. 128. un 36. grozījumā noteikts, ka netiek skarta iespēja dalībvalstīm anulēt atļaujas, sevišķi, ja vairs netiek izpildīti to piešķiršanas nosacījumi. Ar 124. līdz 127., 129., 38. un 30. grozījumu 11. pantā un atbilstīgajos apsvērumos sniegti noderīgi paskaidrojumi. 130. grozījumā paredzēts, ka, piemērojot atlases procedūru, dalībvalstis var ņemt vērā virkni mērķu, kas ir sabiedrības interesēs. Komisija piekrīt 128. un 36. grozījumam, piemērojot tos situācijās, kad vairs netiek izpildīti atļauju piešķiršanas nosacījumi. Turklāt Komisija pilnībā vai daļēji piekrīt 124. līdz 127., 129. un 38. grozījumam, bet 130. un 30. grozījumam – ar nelieliem pārformulējumiem. Atļauju piešķiršanas procedūras. Ar 134. un 28. grozījumu tiek svītrots noteikums – ja noteiktā laikā netiek sniegta nekāda atbilde, atļauju uzskata par piešķirtu („atļauja klusuciešot”). 135. grozījumā noteikts, ka apstiprinājumu par pieteikumu saņemšanu būtu jāsniedz tikai pēc pieteikuma iesniedzēja lūguma un ka tajā nav jānorāda pieejamie tiesiskās aizsardzības līdzekļi. 131.–133. un 136.–137. grozījumā ietverti tehniski skaidrojumi, kuriem Komisija var piekrist, attiecībā uz 136.–137. grozījumu – ar nelielām pārmaiņām. No otras puses, Komisija nevar piekrist 134. un 28. grozījumam, jo klusuciešot izteiktai piekrišanai (nesaņemot iestāžu atbildi) ir izšķiroša nozīme uzņēmējdarbības veikšanas brīvības veicināšanā. Tomēr saskaņā ar Padomes darbu Komisija jaunā apsvērumā (28.a apsvērums) paskaidro, ka konkrētu darbību gadījumā var paredzēt atšķirīgu kārtību attiecībā uz klusuciešot izteiktu piekrišanu, ja šīs darbības ir objektīvi pamatotas ar sevišķi svarīgiem iemesliem sabiedrības interesēs. Komisija nevar piekrist arī 135. grozījumam, jo tas radītu papildu slogu pieteikuma iesniedzējiem un apgrūtinātu izskatīšanu tiesā. Neatļautas prasības (14. pants). Ar 138. grozījumu maina šīs iedaļas nosaukumu. 140. grozījumā (un 41. grozījumā ) paskaidrots, ka individuāli piemērotas saimnieciskas pārbaudes aizliegums neattiecas uz plānošanas prasībām, kuras nav saistītas ar ekonomiskiem mērķiem, bet kalpo sevišķi svarīgiem iemesliem sabiedrības interesēs. 141. grozījumā paskaidrots, ka aizliegums par tiešu vai netiešu konkurējošo uzņēmumu iesaistīšanu atļauju piešķiršanā neattiecas uz tādu organizāciju kā tirdzniecības palātu sniegtajām konsultācijām jautājumos, kas nav saistīti ar individuāliem pieteikumiem. 40. grozījumā noteikts, ka atsevišķos gadījumos ir attaisnojama prasība pēc pakalpojumu sniedzēja klātbūtnes darbības izpildes laikā. 142. grozījumā paskaidrots, ka aizliegums pieprasīt finanšu garantiju vai apdrošināšanu no pakalpojumu sniedzēja, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalsts teritorijā, neietekmē dalībvalsts iespēju pieprasīt finanšu garantijas kā tādas vai pieprasīt, ka apdrošināšana tiek veikta uzņēmumā, kuram ir piešķirtas īpašas vai ekskluzīvas tiesības; tā arī neietekmē prasības, kas ir saistītas ar dalību kolektīvā kompensācijas fondā. 143. grozījumā paskaidrota prasība par iepriekšēju reģistrāciju. Komisija pilnībā piekrīt 138., 140., 141., 143. un 41. grozījumam, savukārt 40. grozījumam – ar papildu paskaidrojumu. Komisija piekrīt 142. grozījuma būtībai, bet pārstrādā attiecīgo noteikumu, lai nodrošinātu saskanību ar Kopienas tiesību aktiem, un atbilstīgi Padomes darbam iekļauj papildu paskaidrojumu jaunajā 32.a apsvērumā. Turklāt 143. grozījumā sniegti tehniski paskaidrojumi, kuriem Komisija piekrīt; vienlaikus, pamatojoties uz Padomes darbu, tā paredz jaunu apsvērumu (32.b apsvērums), lai sniegtu papildu paskaidrojumu par iepriekšējas reģistrācijas aizliegumu. Novērtējamās prasības (15. pants). 42. grozījumā paskaidrots, ka savstarpējās novērtēšanas process neietekmē dalībvalstu brīvību savos tiesību aktos noteikt augsta līmeņa sabiedrības interešu aizsardzību un ka novērtējumā jāņem vērā īpatnības, kuras piemīt pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, un īpašie uzdevumi, kas tiem piešķirti, kas varētu attaisnot atsevišķus uzņēmējdarbības veikšanas brīvības ierobežojumus. 144. un 145. grozījumā svītrotas prasības attiecībā uz pakalpojumu sniedzēja juridisko formu vai uzņēmuma akciju daļām. Ar 147./242. grozījumu no novērtēšanas procesa tiek izslēgtas prasības par pārdošanu zem pašizmaksas un realizāciju. Ar 149./242. grozījumu svītro vārdu „objektīvi” frāzē „pamatotām ar sevišķi svarīgu iemeslu sabiedrības interesēs”; ar 148./242. grozījumu (kā arī ar 43. grozījumu ) no novērtēšanas procesa izslēdz „ must-carry ” pienākumus. Līdzīgi ar 150. grozījumu 15. panta 1. līdz 4. punktā izslēdz pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi un sociālās apdrošināšanas sistēmas. Turklāt 150. un 151. grozījumā svītrots aizliegums, kas liedz dalībvalstīm ieviest jebkādas līdzīgas jaunas prasības, kas neatbilst nediskriminācijas, nepieciešamības un samērīguma kritērijiem, kā arī svītrots ar to saistītais dalībvalstu pienākums paziņot par šādiem jauniem normatīviem vai administratīviem aktiem. Ar 146. grozījumu pievienota atsauce uz Profesionālās kvalifikācijas direktīvu. Komisija piekrīt 42., 147. un 148./149./242. grozījumam. Komisija piekrīt arī svītrot tos piemērus attiecīgajos pantos, kas paredzēti 144. un 145. grozījumā. Turklāt Komisija atbilstoši Padomes darbam 34. apsvērumā iekļauj paskaidrojumu par to, ka to prasību novērtējums, ar kurām nosaka minimālos un/vai maksimālos tarifus, attiecas tikai uz tarifiem, kurus kompetentās iestādes ir noteikušas konkrētu pakalpojumu sniegšanai, un nevis uz vispārīgiem cenu noteikšanas noteikumiem, kā, piemēram, māju īrei. Komisija principā piekrīt 150. grozījumam, kas attiecas uz pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, un precizē, ka 15. panta 1. līdz 3. punkts attiecas tikai uz tiesību aktiem vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu jomā, ciktāl šādu noteikumu piemērošana juridiski un faktiski nekavē veikt tiem paredzēto konkrēto uzdevumu. Paziņošanas pienākumu svītrošana (151. grozījums) negatīvi ietekmētu novērtēšanas procesu, un tāpēc tai nevar piekrist. Visbeidzot 146., 148. un 149./242. grozījumā ierosinātas tehniskas pārmaiņas, kurām Komisija piekrīt (attiecībā uz 146. grozījumu atsauce ir izdarīta uz Profesionālās kvalifikācijas direktīvu kopumā, nevis tikai uz II sadaļu). 3.4. Pakalpojumu sniegšanas brīvība un atkāpes (16.–19. pants) Pakalpojumu sniegšanas brīvība (16. pants) Ar 152. grozījumu (attiecībā uz nodaļas nosaukumu) un 293./rev4 grozījumu (attiecībā uz 16. pantu) aizstāj bijušo izcelsmes valsts principu ar noteikumu par pakalpojumu sniegšanas brīvību. 293./rev4 grozījumā apstiprinātas pakalpojumu sniedzēju tiesības sniegt pakalpojumu dalībvalstī, kas nav valsts, kurā tie veic uzņēmējdarbību, un uzliek pienākumu dalībvalstij, kurā tiek sniegts pakalpojums, nodrošināt tās teritorijā brīvu piekļuvi pakalpojumu darbībai un brīvu pakalpojumu darbības veikšanu. 16. panta 1. punktā papildus noteikts, ka dalībvalsts, kurā tiek sniegts pakalpojums, nevar piemērot savas prasības pakalpojumu sniedzējiem, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, ja tās nav pamatotas ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību, veselības aizsardzību vai vides aizsardzību, un prasībām ir jābūt nediskriminējošām, nepieciešamām un samērīgām. 3. punktā vēlreiz apstiprināta iespēja, kas paredzēta 1. punktā, proti, dalībvalstis var noteikt savas prasības pakalpojumu sniedzējiem no citām dalībvalstīm, kas pārceļas uz to teritoriju, ja tās ir pamatotas ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību, veselības aizsardzību vai vides aizsardzību. 3. punktā arī paskaidrots, ka dalībvalstīm nav liegts saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem piemērot savus nodarbinātības nosacījumus. 16. panta 2. punktā ietverts tādu prasību saraksts, piemēram, prasība veikt uzņēmējdarbību teritorijā, lai saņemtu atļauju sniegt pakalpojumu, kuras dalībvalstis nedrīkst noteikt pakalpojumu sniedzējiem, kas veic uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs. 293./rev4 grozījumā arī paredzēts, ka, konsultējusies ar dalībvalstīm un sociālajiem partneriem, Komisija iesniedz ziņojumu par 16. panta piemērošanu, tostarp par nepieciešamību ierosināt saskaņošanas pasākumus. Komisija piekrīt 152. un 293./rev4 grozījumam ar nelieliem formulējuma pielāgojumiem 3. punktā, paskaidrojot, ka saskaņā ar EKT judikatūru valsts prasībām vienmēr ir jābūt nediskriminējošām, nepieciešamām un samērīgām. Ar nelieliem formulējuma pielāgojumiem Komisija arī piekrīt 45. grozījumam attiecībā uz 37. apsvērumu, norādot, ka dalībvalstis var noteikt savas prasības, kas ir nepieciešamas sabiedriskajai kārtībai, valsts drošībai, veselības aizsardzībai un vides aizsardzībai, kā arī piekrīt 46.–47. grozījumam, ar ko svītro apsvērumus, kuri attiecas uz bijušo izcelsmes valsts principu. Turklāt Komisija saskaņā ar Padomes darbu pievieno paskaidrojošus papildu apsvērumus – apsvērumu, kas attiecas uz EKT judikatūru par dalībvalstu tiesībām veikt pasākumus, lai novērstu to, ka pakalpojumu sniedzēji negodprātīgi izmanto iekšējā tirgus principu priekšrocības (37.a apsvērums), citu apsvērumu, kurā uzsvērta nepieciešamība nodrošināt to, ka pakalpojumu sniedzēji var paņemt līdzi iekārtas, kas ir pakalpojuma neatņemama sastāvdaļa, sniedzot pakalpojumus citā dalībvalstī (39.a apsvērums), kā arī papildu apsvērumu, ar ko paskaidro iekārtu jēdzienu (39.b apsvērums). Papildu atkāpes no pakalpojumu sniegšanas brīvības (17. pants) Ar 400. grozījumu tiek mainīts 17. panta nosaukums, un grozījumā noteikts, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība nav piemērojama tādiem pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi , kas tiek sniegti citā dalībvalstī, tostarp pasta pakalpojumiem, elektroenerģijas, gāzes un ūdens apgādei, ūdens attīrīšanas pakalpojumiem un atkritumu apstrādei. Komisija piekrīt 400. grozījumam. Turklāt 40.a apsvērumā Komisija, pamatojoties uz Padomes darbu, paskaidro, ka atkāpe attiecībā uz pasta pakalpojumiem ietver gan darbības, kas ir paredzētas vispārējo pakalpojumu sniedzējiem, gan citus pasta pakalpojumus. Turklāt var arī piekrist 165. grozījumam, ar ko paskaidro atkāpi 17. panta 12. punktā attiecībā uz atļauju sistēmu, kas paredzēta 3. un 4. pantā Padomes Regulā (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās. Saistībā ar advokātu un notāru darbībām ar 160. grozījumu svītrota atkāpe attiecībā uz jautājumiem, uz kuriem attiecas Padomes Direktīva 77/249/EEK par pasākumiem, kas palīdz advokātiem sekmīgi īstenot brīvību sniegt pakalpojumus, un ar 166. grozījumu svītro atkāpi attiecībā uz darbībām, kurās saskaņā ar likumu ir jāiesaista notārs. Šie grozījumi ir novecojuši, jo Komisija noraida vispārēju advokātu un notāru darbību izslēgšanu no direktīvas piemērošanas jomas. Tādēļ šīs atkāpes ir jāsaglabā. Attiecībā uz parādu piedzīšanu tiesas ceļā ar 161. grozījumu ievieš jaunu atkāpi, kurai Komisija var piekrist. Vienlaikus saskaņā ar Padomes darbu Komisija jaunā apsvērumā (40.b apsvērums) paskaidro šīs atkāpes darbības jomu. Saistībā ar prasībām, ar kurām darbību paredz konkrētai profesijai, ar 162./404. grozījumu pievieno jaunu atkāpi papildus atkāpei par jautājumiem, uz ko attiecas II sadaļa Direktīvā 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu. Principā, precizējot formulējumu, var piekrist 162./404. grozījumam, kā arī 48. grozījumam, ar ko paskaidro šo jauno atkāpi 41.c apsvērumā. Saistībā ar personu brīvu pārvietošanos un uzturēšanos 163. grozījumā paskaidrota atkāpe attiecībā uz Direktīvu 2004/38/EK, un tam var piekrist. Saistībā ar atkāpi, kas attiecas uz trešo valstu valstpiederīgajiem, kuri pārceļas uz uz citu dalībvalsti, lai sniegtu pakalpojumu, 164. grozījumā paredzēts jauns 17. panta 11. punktā ietvertās atkāpes formulējums. 25. pants tika svītrots, tāpēc bija vajadzīgs jauns 17. panta 11. punkta atkāpes formulējums. Ar nelielām formulējuma pārmaiņām tiek pieņemts 50. un 51. grozījums , ar ko ievieš 41.a un 41.b apsvērumu, sniedzot paskaidrojumus par atkāpi attiecībā uz Darbinieku norīkošanas direktīvu. Attiecībā uz īpašiem aizliegumiem un īpašām prasībām, kuras pamatotas ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību, veselības aizsardzību vai vides aizsardzību , ar 167. un 168. grozījumu mainītas 17. panta 16. un 17. punktā ietvertās atkāpes. Komisija uzskata, ka šie grozījumi ir novecojuši, jo ar 16. pantu dalībvalstīm tagad vispārīgākā veidā tiek dota iespēja noteikt valsts prasības attiecībā uz sabiedrisko kārtību, valsts drošību, veselības aizsardzību un vides aizsardzību; atkāpes 17. panta 16. un 17. punktā, kas ir specifiskākas, ir kļuvušas liekas. Tāpēc tās tiek svītrotas līdz ar attiecīgajiem apsvērumiem. Saistībā ar stacionārās veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanu ar 169. grozījumu svītro atkāpi attiecībā uz atļauju piešķiršanas sistēmu, ko piemēro stacionārās veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanai. Tā kā veselības aprūpes pakalpojumus izslēdza no direktīvas piemērošanas jomas un 23. pantu par veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanu svītroja, Komisija piekrīt 169. grozījumam. Saistībā ar starptautiskajām privāttiesībām ar 170. grozījumu 17. pantā ieviesta atkāpe attiecībā uz visiem starptautisko privāttiesību noteikumiem, īpaši tiem, kuri attiecas uz līgumsaistībām un ārpuslīguma saistībām, tostarp līgumu veidu. Komisija piekrīt šim grozījumam, kas prasīts 17. pantā, jo noteikums par pakalpojumu sniegšanas brīvību ir šīs direktīvas noteikums, kas, iespējams, būtu pretrunā ar starptautisko privāttiesību noteikumu piemērošanu. 171., 172. un 173. grozījumā svītrotas atkāpes saistībā ar patērētāju līgumiem, ar to līgumu, kuri attiecas uz nekustamo īpašumu, formālo spēkā esību un pakalpojumu sniedzēja ārpuslīguma saistībām nelaimes gadījumā; šīs atkāpes tagad ietvertas plašākā atkāpē attiecībā uz visiem starptautisko privāttiesību noteikumiem. Komisija piekrīt šiem grozījumiem, kā arī attiecīgām apsvērumu pārmaiņām ( 53. un 54. grozījums attiecībā uz 45. un 46. apsvērumu). Turklāt Komisija ir pievienojusi tehniskus paskaidrojumus, kas atspoguļo Padomes darbu. Pārejas posma atkāpes (18. pants). Ar 174. grozījumu pilnībā svītrots 18. pants par pārejas posma atkāpēm no (bijušā) izcelsmes valsts principa. Komisija tam piekrīt, jo azartspēļu darbības ir izslēgtas no direktīvas piemērošanas jomas; uz piekļuvi darbībām, kas saistītas ar parādu piedzīšanu tiesas ceļā, tagad attiecas jauna atkāpe 17. panta 7.a punktā un skaidras naudas un dārglietu transports ir iekļauts 40. panta 1. punktā. Atsevišķas atkāpes (19. pants). Ar 175. grozījumu pielāgo nosaukumu atbilstoši mainītajam 16. panta nosaukumam. 176. grozījums attiecas uz atsevišķu atkāpju nosacījumiem, un ar to svītro noteikumu par savstarpējās palīdzības procedūras izpildi pirms šādu pasākumu veikšanas. Atsevišķas atkāpes saistībā ar veselības aizsardzību un sabiedrisko kārtību un veselības aprūpes profesiju veikšanu ir novecojušas, jo veselības aprūpe tika izslēgta no direktīvas piemērošanas jomas, un ar 16. pantu dalībvalstīm tagad vispārīgākā veidā tiek dota iespēja noteikt valsts prasības attiecībā uz sabiedrisko kārtību un veselības aizsardzību. Tāpēc Komisija svītro attiecīgās atsevišķās atkāpes un 19. pantā aprobežojas ar pakalpojumu drošumu. Tomēr Komisija nevar piekrist savstarpējās palīdzības procedūras svītrošanai, kas ir būtiska, lai nodrošinātu to, ka šī atkāpe nerada nevajadzīgus pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus. 3.5. Pakalpojumu saņēmēju tiesības (20.–23. pants) Aizliegtie ierobežojumi/nediskriminācija. 177. un 55. grozījumā attiecībā uz 21. pantu un 50. apsvērumu teikts, ka pakalpojumu saņēmēju nepakļauj diskriminējošām prasībām, kas balstītas „vienīgi” uz viņa valstspiederību vai dzīvesvietu. Komisija nevar piekrist šim 21. pantā izklāstītās nediskriminācijas klauzulas papildinājumam, jo to varētu interpretēt kā atļauju diskriminācijai, ja ir cits pamatojums. Pārējā 55. grozījuma daļa paskaidro 50. apsvērumu, un tai var piekrist. Turklāt Komisija pievieno dažus paskaidrojumus saskaņā ar Padomes darbu attiecībā uz 20. pantā minētā finansiālā atbalsta jēdzienu (skatīt 48. un 48.a apsvērumu). Palīdzība saņēmējiem. 178. grozījumā , kas attiecas uz 22. pantu par palīdzību pakalpojumu saņēmējiem, paskaidrota virkne punktu saistībā ar informāciju un konsultācijām, kuras saņēmējiem sniedz vienotajos kontaktpunktos. Turklāt ar šo grozījumu svītro Eiropas Patērētāju centru tīkla kontaktpunktus no to apvienību un organizāciju saraksta, kuru kontaktinformācija jāpaziņo saņēmējiem un kuri var sniegt praktisku palīdzību. Ar 179. grozījumu pievieno jaunu 22.a pantu, kurā pakalpojumu sniedzējam ir paredzēta iespēja veikt visas procedūras un formalitātes vienotajos kontaktpunktos. Komisija piekrīt 178. grozījumam, izņemot to daļu, kurā svītrota atsauce uz Eiropas Patērētāju centru tīklu, kam saskaņā ar Komisijas viedokli varētu būt īpaši liela nozīme, sniedzot praktisku palīdzību patērētājiem. Komisija nevar piekrist 179. grozījumam un jaunā 22.a panta noteikumiem, jo vienoto kontaktpunktu nozīme un atbildība jau ir pietiekami izklāstīta direktīvas nodaļā par pārvaldes vienkāršošanu. Citā dalībvalstī saņemtas veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšana. Ar 56. līdz 62. grozījumu un ar 180./247. grozījumu svītro 23. pantu, noteikumus, kuri saistīti ar citā dalībvalstī saņemtas veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanu, un attiecīgos apsvērumus. Komisija piekrīt šiem svītrojumiem un, kā minēts iepriekš, nāks klajā ar atsevišķu iniciatīvu par veselības aprūpes pakalpojumiem. 3.6. Darba ņēmēju norīkošana (24.–25. pants) Īpaši noteikumi darba ņēmēju un trešo valstu valstspiederīgo norīkošanai. Ar 181., 182./248., 63.–64., 183./249. un 65.–66. grozījumu svītro attiecīgos noteikumus par administratīvu šķēršļu novēršanu un par dalībvalstu apņemšanos sadarboties attiecībā uz darba ņēmēju un trešo valstu valstspiederīgo norīkošanu. Lai gan Komisija uzskata, ka ir ļoti svarīgi risināt visus jautājumus, kas ir saistīti ar pārmērīgu administratīvo slogu un kuri neļauj pakalpojumu sniedzējiem nodrošināt pārrobežu pakalpojumus, norīkojot savus darbiniekus, un ka ir svarīgi uzlabot administratīvo sadarbību, lai apkarotu nelegālo darbu un sociālo dempingu, Komisija piekrīt šo noteikumu svītrošanai kopējā kompromisa ietvaros. Lai risinātu jautājumu par pārmērīgu administratīvo slogu un izveidotu tādu administratīvās sadarbības sistēmu, kas darbotos labāk, Komisija nodrošinās dalībvalstīm pamatnostādnes par šiem jautājumiem. 3.7. Pakalpojumu kvalitāte (26.–32. pants) Informācija par pakalpojumu sniedzējiem un to pakalpojumiem (26. pants). 184. un 186. grozījumā paredzēts, ka pakalpojumu sniedzējs apņemas regulāri ar vienoto kontaktpunktu starpniecību nodrošināt pakalpojumu sniedzējam to informāciju, kas nododama saņēmējiem. Ar 185. grozījumu ievieš pienākumu nodrošināt to, ka saņēmējiem ir pieejama informācija par pakalpojumu sniedzēja juridisko formu. Komisija piekrīt 185. grozījumam ar nelielām formulējuma pārmaiņām. Turpretī 184. un 186. grozījumam Komisija nevar piekrist, jo šie grozījumi pakalpojumu sniedzējiem radītu nevajadzīgu slogu. Profesionālās atbildības apdrošināšana (27. pants). Ar 187. grozījuma pirmo teikumu svītro dalībvalstu pienākumu nodrošināt to, ka tie pakalpojumu sniedzēji, kuru pakalpojumi pakļauj saņēmēja veselību vai drošumu vai saņēmēja finansiālo drošību konkrētam riskam, apdrošina profesionālo atbildību, un aizstāj šo pienākumu ar noteikumu, ka dalībvalstis var prasīt šādu apdrošināšanu. Otrajā teikumā precizēts, ka apdrošināšana arī ietver riskus, ko rada šādi pakalpojumi, ja tos sniedz citās dalībvalstīs. Komisija piekrīt abiem šā grozījuma teikumiem ar nelieliem formulējuma pielāgojumiem. Turklāt tā piekrīt 67. grozījumam , ar ko tiek ieviests 63.a apsvērums, veicot vajadzīgos pielāgojumus, kas atspoguļo 27. panta 1. punkta pārmaiņas. Attiecīgi tika pielāgots 63. apsvērums. Komisija piekrīt 188., 189. un 190. grozījumam, ciktāl tie ir vajadzīgi un nerada pakalpojumu sniedzējam papildu slogu. Turklāt, pamatojoties uz Padomes darbu, Komisija paskaidro 27. panta un attiecīgo apsvērumu tekstu, īpaši attiecībā uz šā panta piemērošanas jomu, un risina problēmu saistībā ar risku, kas rodas, ja apdrošināšanas tirgus pienācīgi nedarbojas, paredzot iespēju izveidot procedūru gadījumos, ja tiek apstiprināts, ka apdrošināšanas tirgus pienācīgi nedarbojas. Pēcpirkuma garantijas (28. pants). Ar 191. grozījumu svītro pakalpojumu sniedzēju pienākumu nodrošināt informāciju par to sniegtajām pēcpirkuma garantijām. Ar 192. grozījumu svītro noteikumu, ar ko paskaidro, ka nedrīkst ietekmēt pēcpirkuma garantijas, kuras paredzētas citos Kopienas tiesību aktos. Komisija nevar piekrist 191. grozījumam, jo pakalpojumu sniedzējiem jānodrošina saņēmēji ar attiecīgo informāciju par pēcpirkuma garantijām. Turklāt Komisija nevar piekrist 192. grozījumam, jo skaidri jānorāda sasaiste ar citiem Kopienas tiesību aktiem par pēcpirkuma garantijām. Komerciāli paziņojumi (29. pants) Komisija, atspoguļojot darbu Padomē, izsaka tekstu skaidrāk, nosakot, ka profesionālajiem noteikumiem par komerciāliem paziņojumiem jāatbilst nediskriminācijas, nepieciešamības un samērīguma principiem. Daudznozaru darbības (30. pants). Ar 193. grozījumu (kā arī 210. grozījumu ) daudznozaru darbības tiek izslēgtas no savstarpējās novērtēšanas procesa. Komisija nevar piekrist 193. un 210. grozījumam, jo pienākums novērtēt un ziņot par daudznozaru darbību ierobežojumiem ir būtiski svarīgs pasākums, lai atvieglinātu piekļuvi pakalpojumu darbībām un to veikšanu. Komisija, pamatojoties uz Padomes darbu, precizē, kuri ierobežojumi var būt attaisnojami, un paskaidro to jaunā apsvērumā (64.a apsvērums). Pakalpojumu kvalitātes politika (31. pants). 194. grozījumā paskaidrots, ka dalībvalstis sadarbībā ar Komisiju veicina neobligātu Eiropas standartu izstrādi. Komisija piekrīt 194. grozījumam un vienlaikus, pamatojoties uz Padomes darbu, uzsver patērētāju savienību nozīmi. Domstarpību izšķiršana (32. pants). Ar 195. grozījumu ievieš papildu kontaktinformāciju, ko nodrošina pakalpojumu sniedzējs. Ar 196. grozījumu vārds „piemērots” tiek aizstāts ar vārdu „apmierinošs”. Komisija piekrīt 195. un 196. grozījumam un vienlaikus, pamatojoties uz Padomes darbu, precizē, kuras finanšu garantijas tiek uzskatītas par līdzvērtīgām šā panta nozīmē, un paskaidro to jaunā apsvērumā (65.a apsvērums). 3.8. Administratīvā sadarbība (34.–38. pants) Savstarpējā palīdzība un uzraudzība. Ar 199. līdz 202. grozījumu un 68. līdz 69. grozījumu pārstrukturē nodaļu par administratīvo sadarbību un precizē attiecīgo dalībvalstu pienākumus. Ar 199. grozījumu maina nodaļas nosaukumu. 200.–202. grozījuma mērķis ir panākt skaidrāku to uzdevumu sadalījumu, kas tiek noteikti uzņēmējdarbības veikšanas dalībvalstij un dalībvalstij, kurā sniedz pakalpojumu. Konkrēti uzņēmējdarbības veikšanas dalībvalsts ir atbildīga par to pakalpojumu sniedzēju uzraudzību, kuri veic uzņēmējdarbību tās teritorijā, un tā nevar atteikties veikt uzraudzības vai īstenošanas pasākumus, pamatojoties uz to, ka pakalpojums ir sniegts citā dalībvalstī. Uzņēmējdarbības veikšanas dalībvalstij ir jāveic pārbaudes, apskates un izmeklēšanas, kā arī pēc citas dalībvalsts lūguma jāsniedz informācija par tiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri veic uzņēmējdarbību tās teritorijā. Dalībvalsts, kurā sniedz pakalpojumu, ir atbildīga par pakalpojumu sniedzēja darbības uzraudzību tās teritorijā attiecībā uz jomām, kurām tā var noteikt valsts prasības saskaņā ar 16. panta 1. punktu (21. panta 1. punkts Parlamenta konsolidētajā tekstā). Citos gadījumos tā veic pārbaudes, apskates un izmeklēšanas uz vietas, ja tas ir objektīvi attaisnojams un tās ir nediskriminējošas, vai ja to lūgusi uzņēmējdarbības veikšanas dalībvalsts. 69. grozījumā paskaidrots, ka efektīva administratīvā sadarbība ir vajadzīga, lai nepieļautu pakalpojumu sniedzējiem piemērojamo noteikumu skaita palielināšanos vai dubultas kontroles attiecībā uz pārrobežu darbībām un lai negodprātīgi uzņēmēji nevarētu izvairīties no uzraudzības vai apiet piemērojamos valstu noteikumus pakalpojumu jomā. 68. grozījumā izklāstīta vajadzība pēc uzticamas elektroniskas informācijas sistēmas. Komisija pilnībā piekrīt 68.–69. grozījumam un 200.–202. grozījumam pēc būtības. Atzīstot vajadzību skaidri noteikt reģistrācijas dalībvalsts un tās dalībvalsts, kurā sniedz pakalpojumu, uzdevumus un pienākumus, lai izveidotu efektīvu administratīvo sadarbību, Komisija iekļauj Eiropas Parlamenta grozījumus Padomes izstrādātajā struktūrā. Brīdinājuma mehānisms. 203. grozījumā paredzēts brīdinājuma mehānisms, lai nekavējoties informētu Komisiju vai attiecīgās dalībvalstis, ja dalībvalstij ir kļuvis zināms par nopietnām īpašām darbībām vai apstākļiem, kas varētu radīt nopietnu kaitējumu cilvēku veselībai vai drošumam. Komisija piekrīt 203. grozījumam un arī ir pievienojusi kaitējumu videi kā iemeslu, lai izmantotu brīdinājuma mehānismu. Tomēr šī jaunā sistēma kalpo citam mērķim nevis kā savstarpējās palīdzības sistēma atsevišķu atkāpju gadījumā, un tāpēc nevar to aizstāt. Informācija par pakalpojumu sniedzēju labo reputāciju. Ar 197. grozījumu tiek papildus noteikts, ka tai informācijai, kura dalībvalstīm jāsniedz pēc citas dalībvalsts kompetentās iestādes lūguma, tieši jāattiecas uz pakalpojumu sniedzēja kompetenci, un ka lūgumam jābūt pienācīgi pamatotam. 198. grozījumā noteikts, ka noteikumiem par informācijas lūgumiem jāatbilst noteikumiem par personas datu sniegšanu un visai publiskajai informācijai jābūt pieejamai patērētājiem. Komisija piekrīt abiem grozījumiem un, atspoguļojot Padomes darbu, precizē, ka dalībvalstis, ievērojot to tiesību aktus, sniedz informāciju par disciplināriem vai administratīviem pasākumiem vai krimināltiesiskām sankcijām un lēmumiem par maksātnespēju vai bankrotu, ka sankcijas un pasākumus paziņo tikai tad, kad ir pieņemts galīgais lēmums, un ka noteikumiem par pakalpojumu sniedzēju labo reputāciju nav priekšroka attiecībā pret iniciatīvām policijas un tiesu iestāžu sadarbības jomā krimināllietās (jauns 66.f apsvērums). Papildu pasākumi. 68. grozījumā izklāstīta vajadzība pēc uzticamas elektroniskas informācijas sistēmas, lai uzlabotu administratīvo sadarbību starp dalībvalstīm. Komisija piekrīt 68. grozījumam, ietver tā saturu pantā un paskaidro to jaunā apsvērumā (66.g apsvērums). Turklāt Komisija, atspoguļojot Padomes darbu, ievieš vēl vienu papildu pasākumu to amatpersonu apmaiņai, kuras atbild par savstarpējās palīdzības īstenošanu. 3.9. Konverģences programma un nobeiguma noteikumi (39.–48. pants) Rīcības kodeksi (39. pants) 205. un 70. grozījumā uzsvērta tādu Kopienas līmeņa rīcības kodeksu nozīme, kurus jo īpaši izstrādā profesionālas organizācijas, struktūras un savienības, un paskaidrots, ka šādi rīcības kodeksi papildina dalībvalstu juridiskās prasības. Ar 71. grozījumu apsvērumā iekļauj to jomu aprakstu, kuras jāietver rīcības kodeksos. Komisija piekrīt šiem grozījumiem un, atspoguļojot Padomes darbu, pievieno jaunu apsvērumu (67.b apsvērums), kurā aprakstīts rīcības kodeksu mērķis. Papildu saskaņošana (40. pants). Atbilstoši atkārtoti definētajai darbības jomai ar 206. grozījumu svītrotas azartspēles un ar 208. grozījumu – citas jomas, uz ko varētu attiekties iespējama papildu saskaņošana, piemēram, tādas, kas noteiktas, izmantojot atsevišķas atkāpes vai savstarpējās novērtēšanas procedūru. Ar 207. grozījumu drošības pakalpojumus iekļauj to jomu sarakstā, kurām jāveic novērtējums par papildu saskaņošanu. Komisija piekrīt 206., 208. un 207. grozījumam, vienlaikus precizējot, ka novērtējumu par papildu saskaņošanu attiecībā uz apsardzes pakalpojumiem un skaidras naudas un dārglietu transportēšanu veiks vienu gadu pēc direktīvas īstenošanas termiņa. Turklāt Komisija piekrīt 211.–212. grozījumam , kas attiecas uz datumu, kad Komisija iesniedz ziņojumu par savstarpēju novērtēšanu un pārskatīšanas klauzulu. Visbeidzot 213. grozījumā noteikts triju gadu termiņš direktīvas transponēšanai dalībvalstu tiesību aktos. Tā kā steidzami jāveicina iekšējais tirgus pakalpojumu jomā, Komisija uzskata, ka transponēšanai jāsaglabā divu gadu termiņš. 4. Grozītais priekšlikums Atbilstīgi EK Līguma 250. panta 2. punktam Komisija groza savu priekšlikumu, kā norādīts iepriekš. 2004/0001 (COD) Grozītais priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA par pakalpojumiem iekšējā tirgū (Dokuments attiecas uz EEZ) EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 47. panta 2. punkta pirmo un trešo teikumu, 55. un 71. pantu un 80. panta 2. punktu, ņemot vērā Komisijas priekšlikumu[1], ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu[2], ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu[3], saskaņā ar Līguma 251. pantā minēto procedūru, tā kā: (1) Eiropas Savienība cenšas veidot arvien ciešāku sadarbību starp Eiropas valstīm un tautām, kā arī nodrošināt ekonomisko un sociālo attīstību. Saskaņā ar Līguma 14. panta 2. punktu iekšējais tirgus ir teritorija bez iekšējām robežām, kurā ir nodrošināta brīva pakalpojumu aprite un brīvība veikt uzņēmējdarbību. Likvidēt šķēršļus pakalpojumu darbības attīstībai starp dalībvalstīm ir svarīgi, lai stiprinātu Eiropas tautu integrāciju un veicinātu līdzsvarotu un stabilu ekonomisko un sociālo attīstību. Likvidējot šādus šķēršļus, ir svarīgi nodrošināt, lai pakalpojumu darbību attīstība dotu ieguldījumu Līguma 2. pantā izvirzītā uzdevuma sasniegšanā – visā Kopienā veicināt harmonisku, līdzsvarotu un stabilu saimnieciskās darbības attīstību, panākt augstu nodarbinātības un sociālās aizsardzības līmeni, sieviešu un vīriešu vienlīdzību, noturīgu izaugsmi bez pārmērīgas inflācijas, augstu konkurētspējas un ekonomiskas konverģences pakāpi, augstu vides kvalitātes aizsardzības un uzlabošanas pakāpi, paaugstināt dzīves līmeni un dzīves kvalitāti, kā arī panākt ekonomisku un sociālu kohēziju un solidaritāti starp dalībvalstīm. (1.a) Konkurētspējīgs pakalpojumu tirgus ir būtiski svarīgs, lai veicinātu ES ekonomikas izaugsmi un radītu darbavietas. Pašlaik daudzi šķēršļi iekšējā tirgū neļauj pakalpojumu sniedzējiem, īpaši mazajiem un vidējiem uzņēmumiem (MVU), paplašināt darbību ārpus savu valstu robežām un pilnīgi izmantot visas iekšējā tirgus priekšrocības. Tādējādi pasaules līmenī Eiropas Savienības pakalpojumu sniedzēju konkurētspēja samazinās. Brīvs tirgus, kas liek dalībvalstīm atcelt ierobežojumus pārrobežu pakalpojumu sniegšanai, tai pašā laikā palielinot pārredzamību un informāciju patērētājiem, sniegtu patērētājiem plašāku izvēli un labākus pakalpojumus par zemākām cenām. (2) Komisijas ziņojums par situāciju ar pakalpojumu iekšējo tirgu[4] uzrādīja lielu skaitu šķēršļu, kas liedz vai kavē pakalpojumu attīstību starp dalībvalstīm, jo īpaši tādu pakalpojumu attīstību, kurus sniedz MVU, kas pakalpojumu nozarē dominē. Ziņojumā ir secināts, ka desmit gadus pēc paredzētās iekšējā tirgus izveides pabeigšanas arvien pastāv dziļa plaisa starp redzējumu par integrētu Eiropas Savienības ekonomiku un realitāti, ar kuru saskaras Eiropas pilsoņi un pakalpojumu sniedzēji. Uzskaitītie šķēršļi attiecas uz visdažādākajām pakalpojumu darbībām visos pakalpojumu sniedzēju darbības posmos, un tiem piemīt vairākas kopējas iezīmes, īpaši tas, ka tie bieži rodas no administratīvā sloga, juridiskās nenoteiktības, kas saistās ar pārrobežu darbību, kā arī no tā, ka starp dalībvalstīm trūkst savstarpējas uzticības. (3) Tā kā pakalpojumi ir ekonomikas izaugsmes dzinējspēks un to īpatsvars IKP un darbavietu radīšanā vairumā dalībvalstu ir 70%, šai iekšējā tirgus sadrumstalotībai ir negatīva ietekme uz Eiropas ekonomiku kopumā, sevišķi uz MVU konkurētspēju un darba ņēmēju apriti , un tā liedz patērētājiem pieeju plašākam pakalpojumu klāstam par konkurētspējīgu cenu. Ir svarīgi atzīmēt, ka pakalpojumu nozare ir viena no svarīgākajām nozarēm tieši sieviešu nodarbinātībā un tādēļ viņas var gūt ievērojamu labumu no jaunajām iespējām, ko piedāvā pakalpojumu iekšējā tirgus izveide. Eiropas Parlaments un Padome ir uzsvēruši, ka tiesisku šķēršļu likvidēšanai reāla pakalpojumu iekšējā tirgus izveidei ir prioritāra nozīme, lai sasniegtu Lisabonas Eiropadomes noteikto mērķi uzlabot nodarbinātību un sociālo kohēziju un panākt ilgtspējīgu ekonomikas pieaugumu, lai līdz 2010. gadam panāktu , ka Eiropas Savienība ir viskonkurētspējīgākā un visdinamiskākā uz zināšanām balstītā, nodarbinātību veicinošā ekonomika pasaulē. Šo šķēršļu likvidēšana, vienlaikus nodrošinot attīstītu Eiropas sociālo modeli, tādēļ ir viens no galvenajiem nosacījumiem, lai īstenotu Lisabonas stratēģiju un atdzīvinātu Eiropas ekonomiku, jo īpaši nodarbinātības un ieguldījumu ziņā. Tādēļ ir svarīgi iekšējo pakalpojumu tirgu izveidot, līdzsvarojot tirgus atvēršanu ar sabiedrisko pakalpojumu un sociālo un patērētāju tiesību saglabāšanu. (4) Tādēļ ir jālikvidē šķēršļi pakalpojumu sniedzēju brīvībai veikt uzņēmējdarbību dalībvalstīs un šķēršļi pakalpojumu brīvai apritei starp dalībvalstīm, kā arī jāgarantē pakalpojumu saņēmējiem un sniedzējiem tiesiskā drošība, kas vajadzīga šo divu Līgumā paredzēto pamatbrīvību īstenošanai praksē. Tā kā šķēršļi pakalpojumu iekšējā tirgū skar uzņēmējus, kas vēlas veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, kā arī tos uzņēmējus, kuri sniedz pakalpojumus citā dalībvalstī, neveikdami tajā uzņēmējdarbību, ir jāļauj pakalpojumu sniedzējiem izvērst savas pakalpojumu darbības iekšējā tirgū, vai nu sākot veikt uzņēmējdarbību dalībvalstī, vai arī izmantojot pakalpojumu brīvu apriti . Pakalpojumu sniedzējiem būtu jāvar izvēlēties vienu no šīm brīvībām atkarībā no savas izaugsmes stratēģijas katrā dalībvalstī. (5) Šos šķēršļus nevar likvidēt, tikai paļaujoties uz Līguma 43. un 49. panta tiešo piemērošanu, jo, no vienas puses, tos izskatīt katrā gadījumā atsevišķi ar pārkāpumu novēršanas procedūru pret attiecīgajām dalībvalstīm, jo īpaši pēc paplašināšanās, valsts un Kopienas iestādēm būtu ļoti sarežģīti, un, no otras puses, daudzu šķēršļu likvidācijai ir nepieciešama valstu tiesisko shēmu iepriekšēja koordinācija, tostarp administratīvās sadarbības izveidošana. Kā atzinuši Eiropas Parlaments un Padome, Kopienas tiesību instruments ļauj panākt reālu pakalpojumu iekšējo tirgu. (6) Ar šo direktīvu izveido vispārēju tiesisku pamatu, kas attiecas uz plašu pakalpojumu klāstu, ņemot vērā katra darbības veida vai profesijas un tās reglamentējošās sistēmas īpatnības. Šis tiesiskais pamats ir balstīts uz dinamisku un selektīvu pieeju, saskaņā ar kuru prioritārā kārtā likvidē šķēršļus, ko var likvidēt ātri, bet attiecībā uz pārējiem šķēršļiem uzsāk izvērtējuma, konsultāciju un specifisku jautājumu papildu saskaņošanas procesu, kurš ļaus pakāpeniski un koordinēti modernizēt valsts reglamentējošās sistēmas attiecībā uz pakalpojumu darbībām, kas ir būtiski, lai līdz 2010. gadam izveidotu reālu pakalpojumu iekšējo tirgu. Būtu jāparedz līdzsvarotu pasākumu klāsts, kas ietver mērķētu saskaņošanu, administratīvu sadarbību, noteikumus par pakalpojumu sniegšanas brīvību un mudinājumu dažos jautājumos izstrādāt rīcības kodeksus. Šai valsts tiesību režīmu saskaņošanai būtu jānodrošina augsts Kopienas tiesiskās integrācijas līmenis un vispārējas intereses mērķu aizsardzība augstā līmenī, jo īpaši patērētāju aizsardzība, kas ir būtiski svarīgi, lai iedibinātu savstarpēju uzticību starp dalībvalstīm. Šajā direktīvā arī ņemti vērā citi vispārējas intereses mērķi, tostarp vides aizsardzība, valsts drošība un veselības aizsardzība, kā arī nepieciešamība ievērot darba tiesību aktus. (6.a) Ņemot vērā to, ka piedāvātās rīcības mērķus – likvidēt šķēršļus pakalpojumu sniedzēju brīvībai veikt uzņēmējdarbību dalībvalstīs, kā arī brīvībai sniegt pakalpojumus starp dalībvalstīm – nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķas dalībvalstis un to, ka šās rīcības mēroga dēļ šos mērķus labāk var sasniegt Kopienas līmenī, Kopiena var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi šo mērķu sasniegšanai. (6.b) Ir lietderīgi tos šīs direktīvas noteikumus, kas attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti , piemērot tikai tiktāl, ciktāl attiecīgās darbības ir atvērtas konkurencei, lai tie neliktu dalībvalstīm vai nu liberalizēt pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai privatizēt valsts uzņēmumus, kuri sniedz šādus pakalpojumus, vai atcelt pastāvošos monopolus attiecībā uz citām darbībām vai noteiktiem izplatīšanas pakalpojumiem . (6.c) Šī direktīva neattiecas uz prasībām, kas regulē valsts līdzekļu pieejamību noteiktiem pakalpojumu sniedzējiem. Starp šādām prasībām ir sevišķi tās prasības, kurās minēti nosacījumi, saskaņā ar ko pakalpojumu sniedzējiem ir tiesības saņemt valsts finansējumu, tostarp konkrēti līgumnosacījumi, un jo īpaši kvalitātes standarti, kuri jāievēro, lai saņemtu valsts finansējumu, piemēram, par sociālo pakalpojumu sniegšanu. (6.d) Šī direktīva neskar pasākumus, ko dalībvalstis veic saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem saistībā ar kultūras vai valodas daudzveidības un plašsaziņas līdzekļu plurālisma aizsardzību un veicināšanu, ietverot arī finansēšanu. (6.e) Šīs direktīvas mērķis ir izveidot tiesisko regulējumu, lai nodrošinātu brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti starp dalībvalstīm, un tā nesaskaņo un neskar krimināltiesību normas. Tādēļ šī direktīva kopumā neskar krimināltiesību normas. Tomēr dalībvalstij nedrīkstētu būt iespējams apiet šajā direktīvā paredzētos noteikumus un ierobežot brīvību sniegt pakalpojumus, piemērojot krimināltiesību normas, kas īpaši ietekmē piekļuvi kādai pakalpojumu darbībai vai tās veikšanu. (6.f) Ir vienlīdz svarīgi, lai šajā direktīvā būtu pilnībā ņemtas vērā Kopienas iniciatīvas, kas balstās uz Līguma 137. pantu, ar nolūku sasniegt Līguma 136. panta mērķus saistībā ar nodarbinātības un labāku dzīves un darba apstākļu veicināšanu. (6.g) Šī direktīva neskar nodarbinātības nosacījumus, tostarp maksimālo darba ilgumu un minimālo atpūtas laiku, minimālās apmaksātās ikgadējās brīvdienas, minimālo atalgojuma likmi un veselības aizsardzību, drošību un higiēnu darbā, tā neskar attiecības starp sociālajiem partneriem, ietverot tiesības veikt sarunas par koplīgumiem un noslēgt tos un tiesības streikot, un tā arī neattiecas uz pakalpojumiem, ko sniedz pagaidu darbā iekārtošanas aģentūras. Šī direktīva neskar dalībvalstu sociālās drošības tiesību aktus. (6.h) Šī direktīva būtu jāinterpretē tā, lai savienotu to pamattiesību īstenošanu, kuras atzītas dalībvalstīs un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, ar pamatbrīvībām, kas noteiktas Līguma 43. un 49. pantā. Šīs pamattiesības citu starpā paredz tiesības streikot. Šī direktīva būtu jāinterpretē tā, lai pilnībā realizētu šīs pamattiesības un pamatbrīvības. (6.i) Šī direktīva attiecas tikai uz pakalpojumu sniedzējiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī, un neattiecas uz ārējiem aspektiem. Tā neattiecas uz sarunām starptautiskās organizācijās par pakalpojumu tirdzniecību, jo īpaši saistībā ar VVPT. [(7) apsvērums svītrots] (7.a) Šī direktīva aptver tikai pakalpojumus, ko sniedz par atlīdzību . Uz pakalpojumiem ar vispārēju nozīmi neattiecas definīcija Līguma 50. pantā, un tādēļ tie neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. Pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi ir pakalpojumi, ko sniedz par atlīdzību, un tādēļ tie ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. Tomēr daži pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, piemēram tādi, kas varētu pastāvēt transporta jomā, ir izslēgti no šīs direktīvas piemērošanas jomas, un dažiem citiem pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, piemēram tādiem, kas varētu pastāvēt pasta pakalpojumu jomā, ir noteikta atkāpe no noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību. Šī direktīva neattiecas uz pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi finansēšanu, un to nepiemēro dalībvalstu piešķirtā atbalsta sistēmām saskaņā ar Kopienas noteikumiem par konkurenci, īpaši sociālajā jomā. Šī direktīva neattiecas uz turpmākiem pasākumiem saistībā ar Komisijas Balto grāmatu par pakalpojumiem ar vispārēju nozīmi. [(8) apsvērums pārcelts] (9) No šīs direktīvas piemērošanas jomas būtu jāizslēdz finanšu pakalpojumi, jo uz šīm darbībām attiecas konkrēti Kopienu tiesību akti , kuru mērķis tāpat kā šai direktīvai ir reāla pakalpojumu iekšējā tirgus izveide. Tādējādi šī izslēgšana attiecas uz visiem finanšu pakalpojumiem, piemēram banku pakalpojumiem, kredītiem, apdrošināšanu, tai skaitā pārapdrošināšanu, ar profesiju saistītām vai privātām pensijām, vērtspapīriem, ieguldījumiem, fondiem, maksājumiem, ieguldījumu konsultācijām, ietverot pakalpojumus, kuri uzskaitīti I pielikumā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2000/12/EK par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu[5] . (10) Ņemot vērā to, ka 2002. gadā ir pieņemts tiesību instrumentu komplekss attiecībā uz elektroniskajiem komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem un uz saistītajiem resursiem un pakalpojumiem, ar kuru ir izveidoti reglamentējošie noteikumi, lai atvieglinātu piekļuvi šīm darbībām iekšējā tirgū, jo īpaši, likvidējot lielāko daļu individuālo atļauju piešķiršanas sistēmu, no šīs direktīvas piemērošanas jomas jāizslēdz jautājumi, uz ko attiecas minētie instrumenti. (10.a) Izslēgšana no piemērošanas jomas attiecībā uz elektronisko komunikāciju pakalpojumu jautājumiem, ko aptver Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/19/EK[6], 2002/20/EK[7], 2002/21/EK[8], 2002/22/EK[9] un 2002/58/EK[10], būtu jāpiemēro ne tikai jautājumiem, kas konkrēti izskatīti šajās direktīvās, bet arī tiem jautājumiem, kuros direktīvas skaidri atstāj dalībvalstīm iespēju veikt zināmus pasākumus valsts līmenī . (10.b) Transporta pakalpojumi, tostarp pilsētu transports, taksometri un ātrās palīdzības mašīnas, kā arī ostu pakalpojumi ir izslēgti no šīs direktīvas piemērošanas jomas. (10.c) Veselības aprūpes izslēgšana attiecas uz veselības aprūpi un farmaceitiskajiem pakalpojumiem, ko pacientiem sniedz veselības aprūpes darbinieki, lai novērtētu, saglabātu vai atjaunotu viņu veselības stāvokli, ja dalībvalstī, kurā pakalpojumi tiek sniegti, šādas darbības var veikt vienīgi reglamentēto profesiju pārstāvji. (10.d) Šī direktīva neskar atlīdzināšanu par veselības aprūpi, kas sniegta citā dalībvalstī, nevis tajā, kur aprūpes saņēmējs pastāvīgi dzīvo. Šo jautājumu Eiropas Kopienu Tiesa ir izskatījusi vairākkārt un ir atzinusi pacientu tiesības. Ir svarīgi pievērsties šim jautājumam citā Kopienas juridiskā instrumentā, lai panāktu lielāku juridisko noteiktību un skaidrību, ciktāl šis jautājums jau nav izskatīts Padomes Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālās drošības sistēmu koordinēšanu [11] . (10.e) No šīs direktīvas piemērošanas jomas būtu jāizslēdz arī audiovizuālie pakalpojumi neatkarīgi no to pārraides veida, tostarp kinoteātros. Turklāt, šī direktīva neattiecas uz dalībvalstu piešķirto atbalstu audiovizuālajā jomā, kam piemēro Kopienas noteikumus par konkurenci. (10.f) No šīs direktīvas piemērošanas jomas būtu jāizslēdz azartspēles, arī loterijas un derības, ņemot vērā šo darbību specifiku, kas dalībvalstīm liek piemērot politikas saistībā ar sabiedrisko kārtību un patērētāju aizsardzību. (10.g) Direktīva neskar Līguma 45. panta piemērošanu, jo īpaši, dažām notāru un citu profesiju pārstāvju darbībām saistībā ar autentificēšanas un apstiprināšanas pilnvarām. (10.h) Šī direktīva neattiecas uz tiem sociālajiem pakalpojumiem mājokļu, bērnu aprūpes, ģimeņu un personu, kam nepieciešama palīdzība, atbalsta jomā, kurus sniedz valsts vai valsts pilnvaroti pakalpojumu sniedzēji valsts, reģionālajā un vietējā līmenī ar mērķi nodrošināt atbalstu tiem, kam tas īpaši vajadzīgs dēļ nepietiekamiem ienākumiem ģimenē vai dēļ daļējas vai pilnīgas atkarības, kā arī tiem, kas varētu tikt atstumti. Šie pakalpojumi ir būtiski, lai garantētu pamattiesības uz cilvēka cieņu un integritāti un ir sociālās kohēzijas un solidaritātes principu izpausme, un tos šai direktīvai nevajadzētu skart. (10.i) Šī direktīva neattiecas uz sociālo pakalpojumu finansēšanu, kā arī uz dažādo atbalstu sistēmu, kas ar šiem pakalpojumiem saistīta. Tā arī neietekmē kritērijus vai nosacījumus, ko dalībvalstis ir noteikušas, lai nodrošinātu, ka sociālie dienesti rīkojas sabiedrības interešu un sociālās kohēzijas labā. (11) Ņemot vērā to, ka Līgumā ir paredzēts īpašs juridiskais pamats nodokļu jautājumiem, un to, ka šajā jomā jau ir pieņemti Kopienas instrumenti, no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir jāizslēdz nodokļu joma. [(12) apsvērums pārcelts] (13) Jau pastāv ievērojams apjoms Kopienas tiesību aktu, kas attiecas uz pakalpojumu darbībām. Šī direktīva turpina acquis sākto un tādējādi to papildina. Pretrunas starp šo direktīvu un citiem Kopienas instrumentiem ir apzinātas un šajā direktīvā ir paredzēti risinājumi, izmantojot arī atkāpes. Tomēr jāparedz noteikums par jebkādiem atlikušiem un izņēmuma gadījumiem, kad pastāv pretruna starp kādu šīs direktīvas noteikumu un kādu cita Kopienas instrumenta noteikumu. Šādas pretrunas pastāvēšana būtu jākonstatē saskaņā ar Līguma noteikumiem par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti. Sagatavojot un apspriežot kādu turpmāku Kopienas instrumentu, būtu jāizvairās no pretrunas starp šīs direktīvas noteikumiem un šāda instrumenta noteikumiem. (13.a) Šī direktīva ir saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/36/EK[12] par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu un to neskar. Tā attiecas uz jautājumiem, kas nav saistīti ar profesionālo kvalifikāciju, piemēram, profesionālās atbildības apdrošināšanu, komerciāliem paziņojumiem, daudznozaru darbībām un administratīvu vienkāršošanu. Attiecībā uz pārrobežu pakalpojumu pagaidu sniegšanu atkāpe no noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību šajā direktīvā nodrošina, ka netiek skarta Direktīvas 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu II sadaļa par pakalpojumu brīvu sniegšanu. Tādēļ noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību neskar nekādus pasākumus atbilstīgi Direktīvai 2005/36/EK, kas piemērojami dalībvalstī, kurā pakalpojumu sniedz. (13.b) Šī direktīva ir saskaņā ar citām Kopienas iniciatīvām attiecībā uz pakalpojumiem, īpaši tām, kas saistītas ar pakalpojumu drošību. Tā ir saskaņā arī ar citām iniciatīvām iekšējā tirgus un patērētāju aizsardzības jomā, piemēram, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/29/EK par negodīgu komercpraksi[13] un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 par sadarbību starp valstu iestādēm, kas atbildīgas par tiesību aktu īstenošanu patērētāju tiesību aizsardzības jomā („Regula par sadarbību patērētāju tiesību aizsardzības jomā”)[14]. (14) Šīs direktīvas aptvertie pakalpojumi ietver plašu darbību klāstu, kas pastāvīgi mainās, tostarp uzņēmējdarbības pakalpojumus, piemēram, vadības konsultācijas, sertifikāciju un pārbaudes, ēku apsaimniekošanu, tostarp biroju uzturēšanu, reklāmu, personāla atlases pakalpojumus un tirdzniecības aģentu pakalpojumus. Ietverti arī pakalpojumi, ko sniedz gan uzņēmumiem, gan patērētājiem, piemēram, juridiskas konsultācijas vai konsultācijas nodokļu jautājumos, nekustamā īpašuma pakalpojumi, piemēram, nekustamā īpašuma aģentūras, būvniecība, ieskaitot arhitektu pakalpojumus, izplatīšanas tirdzniecība, tirdzniecības gadatirgu organizēšana, auto noma, ceļojumu aģentūras. Ietverti arī patērētāju pakalpojumi, piemēram, pakalpojumi tūrisma nozarē, tostarp gidi, atpūtas pakalpojumi, sporta centri un izklaides parki, un – ciktāl tie nav izslēgti no direktīvas piemērošanas jomas – mājsaimniecību atbalsta pakalpojumi, piemēram, palīdzība vecāka gadagājuma cilvēkiem. Šīs darbības var ietvert pakalpojumus, kuru sniegšanai ir nepieciešams, lai pakalpojumu sniedzējs un saņēmējs atrastos tuvu viens otram, pakalpojumus, kuru sniegšanai pakalpojumu saņēmējam vai to sniedzējam jāceļo, kā arī pakalpojumus, kurus var sniegt no attāluma, tostarp ar interneta starpniecību. [(15) apsvērums svītrots] (16) Saskaņā ar EK Tiesas judikatūru novērtējums par to, vai konkrētas darbības, īpaši darbības, kas tiek finansētas no valsts līdzekļiem un ko veic publiskas struktūras, ir „pakalpojumi”, jāizdara katrā gadījumā atsevišķi, ņemot vērā visas to pazīmes, jo īpaši veidu, kādā tās attiecīgajā dalībvalstī tiek nodrošinātas, organizētas un finansētas. EK Tiesa uzskata, ka būtiska atlīdzības īpašība ir tā, ka tās pamatā ir ekonomiski apsvērumi, un atzīst, ka atlīdzības faktora nav tajā gadījumā, kad darbības bez atlīdzības veic valsts vai valsts vārdā saistībā ar tās pienākumiem sociālajā, kultūras, izglītības un tieslietu jomā – piemēram, kursi, ko rīko valsts izglītības sistēmas ietvaros, vai tādu sociālās drošības projektu vadība, kuri nav saistīti ar saimniecisko darbību . Saņēmēju veikts maksājums, piemēram, studentu maksāta mācību vai reģistrācijas maksa, lai zināmā mērā segtu sistēmas darbības izdevumus, pats par sevi nav atlīdzība jo pakalpojumu joprojām finansē galvenokārt no valsts līdzekļiem. Uz šīm darbībām tāpēc neattiecas pakalpojuma definīcija Līguma 50. pantā, un tādēļ tās neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. (16.a) Amatieru sporta bezpeļņas aktivitātēm ir ievērojama sociālā nozīme. Bieži vien tās kalpo vienīgi sociāliem un izklaides mērķiem. Līdz ar to tās nav saimnieciska darbība Kopienas tiesību aktu nozīmē un neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. [(17) apsvērums pārcelts] (18) Pakalpojumu sniedzēja jēdziens aptver jebkuru fizisku personu, kas ir kādas dalībvalsts valstspiederīgais, vai jebkuru juridisku personu, kura ir iesaistīta pakalpojumu darbībā tajā, izmantojot vai nu brīvību veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu brīvu apriti . Tādējādi pakalpojumu sniedzēja jēdziens neaprobežojas tikai ar pārrobežu pakalpojumu sniegšanu atbilstīgi pakalpojumu brīvai apritei , bet attiecas arī uz gadījumiem, kad uzņēmējs sāk veikt uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī, lai tajā izvērstu savas pakalpojumu darbības. No otras puses, pakalpojumu sniedzēja jēdziens neattiecas uz trešu valstu uzņēmumu filiālēm dalībvalstīs, jo saskaņā ar Līguma 48. pantu brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību var izmantot tikai uzņēmumi, kuri izveidoti saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā vadība vai galvenā darījumu vieta ir Kopienas teritorijā. Saņēmēja jēdziens aptver arī trešu valstu valstspiederīgos, kas jau izmanto tiesības, kuras tiem piešķir Kopienas tiesību akti, piemēram, Regula (EEK) Nr. 1408/71[15] vai Direktīva 2003/109/EK[16], Regula (EK) Nr. 859/2003[17] un Direktīva 2004/38/EK[18]. Turklāt dalībvalstīm ir iespēja paplašināt saņēmēja jēdzienu, attiecinot to arī uz trešu valstu valstspiederīgajiem, kuri atrodas to teritorijā. (18.a) Vieta, kur pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību, būtu jānosaka atbilstīgi Eiropas Kopienu Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru uzņēmējdarbības veikšanas jēdziens ietver faktisku saimnieciskās darbības veikšanu ar pastāvīga uzņēmuma starpniecību uz nenoteiktu laiku. Šī prasība var būt izpildīta arī tad, ja uzņēmums ir radīts uz konkrētu laiku vai ja tas īrē ēku vai iekārtu, ar kā palīdzību tas veic savu darbību. Tā var būt izpildīta arī tad, ja dalībvalsts tikai uz noteiktu laiku piešķir atļaujas attiecībā uz īpašiem pakalpojumiem. Uzņēmējdarbības veikšana obligāti nenozīmē meitasuzņēmumu, filiāli vai aģentūru – tas var būt birojs, kuru vada pakalpojumu sniedzēja personāls vai persona, kas ir neatkarīga, bet pilnvarota pastāvīgi rīkoties uzņēmuma vārdā, kā tas būtu aģentūras gadījumā. Saskaņā ar šo definīciju, kas liek veikt faktisku saimniecisko darbību vietā, kur pakalpojuma sniedzējs veic uzņēmējdarbību, pastkastīte vien vēl nenozīmē uzņēmējdarbības veikšanu. Ja pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību vairākās vietās, ir svarīgi noteikt, no kuras uzņēmējdarbības veikšanas vietas attiecīgais pakalpojums faktiski tiek sniegts. Ja ir grūti noteikt, no kuras no vairākām uzņēmējdarbības veikšanas vietām attiecīgais pakalpojums tiek sniegts, par tādu uzskatāma vieta, kur pakalpojumu sniedzējs ir izveidojis ar šo konkrēto pakalpojumu saistīto darbību centru. (18.b) Līguma noteikumi par uzņēmējdarbības veikšanu sniedz uzņēmējiem izvēles brīvību attiecībā uz juridisko formu, ko tie uzskata par piemērotu, lai veiktu savas darbības. Tādējādi „juridiskas personas” Līguma nozīmē ir visas vienības, kas izveidotas atbilstīgi kādas dalībvalsts tiesību aktiem vai ko šie tiesību akti pārvalda, neatkarīgi no to juridiskās formas. [(19) apsvērums pārcelts] (20) Atļauju piešķiršanas sistēmas jēdziens cita starpā aptver administratīvas procedūras, lai piešķirtu atļaujas, licences, apstiprinājumus vai koncesijas, kā arī – lai varētu veikt darbību – pienākumu būt reģistrētam kā profesijas loceklim vai būt iekļautam reģistrā, uzskaitē vai datubāzē, būt oficiāli ieceltam organizācijā vai iegūt karti, kas apliecina piederību kādai noteiktai profesijai. Atļauju var piešķirt ne tikai ar formālu lēmumu, bet arī ar netiešu lēmumu, piemēram, kompetentajai iestādei neveicot nekādas darbības, vai tā, ka ieinteresētajai personai attiecīgās darbības uzsākšanai vai tās legalizēšanai ir jāsagaida apliecinājums par deklarācijas saņemšanu. (20.a) „Sevišķi svarīgu iemeslu sabiedrības interesēs” jēdzienu , uz ko ir atsauces dažos šīs direktīvas noteikumos, pakāpeniski ir izstrādājusi Eiropas Kopienu Tiesa savā judikatūrā attiecībā uz Līguma 43. un 49. pantu, un tas var turpināt attīstīties . Jēdziens, kā tas atzīts EK Tiesas judikatūrā, aptver vismaz šādas jomas: sabiedriskā kārtība, valsts drošība un veselības aizsardzība Līguma 46. un 55. panta nozīmē, kārtības uzturēšana, sociālās politikas mērķi, pakalpojumu saņēmēju aizsardzība, patērētāju aizsardzība, darba ņēmēju aizsardzība, tostarp darba ņēmēju sociālā aizsardzība, finansiālā līdzsvara saglabāšana sociālās drošības sistēmā, krāpšanas novēršana, negodīgas konkurences novēršana, vides un pilsētvides aizsardzība, tostarp pilsētu un lauku plānošana, kreditoru aizsardzība, pareizas tiesvedības nodrošināšana, drošība uz ceļiem, intelektuālā īpašuma aizsardzība, kultūrpolitikas mērķi, tostarp izpausmes brīvības aizsardzība saistībā ar dažādiem aspektiem, īpaši sociālām, kultūras, reliģiskām un filozofiskām vērtībām sabiedrībā, preses daudzveidības saglabāšana un valsts valodas veicināšana, valsts vēstures un mākslas mantojuma saglabāšana un veterinārā politika. [(21) apsvērums svītrots] (21.a) Noteikumi, kas attiecas uz administratīvajām procedūrām, nav vērsti uz administratīvo procedūru saskaņošanu, bet gan uz to, lai atbrīvotos no pārlieku apgrūtinošām atļauju piešķiršanas sistēmām, procedūrām un formalitātēm, kas kavē uzņēmējdarbības veikšanas brīvību un to traucē radīt jaunus pakalpojumu sniegšanas uzņēmumus. (22) Vienas no lielākajām grūtībām saistībā ar piekļuvi pakalpojumu darbībām un to veikšanai, ar kurām sastopas sevišķi MVU, ir administratīvo procedūru sarežģītība, ilgums un tiesiskā nedrošība. Tādēļ, ņemot par piemēru dažas modernizācijas un labas administratīvās prakses iniciatīvas, kas veiktas Kopienas un valstu mērogā, ir jāizstrādā administratīvās vienkāršošanas principi, cita starpā ieviešot Kopienas mērogā koordinētu vienota kontaktpunkta sistēmu, ierobežojot pienākumu iepriekš saņemt atļauju tikai uz tiem gadījumiem, kuros tas ir būtiski svarīgi, un ieviešot principu par kompetentu iestāžu atļaujas piešķiršanu klusuciešot pēc noteikta termiņa beigām. Šādas modernizācijas mērķis, saglabājot prasības par pārskatāmību un informācijas par uzņēmējiem atjaunināšanu, ir samazināt kavēšanos, izmaksas un nelabvēlīgas sekas, kas rodas, piemēram, no nevajadzīgām vai pārmērīgi sarežģītām un apgrūtinošām procedūrām, procedūru pārklāšanās, birokrātijas dokumentu iesniegšanā, kompetento iestāžu patvaļīgas rīcības, nenoteiktiem vai pārmērīgi gariem termiņiem atbildes sniegšanai, ierobežotiem piešķirto atļauju derīguma termiņiem, kā arī nesamērīgām maksām un sodiem. Šāda prakse īpaši negatīvi ietekmē tos pakalpojumu sniedzējus, kuri vēlas izvērst darbību citās dalībvalstīs un kuriem tādēļ nepieciešama koordinēta modernizācija paplašinātā divdesmit piecu dalībvalstu iekšējā tirgū. (22.a) Dalībvalstīm, ja vajadzīgs, būtu jāievieš Eiropas līmenī saskaņotas Komisijas izstrādātas veidlapas, kas darbosies līdzvērtīgi sertifikātiem, apliecinājumiem vai jebkādiem citiem ar uzņēmējdarbības veikšanu saistītiem dokumentiem. (22.b) Lai izskatītu nepieciešamību vienkāršot procedūras un formalitātes, dalībvalstis var īpaši ņemt vērā to nepieciešamību, skaitu, iespējamo pārklāšanos, izmaksas, skaidrību, pieejamību, kā arī kavēšanos un praktiskās grūtības, ko tās var radīt attiecīgajam pakalpojumu sniedzējam. (23) Lai atvieglinātu piekļuvi pakalpojumu darbībām un to veikšanu iekšējā tirgū, ir jānosaka visām dalībvalstīm kopējs mērķis – administratīvā vienkāršošana – un jāparedz noteikumi arī par vienotu kontaktpunktu , tiesībām uz informāciju, procedūru veikšanu elektroniski un atļauju piešķiršanas sistēmu pamata izveidi. Citi pasākumi, kurus šā mērķa sasniegšanai pieņem valsts līmenī, var ietvert pakalpojumu darbībām piemērojamo procedūru un formalitāšu skaita samazināšanu un tikai tādu procedūru un formalitāšu pieļaušanu, kas tiešām ir būtiski svarīgas kāda vispārējas intereses mērķa sasniegšanai un kas satura vai mērķa ziņā nepārklājas. (24) Administratīvās vienkāršošanas nolūkos nedrīkstētu uzlikt vispārējas formālas prasības, piemēram, oriģināldokumentu, apliecinātu kopiju vai apstiprināta tulkojuma uzrādīšanu , ja vien tas nav objektīvi pamatots ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm, piemēram, darba ņēmēju aizsardzību, sabiedrības veselības aizsardzību, vides aizsardzību vai patērētāju aizsardzību. Tāpat ir jānodrošina, lai atļauja parastos apstākļos ļautu piekļūt pakalpojumu darbībām vai to veikšanai visā valsts teritorijā, ja vien atsevišķa atļauja katram uzņēmumam, piemēram, katram jaunam lielveikalam, vai atļauja, kas attiecas tikai uz kādu noteiktu valsts teritorijas daļu, nav objektīvi pamatota ar sevišķi svarīgu iemeslu sabiedrības interesēs. (25) Ir lietderīgi noteikt vienotu kontaktpunktu , lai nodrošinātu, lai katrs pakalpojumu sniedzējs varētu izpildīt visas procedūras un formalitātes vienā vietā. Šādu vienotu kontaktpunktu skaits katrā dalībvalstī var atšķirties atbilstīgi reģionālajām vai vietējām kompetencēm vai attiecīgajām darbībām. Vienotu kontaktpunktu izveide neskar funkciju sadalījumu starp kompetentajām iestādēm katras valsts sistēmā. Ja reģionālajā vai vietējā līmenī ir kompetentas vairākas iestādes, viena to tām var uzņemties vienota kontaktpunkta un koordinatora lomu. Vienotus kontaktpunktus var izveidot ne tikai administratīvās iestādes, bet arī tirdzniecības vai amatniecības kameras, profesionālas organizācijas vai privātas struktūras, kurām dalībvalsts izlemj uzticēt šo funkciju. Vienotiem kontaktpunktiem ir svarīga loma, nodrošinot atbalstu pakalpojumu sniedzējiem vai nu kā iestādei, kuras tiešā kompetencē ir to dokumentu izdošana, kas vajadzīgi, lai varētu piekļūt kādai pakalpojumu darbībai, vai arī kā starpniekam starp pakalpojumu sniedzēju un iestādēm, kuras ir tieši kompetentas. Komisija savā 1997. gada 22. aprīļa ieteikumā par uzņēmējdarbības vides uzlabošanu un vienkāršošanu jaunajiem uzņēmējiem[19] jau ir rosinājusi dalībvalstis izveidot kontaktpunktus formalitāšu vienkāršošanai. (25.a) Maksai, ko var iekasēt vienoti kontaktpunkti, vajadzētu būt samērīgai ar izmaksām par tām procedūrām un formalitātēm, kuras tiek kārtotas. Tas nekavē dalībvalstis uzticēt vienotiem kontaktpunktiem iekasēt citas administratīvās maksas, piemēram, uzraudzības struktūru maksu. (25.b) Pakalpojumu sniedzējiem un saņēmējiem jābūt viegli pieejamai noteikta veida informācijai. Tam īpaši jāattiecas uz informāciju par procedūrām un formalitātēm, atbildīgo iestāžu kontaktinformāciju, noteikumiem par piekļuvi publiskiem reģistriem un datu bāzēm, informāciju par pieejamo tiesisko aizsardzību un tādu asociāciju un organizāciju kontaktinformāciju, kurās pakalpojumu sniedzēji vai saņēmēji var saņemt praktisku palīdzību. Šai informācijai jābūt viegli pieejamai, tas ir, tai jābūt pieejamai sabiedrībai ērti un bez jebkādiem šķēršļiem. Šī informācija būtu jāsniedz skaidrā un nepārprotamā veidā. (25.c) Dalībvalstis var izpildīt tām uzlikto pienākumu nodrošināt pakalpojumu sniedzējiem un saņēmējiem vieglu pieeju vajadzīgajai informācijai, darot to pieejamu tīmekļa vietnē. Kompetento iestāžu pienākums palīdzēt pakalpojumu sniedzējiem un saņēmējiem neietver juridisku konsultāciju sniegšanu individuālos gadījumos. Tomēr būtu jāsniedz vispārēja informācija par to, kā parasti tiek traktētas un piemērotas prasības. Veidu, kādā informāciju pakalpojumu sniedzējiem un saņēmējiem nodrošina, nosaka katra dalībvalsts atbilstīgi šīs direktīvas noteikumiem. Tādus jautājumus kā atbildība par nepatiesas vai maldinošas informācijas sniegšanu nosaka dalībvalstis. (26) Procedūru un formalitāšu elektroniskas izpildes nodrošināšana diezgan tuvā nākotnē būs būtiski svarīga administratīvajai vienkāršošanai pakalpojumu darbību jomā, un tas nāks par labu pakalpojumu sniedzējiem, saņēmējiem un kompetentajām iestādēm. Lai izpildītu šo pienākumu sasniegt rezultātus, iespējams, jāpielāgo valsts tiesību akti un citi noteikumi attiecībā uz pakalpojumiem. Šis pienākums neliedz dalībvalstīm papildus elektroniskiem līdzekļiem darīt pieejamus arī citus veidus šo procedūru un formalitāšu izpildei. Tas, ka ir jābūt iespējai izpildīt šīs procedūras un formalitātes attālināti, nozīmē, jo īpaši, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, lai tās var izpildīt, atrodoties citā valstī. Šis pienākums sasniegt rezultātus neattiecas uz procedūrām vai formalitātēm, kuras pēc to būtības nav iespējams izpildīt attālināti. Turklāt tas neskar dalībvalstu tiesību aktus par valodu lietojumu. (27) Prasību saņemt atļauju no kompetentajām iestādēm kā nosacījumu iespējai piekļūt kādai pakalpojumu darbībai var izvirzīt tikai tad, ja šāds lēmums atbilst nediskriminācijas, nepieciešamības un samērīguma kritērijiem. Tas nozīmē, ka atļauju piešķiršanas sistēmas būtu pieļaujamas tikai tad, ja vēlāka pārbaude nebūtu efektīva tādēļ, ka vēlāk nav iespējams novērtēt sniegto pakalpojumu trūkumus, pienācīgi ņemot vērā riskus un draudus, kas varētu rasties, ja netiek veikta iepriekšēja pārbaude. Tomēr šo direktīvas noteikumu nedrīkst izmantot, lai pamatotu atļauju piešķiršanas sistēmas, kas ir aizliegtas ar citiem Kopienas instrumentiem, piemēram, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/93/EK par Kopienas elektronisko parakstu sistēmu[20] vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū („Direktīva par elektronisko tirdzniecību”)[21]. Savstarpējas izvērtēšanas procesa rezultāti ļaus Kopienas līmenī noteikt darbību veidus, attiecībā uz kuriem atļauju piešķiršanas sistēmas būtu jālikvidē. ( 27.a) Šī direktīva neskar iespēju dalībvalstīm anulēt atļaujas pēc to izdošanas, jo īpaši, ja vairs netiek izpildīti to piešķiršanas nosacījumi. (27.b) Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru sabiedrības veselība, patērētāju aizsardzība, dzīvnieku veselība un pilsētvides aizsardzība ir sevišķi svarīgi iemesli sabiedrības interesēs. Šādi sevišķi svarīgi iemesli var būt par pamatu atļauju piešķiršanas sistēmu piemērošanai, kā arī citiem ierobežojumiem, ko piemēro sociālajiem pakalpojumiem. Tomēr neviena atļauju piešķiršanas sistēma vai ierobežojums nedrīkst veidot diskrimināciju pēc valstspiederības. Turklāt vienmēr ir jāievēro nepieciešamības un samērīguma principi. (27.c) Šīs direktīvas noteikumi par atļauju piešķiršanas sistēmām būtu jāpiemēro gadījumos, kad uzņēmēju piekļuvei kādai pakalpojumu darbībai vai tās veikšanai vajadzīgs kompetentas iestādes lēmums. Tas neattiecas ne uz kompetentu iestāžu lēmumiem izveidot publisku vai privātu struktūru attiecīga pakalpojuma sniegšanai, ne arī uz kompetentu iestāžu slēgtiem līgumiem par kāda pakalpojuma sniegšanu, ko regulē publiskā iepirkuma noteikumi. (27.d) Lai atvieglinātu piekļuvi pakalpojumu darbībām un to veikšanai, ir svarīgi novērtēt atļauju piešķiršanas sistēmas un to pamatojumu, un ziņot par to. Šis ziņošanas pienākums attiecas tikai uz atļauju piešķiršanas sistēmu pastāvēšanu, nevis uz kritērijiem un noteikumiem atļaujas piešķiršanai. (27.e) Atļaujai parastos apstākļos būtu jādod tiesības pakalpojumu sniedzējam iegūt pieeju konkrētā pakalpojuma darbībai vai tās veikšanai valsts teritorijā, ja vien teritoriāls ierobežojums nav objektīvi pamatots ar sevišķi svarīgu iemeslu sabiedrības interesēs. Piemēram, vides aizsardzība var attaisnot prasību saņemt atsevišķu atļauju katrai instalācijai valsts teritorijā. Šis noteikums neietekmē reģionālās vai vietējās pilnvaras atļauju piešķiršanai dalībvalstīs. (27.f) Šī direktīva, jo īpaši tie noteikumi, kas attiecas uz atļauju piešķiršanas sistēmām un atļauju teritoriālo piemērošanu, neskar reģionālo vai vietējo kompetenču sadali dalībvalstīs, ieskaitot reģionālo un vietējo pašpārvaldi un valsts valodu lietojumu. (27.g) Noteikums par to, ka atļauju piešķiršanas nosacījumi nedrīkst pārklāties, neliedz dalībvalstīm piemērot pašu izstrādātus nosacījumus, kas norādīti atļauju piešķiršanas sistēmā. Tiek tikai prasīts, lai, izvērtējot pieteikuma iesniedzēja atbilstību šiem nosacījumiem, kompetentās iestādes ņemtu vērā līdzvērtīgus nosacījumus, ko pieteikuma iesniedzējs jau ir izpildījis citā dalībvalstī. Šis noteikums neprasa piemērot atļauju piešķiršanas nosacījumus, kas paredzēti kādas citas dalībvalsts atļauju piešķiršanas sistēmā. (28) Ja atļauju skaits kādai darbībai ir ierobežots dabas resursu vai tehnisko iespēju ierobežotības dēļ, kā tas var būt, piemēram, attiecībā uz analogo radio frekvenču piešķiršanu vai hidroelektrostaciju izmantošanu, ir jāpieņem atlases procedūra pakalpojumu sniedzēja izvēlei no vairākiem potenciālajiem kandidātiem ar nolūku, izmantojot atklātu konkursu, attīstīt lietotājiem pieejamo pakalpojumu sniegšanas kvalitāti un nosacījumus. Šādai procedūrai ir jāgarantē pārskatāmība un objektivitāte, un atļaujai, kas tādējādi piešķirta, nedrīkst būt pārmērīgi ilgs derīguma termiņš, to nedrīkst automātiski pagarināt un tā nedrīkst sniegt jebkādas priekšrocības izraudzītajam pakalpojumu sniedzējam. Jo īpaši, piešķirtās atļaujas derīguma termiņš ir jānosaka, neierobežojot un nekavējot brīvu konkurenci vairāk nekā būtu vajadzīgs, lai ļautu pakalpojumu sniedzējam atgūt ieguldījumu izmaksas un sniegtu godīgu peļņu no ieguldītā kapitāla. Šis noteikums nekavē dalībvalstis ierobežot atļauju skaitu ne tikai dabas resursu vai tehnisko iespēju ierobežotības dēļ, bet arī citu iemeslu dēļ. Šīm atļaujām jebkurā gadījumā piemēro pārējos šīs direktīvas noteikumus par atļauju piešķiršanas sistēmām. (28.a) Šajā direktīvā paredzēts, ka tad, ja noteiktā laikposmā nav saņemta atbilde, atļauja tiek uzskatīta par piešķirtu. Tomēr gadījumos, kad tas ir objektīvi pamatojams ar sevišķi svarīgiem iemesliem sabiedrības interesēs, attiecībā uz atsevišķām darbībām var piemērot citādu režīmu. [(29) apsvērums pārcelts] (30) Lai izveidotu reālu pakalpojumu iekšējo tirgu, ir jāatceļ jebkādi ierobežojumi brīvībai veikt uzņēmējdarbību un brīvai pakalpojumu apritei, kas arvien vēl ir noteikti dažu dalībvalstu tiesību aktos un ir nesaderīgi ar Līguma 43. un 49. pantu. Atceļamie ierobežojumi īpaši skar pakalpojumu iekšējo tirgu, un tie būtu sistemātiski jālikvidē iespējami drīz. (31) EK Tiesa ir konsekventi lēmusi, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību pamatā, jo īpaši, ir vienlīdzīgas attieksmes princips, kurš aizliedz ne tikai jebkādu diskrimināciju valstspiederības dēļ, bet arī jebkādu netiešu diskrimināciju citu iemeslu dēļ, kas var radīt tādas pašas sekas. Tādējādi par nosacījumu piekļuvei kādai pakalpojumu darbībai vai tās veikšanai kādā dalībvalstī neatkarīgi no tā, vai tā ir pamatdarbība vai pakārtota darbība, nevar izvirzīt tādus kritērijus kā uzņēmējdarbības veikšanas vieta, uzturēšanās vieta, pastāvīgā dzīvesvieta vai pakalpojuma darbības veikšanas galvenā vieta. Taču atsevišķos gadījumos sevišķi svarīgi iemesli sabiedrības interesēs var attaisnot to, ka pakalpojumu sniedzējam vai kādam no tā darbiniekiem, vai tā pārstāvim jābūt klāt darbības veikšanas laikā. Tāpat dalībvalsts nevar ierobežot tiesībspēju vai tiesības uzsākt tiesvedību tādiem uzņēmumiem, kas izveidoti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, kuras teritorijā atrodas to galvenais uzņēmums. Turklāt dalībvalstis nedrīkst piešķirt priekšrocības pakalpojumu sniedzējiem, kam ir īpaša saikne ar valsti vai vietējo sociāli ekonomisko situāciju, tāpat tās nedrīkst, pamatojoties uz uzņēmējdarbības veikšanas vietu, ierobežot pakalpojumu sniedzēja brīvību iegūt un lietot tiesības un preces vai atbrīvoties no tām, kā arī piekļūt dažādiem kredītu veidiem vai telpām, ciktāl tas vajadzīgs piekļuvei viņa darbībai vai tās efektīvai veikšanai. (32) Aizliegums veikt ekonomiskas pārbaudes kā priekšnosacījumu atļaujas piešķiršanai attiecas uz ekonomiskām pārbaudēm kā tādām, nevis uz prasībām, kas ir pamatotas ar sevišķi svarīgiem iemesliem sabiedrības interesēs, piemēram, pilsētvides aizsardzība, sociālā politika un sabiedrības veselības aizsardzības mērķi . Šis aizliegums neskar par konkurences tiesību piemērošanu atbildīgo iestāžu pilnvaru īstenošanu. (32.a) Attiecībā uz finanšu garantijām vai apdrošināšanu prasību aizliegums attiecas tikai uz pienākumu prasītās finanšu garantijas vai apdrošināšanu iegūt iestādē, kas veic uzņēmējdarbību konkrētajā dalībvalstī. (32.b) Attiecībā uz iepriekšēju reģistrāciju prasību aizliegums attiecas tikai uz pienākumu pakalpojumu sniedzējam pirms uzņēmējdarbības veikšanas uzsākšanas uz noteiktu laikposmu būt iepriekšēji reģistrētam kādā attiecīgās dalībvalsts reģistrā. (33) Lai koordinētu valsts noteikumu modernizāciju saskaņā ar iekšējā tirgus prasībām, ir jāizvērtē dažas nediskriminējošas valsts prasības, kuras savas būtības dēļ varētu ievērojami ierobežot vai pat liegt pieeju kādai darbībai vai tās veikšanai atbilstīgi brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Šo izvērtējuma procesu veic tikai attiecībā uz šo prasību atbilstību tiem kritērijiem, kurus EK Tiesa jau ir noteikusi saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību. Tas neattiecas uz Kopienas konkurences tiesību aktu piemērošanu. Ja šādas prasības ir diskriminējošas vai nav pamatotas ar kādu sevišķi svarīgu iemeslu sabiedrības interesēs vai ja tās ir nesamērīgas, tās ir jāatceļ vai jāgroza. Vērtējuma rezultāts atšķirsies atkarībā no darbību veida un attiecīgajām sabiedrības interesēm. Saskaņā ar EK Tiesas judikatūru šādas prasības varētu būt pilnībā attaisnojamas, ja tās piemēro sociālās politikas mērķu sasniegšanas nolūkos. (33.a) Šīs direktīvas nolūkos tās piemērošanas jomā iekļautos pakalpojumus, neskarot Līguma 16. pantu, var uzskatīt par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi tikai tad, ja tos sniedz, izpildot īpašu sabiedrības interesēs esošu uzdevumu, ko pakalpojumu sniedzējam uzticējusi attiecīgā dalībvalsts. Šo uzticēšanu var veikt ar vienu vai vairākiem aktiem, kuru veidu nosaka katra dalībvalsts, norādot konkrētā uzdevuma precīzu aprakstu. (33.b) Šajā direktīvā paredzētais savstarpējas izvērtēšanas process neietekmē dalībvalstu brīvību savos tiesību aktos noteikt sabiedrības interešu, īpaši sociālās politikas mērķu, aizsardzību augstā līmenī. Turklāt savstarpējas izvērtēšanas procesā ir pilnībā jāievēro pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi specifika un tiem izvirzītie konkrētie uzdevumi. Tas var attaisnot zināmus ierobežojumus saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību, īpaši tad, ja to nolūks ir sabiedrības veselības aizsardzība un sociālās politikas mērķu sasniegšana un ja tie atbilst 15. panta 3. punkta a) līdz c) apakšpunkta nosacījumiem. Piemēram, attiecībā uz pienākumu iegūt noteiktu juridisko formu, lai sniegtu noteiktus pakalpojumus sociālajā jomā, EK Tiesa jau ir atzinusi, ka ir pamatoti pakļaut pakalpojumu sniedzēju prasībai darboties kā bezpeļņas struktūrai. (34) Izskatāmajos ierobežojumos ietilpst valsts noteikumi, saskaņā ar kuriem, pamatojoties uz iemesliem, kas nav saistīti ar profesionālo kvalifikāciju, dažām darbībām var piekļūt tikai konkrēti pakalpojumu sniedzēji. Šie ierobežojumi ietver arī prasības pakalpojumu sniedzējam iegūt noteiktu juridisko formu, jo īpaši, būt juridiskai personai, būt individuālam uzņēmumam, būt bezpeļņas organizācijai vai uzņēmumam, kas pieder tikai fiziskām personām, kā arī prasības, kuras saistās ar akciju turēšanu uzņēmumā, jo īpaši, prasības turēt kādu minimālo kapitāla apjomu konkrētām pakalpojumu darbībām vai prasības pēc kādas konkrētas kvalifikācijas, lai varētu turēt kapitālu kādā uzņēmumā vai vadīt kādu uzņēmumu. Izvērtējums par noteikto minimālo un/vai maksimālo tarifu atbilstību brīvībai veikt uzņēmējdarbību attiecas tikai uz tarifiem, kurus kompetentās iestādes ir noteikušas īpaši konkrētu pakalpojumu sniegšanai un nevis, piemēram, uz vispārīgiem cenu noteikšanas noteikumiem, piemēram, māju īrei. (34.a) Savstarpējas izvērtēšanas process nozīmē, ka transponēšanas perioda laikā dalībvalstis vispirms veic savu tiesību aktu izskatīšanu, lai pārliecinātos, vai to tiesību sistēmā pastāv minētās prasības, un ne vēlāk kā līdz transponēšanas perioda beigām dalībvalstīm jāizstrādā ziņojums par šās izskatīšanas rezultātiem. Visus šos ziņojumus iesniedz visām pārējām dalībvalstīm un ieinteresētajām pusēm. Tad dalībvalstis sešu mēnešu laikā var iesniegt savus apsvērumus par šiem ziņojumiem. Komisija līdz 2008. gada 31. decembrim sagatavo kopsavilkuma ziņojumu, pievienojot, ja vajadzīgs, priekšlikumus turpmākām iniciatīvām. Ja vajadzīgs, Komisija sadarbībā ar dalībvalstīm palīdz dalībvalstij izstrādāt kopīgu metodoloģiju. [(35) apsvērums svītrots] (36) Tas, ka šajā direktīvā norādīta virkne prasību, kuras dalībvalstīm transponēšanas laikposmā ir jāatceļ vai jāizvērtē, neskar pārkāpumu novēršanas procedūras pret dalībvalstīm par to, ka tās