Oficiālais Vēstnesis C 312 , 23/11/1995 Lpp. 0008 - 0013



Paziņojums par sadarbību starp dalībvalstu tiesām un komisiju valsts atbalsta jomā (95/C 312/07) Šā paziņojuma mērķis ir sniegt ieteikumus sadarbībai starp dalībvalstu tiesām un Komisiju valsts atbalsta jomā. Šis paziņojums nekādā ziņā neierobežo tiesības, kas dalībvalstīm, indivīdiem vai uzņēmumiem piešķirtas saskaņā ar Kopienu tiesībām. Tas neierobežo nekādu Kopienu tiesību interpretāciju, kādu var sniegt Eiropas Kopienu Tiesa un Pirmās instances tiesa. Visbeidzot, tas nav mēģinājums jebkādā veidā traucēt dalībvalstu tiesām pildīt to pienākumus. I. IEVADS 1. Iekšējo robežu likvidēšana starp dalībvalstīm ļauj uzņēmumiem Kopienā paplašināt to darbību visā iekšējā tirgū un patērētājiem gūt labumu no lielākas konkurences. Šīs priekšrocības nedrīkst apdraudēt konkurences izkropļojumi, kurus rada neattaisnoti piešķirti atbalsta maksājumi uzņēmumiem. Tādējādi iekšējā tirgus izveide no jauna apstiprina to, cik svarīga ir Kopienas konkurences politikas īstenošana. 2. Eiropas Kopienu Tiesa ir pasludinājusi vairākus svarīgus spriedumus par EK Līguma 92. un 93. panta interpretēšanu un piemērošanu. Pirmās instances tiesas kompetencē tagad ietilpst privātpersonu prasības pret Komisijas lēmumiem par valsts atbalstu, un tādējādi tā arī sekmēs prakses attīstību šajā jomā. Komisija atbild par konkurences noteikumu piemērošanu ik dienas Pirmās instances tiesas un Eiropas Kopienu Tiesas pārraudzībā. Dalībvalstu iestādes un tiesas kopā ar Kopienas tiesām un Komisiju katra uzņemas pildīt tās uzdevumus un pienākumus attiecībā uz EK Līguma valsts atbalsta noteikumu piemērošanu saskaņā ar Tiesas praksē paredzētajiem principiem. 3. Konkurences politikas pienācīgai īstenošanai iekšējā tirgū nepieciešama efektīva sadarbība starp Komisiju un dalībvalstu tiesām. Šis paziņojums paskaidro to, kādā veidā Komisija grasās palīdzēt dalībvalstu tiesām, izveidojot ciešāku sadarbību 92. un 93. panta piemērošanā atsevišķos gadījumos. Bieži ir izteiktas bažas par to, ka Komisija galīgos lēmumus valsts atbalsta lietās pieņem kādu laiku pēc tam, kad konkurences izkropļojumu rezultātā ir nodarīts kaitējums trešo personu interesēm. Ja Komisija ne vienmēr var nekavējoši rīkoties, lai aizsargātu trešo personu intereses valsts atbalsta jautājumos, tad dalībvalstu tiesām ir lielākas iespējas nodrošināt, ka tiek izskatīti un kompensēti 93. panta 3. punkta pēdējā teikuma prasību pārkāpumi. [1] 4. Komisija ir administratīva iestāde, kas atbild par konkurences politikas īstenošanu un veidošanu Kopienas sabiedrības interesēs. Dalībvalstu tiesas atbild par tiesību aizsardzību un pienākumu izpildi, parasti pēc privātpersonu pieprasījuma. Komisijai jāpārbauda visi atbalsta pasākumi, uz kuriem attiecas 92. panta 1. punkts, lai novērtētu to saderību ar kopējo tirgu. Dalībvalstu tiesām jānodrošina, ka dalībvalstis pilda to procedūru saistības. 5. Pēdējais teikums 93. panta 3. punktā (treknrakstā še turpmāk) tieši ietekmē dalībvalstu tiesisko regulējumu. "Komisiju laikus informē par visiem plāniem sniegt vai mainīt atbalstu, lai tā varētu nākt klajā ar piezīmēm. Ja Komisija uzskata, ka šādi plāni nav saderīgi ar kopējo tirgu, ņemot vērā 92. pantu, tā nevilcinoties sāk procedūru, kas paredzēta 2. punktā. Attiecīgā dalībvalsts nesāk īstenot pašas ierosinātos pasākumus, kamēr šīs procedūras rezultātā nav pieņemts galīgs lēmums." 6. Īstenošanas aizliegums, kas minēts 93. panta 3. punkta pēdējā teikumā, ir attiecināms arī uz visiem atbalstiem, kuri īstenoti bez paziņošanas [2], un paziņošanas gadījumā tas ir spēkā pagaidu periodā, bet ja Komisija uzsāk disputus izraisošu procedūru — līdz galīgā lēmuma pieņemšanai [3]. 7. Protams, tiesai līdz lēmuma pieņemšanai saskaņā ar 93. panta 3. punkta pēdējo teikumu jāapsver, vai šie "ierosinātie pasākumi" nodrošina valsts atbalstu 92. panta 1. punkta nozīmē [4]. Komisijas lēmumos un Tiesas praksē pievērš ievērojamu uzmanību šim svarīgajam jautājumam. Līdz ar to valsts atbalsta jēdziens jāinterpretē plaši, tajā iekļaujot ne tikai subsīdijas, bet arī nodokļu atvieglojumus un ieguldījumus no publiskajiem līdzekļiem, ko veic gadījumos, ja privāts ieguldītājs ieturētu atbalstu [5]. Atbalsts jāsaņem no "valsts", kas ir visi valsts varas līmeņi, izpausmes un institūti [6]. Atbalsts jāsniedz dažiem uzņēmumiem vai dažu preču ražošanai, tādējādi izšķirot valsts atbalstu, uz kuru attiecas 92. panta 1. punkts, no vispārīgiem pasākumiem, uz kuriem minētais punkts neattiecas [7]. Piemēram, par valsts atbalstu neuzskata pasākumus, kuru mērķis un kuru iznākums nav domāts tāds, lai atbalstītu dažus uzņēmumus vai dažu preču ražošanu, vai kurus piemēro personām atbilstoši objektīviem kritērijiem, neņemot vērā atrašanās vietu, nozari vai uzņēmumu, kurā saņēmējs var būt nodarbināts. 8. Tikai Komisija var pieņemt lēmumu par to, vai valsts atbalsts ir "saderīgs ar kopējo tirgu", t.i., atļauts. 9. Piemērojot 92. panta 1. punktu, dalībvalstu tiesas prejudiciālus jautājumus, protams, var nodot Kopienas tiesai saskaņā ar EK Līguma 177. pantu, un dažos gadījumos tas tik tiešām ir jādara. Tām arī jāprasa palīdzība no Komisijas, lūdzot sniegt "tiesisko vai ekonomisko informāciju" pēc analoģijas ar Tiesas spriedumu Delimitis [8] lietā attiecībā uz EK Līguma 85. pantu. 10. Attiecīgās valsts tiesas loma ir aizstāvēt indivīdu tiesības, kādas izriet no 93. panta 3. punkta pēdējā teikumā paredzētā aizlieguma tiešās ietekmes. Tiesai jāizmanto visi atbilstošie līdzekļi un tiesiskās aizsardzības formas un jāpiemēro visi attiecīgie valsts tiesību aktu noteikumi, lai kompensētu tiešo ietekmi, kādu rada šis pienākums, kas uzlikts pildīt saskaņā ar Līgumu par dalībvalstīm [9]. Attiecīgās valsts tiesai, izskatot savā piekritībā esošu lietu, pilnībā jāpiemēro Kopienu tiesību akti un jāaizsargā tiesības, kādas indivīdiem piešķirtas saskaņā ar minētajiem tiesību aktiem; tādēļ tā nedrīkst ievērot nevienu valsts tiesību aktu noteikumu, kas var būt pretrunā ar Kopienas tiesībām, vai tas būtu pieņemts pirms vai pēc attiecīgā Kopienas tiesību aktu noteikuma [10]. Tiesnesis pēc vajadzības un saskaņā ar piemērojamiem attiecīgās valsts tiesību aktu noteikumiem un attīstībā esošo Tiesas praksi [11] var atļaut pagaidu pasākumus, piemēram, pieprasot nelikumīgi iemaksātu naudas līdzekļu iesaldēšanu vai kompensēšanu, un piespriest kaitējuma atlīdzināšanu pusēm, kuru interesēm ir nodarīts kaitējums. 11. Kopienas tiesa uzskata, ka Kopienas noteikumu pilnīga efektivitāte un saskaņā ar tiem piešķirto tiesību aizsardzība būtu samazināta, ja indivīdi nevarētu saņemt kompensāciju par to, ka ir pārkāptas viņu tiesību, jo ir pārkāptas Kopienas tiesības un šajā pārkāpumā var vainot dalībvalsti [12]; princips, saskaņā ar kuru valsts jāsauc pie atbildības par indivīdiem radītu zaudējumu un kaitējumu Kopienu tiesību pārkāpumu rezultātā, kuros šo valsti var uzskatīt par vainīgu, balstās Līguma sistēmā [13]; attiecīgās valsts tiesa, kas lietā, kura saistīta ar Kopienu tiesībām, uzskata, ka vienīgais šķērslis, kas to attur no pagaidu pasākumu atļaušanas, ir kāds valsts tiesību aktu noteikums, tad tiesai šis noteikums nav jāievēro [14]. 12. Šos principus piemēro gadījumā, kad ir pārkāpti Kopienas konkurences noteikumi. Indivīdiem un uzņēmumiem jābūt pieejai visiem procedūras noteikumiem un aizsardzības līdzekļiem, kādi paredzēti attiecīgās valsts tiesību aktos uz tādiem pašiem nosacījumiem, kādi būtu spēkā, ja būtu noticis salīdzināma valsts likuma pārkāpums. Šī vienlīdzīgā attieksme attiecas ne tikai uz tieši piemērojama Kopienas tiesību akta pārkāpuma galīgo konstatēšanu, bet tā ir attiecināma arī uz visiem tiesiskajiem līdzekļiem, kas var sekmēt efektīvu tiesisko aizsardzību. III. KOMISIJAS IEROBEŽOTĀS PILNVARAS 13. Kopienas konkurences tiesību piemērošana dalībvalstu tiesās sniedz ievērojamas priekšrocības indivīdiem un uzņēmumiem. Komisija nevar piešķirt kaitējuma atlīdzināšanu par zaudējumu, kas nodarīts 93. panta 3. punkta prasību pārkāpuma rezultātā. Šādas prasības var iesniegt tikai dalībvalstu tiesās. Dalībvalstu tiesas parasti var noteikt pagaidu pasākumus un pārkāpumus ātri izbeigt. Dalībvalstu tiesās ir iespējams apvienot sūdzību saskaņā ar Kopienas tiesībām ar sūdzību saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem. Komisijas procedūrā tas nav iespējams. Turklāt tiesas var piespriest segt izmaksas pusei, kas lietā uzvarējusi. Saskaņā ar Komisijas administratīvo procedūru tas nav iespējams. IV. LĪGUMA 93. PANTA 3. PUNKTA PIEMĒROŠANA 14. Dalībvalstīm jāpaziņo Komisijai visi plāni sniegt atbalstu vai grozīt jau apstiprinātus atbalsta plānus. Tas attiecas arī uz atbalstu, kas var būt atbilstošs automātiskam apstiprinājumam saskaņā ar 92. panta 2. punktu, jo Komisijai jāpārbauda, vai ir izpildīti pieprasītie nosacījumi. Vienīgais izņēmums pienākumam ziņot ir ziņojums par atbalstu, kas klasificēts kā minimāls, jo tas būtiski neskar tirdzniecību starp dalībvalstīm, un tādējādi uz to neattiecas 92. panta 1. punkts [15]. 15. Komisija saņem paziņojumu par vispārējiem atbalsta plāniem jeb programmām, kā arī par plāniem sniegt atbalstu atsevišķiem uzņēmumiem. Kad Komisija programmu ir apstiprinājusi, par individuālā atbalsta sniegšanu saskaņā ar šo programmu parasti nav jāpaziņo. Taču saskaņā ar dažiem atbalsta kodeksiem vai konkrētu ražošanas nozaru, vai saskaņā ar konkrētu palīdzības veidu ir jāsniedz individuāls paziņojums par jebkura tāda atbalsta piešķiršanu, kas pārsniedz noteiktu summu. Dažos gadījumos individuāls paziņojums var būt vajadzīgs arī saskaņā ar Komisijas noteikumiem konkrētas programmas apstiprināšanai. Dalībvalstīm jāpaziņo par atbalstu, ko tās vēlas sniegt ārpus apstiprinātas programmas. Paziņojums ir vajadzīgs attiecībā uz plānotiem pasākumiem, ieskaitot plānus veikt tādus finanšu pārvedumus no publiskajiem līdzekļiem uz valsts vai privātā sektora uzņēmumiem, kas var būt saistīti ar atbalstu 92. panta 1. punkta nozīmē. 16. Pirmais jautājums, kas jāapsver dalībvalstu tiesām iztiesājot lietu, kas ierosināta saskaņā ar 93. panta 3. punkta pēdējo teikumu, ir tas, vai ar šo pasākumu sniedz jaunu vai esošu valsts atbalstu 92. panta 1. punkta nozīmē. Otrs jautājums, uz kuru jārod atbilde, ir tāds, vai par šo pasākumu ir paziņots — atsevišķi vai saskaņā ar programmu — un ja tā ir, jānoskaidro, vai Komisijas rīcībā ir pietiekami ilgs laiks nākt klajā ar lēmumu [16]. 17. Kas attiecas uz atbalsta programmām, par "pietiekami ilgu laiku" Eiropas Kopienu Tiesa uzskata divu mēnešu periodu, kuram beidzoties attiecīgā dalībvalsts var paziņoto pasākumu īstenot, nosūtot par to Komisijai iepriekšēju paziņojumu [17]. Šo periodu Komisija atsevišķos gadījumos apzināti saīsina līdz 30 darbdienām, bet saskaņā ar "paātrināto" procedūru — līdz 20 darbdienām. Šos periodus sāk skaitīt no brīža, kad Komisija ir pārliecinājusies, ka dalībvalsts sniegtā informācija ir pietiekama, lai varētu pieņemt lēmumu [18]. 18. Ja Komisija ir pieņēmusi lēmumu sākt procedūru, kas paredzēta 93. panta 2. punktā, tad periods, kura laikā ir aizliegts īstenot atbalsta pasākumu, turpinās tik ilgi, līdz Komisija pieņem pozitīvu lēmumu. Nepaziņotu atbalsta pasākumu gadījumā Komisijas lēmuma pieņemšanas procesam nekāds termiņš neeksistē, lai gan Komisija rīkosies, cik iespējams ātri. Atbalstu nedrīkst piešķirt, iekams Komisija nav pieņēmusi galīgo lēmumu. 19. Ja Komisija nav pieņēmusi lēmumu par atbalsta pasākumu, dalībvalstu tiesas Kopienas tiesību interpretācijā vienmēr var vadīties no Pirmās instances tiesas un Eiropas Kopienas tiesas prakses, kā arī no Komisijas izdotiem lēmumiem. Komisija ir publicējusi vairākus vispārējus paziņojumus, kuri šajā sakarā var noderēt [19]. 20. Tādējādi dalībvalstu tiesām jāpieņem lēmums par to, vai attiecīgais pasākums ir vai nav prettiesīgs saskaņā ar 93. panta 3. punktu. Ja dalībvalstu tiesām ir šaubas, tās var pieprasīt un dažos gadījumos tām jāpieprasa, lai Eiropas Kopienu Tiesa pieņem prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar 77. pantu. 21. Ja dalībvalstu tiesas pasludina spriedumu, konstatējot, ka nav ievērotas 93. panta 3. punkta prasības, tām jānolemj, ka ar attiecīgo pasākumu ir pārkāptas Kopienu tiesības, un jāveic atbilstoši pasākumi, lai aizsargātu indivīdu un uzņēmumu tiesības. V. KOMISIJAS LĒMUMU IETEKME 22. Eiropas Kopienu Tiesa uzskata [20], ka dalībvalsts tiesai ir saistošs Komisijas lēmums, kas adresēts dalībvalstij saskaņā ar 93. panta 2. punktu, ja attiecīgā atbalsta saņēmējs mēģina apšaubīt lēmuma likumīgumu, par kuru attiecīgā dalībvalsts viņu ir rakstiski informējusi un attiecība uz kuru viņš nav cēlis prasību šā lēmuma atcelšanai EK Līguma 173. pantā paredzētajos termiņos. VI. SADARBĪBA STARP DALĪBVALSTU TIESĀM UN KOMISIJU 23. Komisija apzinās, ka iepriekš izklāstītie principi 92. un 93. panta piemērošanai dalībvalstu tiesās ir sarežģīti un dažreiz var būt nepietiekami izstrādāti, lai ļautu to tiesnešiem labi veikt savus pienākumus. Tādēļ dalībvalstu tiesas var lūgt Komisijai palīdzību. 24. EK Līguma 5. pants izveido uzticīgas un pastāvīgas sadarbības principu starp Kopienas iestādēm un dalībvalstīm, lai īstenotu Līguma mērķus, ieskaitot 3. panta g) apakšpunkta prasību īstenošanu, kas paredz izveidot sistēmu, nodrošinot, ka netiek traucēta konkurence iekšējā tirgū. Šis princips uzliek savstarpējas palīdzības saistības un pienākumus gan dalībvalstīm, gan Kopienas iestādēm. Saskaņā ar 5. pantu Komisijai ir pienākums sadarboties ar dalībvalstu tiesu iestādēm, kas atbild par Kopienas tiesību piemērošanu un ievērošanu attiecīgās valsts tiesiskajā regulējumā. 25. Komisija uzskata, ka šāda sadarbība ir būtiska, lai garantētu stingru, efektīvu un konsekventu Kopienas konkurences tiesību piemērošanu. Turklāt dalībvalstu tiesu līdzdalība konkurences tiesību piemērošanā valsts atbalsta jomā ir vajadzīga, lai izpildītu 93. panta 3. punkta prasības. Līgums uzliek Komisijai par pienākumu ievērot 93. panta 2. punktā paredzēto procedūru, pirms tā var likt atmaksāt atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu [21]. Tiesa ir nolēmusi, ka 93. panta 3. punktam ir tieša ietekme un ka atbalsta pasākuma prettiesīgumu un no tā izrietošās sekas nekad nevar apstiprināt ar atpakaļejošu spēku, pieņemot pozitīvu Komisijas lēmumu par atbalsta maksājumu. Tādēļ paziņošanas noteikumu piemērošana valsts atbalsta jomā ir būtisks posms indivīdu un uzņēmumu iespējamo prasību ķēdē. 26. Ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija plāno izveidot ciešāku sadarbību starp dalībvalstu tiesām, kā norādīts še turpmāk. 27. Komisija ir apņēmusies īstenot atklātības un pārredzamības politiku. Komisija īsteno savu politiku tā, lai attiecīgajām pusēm sniegtu noderīgu informāciju par konkurences noteikumu piemērošanu. Šim nolūkam tā turpinās publicēt iespējami vairāk informācijas par valsts atbalsta piešķiršanas gadījumiem un politiku. Izmeklējot atsevišķus gadījumus, dalībvalstu tiesām var noderēt Eiropas Kopienu Tiesas un Pirmās instances tiesas prakse, vispārēji dokumenti par valsts atbalstu, kurus publicējusi Komisija, Komisijas pieņemti lēmumi, Komisijas gada ziņojumi par konkurences politiku un Eiropas Savienības ikmēneša biļetens. 28. Ja šie vispārējie kritēriji nav pietiekami, dalībvalstu tiesas atbilstoši to procesuālajiem likumiem var lūgt Komisijai procesuālas dabas informāciju, lai tās varētu uzzināt, vai noteiktu lietu izskata Komisija, vai par lietu ir nosūtīts paziņojums un vai Komisija ir oficiāli uzsākusi procedūru vai pieņēmusi kādu citu lēmumu. 29. Dalībvalstu tiesas var arī konsultēties ar Komisiju par gadījumiem, kādos 92. panta 1. punkta vai 93. panta 3. punkta prasību piemērošana rada īpašas grūtības. Ciktāl tas attiecas uz 92. panta 1. punktu, šīs grūtības jo īpaši var būt saistītas ar pasākuma raksturošanu kā valsts atbalstu, iespējamiem konkurences izkropļojumiem, ko tas var izraisīt, un ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm. Tādēļ tiesas var konsultēties ar Komisiju par tās paražām saistībā ar šiem jautājumiem. Tās var iegūt informāciju no Komisijas par faktiskajiem datiem, statistiku, tirgus pētījumiem un ekonomiskajām analīzēm. Ja iespējams, Komisija darīs zināmus šos datus vai norādīs avotu, no kura tos var iegūt. 30. Savā atbildē Komisija neiedziļināsies atsevišķa gadījuma būtībā vai pasākuma saderībā ar kopējo tirgu. Komisijas sniegtā atbilde nebūs saistoša tiesai, kas iesniedz pieprasījumu. Komisija izskaidros, ka tās viedoklis nav galīgs un ka nav skartas tiesas tiesības pieprasīt no Eiropas Kopienas tiesas prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar 177. pantu. 31. Pienācīgas tiesvedības interesēs Komisijai jāatbild uz tiesiskās un faktiskās informācijas pieprasījumiem visdrīzākā iespējamā laikā. Taču Komisija nevar pieņemt šādus pieprasījumus, ja vien nav izpildīti vairāki nosacījumi. Nepieciešamajiem datiem faktiski jābūt tiesas rīcībā, un Komisija var darīt zināmu tikai nekonfidenciālu informāciju. 32. EK Līguma 214. pantā Komisijai ir noteikts neizpaust konfidenciālas dabas informāciju. Turklāt uzticīgas sadarbības pienākums saskaņā ar 5. pantu ir spēkā attiecībās starp tiesām un Komisiju, un tas neattiecas uz tādu strīdu pusēm, kurus izskata minētās tiesas. Komisijas pienākums ir ievērot tiesisku neitralitāti un objektivitāti. Līdz ar to tā nepieņems informācijas pieprasījumus, ja vien šos pieprasījumus nebūs iesniegusi attiecīgās valsts tiesa vai nu tieši, vai netieši ar to pušu starpniecību, kurām attiecīgā tiesa ir uzdevusi iegūt noteiktu informāciju. VII. NOBEIGUMA PIEZĪMES 33. Šis paziņojums mutatis mutandis attiecas uz attiecīgajiem valsts atbalsta noteikumiem, ciktāl tiem ir tieša ietekme dalībvalstu tiesiskajā regulējumā, proti: - uz noteikumiem Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgumā un saskaņā ar to paredzētajiem noteikumiem, - uz noteikumiem Līgumā par Eiropas Ekonomikas zonu. 34. Šis paziņojums ir izdots kā ieteikums un nekādā ziņā neierobežo tiesības, kas dalībvalstīm, indivīdiem un uzņēmumiem piešķirtas saskaņā ar Kopienas tiesībām. 35. Šis paziņojums neskar nekādu Kopienas tiesību interpretāciju, ko var sniegt Eiropas Kopienu Tiesa un Pirmās instances tiesa. 36. Saskaņā ar šo paziņojumu sniegto Komisijas atbilžu kopsavilkums ik gadus būs publicēts ziņojumā "Konkurences politika". [1] Galvenā un ekskluzīvā loma, kas Komisijai piešķirta ar Līguma 92. un 93. pantu, proti, attiecīgos gadījumos uzskatīt atbalstu par nesaderīgu ar kopējo tirgu, pamatos atšķiras no dalībvalstu tiesu lomas aizstāvēt indivīdu tiesības, kas viņiem pienākas Līguma 93. panta 3. punkta pēdējā teikumā noteiktā aizlieguma tiešās ietekmes rezultātā. Ja Komisijai jāpārbauda ierosinātā atbalsta saderība ar kopējo tirgu, pat gadījumos, kad dalībvalsts ir pārkāpusi aizliegumu īstenot atbalstu, tad dalībvalstu tiesas dara vairāk par to indivīdu tiesību saglabāšanu līdz Komisijas galīgā lēmuma pieņemšanai, kuri saskārušies faktu, ka valsts institūcijas, iespējams, ir pārkāpušas 93. panta 3. punkta pēdējā teikumā noteikto aizliegumu."Lieta Nr. C-354/90 (Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires un Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon pret Franciju, (1991) apkopojuma šķirklis Nr. 1-5505), 9., 10., 11. un 14. punkts 5527. un 5528. lappusē. [2] Izņemot "esošo" atbalstu. Šādu atbalstu var īstenot, līdz Komisija pieņem lēmumu, ka tas nav saderīgs ar kopējo tirgu: skat. lietu Nr. C-387/92 (Banco de Crédito Industrial, tagad Banco Exterior de Espana pret Ayuntamiento de Valencia, (1994) apkopojuma šķirklis Nr. 1-877) un lietu Nr. C-44/93 (Namur – Les Assurances du Crédit pret Office National du Ducroire un Belģiju, (1994) apkopojuma šķirklis Nr. 1-3829). [3] Lieta Nr. C-354/90, citēta 11. punkta 1. zemsvītras piezīmē 5527. lappusē. [4] Skat. Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu lietā Nr. 78/76 (Steinlike un Weinlig pret Vāciju, (1977) apkopojuma šķirklis Nr. 595), 14. punktu: "… attiecīgās valsts tiesai var būt pamats interpretēt un piemērot atbalsta jēdzienu, kas iekļauts 92. pantā, lai noteiktu, vai valsts atbalsts, kas ieviests, neievērojot 93. panta 3. punktā paredzēto pirmstiesas izmeklēšanas procedūru, bija jāpakļauj šai procedūrai". [5] Lai uzzinātu jaunāku formulējumu, skatīt ģenerāladvokāta Džeikoba atzinumu apvienotās lietās Nr. C-278/92, C-279/92 un C-280/92 (Spānija pret Komisiju), 28. punktu: "… Valsts atbalsts ir piešķirts visos gadījumos, kad dalībvalsts uzņēmumam dara pieejamus līdzekļus, ko parastā notikumu gaitā nepiešķirtu privāts ieguldītājs, piemērojot parastos komerckritērijus un neievērojot citus sociālas, politiskas vai filantropiskas dabas apsvērumus". [6] Eiropas Kopienu Tiesa lietā Nr. 290/83 (Komisija pret Franciju, (1985) apkopojuma 439. lpp.) uzskata, ka "… 92. pantā iekļautais aizliegums attiecas uz visiem atbalstiem, ko sniedz dalībvalsts vai ar valsts līdzekļu palīdzību, un nav nepieciešams izšķirt pēc tā, vai šo atbalstu piešķir valsts vai ar valsts vai privātu iestāžu palīdzību, kuras tā ir dibinājusi vai norīkojusi pārvaldīt šo atbalstu" (14. punkts 449. lappusē). [7] Skaidrs paziņojums par šo atšķirību ir atrodams ģenerāladvokāta Darmona atzinumā apvienotajās lietās Nr. C-72 un C-73/91 (Sloman Neptun, (1993) apkopojuma šķirklis Nr. 1-887). [8] Lieta Nr. C-234/89 (Delimitis pret Henninger Bràu, (1991) apkopojuma šķirklis Nr. 1-935); Komisijas paziņojums par sadarbību starp dalībvalstu tiesām un Komisiju, piemērojot EK Līguma 85. un 86. pantu (OV C 39, 13.12.1993., 6. lpp.). Skat. ģenerāladvokāta Lenza atzinumu lietā Nr. C-44/93, citāts 2. zemsvītras piezīmē (106. punkts). Skat. arī lietu Nr. C-2/88 (Imm, Zwartveld, (1990) apkopojuma šķirklis Nr. 1-3365 un Nr. 1-4405): "Kopienas iestāžu pienākums ir sirsnīga sadarbība ar dalībvalstu tiesu iestādēm, kuras atbild par to, lai būtu nodrošināts, ka [attiecīgās] valsts tiesību sistēmā piemēro un ievēro Kopienas tiesības" (1. punkts 1. — 3366. lpp. un 10. punkts attiecīgi 4410. un 4411. lpp). [9] Eiropas Kopienu Tiesa lēmums lietā Nr. C-354/90, kas citēts 12. punkta 1. zemsvītras piezīmē 5528. lappusē: "… ir ietekmēts atbalsta īstenošanas pasākumu likumīgums, ja valsts varas iestādes rīkojas pretrunā ar Līguma 93. panta …3. punkta pēdējo teikumu. Dalībvalstu tiesām jāpiedāvā indivīdiem, kuri saskārušies ar šādu pārkāpumu, droša perspektīva, ka tiks izdarīti visi vajadzīgie secinājumi saskaņā ar to tiesību aktiem attiecībā uz atbalsta īstenošanas pasākumu likumīgumu, tāda finansiāla atbalsta atgūšanu, kas sniegts, neievērojot minēto noteikumu, un iespējamiem pagaidu pasākumiem." [10] Lieta Nr. 106/77 (Amministrazione delle Finanze dello Stato v. Simmenthal, (1978) apkopojuma šķirklis Nr. 629), 21. punkts 644. lappusē. Skat. arī lietu Nr. C-213/89 (Karaliene pret transporta ministru, ex parte: Factortame Ltd u.c., (1990) apkopojuma šķirklis Nr. 1-2433, 2475. lappuse). [11] Apvienotās lietas Nr. C-6/90 un C-9/90 (Andrea Francovich u.c. pret Itāliju, (1991) apkopojuma šķirklis Nr. 1-5357). Citas svarīgas lietas tiek izskatītas Tiesā attiecībā uz dalībvalstu tiesu kompetenci, piemērojot Kopienas tiesības. Lieta Nr. C-48/93 (Karaliene pret transporta ministru, ex parte: Factortame Ltd. u.c. (OV C 94, 3.4.1993., 13. lpp.); lieta Nr. C-46/93 (Brasserie du Pêcheur SA pret Vāciju) (OV C 92, 2.4.1993., 4. lpp.); lieta Nr. C-312/93 (SCS Peter-broeck, Van Campenhout & Cie pret Beļģijas Valsti (OV C 189, 13.7.1993., 9. lpp.); lietas Nr. C-430 un C-431/93 (J. Van Schindel un J. N. C. Van Veen pret Stichting Pensioenfonds voor Fysiotherapeuten) (OV C 338, 15.12.1993., 10. lpp.). [12] Francovich, citāts 33. punkta 11. zemsvītras piezīmē 5414. lappusē. [13] Francovich, citāts 35. punkta 11. zemsvītras piezīmē 5414. lappusē. [14] Karaliene pret transporta ministru, ex parte: Factortame Ltd. u.c., citāts 10. zemsvītras piezīmē. [15] Skat. 3.2. punktu Kopienas pamatnostādnēs par valsts atbalstu maziem un vidējiem uzņēmumiem (OV C 213, 19.8.1992., 2. lpp.) un 1993. gada 23. marta vēstuli dalībvalstīm Nr. IV/D/06878, "Konkurences tiesības Eiropas Kopienās", II sējums. [16] Lieta Nr. 120/73 (Lorenz pret Vāciju, (1973) apkopojuma šķirklis Nr. 1471). [17] Lieta Nr. 120/73 (Lorenz pret Vāciju, citāts 4. punkta 16. zemsvītras piezīmē 1481. lappusē); skat. arī lietu Nr. 84/42 (Vācija pret Komisiju, (1984) apkopojuma šķirklis Nr. 1451, 11. punkts 1488. lappusē). [18] Komisija ir izdevusi metodisku līdzekli par tās procedūrām lietās par valsts atbalstu: skat. "Konkurences likums Eiropas Kopienās", II sējums. [19] Komisija publicē un laiku pa laikam atjaunina valsts atbalsta noteikumu apkopojumu ("Konkurences likums Eiropas Kopienās", II sējums). [20] Lieta Nr. C-188/92 (TWO Textilwerke Deggendorf GmbH pret Vāciju, (1994) apkopojuma šķirklis Nr. 1-833); skat. arī lietu Nr. 77/72 (Capolongo pret Maya, (1973) apkopojuma šķirklis Nr. 611). [21] Komisija ir informējusi dalībvalstis, ka "…attiecīgās lietās, kad tā ir devusi attiecīgajai dalībvalstij iespēju izteikt savas domas par glābšanas atbalsta piešķiršanu un pēc izvēles to apsvērt, Komisija var pieņemt pagaidu lēmumu, liekot dalībvalstij atgūt visus naudas līdzekļus, kas izmaksāti, pārkāpjot procedūras noteikumus. Šis atbalsts būtu atgūstams saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktu prasībām; atmaksājamai summai uzliek procentus, sākot no atbalsta izmaksāšanas brīža." (Komisijas paziņojums dalībvalstīm, ar kuru papildina Komisijas vēstuli Nr. SG(91). D/4577 no 1991. gada 4. marta, kas attiecas uz atbalsta plānu paziņošanas procedūrām un procedūrām, kas piemērojamas, ja atbalsts piešķirts, pārkāpjot EK Līguma 93. panta 3. punkta noteikumus), vēl nav publicēts. --------------------------------------------------