(2)Ņemot vērā to, ka Itālija ir dalībvalsts, kuras valūta ir euro, un ka ekonomiskajā un monetārajā savienībā tautsaimniecības ir savstarpēji cieši saistītas, Itālijai būtu jānodrošina, ka tiek pilnībā un laikus īstenots eurozonai adresētais ieteikums, kurš atspoguļojas turpmāk sniegtajā 1. līdz 5. ieteikumā. Jo īpaši pasākumi valsts pārvaldes, tieslietu un konkurences jomā palīdzēs īstenot pirmo ieteikumu eurozonai attiecībā uz noturīgiem produktu tirgiem un iestāžu darba kvalitāti; ieguldījumu ekonomikas politikas koncentrēšana konkrētajās jomās un neparedzēto ieņēmumu izmantošana valsts parāda samazināšanai palīdzēs īstenot otro ieteikumu eirozonai attiecībā uz atbalstu ieguldījumiem un rezervju atjaunošanu; pasākumi nodarbinātības uzlabošanai un nodokļu sloga pārnešanai prom no ražošanas faktoriem palīdzēs īstenot trešo ieteikumu eurozonai attiecībā uz darba tirgus darbību, un pasākumi banku bilanču uzlabošanai palīdzēs īstenot ceturto ieteikumu eurozonai attiecībā uz ienākumus nenesošu aizdevumu īpatsvara samazināšanu.

(3)2019. gada ziņojums par Itāliju tika publicēts 2019. gada 27. februārī. Tajā bija izvērtēts, kā Itālija īstenojusi tai adresētos ieteikumus, ko Padome pieņēma 2018. gada 13. jūlijā, turpmākie pasākumi, kas veikti pēc iepriekšējos gados pieņemtajiem ieteikumiem, un Itālijas progress virzībā uz stratēģijas “Eiropa 2020” valsts mērķu sasniegšanu. Tajā bija ietverts arī padziļināts pārskats, kurš veikts saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1176/2011 5. pantu un kura rezultāti arī tika publicēti 2019. gada 27. februārī. No Komisijas veiktās analīzes secināms, ka Itālijā pastāv makroekonomikas nelīdzsvarotība. Jo īpaši liels valsts parāds un ieilgusi vājas produktivitātes dinamika rada risku ar pārrobežu ietekmi. Ņemot vērā Itālijas ekonomikas lielumu un pārrobežu nozīmi, ir īpaši svarīgi rīkoties, lai samazinātu risku saistībā ar nelabvēlīgu ietekmi uz Itālijas ekonomiku un ekonomisko un monetāro savienību.

(4)Itālija savu 2019. gada valsts reformu programmu un 2019. gada stabilitātes programmu iesniedza 2019. gada 19. aprīlī. Lai ņemtu vērā abu programmu savstarpējo saistību, tās izvērtētas vienlaikus. Itālijas 2019. gada valsts reformu programma tikai daļēji pievēršas 2018. gada valstij adresētajos ieteikumos norādītajiem strukturālajiem jautājumiem, un bieži trūkst sīkākas informācijas par tajā ietvertajām pāris jaunajām apņemšanām, kā arī to īstenošanas grafiku. Tomēr Itālijas reformu stratēģijas pamatā ir lielas reformas, kuras jau tiek gatavotas dažādās jomās, un tas salīdzinājumā ar iepriekšējām valsts reformu programmām liecina par plaša mēroga nepārtrauktību.

(5)Attiecīgie šai valstij adresētie ieteikumi ir ņemti vērā, plānojot Eiropas strukturālos un investīciju fondus (“ESI fondi”) 2014.–2020. gada plānošanas periodam. Kā paredzēts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1303/2013 23. pantā, Komisija var pieprasīt dalībvalstij pārskatīt tās partnerības nolīgumu un attiecīgās programmas un ierosināt grozījumus, ja tas ir vajadzīgs, lai palīdzētu īstenot attiecīgos Padomes ieteikumus. Sīkāku informāciju par minētā noteikuma izmantošanu Komisija ir sniegusi Norādēs par to, kā piemērojami pasākumi, kuri saista ESI fondu efektivitāti ar pareizu ekonomikas pārvaldību.

(6)Uz Itāliju pašlaik attiecas Stabilitātes un izaugsmes pakta preventīvā daļa un noteikums par parādu. Valdība savā 2018. gada stabilitātes programmā prognozē, ka nominālais budžeta deficīts palielināsies no 2,1 % no IKP 2018. gadā līdz 2,4 % 2019. gadā, un pēc tam pakāpeniski samazināsies līdz 2,1 % 2020. gadā un 1,5 % līdz 2022. gadam. Šo prognožu pamatā ir pieņēmums par PVN pieaugumu (1,3 % no IKP 2020. gadā un 1,5 % no IKP no 2021. gada), kas tiesību aktos paredzēts kā “drošības klauzula”, lai no 2020. gada sasniegtu budžeta mērķus. Pamatojoties uz pārrēķināto strukturālo bilanci, programmas periodā netiek plānots sasniegt vidējā termiņa budžeta mērķi, kas no līdzsvarota budžeta stāvokļa strukturālā izteiksmē 2019. gadā ir mainīts uz pārpalikumu 0,5 % apmērā no IKP strukturālā izteiksmē no 2020. gada. Pēc tam, kad vispārējās valdības parāda attiecība pret IKP 2018. gadā palielinājās (līdz 132,2 % no IKP salīdzinājumā ar 131,4 % 2017. gadā), 2019. gada stabilitātes programmā tiek prognozēts, ka 2019. gadā tā palielināsies par 0,4 procentpunktiem no IKP līdz 132,6 % un līdz 2022. gadam samazināsies līdz 128,9 %. Šo prognožu pamatā ir pieņēmums par privatizācijas ieņēmumiem 1 % apmērā no IKP 2019. gadā un 0,3 % apmērā 2020. gadā. Minēto budžeta prognožu pamatā esošais makroekonomikas scenārijs ir ticams. Tomēr pēdējos gados PVN pieaugumi, kas tiesību aktos paredzēti kā “drošības klauzulas”, tikuši sistemātiski atcelti bez piemērotiem alternatīviem finansēšanas pasākumiem, un privatizācijas mērķi nav sasniegti pietiekamā mērā. Pamatojoties uz Komisijas 2019. gada pavasara prognozi nemainīgas politikas apstākļos paredzams, ka 2020. gadā nominālā IKP pieaugums būs zemāks un valsts budžeta deficīts būs lielāks nekā prognozēts 2019. gada stabilitātes programmā. Komisijas prognozē nav ietverts PVN pieaugums, kas tiesību aktos paredzēts kā “drošības klauzula” 2020. gadam.

(7)Komisija 2019. gada 5. jūnijā izdeva saskaņā ar LESD 126. panta 3. punktu sagatavotu ziņojumu, jo Itālija 2018. gadā nebija ievērojusi noteikumu par parādu. Ziņojumā tika secināts, ka, ņemot vērā visu svarīgo faktoru izvērtējumu, būtu jāuzskata, ka parāda kritērijs, kā tas definēts Līgumā un Regulā (EK) Nr. 1467/1997, nav ievērots un ka līdz ar to uz parādu balstīta PBDNP ir pamatota.

(8)Saskaņā ar pieprasījumu pārskatītajā 2019. gada budžeta plāna projektā 2019. gada stabilitātes programmā apstiprināts, ka Morandi tilta sabrukšana Dženovā un īpaši nelabvēlīgie laikapstākļi 2018. gadā radīja ievērojamu ietekmi uz budžetu, un sniegti atbilstoši pierādījumi par šo budžeta papildu izmaksu apmēru un veidu. 2019. gada stabilitātes programmā jo īpaši norādīts, ka 2019. gada budžetā ir tādi ārkārtas izdevumi 0,2 % apmērā no IKP, kas saistīti ar ceļu tīkla ārkārtas uzturēšanas programmu un preventīvu plānu hidroģeoloģisko risku ierobežošanai. Tā kā starp Morandi tilta sabrukšanu Dženovā un nelabvēlīgajiem laikapstākļiem 2018. gadā ir tieša saikne, piemērojot “ārkārtēju apstākļu klauzulu”, varētu apsvērt īpašu režīmu ceļu ārkārtas uzturēšanas un hidroģeoloģisko risku novēršanas izdevumiem. Saskaņā ar Komisijas datiem 2019. gadā attiecināmie papildu izdevumi saistībā ar minētajiem pasākumiem ir 0,18 % apmērā no IKP. Regulas (EK) Nr. 1466/97 5. panta 1. punktā un 6. panta 3. punktā izklāstītie noteikumi atļauj šādus papildu izdevumus, jo Morandi tilta sabrukšana Dženovā un īpaši nelabvēlīgie laikapstākļi ir uzskatāmi par ārkārtējiem apstākļiem, to ietekme uz Itālijas publiskajām finansēm ir ievērojama, un ilgtspēja netiktu apdraudēta, ja tiktu pieļauta īslaicīga novirze no korekcijām vidējā termiņa budžeta mērķa sasniegšanai. Gala novērtējums, tai skaitā par attiecināmajām summām, tiks veikts 2020. gada pavasarī, pamatojoties uz Itālijas iestāžu sniegtajiem novērotajiem datiem par 2019. gadu.

(9)Padome 2018. gada 13. jūlijā ieteica Itālijai nodrošināt, ka valdības neto primāro izdevumu nominālā pieauguma temps 2019. gadā nepārsniedz 0,1 %, kas atbilst gada strukturālajai korekcijai 0,6 % apmērā no IKP. Pamatojoties uz Komisijas 2019. gada pavasara prognozi, pastāv risks 2019. gadā būtiski novirzīties no ieteiktajām korekcijām vidēja termiņa budžeta mērķa sasniegšanai. Minētais secinājums nemainītos pat tad, ja 2019. gadā no Stabilitātes un izaugsmes pakta preventīvās daļas prasības atņemtu ietekmi uz budžetu, ko rada pēc Morandi tilta sabrukšanas Dženovā ieviestā ceļu tīkla ārkārtas uzturēšanas programma un pēc īpaši nelabvēlīgiem laikapstākļiem ieviestais preventīvais plāns hidroģeoloģisko risku ierobežošanai.

(10)Ņemot vērā Itālijas vispārējās valdības parāda attiecību virs 60 % no IKP un prognozēto izlaides starpību -0,1 % apmērā, valdības neto primāro izdevumu nominālā pieauguma tempam 2020. gadā būtu jāsamazinās par 0,1 %, ievērojot strukturālo korekciju 0,6 % apmērā no IKP, kas izriet no Stabilitātes un izaugsmes pakta prasību matricas. Pamatojoties uz Komisijas 2019. gada pavasara prognozi, nemainīgas politikas apstākļos 2020. gadā pastāv risks būtiski novirzīties no šīs prasības. Saskaņā ar prognozēm Itālija 2019. un 2020. gadā prima facie neizpildīs noteikumu par parādu. Turklāt, tā kā Itālijas augstais valsts parāda īpatsvars sasniedz aptuveni 132 % no IKP, parāda apkalpošanas izmaksu segšanai tiek rezervēti lieli resursi, un tas nāk par sliktu izaugsmi veicinošākām jomām, tostarp izglītībai, inovācijai un infrastruktūrai. Kopumā Padome uzskata, ka, sākot ar 2019. gadu, būtu jāveic nepieciešamie pasākumi, lai ievērotu Stabilitātes un izaugsmes pakta noteikumus. Svarīgi būtu jebkādus neparedzētus ieņēmumus izmantot tam, lai vēl vairāk samazinātu vispārējās valdības parāda attiecību.

(11)Itālijas nodokļu sistēma joprojām spēcīgi ietekmē ražošanas faktorus, tādējādi kaitējot ekonomikas izaugsmei. Lielais nodokļu slogs darbaspēkam un kapitālam kavē nodarbinātību un ieguldījumus. Lai gan 2019. gada budžetā ir nedaudz samazināta pašnodarbināto personu aplikšana ar nodokļiem, tajā ir arī uz laiku palielināts nodokļu slogs uzņēmumu bilancēm. Tādas izaugsmei mazāk kaitējošas nodokļu bāzes, kā piemēram, nekustamais īpašums un patēriņš, netiek pietiekamā mērā izmantotas, atstājot iespēju budžeta ziņā neitrālā veidā novirzīt nodokļu slogu no darbaspēka un kapitāla. 2015. gadā regulārais nekustamā īpašuma nodoklis galvenajai dzīvesvietai tika atcelts (arī bagātākām mājsaimniecībām). Turklāt zemes un īpašuma vērtība (jeb kadastrālā vērtība), kas ir nekustamā īpašuma nodokļa aprēķina pamatā, lielā mērā vairs nav aktuāla, un reformas, lai to saskaņotu ar pašreizējo tirgus vērtību, īstenošana joprojām nav pabeigta. Nodokļu izdevumu skaits un apmērs, jo īpaši pievienotās vērtības nodokļa samazināto likmju gadījumā, ir augsts, un to racionalizēšana pēdējo gadu laikā ir sistemātiski atlikta. Turklāt pastāv iespēja saistības izpildošiem uzņēmumiem un mājsaimniecībām atvieglot slogu, samazinot nodokļu kodeksa sarežģītību un palielinot vispārējo nodokļu saistību izpildes līmeni. Jo īpaši PVN starpība (atšķirība starp teorētiskajiem un faktiski iekasētajiem PVN ieņēmumiem) ir viena no augstākajām ES. Viens no tā iemesliem ir augstā izvairīšanās no nodokļu maksāšanas, kas jo īpaši ir saistīta ar rēķinu neizrakstīšanu. Pozitīvs solis šā trūkuma novēršanai ir ieņēmumu informācijas obligāta elektroniska nosūtīšana par visiem komercdarījumiem ar galapatērētājiem. Tomēr pēdējos gados ir palielināti juridiskie robežlielumi skaidras naudas maksājumiem, kas varētu atturēt no elektronisko maksājumu izmantošanas. Tā vietā būtu jāveicina elektronisko maksājumu izmantošana, kas varētu radīt stimulus izrakstīt rēķinus un tādējādi uzlabot nodokļu saistību izpildi.

(12)Itālijas izdevumi par vecuma pensijām — aptuveni 15 % no IKP 2017. gadā — ir vieni no augstākajiem Savienībā, un paredzams, ka vidējā termiņā tie palielināsies vecumatkarības koeficienta pasliktināšanās ietekmē. 2019. gada budžets un dekrētlikums, ar ko 2019. gada janvārī īstenoja jauno priekšlaicīgas pensionēšanās shēmu, apdraud daļu no iepriekš veiktajām pensiju reformām un negatīvi ietekmē publisko finanšu ilgtspēju. Šie jaunie noteikumi vidējā termiņā vēl vairāk palielinās pensiju izdevumus. Laikposmā no 2019. līdz 2021. gadam jaunā priekšlaicīgas pensionēšanās shēma (“kvota 100”) ļaus cilvēkiem pensionēties 62 gadu vecumā, ja viņi iemaksas ir veikuši 38 gadus. Turklāt esošo noteikumu darbības joma attiecībā uz priekšlaicīgu pensionēšanos ir paplašināta, tai skaitā līdz 2026. gadam atliekot nepieciešamo minimālo iemaksu indeksāciju (kas tika ieviesta ar iepriekšējām pensiju reformām) attiecībā pret mūža ilgumu. Attiecībā uz minētajiem noteikumiem 2019. gada budžetā tika rezervēti līdzekļi 0,2 % apmērā no IKP 2019. gadā un 0,5 % apmērā no IKP 2020. un 2021. gadā, bet turpmākajos gados ir paredzamas arī papildu izmaksas. Lielie publiskie izdevumi par vecuma pensijām aprobežo citus sociālus un izaugsmi veicinošus izdevumu posteņus, piemēram, izglītību un ieguldījumus, un ierobežo rezerves, ar kurām samazināt kopējo lielo nodokļu slogu un lielo valsts parādu. Turklāt priekšlaicīgas pensionēšanās iespējas paplašināšana varētu negatīvi ietekmēt darbaspēka piedāvājumu situācijā, kad Itālija jau šobrīd atpaliek no ES vidējā rādītāja vecāka gadagājuma darbinieku (55-64 gadi) līdzdalībā nodarbinātībā, tādējādi kavējot potenciālo izaugsmi un pasliktinot valsts parāda ilgtspēju. Lai ierobežotu pensiju izdevumu pieaugumu, būtu pilnībā jāīsteno iepriekš pieņemtās pensiju reformas attiecībā uz netiešu no sabiedrības novecošanās izrietošu saistību iegrožošanu. Turklāt ievērojamus ietaupījumus varētu panākt, veicot intervences pasākumus saistībā ar lielajām pensiju tiesībām, kuras nesedz atbilstīgas iemaksas, vienlaikus ievērojot taisnīguma un samērīguma principus.

(13)Neraugoties uz ekonomikas attīstības palēninājumu, 2018. gadā nodarbinātība turpināja pieaugt, lai gan tas notika nedaudz lēnāk nekā iepriekšējā gadā. Nodarbināto personu skaits gada beigās sasniedza 23,2 miljonus, kas pārsniedza pirmskrīzes līmeni. Pagājušajā gadā nodarbinātības līmenis (20–64 gadu vecuma grupā) pieauga līdz 63 %, taču tas joprojām ir krietni zem ES vidējā rādītāja (73,2 %). Turklāt ir būtiskas reģionālās atšķirības, darba tirgus joprojām ir segmentēts, un pagaidu līgumu īpatsvars 2018. gadā turpināja palielināties. Bezdarba līmenis samazinājās līdz 10,6 %. Ilgtermiņa un jauniešu bezdarba līmenis joprojām ir augsts, ietekmējot potenciālo izaugsmi un sociālo kohēziju. Neaktivitāte ir izplatīta sieviešu, mazkvalificētu personu un jauniešu vidū. Turklāt 2018. gadā to jauniešu (15–24 gadu vecuma grupā) īpatsvars, kas nav ne nodarbināti, nedz iesaistīti izglītībā vai apmācībā, bija 19,2 %, kas ir visaugstākais rādītājs ES. Arī piespiedu nepilna laika darbs ir ļoti izplatīts, kas norāda uz to, ka darba tirgū joprojām ir vērojams atslābums.

(14)Ienākumu nevienlīdzība un nabadzības risks ir augsts, un reģionālās un teritoriālās atšķirības ir lielas. 2017. gadā 28,9 % iedzīvotāju bija pakļauti nabadzības vai sociālās atstumtības riskam, kas pārsniedza gan pirmskrīzes, gan arī ES vidējo rādītāju 2017. gadā (22,4 %). Īpaši skarti ir bērni, jo sevišķi migrantu izcelsmes bērni. Nodarbinātu personu nabadzība ir augsta un arvien pieaug, jo īpaši pagaidu darba ņēmēju un migrantu izcelsmes personu vidū. Pašnodarbinātie, kas pārstāv 20,8 % no darbaspēka (salīdzinājumā ar ES vidējo rādītāju 13,7 %), parasti ir mazāk aizsargāti pret sociālajiem riskiem nekā darbinieki. Arī piekļuve izmaksu ziņā pieejamiem un atbilstošiem mājokļiem ir problemātiska, un sociālo pakalpojumu sniegšana joprojām ir nepietiekami attīstīta un sadrumstalota. Sociālo pārvedumu ietekme uz nabadzības un nevienlīdzības mazināšanu ir viena no zemākajām ES. 2018. gadā ieviestā nabadzības apkarošanas shēma ir aizstāta ar jaunu, lielu shēmu (pilsonības ienākumiem), kurā saglabāta aktīvas iekļaušanas pieeja atbilstoši konkrētiem nosacījumiem. Tomēr reformu varētu izrādīties grūti īstenot, jo tiktu radīts ievērojams slogs valsts pārvaldei, proti, nodarbinātības un sociālo pakalpojumu jomā. Reformas faktiskā ietekme būs atkarīga no tā, cik efektīva ir politika cilvēku iesaistīšanai darbā vai apmācībā, cik lielā mērā tiek sniegti personalizēti sociālie pakalpojumi un kā tiek veikti kontroles pasākumi. Nabadzības un sociālās atstumtības mazināšanu jo īpaši ietekmēs faktiskā spēja sasniegt cilvēkus, kam visvairāk vajadzīga palīdzība. Veselības aprūpes sistēmas rezultāti kopumā ir labi, neraugoties uz to, ka izdevumi šajā jomā ir zem ES vidējā rādītāja. Tomēr veselības aprūpes pakalpojumu sniegšana dažādos reģionos lielā mērā atšķiras, ietekmējot piekļuvi veselības aprūpei, tās vienlīdzību un efektivitāti; to varētu pilnveidot, uzlabojot pārvaldību un uzraugot to, ka tiek sniegti standarta līmeņa pakalpojumi. Lai sniegtu atbalstu cilvēkiem ar invaliditāti un citām nelabvēlīgā situācijā esošām grupām, ir svarīgi izvērst aprūpi mājas un kopienā balstītu aprūpi.

(15)Nedeklarēts darbs Itālijā ir plaši izplatīts, jo īpaši dienvidu reģionos. Saskaņā ar Valsts statistikas institūta aplēsēm ēnu ekonomikas apmērs 2016. gadā bija aptuveni 210 miljardi euro (12,4 % no IKP). Aptuveni 37,2 % no ēnu ekonomikas ir saistīti ar nedeklarētu darbu. Tas jo īpaši skar neaizsargātas grupas, piemēram, migrantus, sievietes un nepilngadīgos. Jaunā Darba inspekcijas aģentūra, kas darbojas kopš 2017. gada, īpašu uzmanību veltīja “caporalato” fenomenam lauksaimniecības nozarē, ko raksturo bieži pārkāpumi un darbaspēka ekspluatācijas risks, jo īpaši neatbilstīgu migrantu gadījumā. Ir cieši jāuzrauga nesen pieņemtie pasākumi, kā arī jāveic papildu pasākumi, lai apkarotu un novērstu nedeklarētu darbu un darbaspēka ekspluatāciju, un nodrošinātu taisnīgus un drošus darba apstākļus. Visbeidzot, ir svarīgi gan ar ciešu uzraudzību, gan ar pozitīviem stimuliem nodrošināt, ka pilsonības ienākumu operacionalizācija maksimāli palielina stimulus veikt likumīgu darbu un nedeklarētu darbu pārveidot par likumīgu nodarbinātību.

(16)Lai īstenotu jaunās pilsonības ienākumu shēmas reformu, ir būtiski uzlabot valsts nodarbinātības dienestu darbu, nodrošinot vairāk resursu un labāku pakalpojumu kvalitāti. Šīs zemu atalgotiem darba ņēmējiem un bezdarbniekiem paredzētās jaunās pilsonības ienākumu shēmas kontekstā efektīva un aktīva darba tirgus politika ir svarīgs instruments, ar ko mazināt grūtības darba tirgū un stimulēt cilvēkus meklēt darbu. Šajā saistībā ir ļoti svarīgi, lai nodarbinātības dienestos būtu pietiekams skaits kvalificētu darbinieku. Efektīva palīdzība darba meklēšanā ar mērķi veicināt apmācību un prasmju pilnveidi ir būtiska, lai uzlabotu darbaspēka mobilitāti un darba ņēmējiem nodrošinātu vajadzīgās prasmes turpmāku darba tirgus izaicinājumu un aizvien sarežģītākas un konkurētspējīgākas darba vides kontekstā. Nesen tika veikti daži pasākumi, lai aktīvu darba tirgus politiku padarītu efektīvāku, piemēram, ir noteikti uzraudzības rādītāji un minimālie standarti, pieņemta stratēģija attiecībā uz ilgtermiņa bezdarbniekiem un izstrādāts kvalitatīvs profilēšanas instruments. Tomēr valsts nodarbinātības dienestu kopējā efektivitāte un to spēja cilvēkiem atrast darbu joprojām ir vāja, rādītāji dažādos reģionos ir ļoti atšķirīgi, un integrācija ar sociālo un izglītības politiku ir ierobežota. Arī sadarbība ar darba devējiem ir vāja.

(17)Vīriešu un sieviešu nodarbinātības atšķirība Itālijā joprojām ir viena no augstākajām ES, un sieviešu nodarbinātības līmenis, lai arī nedaudz pieaug, ir ievērojami zemāks par ES vidējo rādītāju (53,1 % salīdzinājumā ar 67,4 % 2018. gadā). Ieguldījumi aprūpes pakalpojumos un sieviešu līdzdalība darba tirgū, kā arī pasākumi iespēju vienlīdzības un atbilstošas darba un privātās dzīves līdzsvara politikas veicināšanai joprojām ir nepietiekami. Vēl joprojām trūkst visaptverošas stratēģijas, ar ko veicināt sieviešu līdzdalību darba tirgū. Lai gan obligātais paternitātes atvaļinājums tika nedaudz pagarināts no 4 līdz 5 dienām, bērna kopšanas atvaļinājuma sistēma joprojām ir nepietiekama. Tas kopā ar mazattīstītiem bērnu aprūpes un ilgtermiņa aprūpes pakalpojumiem parasti liedz strādāt sievietēm, kuru aprūpē ir bērni vai citi ģimenes locekļi. 2017. gadā tikai 28,6 % bērnu vecumā līdz trim gadiem bija iesaistīti formālā pirmsskolas izglītībā, kas ir krietni zem ES vidējā līmeņa. Veicot ieguldījumus bērnu aprūpē, kā arī veselības un ilgtermiņa aprūpē, būtu jāņem vērā pakalpojumu pieejamības plašās ģeogrāfiskās atšķirības. Turklāt augsts nodokļu slogs otrajiem pelnītājiem samazina finansiālo stimulu sievietēm sākt darbu. Lielāka sieviešu līdzdalība darbaspēkā, tāpat kā augstāks līdzdalības līmenis kopumā varētu veicināt ekonomikas izaugsmi, palielinot darbaspēka piedāvājumu, samazinot nabadzību un sociālos un finansiālos riskus, ko rada sabiedrības novecošana.

(18)Sākotnēji paredzētās koplīgumu slēgšanas sistēmas reformas mērķis bija panākt darba algu atbilstību ekonomikas apstākļiem reģionālā un uzņēmumu līmenī. 2018. gada martā Confindustria un trīs lielākās Itālijas arodbiedrības (Cgil, Cisl un Uil) parakstīja pamatnolīgumu, lai paplašinātu otrā līmeņa kolektīvo līgumu slēgšanu. Turklāt ar nolīgumu tiek palielināta juridiskā noteiktība, nosakot skaidrākus noteikumus par sociālo partneru pārstāvību sarunās, un izveidots labāks algoritms minimālo algu noteikšanai. 2018. gada beigās darba devēju asociācija un trīs lielākās arodbiedrības parakstīja pirmo īstenošanas vienošanos par pārstāvniecību, veselību un darba drošību.

(19)Ir būtiski ieguldīt izglītībā un prasmēs, lai veicinātu gudru, iekļaujošu un ilgtspējīgu izaugsmi. Itālijas gausā ražīguma tendenci ietekmē nepilnības izglītības un apmācības sistēmā un vājais pieprasījums pēc augsta līmeņa prasmēm. Svarīgs uzdevums ir uzlabot izglītības un apmācības sistēmas kvalitāti. Priekšlaicīgas mācību pārtraukšanas īpatsvars (priekšlaicīga mācību pārtraukšana) joprojām ir krietni augstāks par ES vidējo rādītāju (14,5 % salīdzinājumā ar 10,6 % 2018. gadā), un izglītības rezultātu ziņā pastāv lielas reģionālās un teritoriālās atšķirības. Lai gan pamatizglītībai un vidējai izglītībai piešķirtā finansējuma daļa kopumā atbilst ES vidējam rādītājam, mācību rezultātus varētu uzlabot turpmāki centieni piesaistīt, efektīvi vervēt un motivēt skolotājus. Darbā pieņemšanas sistēma ir pārāk lielā mērā balstīta uz zināšanām, nevis uz prasmēm, savukārt apmācības komponents ir ierobežots. Turklāt Itālijas skolotāju algas joprojām ir zemas salīdzinājumā ar starptautiskajiem standartiem un attiecībā pret darba ņēmējiem ar terciāro izglītību. Algu pieaugums ir lēnāks nekā starptautisku ekvivalentu vidū, un karjeras izredzes ir ierobežotākas, jo karjeras izaugsmes modelis ir vienots. Turklāt paaugstināšana amatā tiek veikta, tikai pamatojoties uz darba stāžu, nevis nopelniem. Līdz ar to kvalificētām personām skolotāja profesija nav pievilcīga un pedagoģiskais personāls nav motivēts, kas savukārt negatīvi ietekmē skolēnu mācību rezultātus. Pēdējo gadu laikā māceklības sistēmā bija vērojama spēcīga dinamika, taču pieņemtie pasākumi to samazināja. Itālijas studentu un pieaugušo pamatprasmju un pamatkompetenču rādītājs ir viens no sliktākajiem ES. Pieaugušo līdzdalība izglītības procesā ir ļoti ierobežota un samazinās situācijā, kad nodarbinātības atšķirība starp augsti kvalificētiem un mazkvalificētiem darba ņēmējiem ir viena no augstākajām ES. Prasmju uzlabošana ir jo īpaši nepieciešama digitālo prasmju pilnveidei. Progress digitālo prasmju un infrastruktūras jomā ir bijis neliels. Ieguldījumi cilvēkkapitālā ir priekšnoteikums publisko un privāto ieguldījumu veicināšanai, un pašreizējiem pasākumiem digitālo prasmju un pieaugušo izglītības veicināšanai trūkst visaptverošas pieejas. Pamata un padziļinātu digitālo prasmju līmenis ir zemāks par ES vidējo rādītāju — tikai 44 % personu vecumā no 16 līdz 74 gadiem ir digitālās pamatprasmes (57 % ES).

(20)Vāji ieguldījumi prasmēs palēnina Itālijas pāreju uz ekonomiku, kas balstīta uz zināšanām, kavē ražīguma pieaugumu un ierobežo spēju uzlabot ārpuscenu konkurētspēju un IKP pieaugumu. Izglītības plaisas palīdz izskaidrot arī Itālijas mikrouzņēmumu un mazo uzņēmumu mazāko ražīgumu salīdzinājumā ar līdzīgām valstīm. Terciārajai izglītībai trūkst finansējuma un darbinieku, un, neraugoties uz augstajiem nodarbināmības rādītājiem, profesionālās ievirzes augstākās izglītības jomas tvērums ir ierobežots. Augstskolu absolventu īpatsvars joprojām ir zems (27,9 % iedzīvotāju vecumā no 30 līdz 34 gadiem 2018. gadā), un tas ir saistīts ar salīdzinoši zemu terciārās izglītības ieguvēju skaitu, jo īpaši zinātnes un tehnikas jomā, un mērķtiecīgi ieguldījumi prasmēs ir priekšnoteikums gan publiskā, gan privātā sektora ieguldījumiem, jo īpaši nemateriālajos aktīvos. Ir jāpastiprina studijas jomās, kas attiecas uz zinībietilpīgām nozarēm, un jāstiprina īpašas prasmes, piemēram, digitālās un finansiālās prasmes.

(21)Apmērs, kādā mazāki uzņēmumi īsteno produktivitātes palielināšanas stratēģijas, piemēram, produktu, procesa un organizatorisko inovāciju, joprojām ir ierobežots, it īpaši Itālijas dienvidos. Kopš 2000. gadu sākuma ieguldījumi nemateriālos aktīvos ir ievērojami zem Savienības vidējā rādītāja. Uzņēmumu izdevumi pētniecības un izstrādes jomā ir gandrīz uz pusi mazāki par vidējo eurozonas līmeni. Publiskais atbalsts uzņēmumu izdevumiem pētniecības un izstrādes jomā joprojām ir zems, lai gan tas uzlabojas, pateicoties lielākai nodokļu atvieglojumu nozīmei. Arī publiskie izdevumi pētniecības un izstrādes jomā ir zem eurozonas vidējā līmeņa. Zems inovācijas līmenis varētu arī palēnināt pāreju uz zaļo ekonomiku. Ņemot vērā reģionālās nepilnības un uzņēmumu lielumu, ir vajadzīgi turpmāki ieguldījumi nemateriālos aktīvos, kā arī lielāks uzsvars uz tehnoloģiju nodošanu, lai uzlabotu Itālijas rezultātus inovācijas jomā. Publiskā sektora atbalstu uzņēmumu izdevumiem pētniecības un attīstības jomā var uzlabot, izmantojot līdzsvarotu tiešo un netiešo pasākumu kopumu un esošo pagaidu nodokļu stimulu padziļinātu novērtējumu, lai visefektīvākos pasākumus padarītu pastāvīgus. Pasākumi zināšanu atbalstam (piemēram, tehnoloģiju kopas) un sadarbība starp uzņēmumiem palīdz jo īpaši mazākiem uzņēmumiem novērst šīs grūtības un paaugstināt to zemo produktivitāti.

(22)Lai uzlabotu valsts infrastruktūras kvalitāti un ilgtspējību, ir vajadzīgi ieguldījumi. Transporta nozarē Itālija nav īstenojusi savu infrastruktūras ieguldījumu stratēģiju (Connettere l’Italia). Īstenojot plānotos ieguldījumus dzelzceļa, autotransporta un ilgtspējīgas pilsētu mobilitātes jomā, ir gūti ļoti ierobežoti panākumi. Tam pamatā ir administratīva kavēšanās, izdevumu neefektivitāte, publiskā iepirkuma un koncesiju koda nepilnīga īstenošana un tiesvedība. ES transporta nozares rezultātu apkopojums liecina, ka Itālijas infrastruktūras kvalitāte ir zemāka par ES vidējo rādītāju. Remontu stāvoklis ir acīmredzams problēmjautājums, par ko liecina Morandi tilta sabrukšana Dženovā. Valdība par prioritāti ir noteikusi uzturēšanu un drošību, plānojot uzraudzīt visas infrastruktūras uzturēšanas statusu un izveidojot jaunu aģentūru, kas ir atbildīga par dzelzceļa un autoceļu infrastruktūras drošību. Šajā sakarā 2019. gadā Itālijai saskaņā ar ES fiskālajiem noteikumiem tika piešķirta kvota 1 miljarda euro apmērā ieguldījumu plānam, lai ceļu infrastruktūru, kas līdzinās Morandi tiltam, padarītu drošu. Ieguldījumi ilgtspējīgā transportā un infrastruktūrā ir arī veids, kādā risināt vides problēmas. Lai sasniegtu vērienīgos 2030. gada mērķus enerģētikas un klimata jomā, ir vajadzīgi ilgtspējīgi ieguldījumi. Integrētais nacionālais enerģētikas un klimata plāns ir galvenais pamatnostādņu avots, lai noteiktu ieguldījumu vajadzības dekarbonizācijas un enerģētikas jomā. Ir nepieciešami ieguldījumi, lai uzlabotu enerģētikas infrastruktūru, kas veicinātu noturīgāku, tīrāku, drošāku un elastīgāku energosistēmu, vienlaikus veicinot tirgus integrāciju un samazinot cenu atšķirības. Itālijas elektroenerģijas tīkls vēl nav pietiekami aprīkots, lai tiktu galā ar pārrobežu apmaiņu un 2030. gadam prognozēto mainīgo atjaunojamo energoresursu apjomu. Lai samazinātu ārkārtas izdevumus, tostarp infrastruktūras jomā, ir jāveic ieguldījumi hidroģeoloģiskā un seismiskā riska novēršanā. Attiecībā uz 2019. gadu Itālijai, ievērojot ES fiskālos noteikumus, tika piešķirta naudas summa 2,1 miljarda euro apmērā, lai nodrošinātu profilaksi pret lielākajiem hidroģeoloģiskajiem riskiem. Visbeidzot, Itālijas dienvidos atkritumu apsaimniekošanas un ūdens infrastruktūras jomā netiek veikti pietiekami efektīvi ieguldījumi, lai gan joprojām pastāv ūdens trūkuma un sausuma riski. Nozares sadrumstalotība kopā ar mazāku operatoru vājo kredītprofilu joprojām rada šķēršļus ieguldījumiem. Ieguldījumi — tostarp tādās jomās kā reaģēšana uz klimata pārmaiņām, vides ilgtspēja un riska novēršana, kā arī lauku rajonu savienojamība — palīdzētu risināt arī reģionālās atšķirības. Lauku apvidos arī platjoslas tīkls ir mazāk attīstīts. Īpaši ātrdarbīgas (100 Mb/s un vairāk) platjoslas pārklājuma ziņā Itālija joprojām atpaliek (tikai 24 % salīdzinājumā ar ES vidējo rādītāju 60 %) un ierindojas saraksta beigu galā (27. vietā) ar joprojām ļoti mērenu izaugsmi. Gan īpaši ātrdarbīgas platjoslas pārklājuma, gan tā ieviešanas rezultāti ir daudz zemāki par ES vidējiem rādītājiem.