Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA par apdrošināšanas starpniecību (pārstrādāta redakcija) /* COM/2012/0360 final - 2012/0175 (COD) */





PASKAIDROJUMA RAKSTS 1. Priekšlikuma konteksts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2002/92/EK par apdrošināšanas starpniecību (IMD1)[1] ir vienīgais ES tiesību akts, kas aizsargā patērētāju tiesības, regulējot noteikumus par apdrošināšanas pakalpojumu tirdzniecības vietām. To pieņēma 2002. gada 9. decembrī, un dalībvalstīm tā bija jātransponē līdz 2005. gada 15. janvārim. Direktīva ir obligāts harmonizēšanas instruments, kas satur augsta līmeņa principus, un 27 dalībvalstis to īstenoja būtiski atšķirīgā veidā. Nepieciešamība pārskatīt IMD1 tika atzīta jau tad, kad Komisija no 2005. līdz 2008. gadam veica īstenošanas pārbaudi. Pašreizējie un nesenie satricinājumi finanšu tirgos pierādījuši, ka ir svarīgi nodrošināt patērētāju efektīvu aizsardzību visās finanšu nozarēs. 2010. gada novembrī G20 valstis lūdza ESAO, Finansiālās stabilitātes padomi (FSP) un citas attiecīgās starptautiskās organizācijas izstrādāt kopīgus principus finanšu pakalpojumu jomā nolūkā stiprināt patērētāju aizsardzību. G20 augstākā līmeņa principu projekts par patērētāju finansiālo aizsardzību uzsver nepieciešamību izveidot atbilstošu regulējumu un/vai uzraudzību attiecībā uz visiem finanšu pakalpojumu sniedzējiem un aģentiem, kas tieši strādā ar patērētājiem. Šie principi paredz, ka patērētājiem vienmēr vajadzētu gūt labumu no salīdzināmiem patērētāju aizsardzības standartiem. Pašreizējā IMD1 pārskatīšanā būtu jāņem vērā šīs pamatnostādnes un attiecīgās starptautiskās iniciatīvas. Diskutējot Eiropas Parlamentā par direktīvu, kas regulē uz risku balstītu pieeju apdrošināšanas sabiedrību kapitalizācijā un uzraudzībā (Maksātspēja II)[2] un kas tika pieņemta 2009. gadā, cita starpā tika pieņemta īpaša prasība pārskatīt IMD1. Daži Parlamenta deputāti un dažas patērētāju organizācijas uzskatīja, ka ir nepieciešama labāka apdrošināšanas ņēmēju aizsardzība pēc finanšu krīzes un ka dažādu apdrošināšanas pakalpojumu pārdošanas prakse būtu jāuzlabo. Konkrētāk, īpašas bažas raisa tādu dzīvības apdrošināšanas pakalpojumu pārdošanas standarti, kuros ir ieguldījuma elementi. Lai nodrošinātu saskaņotību starp nozarēm, Eiropas Parlaments pieprasīja, lai pašreiz notiekošajā Finanšu instrumentu tirgus direktīvas (FITD II)[3] pārskatīšanā tiktu ņemta vērā IMD1 pārskatīšana. Tas nozīmē, ka ikreiz, kad tiek skarts regulējums attiecībā uz tādu dzīvības apdrošināšanas pakalpojumu pārdošanas praksi, kuri satur ieguldījuma elementus, pārskatītās direktīvas (IMD2) priekšlikumam jāatbilst tādiem pašiem patērētāju aizsardzības standartiem kā FITD II. 1.1. Priekšlikuma mērķi Pārskatītās direktīvas (IMD2) mērķis ir efektīvi uzlabot regulējumu privātās apdrošināšanas tirgū. Tā paredz nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus visiem apdrošināšanas pakalpojumu pārdošanas tirgus dalībniekiem un pastiprināt apdrošināšanas ņēmēju aizsardzību. Direktīvas pašreizējās pārskatīšanas vispārējie mērķi ir neizkropļota konkurence, patērētāju aizsardzība un tirgus integrācija. Konkrētāk, IMD2 projektam vajadzētu panākt šādus uzlabojumus: paplašināt IMD1 darbības jomu, attiecinot to uz visiem izplatīšanas kanāliem (tiešā apdrošināšana, automobiļu iznomātāji u. c.); konstatēt, pārvaldīt un samazināt interešu konfliktus; palielināt harmonizācijas līmeni administratīvajām sankcijām un pasākumiem saistībā ar pašreizējās direktīvas pamatnoteikumu pārkāpumiem; pastiprināt konsultāciju piemērotību un objektivitāti; nodrošināt pārdevēju profesionālās kvalifikācijas atbilstību pārdodamo produktu sarežģītībai; vienkāršot un tuvināt procedūru, kas paredzēta piekļuvei apdrošināšanas pārrobežu tirgiem ES. 1.2. Atbilstība pārējiem ES politikas virzieniem un mērķiem Priekšlikuma mērķi atbilst Savienības politikas virzieniem un mērķiem. Līgums paredz atbilstīgu rīcību ar mērķi nodrošināt tāda iekšējā tirgus izveidi un darbību, kurā ir augsts patērētāju aizsardzības līmenis, kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvība. Pašreizējais priekšlikums ir veidots tā, lai to varētu pieņemt kā daļu no "privātā patērētāja paketes" līdz ar priekšlikumu par standartizētu privāto ieguldījumu produktu informāciju un PVKIU V. Standartizētu privāto ieguldījumu produktu iniciatīvas mērķis ir nodrošināt saskaņotu horizontālu pieeju produktu informācijai attiecībā uz ieguldījumu produktiem un apdrošināšanas pakalpojumiem ar ieguldījuma elementiem (tā sauktie standartizētie privāto ieguldījumu produkti apdrošināšanas jomā[4]), un pārdošanas prakses noteikumi tiks iekļauti pārskatītajā IMD1 un FITD. Priekšlikums turklāt ir saderīgs ar citiem ES tiesību aktiem un politikas jomām un papildina tos, jo īpaši patērētāju aizsardzības, ieguldītāju aizsardzības un konsultatīvas uzraudzības jomā, piemēram, ar Maksātspēju II, FITD II un standartizētu privāto ieguldījumu produktu iniciatīvu. IMD2 reglamentēs pārdošanas praksi attiecībā uz visiem apdrošināšanas pakalpojumiem, ietverot gan vispārīgu apdrošināšanu, piemēram, automobiļu apdrošināšanu vai dzīvības apdrošināšanas polises, gan arī produktus, kas satur ieguldījuma elementus, piemēram, tirgum piesaistītus dzīvības apdrošināšanas pakalpojumus. IMD2 saglabās "minimālas harmonizācijas" juridiskā instrumenta iezīmes. Tas nozīmē, ka dalībvalstis var nolemt iet arī tālāk, ja tas ir nepieciešams patērētāju aizsardzības mērķiem. Tomēr IMD1 obligātie standarti tiks ievērojami paaugstināti. Dažas jaunās direktīvas daļas tiks pastiprinātas ar 2. līmeņa pasākumiem nolūkā saskaņot noteikumus ar FITD, konkrētāk, nodaļā par tādu dzīvības apdrošināšanas polišu izplatīšanas regulējumu, kuras satur ieguldījuma elementus. 2. Apspriešanos ar ieinteresētajām personām un ietekmes novērtējuma rezultāti Komisijas dienesti prasīja Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestādes (EAAPI) (iepriekš EAFPI) konsultāciju par daudziem jautājumiem, kas attiecas uz IMD pārskatīšanu. EAAPI iesniedza galīgo ziņojumu 2010. gada novembrī[5]. Komisijas dienesti 2010.–2011. gadā regulāri tikās ar apdrošināšanas nozares, patērētāju organizāciju un uzraudzības iestāžu pārstāvjiem, lai apspriestu gaidāmo pārskatīšanu. Sabiedrisko apspriešanu saistībā ar IMD1 pārskatīšanu Komisijas dienesti veica no 2010. gada 26. novembra līdz 2011. gada 28. februārim. Apspriešanas rezultāti arī nepārprotami apliecināja, ka pārskatīšanas ievirzei, ko noteikuši Komisijas dienesti[6], ir plašs atbalsts. Publiska uzklausīšana par IMD2 notika 2010. gada 10. decembrī. Diskusijas centrā bija jautājums par direktīvas darbības jomu, apdrošināšanas starpniekiem noteiktās prasības attiecībā uz informāciju, interešu konflikti, pārrobežu tirdzniecība un profesionālās kvalifikācijas prasības[7]. 2011. gada 11. aprīlī notika sanāksme ar dalībvalstu speciālistiem un EAAPI, kuras mērķis bija diskutēt par sabiedriskās apspriešanas rezultātiem un iespējamo IMD2 struktūru un saturu. Pārliecinošs šajā sanāksmē klātesošo ieinteresēto personu vairākums atbalstīja tādu IMD1 pārskatīšanas ievirzi, kā noteikuši Komisijas dienesti. Saskaņā ar labāka regulējuma politiku Komisija veica politikas alternatīvu ietekmes novērtējumu. Ietekmes novērtējuma sagatavošanai tika izmantoti vairāki Komisijas dienestu pasūtīti īpaši pētījumi. Pirmkārt, MARKT ĢD sabiedrībai PricewaterhouseCoopers (PWC) uzticēja veikt pētījumu nolūkā sniegt aptverošu pārskatu par to, kā darbojas apdrošināšanas izplatīšana ES. Ziņojums tika pabeigts 2011. gada jūlijā, un to publicēja Komisijas tīmekļa vietnē[8]. Otrkārt, šajā priekšlikumā ņemti vērā rezultāti, kas tika iegūti 2010. gadā pasūtītā pētījumā par to noteikumu, ar ko reglamentē apdrošināšanas pakalpojumu un apdrošināšanas ieguldījumu produktu izplatīšanu, iespējamo izmaiņu izmaksas un ieguvumus[9]. Treškārt, tika ņemti vērā konstatējumi pētījumā, kura mērķis bija novērtēt konsultāciju kvalitāti, kas tiek sniegtas ES[10]. Visbeidzot, tika ņemts vērā arī ceturtais pētījums, kura mērķis bija noskaidrot, kā uzvedības aspekti ekonomikā ietekmē dažādus faktorus, kas saistīti ar ieguldītāju lēmumu pieņemšanu[11]. Politikas iespējas, kas tika apspriestas ietekmes novērtējumā, tika novērtētas saskaņā ar dažādiem kritērijiem: tirgus integrācija tirgus dalībniekiem, patērētāju aizsardzība un uzticēšanās, vienlīdzīgi nosacījumi dažādiem tirgus dalībniekiem un izmaksu efektivitāte, proti, līmenis, ciktāl ar katru no iespējām var sasniegt izvirzītos mērķus un sekmēt efektīvu un ekonomiski lietderīgu apdrošināšanas tirgu darbību. Kopumā no administratīvā sloga novērtējuma, kas tika veikts, pamatojoties uz iepriekš minēto PWC pētījumu un Komisijas dienestu apstrādāto nozares statistiku, izriet, ka, ņemot vērā attiecīgo sabiedrību lielo skaitu (aptuveni 1 miljons), priekšlikums radīs mērenas izmaksas uz vienu sabiedrību aptuveni 730 euro apmērā. Ietekmes novērtējums tika pabeigts 2012. gadā. Eiropas Komisijas Ietekmes novērtējuma padomes ieteikumi tika ņemti vērā jo īpaši saistībā ar ietekmi uz MVU. Piemēram, daži MVU, kas nodarbojas ar starpniecību un uz ko pašlaik neattiecas direktīvas darbības joma, un kas ar šo priekšlikumu varētu tikt tajā ietverti, lielākoties ir uzņēmumi, kuru galvenā darbības joma ir cita, nevis apdrošināšanas starpniecība (piemēram, starpniecība neapšaubāmi ir blakus joma attiecībā pret galveno darbības jomu tādiem uzņēmumiem kā ceļojumu aģentūras vai automobiļu nomas uzņēmumi). Uz šiem starpniekiem attieksies atvieglināts režīms (deklarēšanas procedūra, šā priekšlikuma 4. pants), kas izpaužas kā samērīga pieeja to veiktajai starpniecībai kā blakus nodarbei. Kopumā tika ieviestas samērīgas prasības, ņemot vērā MVU bažas un ievērojot principu "mazāk sarežģīti produkti – mazāk noteikumu". Piemēram, daži ieguldījumu produkti tiek tirgoti kā dzīvības apdrošināšanas polises. Attiecībā uz šo produktu (dzīvības apdrošināšanas polises ar ieguldījumu elementiem (apdrošināšanas ieguldījumu produkti vai standartizētie privāto ieguldījumu produkti apdrošināšanas jomā)) pārdošanu tiks ieviests stingrāks režīms (VII nodaļa). 3. Priekšlikuma juridiskie aspekti 3.1. Juridiskais pamats Priekšlikuma pamatā ir LESD 53. panta 1. punkts un 62. pants. Priekšlikums aizstās Direktīvu 2002/92/EK, un tas attiecas uz valstu noteikumu par apdrošināšanas starpniekiem un citiem apdrošināšanas pakalpojumu pārdevējiem harmonizāciju. Tas ietver direktīvas darbības jomā dažus pārdevējus, kuriem šī darbība ir sekundāra, kā arī pēcpārdošanas pakalpojumu sniedzējus, piemēram, zaudējumu novērtētājus un prasību pārvaldītājus. Tajā precizēta brīvības veikt uzņēmējdarbību un brīvības sniegt pakalpojumus izmantošana un piederības un uzņēmēju dalībvalstu uzraudzības iestāžu kompetence šajā sakarībā. Šā priekšlikuma galvenais mērķis un uzdevums ir saskaņot valstu noteikumus, kas attiecas uz visu to apdrošināšanas pakalpojumu pārdevēju un citu tirgus dalībnieku uzņēmējdarbību, kuri darbojas apdrošināšanas un pārapdrošināšanas tirgos, kā arī nosacījumus to pārvaldībai un to uzraudzības sistēmu. 3.2. Subsidiaritāte un proporcionalitāte Saskaņā ar subsidiaritātes principu (LES 5. panta 3. punkts) ES līmeņa pasākumi var notikt tikai tad, ja dalībvalstis pašas nevar sasniegt paredzētos mērķus, līdz ar to atbilstoši ierosinātās darbības mērogam vai efektam tie ir labāk sasniedzami ES līmenī. Vairums pārskatīšanā skarto jautājumu jau ir ietverti pašreizējās IMD1 tiesiskajā regulējumā. Turklāt apdrošināšanas tirgiem aizvien vairāk ir raksturīga pārrobežu darbība. Nosacījumiem, saskaņā ar kuriem uzņēmumi un operatori var būt konkurētspējīgi šajā kontekstā, vai tie būtu noteikumi par pārredzamību vai patērētāju aizsardzību, jābūt salīdzināmiem pārrobežu līmenī, un uz tiem visiem pašlaik attiecas IMD1 darbības joma. Tagad nepieciešams rīkoties Eiropas mērogā, atjauninot un grozot IMD1 noteikto tiesisko regulējumu, lai ņemtu vērā attīstību apdrošināšanas tirgos pēc direktīvas īstenošanas. Ja nebūtu integrācijas, atsevišķu valstu veiktās intervences nebūtu tik efektīvas un sadrumstalotu tirgu, kā rezultātā veidotos regulējuma arbitrāža un konkurences kropļojumi. EAAPI vajadzētu būt izšķirošai nozīmei jaunā ES līmeņa regulējuma īstenošanā. Jānosaka konkrētas EAAPI kompetences, lai uzlabotu apdrošināšanas tirgu darbību. Priekšlikumā pilnībā ņemts vērā proporcionalitātes princips, proti, ES rīcībai jābūt atbilstošai un vienīgi tādai, lai sasniegtu mērķus. Priekšlikums ir saderīgs ar šo principu, ņemot vērā pareizo līdzsvaru starp attiecīgajām sabiedrības interesēm un pasākumu izmaksu efektivitāti. Šo prasību formulēšanā īpaši svarīgi bija atrast pareizo līdzsvaru starp ieguldītāju aizsardzību, tirgus efektivitāti un nozares izmaksām. Ņemot vērā šo principu, priekšlikumā tiek nošķirti dažādi apdrošināšanas pakalpojumu pārdošanas kanāli un noteikta atvieglota reģistrācijas procedūra un zemākas profesionālās kvalifikācijas prasības personām, kas pārdod vienkāršus apdrošināšanas pakalpojumus. Piemēram, uz tādiem zema riska apdrošināšanas papildpakalpojumu pārdevējiem kā automobiļu nomas uzņēmumi un ceļojumu aģentūras attiecas vienkāršota deklarēšanas procedūra, nevis reģistrēšanās kā apdrošināšanas pakalpojumu starpniekiem. Priekšlikumā arī nošķirti dzīvības apdrošināšanas pakalpojumi un vispārējie apdrošināšanas pakalpojumi saistībā ar atalgojuma pārredzamības prasībām. Šie proporcionalitātes pasākumi tika veikti, ņemot vērā atšķirīgos sarežģītības un klienta riska līmeņus saistībā ar dažādiem apdrošināšanas pakalpojumiem un arī ņemot vērā ievirzi samazināt administratīvo slogu MVU, kas pārdod apdrošināšanas pakalpojumus. 3.3. Atbilstība LESD 290. un 291. pantam Komisija 2009. gada 23. septembrī pieņēma priekšlikumus regulām, ar ko izveido EBI, EAAPI un EVTI. Šajā sakarībā Komisija atgādina paziņojumus par LESD 290. un 291. pantu, ko tā veica, pieņemot regulas, ar ko izveido Eiropas uzraudzības iestādes, saskaņā ar kuriem: ''Attiecībā uz regulatīvo standartu pieņemšanas procesu Komisija akcentē finanšu pakalpojumu nozares unikālo raksturu, kas izriet no Lamfalisī struktūras un ir nepārprotami atzīts LESD pievienotajā 39. deklarācijā. Tomēr Komisija nopietni šaubās, vai tās lomas ierobežojumi deleģēto aktu un īstenošanas pasākumu pieņemšanā atbilst LESD 290. un 291. pantam." 3.4. Atsauces uz citām direktīvām Tā kā Direktīva 2009/138/EK par uzņēmējdarbības uzsākšanu un veikšanu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas jomā (Maksātspēja II) pašlaik vēl nav piemērojama, šis priekšlikums atsaucas uz definīcijām, kas minētas Direktīvā 73/239/EEK, Direktīvā 2002/83/EK un Direktīvā 2005/68/EK. Direktīvas 73/239/EEK, 2002/83/EK un 2005/68/EK tiks atceltas ar Direktīvu 2009/138/EK. 3.5. Sīks priekšlikuma pārskats I nodaļa – Darbības joma un definīcijas Direktīvas 1. pants paplašina IMD1 darbības jomu, lai iekļautu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrību veikto apdrošināšanas līgumu pārdošanu bez apdrošināšanas starpnieka līdzdalības. Tas attiecas arī uz prasību pārvaldības darbībām, ko veic apdrošināšanas sabiedrības un ko veic to uzdevumā, kā arī uz zaudējumu novērtēšanu un ekspertu veiktu apdrošināšanas atlīdzības aprēķinu. "De minimis" izslēgšana no IMD1 darbības jomas saglabājas tāda pati (tādu apdrošināšanas polišu pārdevējs, kuras ir papildpakalpojums preču pārdošanai, par 500 euro mazāka apdrošināšanas prēmija gadā un citu izslēgšanas kritēriju ievērošana), izņemot to, ka apdrošināšanas gada prēmijas limits ir paaugstināts līdz 600 euro pro rata (mazāk nekā 2 euro dienā). Minētie 2 euro ir prēmijas summa par vienu līgumu un par vienu dienu. Piemēram, uz optikas pārdevējiem, kas pārdod papildu apdrošināšanu brillēm, direktīvas darbības joma joprojām neattiecas. Uz apdrošināšanas polisēm, ko pārdod papildus pakalpojumiem, pēc direktīvas pārskatīšanas attieksies tās darbības joma. Piemēram, tas tā būs saistībā ar ceļojumu apdrošināšanas polisēm, ko pārdod ceļojumu aģentūras, vispārējās apdrošināšanas polisēm, ko pārdod automobiļu nomas uzņēmumi un izpirkumnomas kompānijas. Direktīvas 2. pantā atkārtotas IMD1 definīcijas ar dažām izmaiņām un pievienotas jaunas definīcijas. · Termina "apdrošināšanas starpniecība" nozīme ir paplašināta, lai iekļautu 1. pantā minēto darbības jomas paplašinājumu, un šī definīcija precizē, ka dažu apdrošināšanas salīdzināšanas tīmekļa vietņu darbība uzskatāma par apdrošināšanas starpniecību. "Ievieš" ir svītrots. Līdzīgi ir grozīts termins "pārapdrošināšanas starpniecība". · "Apdrošināšanas ieguldījumu produkts" ir definēts tā, lai tas atbilstu "ieguldījumu produkta" definīcijai, kas minēta regulā par ieguldījumu produktu pamatinformācijas dokumentiem (Regula par PRIPs). · Termins "nolīgts apdrošināšanas starpnieks" ir paplašināts, iekļaujot tajā starpniekus, par kuru rīcību ir atbildīgs cits apdrošināšanas starpnieks. · "Konsultēšana" ir definēta kā personisku ieteikumu sniegšana klientam vai nu pēc tā pieprasījuma, vai citādi. · "Profesionāls klients" ir definēts, lai uz to neattiecinātu informācijas sniegšanas noteikumus. · "Kombinētās pārdošanas prakse" definē tādu praksi, kad vienā pārdošanas piedāvājumā ir apkopoti divi vai vairāki pakalpojumi. · "Nosacītā komisijas maksa" definēta kā komisijas maksa, kurā maksājuma summas pamatā ir līgumā noteikto mērķu sasniegšana. · "Cieša saistība" definē attiecības starp iesaistītajām personām un attiecības, kas varētu ietekmēt uzraudzības iestādes spēju veikt efektīvu kontroli. · "Atalgojums" definēts tā, lai ietvertu ne vien maksājumus (nodevas, komisijas maksas u. c.), bet arī jebkāda veida ekonomiskus ieguvumus. · Definīcijās "piederības dalībvalsts", "uzņēmēja dalībvalsts", "apdrošināšanas starpnieks", "pārapdrošināšanas starpnieks" un "pastāvīgs informācijas nesējs" ir izdarīti grozījumi to precizēšanai. II nodaļa – Reģistrācijas prasības Direktīvas 3. pantā IMD1 minētās reģistrācijas prasības kopumā palikušas nemainīgas, taču EAAPI prasīts izveidot vienotu elektronisku reģistru (sasaistot valstu datubāzes) un prasīts sniegt informāciju par dažiem saistību veidiem ar citām personām. Šis vienotais elektroniskais reģistrs darbojas kā portāls, kas nodrošina saites uz valstu reģistriem. Šis pants arī atbrīvo no reģistrēšanās personas, uz kurām attiecas deklarēšanas procedūra (sk. 4. pantu). III nodaļa – Deklarēšanas procedūra Direktīvas 4. pants nosaka vienkāršotu procedūru, kas atbrīvo no iepriekš minētās reģistrācijas procedūras divas personu grupas un atļauj nodarboties ar starpniecību, iesniedzot vienkāršu deklarāciju. Tās ir: · personas, kas veic apdrošināšanas starpniecību kā papildpakalpojumu to profesionālajai pamatdarbībai un atbilst virknei citu nosacījumu (piemēram, tas attiecas uz ceļojumu aģentūrām). Citi nosacījumi galvenokārt ir šādi: pakalpojumi papildina citu produktu vai pakalpojumu, tie nav dzīvības apdrošināšana vai nesedz atbildības riskus, ja vien šāds risks neizriet no galvenā apdrošināšanas seguma; un · tie, kuru vienīgā darbība ir profesionāla prasību pārvaldība un zaudējumu novērtēšanas pakalpojumi. Deklarēšanas procedūra galvenokārt attiecas uz ceļojumu aģentūrām un automobiļu nomas uzņēmumiem, kas pārdod apdrošināšanas pakalpojumus, kā arī uz zaudējumu novērtētājiem un prasību pārvaldītājiem. IV nodaļa – Pakalpojumu sniegšanas brīvība un brīvība veikt uzņēmējdarbību Direktīvas 5., 6. un 7. pants atspoguļo IMD1 5. panta noteikumus, pārskatīto FITD priekšlikumu un Luksemburgas protokolu[12]. Tajos arī risināts kompetenču sadalījuma jautājums starp piederības dalībvalsti un uzņēmēju dalībvalsti, jo īpaši situācijās, kad apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks nepilda savus pienākumus, veicot darbību uzņēmējā dalībvalstī. V nodaļa – Citas organizatoriskas prasības Direktīvas 8. pantā izklāstītas profesionālas un organizatoriskas prasības, kas noteiktas IMD1 4. pantā: prasības par atbilstošām zināšanām un prasmi; nevainojamas reputācijas prasība; prasība par profesionālās civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu un pasākumiem klientu aizsargāšanai no apdrošināšanas starpnieka nespējas pārskaitīt prēmiju apdrošināšanas sabiedrībai vai pārskaitīt prasības summu vai atgriežamo prēmiju apdrošinātajam. Tajā arī ietverta prasība par nepārtrauktu profesionālu attīstību. Lai panāktu samērīgu ietekmi, noteikumi, kas attiecas uz tiem, kas nodarbojas ar starpniecību kā papildpakalpojumu vai kuru vienīgā darbība ir profesionāla prasību pārvaldība, būs samērīgi pārdotā produkta sarežģītībai. Tāpēc šādiem starpniekiem 8. pantu nepiemēro pilnībā. Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus, lai precizētu atbilstošu zināšanu un prasmes jēdzienu. Direktīvas 9. pants attiecas uz vispārējā labuma noteikumu publicēšanu. Šis pants satur izmaiņas salīdzinājumā ar IMD1 6. pantu, un tagad tajā ietverta prasība dalībvalstīm publicēt vispārējā labuma noteikumus un prasība EAAPI vākt un publicēt informāciju par šiem noteikumiem (orientējošu vispārējā labuma principu izklāstu saistībā ar Trešajām apdrošināšanas direktīvām sk. Komisijas Skaidrojošajā paziņojumā par pakalpojumu sniegšanas brīvību un vispārējo labumu apdrošināšanas nozarē (2000/C 43/03)). Direktīvas 10. līdz 12. pantā atkārtojas bijušie 7., 9. un 10. pants par kompetentajām iestādēm, informācijas apmaiņu starp dalībvalstīm un sūdzībām. Direktīvas 13. pants attiecas uz ārpustiesas strīdu izskatīšanu, ja strīdos iesaistīti klienti, un pastiprina bijušo IMD1 11. pantu, prasot (nevis mudinot) dalībvalstīm izveidot procedūras un nodrošināt dalību tajās. Direktīvas 14. pants nosaka starpnieku izmantošanas ierobežojumu. Tajā paplašināts IMD1 bijušais 3. panta 6. punkts, attiecinot to uz pārapdrošināšanas sabiedrībām un apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem, un ņemta vērā deklarēšanas procedūra (sk. 4. pantu). VI nodaļa – Prasības attiecībā uz informāciju un uzņēmējdarbības veikšanas noteikumi Direktīvas 15. līdz 20. pantā atkārtotas informācijas sniegšanas prasības, atbrīvojums attiecībā uz lielu risku apdrošināšanu, pastiprināti bijušā 12. panta noteikumi un informēšanas nosacījumi, kas minēti bijušajā 13. pantā. Tajos noteikti arī šādi papildu noteikumi: · vispārējs princips starpniekiem rīkoties savu klientu interešu labā; · līdzīgas informēšanas prasības apdrošināšanas sabiedrībām; · prasība apdrošināšanas starpniekiem atklāt atalgojuma aprēķina bāzi un summu; · prasība atklāt jebkāda mainīga atalgojuma summu, ko saņem pārdevēji, kuri ir apdrošināšanas sabiedrību darbinieki un starpnieki; · obligāts "pilnīgas informēšanas" režīms dzīvības apdrošināšanas pakalpojumu pārdošanai un režīms "pēc pieprasījuma" (t. i., pēc klienta pieprasījuma) tādu pakalpojumu pārdošanai, kas nav dzīvības apdrošināšanas pakalpojumi, ar piecu gadu pārejas posmu. Pēc tam, kad beidzies piecu gadu pārejas posms, automātiski piemēro pilnīgas informēšanas režīmu arī tādu pakalpojumu pārdošanai, kas nav dzīvības apdrošināšanas pakalpojumi. Attiecībā uz pārejas posmu priekšlikumā nošķirti dzīvības apdrošināšanas pakalpojumi un tādi pakalpojumi, kas nav dzīvības apdrošināšana. Gadījumos, kad tiek pārdoti dzīvības apdrošināšanas pakalpojumi, atalgojums (komisijas maksa) lielākoties ir augstāks. Turklāt dzīvības apdrošināšanas pakalpojumi ir tuvāki ieguldījumu produktiem un to iegāde ir ilgtermiņa ieguldījums. Attiecībā uz pakalpojumiem, kas nav dzīvības apdrošināšana, situācija ir atšķirīga. Atalgojums parasti ir zemāks (komisijas maksa ir aptuveni 5 % līdz 10 % no prēmijas), un pakalpojums ietver mazākus riskus. Lielākajā daļā ES valstu klients var ļoti viegli un ērti nomainīt vienu pakalpojumu pret citu, kas to aizstāj; · apdrošināšanas sabiedrību un starpnieku pienākums pirms līguma noslēgšanas sniegt klientam pietiekamu informāciju par apdrošināšanas pakalpojumu, lai viņam būtu iespēja pieņemt uz informāciju pamatotu lēmumu; · prasība EAAPI nodrošināt, lai tās saņemtā informācija par stingrākiem valstu noteikumiem tiek paziņota apdrošināšanas sabiedrībām, starpniekiem un klientiem; un · citi izņēmumi saistībā ar vispārējo prasību sniegt informāciju, izmantojot pastāvīgu informācijas nesēju. Kas attiecas uz mērķi panākt lielāku patērētāja aizsardzību, šie noteikumi sniedz lielāku pārredzamību salīdzinājumā ar sākotnējo direktīvu (2002/92/EK) saistībā ar starpniecības atalgojuma raksturu, struktūru un summu un ievieš skaidrību komisijas maksātāja un aģenta attiecībās, jo īpaši par iespējamo ietekmi uz konsultēšanu. Patērētāju aizsardzība iepriekšējos gados ir ievērojami pieaugusi, un patērētāji pašlaik vēlas vairāk informācijas un vairāk interesējas par izmaksām. Dažādu kopējās cenas elementu, tostarp starpnieka atalgojuma, atklāšana dos klientam iespēju izdarīt izvēli atkarībā no apdrošināšanas seguma, saistītajiem pakalpojumiem (piemēram, no tā, vai starpnieks ir atbildīgs par prasību pārvaldību) un cenas. Tas aizvien vairāk nodrošinās klientiem piemērotus, ekonomiski pamatotus produktus un starpniecības pakalpojumus. Pienākumam obligāti informēt par atalgojumu vajadzētu pozitīvi ietekmēt konkurenci apdrošināšanas pakalpojumu izplatīšanas jomā, jo tas nodrošinātu, ka klientu rīcībā ir plašāka informācija par pakalpojumiem un izmaksām, kā arī par iespējamajiem interešu konfliktiem. Klientiem būtu vieglāk salīdzināt dažādos izplatīšanas kanālos pārdodamo pakalpojumu apdrošināšanas segumu un cenas. Vairākas ES dalībvalstis jau tagad prasa informēt par atalgojumu saistībā ar dažiem apdrošināšanas pakalpojumiem, un FITD II to prasīs saistībā ar ieguldījumu produktiem. Šī jaunā informācija pilnīgāk informēs klientus par to, kādus pakalpojumus sniedz starpnieks un kādas ir saistītās izmaksas. Prasību informēt par atalgojumu tomēr vajadzētu īstenot tā, lai būtu nodrošināta starpnieku un tiešo apdrošinātāju salīdzināšanas iespēja. Informācija par seguma cenu, kā arī par izplatīšanas izmaksām nodrošinās salīdzināmību. Īpaši jāuzsver – lai novērstu interešu konflikta situācijas, apdrošināšanas sabiedrībām vajadzētu arī sniegt informāciju par bāzi, ko izmanto, aprēķinot darbinieku mainīgo atalgojumu, kas ir atkarīgs no pakalpojuma pārdošanas. Turklāt šie noteikumi risina dažus pamatjautājumus saistībā ar apdrošināšanas starpniecības pakalpojumu pārrobežu sniegšanu: tiesiskās noteiktības trūkumu un salīdzināmības trūkumu. Ja tiks uzlabota saskaņotā tiesiskā sistēma, starpniekus, kā arī to klientus, iespējams, vairāk piesaistīs apdrošināšanas pakalpojumu pārrobežu pārdošana vai pirkšana. Labāka informēšana atvieglos pakalpojumu un izplatīšanas kanālu salīdzināšanu (kā jau tika minēts iepriekš), kas pašlaik ir īpaši grūti pārrobežu pārdošanas situācijās. Ar direktīvas 21. pantu ievieš noteikumu, kas attiecas uz pakalpojumu apkopošanu, un tajā prasīts, lai klients tiktu informēts par to, ka pakalpojumus var iegādāties atsevišķi, un lai tiktu sniegta konkrēta informācija šajā sakarībā. Tajā arī prasīts, lai EAAPI izstrādātu un pēc tam atjauninātu pamatnostādnes šīs prakses uzraudzībai. VII nodaļa – Papildu prasības klientu aizsardzībai saistībā ar apdrošināšanas ieguldījumu produktiem Direktīvas 22. pants nosaka šo papildu noteikumu darbības jomu, piemērojot tos apdrošināšanas starpniekiem vai sabiedrībām, kad tie pārdod apdrošināšanas ieguldījumu produktus. Direktīvas 23. pants satur papildu noteikumus attiecībā uz interešu konfliktiem, prasot, lai šādi konflikti tiktu konstatēti. Ar šo pantu Komisija tiek pilnvarota pieņemt deleģētos aktus, kas · precizē pasākumus, ko var prasīt, lai konstatētu, novērstu, pārvaldītu un atklātu šādus konfliktus; un · izveido kritērijus tādu konfliktu veidu noteikšanai, kas var kaitēt klientu interesēm. Direktīvas 24. panta pamatā ir FITD II [23]. pants. Tas paredz FITD II minētās prasības · rīkoties godīgi, taisnīgi un profesionāli atbilstoši savu klientu interesēm; · nodrošināt, lai visa informācija ir patiesa, skaidra un nav maldinoša; · sniegt informāciju par apdrošināšanas sabiedrību vai starpnieku un to pakalpojumiem (īpaši norādot, ja jebkādas konsultācijas tiek sniegtas neatkarīgā veidā), par jebkādas tirgus analīzes darbības jomu (precizējot, vai tiks sniegts pastāvīgs novērtējums par piemērotību), par piedāvātajiem pakalpojumiem un ieguldījumu stratēģiju un par izmaksām. Tajā precizēta arī bāze, kas ir pamatā tam, lai konsultācijas varētu uzskatīt par neatkarīgām, un kas ietver prasību novērtēt tirgū pieejamos pakalpojumus un prasību nepieņemt atalgojumu no trešām personām. Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus, lai nodrošinātu šā panta ievērošanu. Direktīvas 25. pantā noteikts, kā novērtēt atbilstību un piemērotību, un noteiktas prasības, kāda informācija ir jāiegūst no klienta. Saistībā ar pārdošanu, kad konsultācijas netiek sniegtas, starpniekam vai sabiedrībai jāiegūst informācija par klienta zināšanām un pieredzi ieguldījumu jomā, lai varētu novērtēt viņam pārdodamā pakalpojuma piemērotību. Saistībā ar pārdošanu, par kuru tiek sniegta konsultācija, tiem, lai novērtētu piemērotību, jāiegūst informācija par klienta finansiālo stāvokli un ieguldījumu mērķiem. Ja pakalpojums attiecīgi nav piemērots vai atbilstošs, klients par to ir jābrīdina. Pārdevējam arī jāsaglabā dokumenti par nosacījumiem, ar kādiem tas sniegs pakalpojumus klientam, un jāsniedz klientam ziņojumi. Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus, lai nodrošinātu šā panta ievērošanu. VIII nodaļa – Sankcijas Direktīvas 26. pants prasa dalībvalstīm nodrošināt, lai to kompetentās iestādes pieņemtu efektīvas, samērīgas un preventīvas administratīvas sankcijas un pasākumus gadījumos, kad tiek pārkāpti valstu noteikumi, kas pieņemti saskaņā ar šo direktīvu. Administratīvās sankcijas un pasākumi jāpiemēro fiziskām vai juridiskām personām, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir atbildīgas par pārkāpuma izdarīšanu. Kompetentajām iestādēm jāpiešķir visas vajadzīgās izmeklēšanas pilnvaras, un tām ir jāsadarbojas lietās, kam ir pārrobežu raksturs. Direktīvas 27. pants nosaka par pārkāpumiem piemēroto sankciju vai pasākumu publicēšanu. Direktīvas 28. pants precizē dažus pārkāpumus un nosaka administratīvas sankcijas, ko piemēro starpniekiem, konkrētāk, reģistrācijas anulēšanu, aizliegumu personām, kas ir atbildīgas par pārvaldības funkciju veikšanu, un finansiālās sankcijas līdz pat divkāršam tās summas apmēram, kas izriet no pārkāpuma ekonomiskā ieguvuma, ja to var noteikt. Šis priekšlikums neattiecas uz kriminālsankcijām. Direktīvas 29. pantā minēti faktori, kas jāņem vērā sankciju un pasākumu noteikšanā, tostarp ieguvumi, kas izriet no pārkāpuma; trešām personām radītie zaudējumi un atbildīgās personas sadarbības līmenis, un prasīts EAAPI publicēt pamatnostādnes par sankcijām. Tajā arī prasīts paziņot starpniekam vai sabiedrībai par jebkādām sankcijām vai pasākumiem, kā arī šīs sankcijas pamatojumu. Direktīvas 30. pantā prasīts izveidot efektīvus mehānismus, lai iedrošinātu ziņot par pārkāpumiem, kā arī prasīta informatoru un viņu personisko datu aizsardzība, un tādu fizisku personu datu aizsardzību, kas tiek turētas aizdomās kā atbildīgas par pārkāpumiem. Direktīvas 31. pantā EAAPI prasīts sniegt gada ziņojumu par apkopoto informāciju attiecībā uz pārkāpumiem, kā arī prasīts EAAPI publicēt šo informāciju. Komisija šajā sakarībā ir pilnvarota pieņemt īstenošanas tehniskos standartus, kas EAAPI jāizstrādā un jāiesniedz Komisijai [6] mēnešus pēc direktīvas publicēšanas. IX nodaļa – Nobeiguma noteikumi Direktīvas 32. līdz 39. pantā atkārtoti (attiecīgos gadījumos atjaunināti) IMD1 nobeiguma noteikumi par tiesībām vērsties tiesā, transponēšanu un stāšanos spēkā, iepriekšējo tiesību aktu atcelšanu un adresātiem. Turklāt 33. un 34. pantā ir noteikti nosacījumi, kas jāpiemēro Komisijas pilnvarām pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar to, kā tās precizētas direktīvā, un 35. pantā izklāstīts direktīvas pārskatīšanas un novērtēšanas process, ko veic Komisija pēc tās stāšanās spēkā. Pārskatīšanā jo īpaši ņem vērā, kā 17. panta 2. punktā minētie informācijas sniegšanas noteikumi ietekmē mazos un vidējos uzņēmumus − apdrošināšanas starpniekus, kas nav dzīvības apdrošināšanas starpnieki. 4. IETEKME UZ BUDŽETU Šim priekšlikumam pievienotajā finanšu pārskatā ir novērtēta arī konkrēta ietekme uz Komisijas budžetu. Priekšlikuma konkrētā ietekme uz budžetu attiecas uz EAAPI uzlikto pienākumu, kā norādīts šim priekšlikumam pievienotajā tiesību akta priekšlikuma finanšu pārskatā. Priekšlikums ietekmē Kopienas budžetu. ê 2002/92/EK (pielāgots) 2012/0175 (COD) Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA par apdrošināšanas starpniecību (pārstrādāta redakcija) (Dokuments attiecas uz EEZ) EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu Ö Līgumu par Eiropas Savienības darbību Õ un jo īpaši tā 47 Ö 53 Õ . panta 2 Ö 1 Õ . punktu un 55 Ö 62 Õ . pantu, ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu, ò jauns pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem, ê 2002/92/EK ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu, ò jauns pēc apspriešanās ar Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāju, ê 2002/92/EK ð jauns saskaņā ar ð parasto likumdošanas ï Līguma 251. pantā izklāstīto procedūru, tā kā: ò jauns 1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 9. decembra Direktīvā 2002/92/EK par apdrošināšanas starpniecību[13] jāizdara vairāki grozījumi. Skaidrības labad minētā direktīva būtu jāpārstrādā. 2) Šā priekšlikuma galvenais mērķis un priekšmets ir saskaņot valstu noteikumus minētajās jomās, tāpēc priekšlikums būtu jābalsta uz LESD 53. panta 1. punktu un 62. pantu. Direktīvas forma ir piemērota, lai īstenošanas noteikumus šīs direktīvas darbības jomās vajadzības gadījumā varētu pielāgot jebkādām konkrētā tirgus vajadzībām un katras dalībvalsts tiesību sistēmai. Ar šo direktīvu arī vajadzētu tiekties saskaņot valstu noteikumus par piekļuvi apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniecības darbībai, tostarp profesionālai prasību pārvaldībai un zaudējumu novērtēšanai, un tāpēc tās pamatā ir Līguma 53. panta 1. punkts. Turklāt šīs direktīvas pamatā ir arī Līguma 62. pants, jo šīs nozares pakalpojumi tiek piedāvāti visā Savienībā. ê 2002/92/EK 1. apsvērums (pielāgots) 3) Apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem ir izšķiroša loma apdrošināšanas un pārapdrošināšanas pakalpojumu izplatīšanā Kopienā Ö Savienībā Õ . ê 2002/92/EK 2. apsvērums Pirmais solis, lai veicinātu uzņēmējdarbības veikšanas brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanu attiecībā uz apdrošināšanas aģentiem un brokeriem, tika izdarīts ar Padomes Direktīvu 77/92/EEK (1976. gada 13. decembris) par pasākumiem, lai veicinātu uzņēmējdarbības veikšanas brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvu īstenošanu apdrošināšanas aģentu un brokeru darbības jomā (ex ISIC Group 630), un jo īpaši par pārejas posma pasākumiem attiecībā uz šo darbības jomu[14]. ê 2002/92/EK 3. apsvērums Direktīva 77/92/EEK bija jāturpina piemērot līdz brīdim, kad spēkā stājas noteikumi, ar ko koordinē valstu tiesību normas, kuras attiecas uz apdrošināšanas aģentu un brokeru darbību sākšanu un veikšanu. ê 2002/92/EK 4. apsvērums Dalībvalstis lielā mērā ievēroja Komisijas 1991. gada 18. decembra Ieteikumu 92/48/EEK par apdrošināšanas starpniekiem[15], kas palīdzēja pietuvināt valstu tiesību aktus par profesionālajām prasībām apdrošināšanas starpniekiem un to reģistrāciju. ê 2002/92/EK 9. apsvērums ð jauns 4) Apdrošināšanas pakalpojumus var izplatīt dažādas personas vai iestādes, piemēram, aģenti, brokeri un apdrošināšanas pakalpojumu operatori ð , apdrošināšanas sabiedrības, ceļojumu aģentūras un automobiļu nomas uzņēmumi ï. Vienlīdzīga attieksme pret operatoriem, kā arī klientu aizsardzība nosaka vajadzību šo direktīvu attiecināt uz visām minētajām personām un iestādēm. ò jauns 5) Piemērojot Direktīvu 2002/92/EK, ir atklājies, ka vairākus noteikumus jāprecizē sīkāk, lai vienkāršotu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniecības darbību veikšanu, un ka patērētāju aizsardzības labad minētās direktīvas darbības joma jāpaplašina, aptverot visu apdrošināšanas pakalpojumu tirdzniecību neatkarīgi no tā, vai to veic apdrošināšanas starpnieki vai apdrošināšanas sabiedrības. Apdrošināšanas sabiedrību, kas nodarbojas ar apdrošināšanas pakalpojumu tiešu tirdzniecību, pārdošanas, pēcpārdošanas un prasību procesi būtu jāiekļauj jaunās direktīvas darbības jomā ar līdzīgu pamatojumu kā apdrošināšanas aģentiem un brokeriem. 6) Lai garantētu vienādu aizsardzības līmeni neatkarīgi no veida, kā patērētāji iegādājas apdrošināšanas pakalpojumu – tieši no apdrošināšanas sabiedrības vai netieši no starpnieka –, direktīvas darbības jomā jāietver ne tikai apdrošināšanas sabiedrības, bet arī citi tirgus dalībnieki, kuri pārdod apdrošināšanas pakalpojumus kā papildu pakalpojumus (piemēram, ceļojumu aģentūras un automobiļu nomas uzņēmumi, preču piegādātāji, kas neatbilst nosacījumiem par atbrīvojumu). 7) Šī direktīva būtu jāpiemēro personām, kuras sniedz palīdzību (klienta vai apdrošināšanas sabiedrības vārdā) apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas līguma pārvaldībā un izpildē, tostarp nodarbojas ar profesionālu prasību pārvaldību vai zaudējumu novērtēšanu, vai ekspertu veiktu apdrošināšanas atlīdzības aprēķinu. ê 2002/92/EK 5. apsvērums 8) Tomēr vValstu tiesību aktos joprojām ir būtiskas atšķirības, kas iekšējā tirgū rada šķēršļus apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpnieku darbības sākšanai un veikšanai. Tāpēc ir lietderīgi Direktīvu 77/92/EEK aizstāt ar jaunu direktīvu. ò jauns 9) Pašreizējie un nesenie satricinājumi finanšu tirgos pierādījuši, ka ir svarīgi nodrošināt patērētāju efektīvu aizsardzību visās finanšu nozarēs. Tāpēc ir lietderīgi stiprināt klientu uzticēšanos un veidot vienotāku apdrošināšanas pakalpojumu izplatīšanas regulējumu, lai klientiem nodrošinātu atbilstošu aizsardzības līmenī visā Savienībā. Pasākumi klientu aizsardzībai būtu jāpielāgo katras klientu kategorijas (profesionāļu vai citu) īpašajām vajadzībām. ê 2002/92/EK 11. apsvērums ð jauns 10) Šī direktīva jāpiemēro personām, kuru darbība ir apdrošināšanas ð vai pārapdrošināšanas ï starpniecības pakalpojumu sniegšana trešām personām, pretī saņemot finansiālu atlīdzību vai cita veida saimniecisku labumu, par kuru panākta vienošanās un kurš saistīts ar sniegumu. ò jauns 11) Šī direktīva būtu jāpiemēro personām, kuras nodarbojas ar informācijas sniegšanu tīmekļa vietnē vai ar citiem līdzekļiem par vienu vai vairākiem apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas līgumiem atbilstīgi klienta atlasītiem kritērijiem vai kuras ranžē apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas pakalpojumus vai piedāvā atlaides no līguma cenas, ja klientam ir iespēja procesa beigās tieši noslēgt apdrošināšanas līgumu; tā nebūtu jāpiemēro darbībām, kas ir tikai informatīvas, proti, gadījumā, ja apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekiem vai sabiedrībām sniedz datus un informāciju par potenciālajiem apdrošinājuma ņēmējiem vai ja potenciālajiem apdrošinājuma ņēmējiem sniedz informāciju par apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas pakalpojumiem vai apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieku vai sabiedrību. ê 2002/92/EK 12. apsvērums 12) Šī direktīva nav jāpiemēro personām ar citu profesionālu darbību, piemēram, nodokļu speciālistiem vai grāmatvežiem, kas minētās citas profesionālās darbības gaitā kā papildpakalpojumu sniedz konsultācijas par apdrošināšanas segumu, ne arī vispārējas informācijas sniegšanai attiecībā uz apdrošināšanas pakalpojumiem, ja šīs darbības mērķis nav ne palīdzēt klientam noslēgt vai izpildīt apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas līgumu, ne apdrošināšanas gadījumu pārvaldība apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrības vārdā, ne arī zaudējumu novērtēšana un ekspertu veikts apdrošināšanas atlīdzības aprēķins. ê 2002/92/EK 13. apsvērums ð jauns 13) Šī direktīva nav jāpiemēro personām, kas apdrošināšanas starpniecību veic kā papilddarbību saskaņā ar konkrētiem stingriem nosacījumiem ð ierobežojumiem attiecībā uz polisi, it sevišķi tās pārdošanai nepieciešamajām zināšanām, segtajiem riskiem un prēmijas summu ï. ê 2002/92/EK 10. apsvērums (pielāgots) 14) Šajā direktīvā ietverta Ö definēts jēdziens Õ "nolīgtsa apdrošināšanas starpnieksa" definīcija, kurā ņemtas Ö lai ņemtu Õ vērā atsevišķu dalībvalstu tirgu iezīmes un kuras mērķis ir radītu nosacījumus reģistrācijai, kas jāpiemēro minētajiem starpniekiem. Šī definīcija nav paredzēta, lai nepieļautu dalībvalstīs līdzīgus jēdzienus attiecībā uz apdrošināšanas starpniekiem, kas, rīkojoties apdrošināšanas sabiedrības interesēs un tās vārdā, ir tiesīgi iekasēt prēmijas vai summas, kuras paredzētas attiecībā uz klientu atbilstoši finanšu garantijām, kas izklāstītas šajā direktīvā. ê 2002/92/EK 14. apsvērums ð jauns 15) Apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem ð , kuri ir fiziskas personas, ï jābūt reģistrētiem tās dalībvalsts kompetentajā iestādē, kurā ir to pastāvīgā dzīvesvieta vai to galvenā mītne, ja tie atbilst stingrām profesionālām prasībām attiecībā uz to kompetenci, nevainojamu reputāciju, profesionālās civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas segumu un finansiālo stāvokli.; ðtiem, kuri ir juridiskas personas, jābūt reģistrētiem tās dalībvalsts kompetentajā iestādē, kurā ir to juridiskā adrese (vai to galvenais birojs, ja saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem tiem nav juridiskās adreses), ar nosacījumu, ka tie atbilst stingrām profesionālām prasībām attiecībā uz to kompetenci, nevainojamu reputāciju, profesionālās civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas segumu un finansiālo stāvokli. Apdrošināšanas starpniekiem, kas jau ir reģistrēti dalībvalstī, nav jāprasa vēlreiz reģistrēties saskaņā ar šo direktīvu. ï ê 2002/92/EK 6. apsvērums un 15. apsvērums (pielāgots) ð jauns 16) Apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem jāspēj izmantot Līgumā paredzēto uzņēmējdarbības veikšanas brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību. Šādai Ö Attiecīgi Õ ð reģistrācijai vai deklarēšanai to piederības dalībvalstī būtu ï jānodrošina iespēja apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem veikt darbību citās dalībvalstīs saskaņā ar uzņēmējdarbības brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem, ja starp kompetentajām iestādēm ir ievērota atbilstīga izziņošanas procedūra. ê 2002/92/EK 16. apsvērums (jauns) 17) Ir jāpiemēro atbilstošas sankcijas pret nereģistrētām personām, kas veic apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniecības darbību, pret apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrībām, kas izmanto nereģistrētu starpnieku pakalpojumus, un pret starpniekiem, kas neatbilst attiecīgo valstu tiesību aktiem, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu. ò jauns 18) Lai uzlabotu pārredzamību un veicinātu pārrobežu tirdzniecību, EAAPI vajadzētu izveidot, publicēt un pastāvīgi atjaunināt vienotu elektronisku datubāzi, kurā reģistrēti visi apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpnieki, kas paziņojuši par nodomu izmantot brīvību veikt uzņēmējdarbību vai sniegt pakalpojumus. Lai EAAPI to spētu paveikt, dalībvalstīm būtu nekavējoties jāsniedz EAAPI attiecīgā informācija. Šajā datubāzē būtu jānorāda hipersaite uz katru attiecīgo kompetento iestādi katrā dalībvalstī. Katrai kompetentajai iestādei katrā dalībvalstī savā tīmekļa vietnē būtu jānorāda hipersaite uz šo datubāzi. 19) Būtu skaidri jānosaka piederības dalībvalsts un uzņēmējas dalībvalsts attiecīgās tiesības un pienākumi, veicot to apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpnieku uzraudzību, kuri reģistrēti šajās dalībvalstīs vai kuri to teritorijā veic apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniecības darbību, izmantojot brīvību veikt uzņēmējdarbību vai brīvību sniegt pakalpojumus. 20) Dalībvalstīm nevajadzētu piemērot reģistrācijas prasības apdrošināšanas starpniekiem, kuri nodarbojas ar apdrošināšanas starpniecību saistībā ar konkrētiem apdrošināšanas līgumu veidiem kā papildu pakalpojumu vai saistībā ar profesionālu prasību pārvaldību, zaudējumu novērtēšanu vai ekspertu veiktu apdrošināšanas atlīdzības aprēķinu, ja šie starpnieki atbilst šīs direktīvas prasībām par zināšanām, kompetenci un labu reputāciju un piemērojamām prasībām par informēšanu un uzņēmējdarbības veikšanu un ja kompetentajai iestādei ir iesniegta deklarācija par darbību. ê 2002/92/EK 7. apsvērums (pielāgots) 21) Apdrošināšanas starpnieku nespēja brīvi veikt darbību visā Kopienā Ö Savienībā Õ kavē apdrošināšanas vienotā tirgus pareizu darbību. ò jauns 22) Ir svarīgi garantēt to, ka apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpnieku un tiešo apdrošinātāju darbinieku, kas iesaistīti apdrošināšanas polišu pārdošanā tās sagatavošanas gaitā, pārdošanas laikā un pēc tās, profesionālisms un kompetence ir augstā līmenī. Tāpēc starpnieka, tiešo apdrošinātāju darbinieku, automobiļu nomas uzņēmumu darbinieku un ceļojumu aģentu profesionālajām zināšanām, kā arī personu, kas veic prasību pārvaldību, zaudējumu novērtēšanu vai ekspertu veiktu apdrošināšanas atlīdzības aprēķinu, profesionālajām zināšanām jāatbilst šo darbību sarežģītības līmenim. Būtu jānodrošina pastāvīga izglītošana. ê 2002/92/EK 8. apsvērums ð jauns 23) Tādējādi, kKoordinējot valstu tiesību aktus par profesionālām prasībām un reģistrāciju attiecībā uz personām, kas sāk un veic apdrošināšanas ð vai pārapdrošināšanas ï starpniecības darbības, var veicināt gan finanšu pakalpojumu vienotā tirgus izveidi, gan klientu aizsardzības uzlabošanos šajā jomā. ò jauns 24) Lai paplašinātu pārrobežu tirdzniecību, būtu jāievieš principi, ar ko regulē starpnieku zināšanu un kompetences savstarpēju atzīšanu. 25) Uzņēmējai dalībvalstij būtu jāpieņem valsts 3. līmeņa vai augstāka līmeņa kvalifikācija, kas piešķirta saskaņā ar Eiropas kvalifikāciju ietvarstruktūru, kura izveidota ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 23. aprīļa Ieteikumu par Eiropas kvalifikāciju ietvarstruktūras izveidošanu mūžizglītībai[16], kā pierādījums tam, ka apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks atbilst prasībām par zināšanām un kompetenci, kuras ir reģistrācijas nosacījums saskaņā ar šo direktīvu. Šī ietvarstruktūra palīdz dalībvalstīm, izglītības iestādēm, darba devējiem un privātpersonām salīdzināt kvalifikāciju, kas gūta visā Savienībā dažādās izglītības un apmācību sistēmās. Šis ir svarīgs rīks nodarbinātības tirgus izveidē visā Savienībā. Šī ietvarstruktūra nav paredzēta, lai aizvietotu valstu kvalifikācijas sistēmas, bet gan lai papildinātu dalībvalstu rīcību, veicinot to sadarbību. 26) Neraugoties uz pastāvošajām apdrošinātāju un starpnieku "vienoto pasu" sistēmām, Eiropas apdrošināšanas tirgus vēl joprojām ir ļoti sadrumstalots. Lai veicinātu pārrobežu uzņēmējdarbību un gādātu par labāku pārredzamību patērētājiem, dalībvalstis nodrošina, ka tiek publicēti to teritorijā piemērojamie vispārējā labuma noteikumi, un sabiedrībai vajadzētu būt pieejamam vienotam elektroniskam reģistram un informācijai par visu dalībvalstu vispārējā labuma noteikumiem, kas piemērojami apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniecībai. ê 2002/92/EK 17. apsvērums 27) Sadarbība un informācijas apmaiņa starp kompetentajām iestādēm ir būtiska, lai aizsargātu klientus un nodrošinātu apdrošināšanas un pārapdrošināšanas uzņēmējdarbības stabilitāti vienotā tirgū. ê 2002/92/EK 22. apsvērums (pielāgots) ð jauns 28) Dalībvalstīs ir vajadzīgas piemērotas Ö atbilstīgas Õ un efektīvas ð ārpustiesas ï sūdzību un prasību procedūras, lai izšķirtu strīdus starp apdrošināšanas starpniekiem ð vai sabiedrībām ï un klientiem, attiecīgos gadījumos izmantojot pastāvošās procedūras. ðEfektīvām ārpustiesas sūdzību un prasību procedūrām jābūt pieejamām, lai risinātu strīdus starp apdrošināšanas sabiedrībām vai personām, kuras pārdod vai piedāvā apdrošināšanas pakalpojumus, un klientiem par tiesībām un pienākumiem, kas noteikti ar šo direktīvu. Lai uzlabotu ārpustiesas strīdu izšķiršanas procedūru efektivitāti, izskatot klientu iesniegtās sūdzības, šajā direktīvā vajadzētu noteikt, ka apdrošināšanas sabiedrībām vai personām, kuras pārdod vai piedāvā apdrošināšanas pakalpojumus, ir jāpiedalās strīdu izšķiršanas procedūrās, kuru rezultātā netiek pieņemts saistošs lēmums, ja šīs procedūras pret tām ir uzsākuši klienti un tās attiecas uz tiesībām un pienākumiem, kas noteikti ar šo direktīvu. Šādu ārpustiesas strīdu izšķiršanas procedūru mērķis būtu ātrāk un ar mazākām izmaksām izšķirt strīdus starp apdrošināšanas sabiedrībām vai personām, kuras pārdod vai piedāvā apdrošināšanas pakalpojumus, un klientiem, kā arī mazināt tiesu sistēmas noslogotību. Tomēr ārpustiesas strīdu izšķiršanas procedūrām nevajadzētu skart šādās procedūrās iesaistīto pušu tiesības iesniegt prasību izskatīšanai tiesās. ï ê 2002/92/EK 23. apsvērums (pielāgots) ð jauns Neierobežojot klientu tiesības iesniegt prasību izskatīšanai tiesās, dalībvalstīm ð jānodrošina, ka ADR struktūras, kuras risina šajā direktīvā minētos strīdus, sadarbotos ï jāveicina valsts vai privāto iestāžu, kas izveidotas, lai izšķirtu strīdus ārpus tiesas, sadarbība, risinot starpvalstu Ö pārrobežu Õ strīdus. ðDalībvalstīm būtu jāmudina ADR struktūras, kuras risina šādus strīdus, kļūt par FIN‑NET[17] daļu.ï Piemēram, šādas sadarbības mērķis varētu būt sniegt iespēju klientiem sazināties ar ārpustiesas iestādēm, kas izveidotas to pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī, attiecībā uz sūdzībām par apdrošināšanas starpniekiem, kas izveidoti citās dalībvalstīs. FIN-NET tīkla izveide nodrošina papildu palīdzību klientiem, ja tie izmanto pārrobežu pakalpojumus. Noteikumos par procedūrām jāņem vērā Komisijas 1998. gada 30. marta Ieteikums 98/257/EK par principiem, ko piemēro iestādēm, kuras atbild par patērētāju strīdu ārpustiesas risinājumu[18]. ò jauns 29) Paplašinoties to darbību tvērumam, kuras vienlaikus veic daudzi apdrošināšanas starpnieki un sabiedrības, ir palielinājusies interešu konfliktu iespējamība starp šīm dažādajām darbībām un klientu interesēm. Tādēļ dalībvalstīm jāparedz noteikumi, ar ko nodrošina, ka šādiem konfliktiem nav nelabvēlīgas ietekmes uz klientu interesēm. 30) Patērētājiem būt jau iepriekš jāsniedz precīza informācija par apdrošināšanas pakalpojumus pārdodošo personu statusu un par to saņemto atlīdzību. Nepieciešams ieviest obligātu prasību Eiropas apdrošināšanas starpniekiem un apdrošināšanas sabiedrībām par statusa izpaušanu. Šī informācija patērētājam būtu jāsniedz pirms līguma noslēgšanas. Tās uzdevums ir atspoguļot attiecības starp apdrošināšanas sabiedrību un starpnieku (ja tādas ir), kā arī atklāt starpnieku atlīdzības struktūru un saturu. 31) Lai mazinātu apdrošināšanas pakalpojuma pārdevēja un pircēja interešu konfliktus, jānodrošina pietiekama atklātība par apdrošināšanas pakalpojumu izplatītāju atlīdzību. Attiecīgi, pārdodot dzīvības apdrošināšanas pakalpojumus, starpniekam un apdrošināšanas starpnieka vai apdrošināšanas sabiedrības darbiniekam būtu jāuzliek pienākums pirms pārdošanas informēt pircēju par savu atlīdzību. Iegādājoties citus apdrošināšanas pakalpojumus, klients jāinformē par klienta tiesībām pieprasīt šādu informāciju, kas klientam jāsniedz pēc pieprasījuma, un attiecībā uz šo prasību ir 5 gadu pārejas periods. 32) Lai sniegtu klientam salīdzināmu informāciju par piedāvātajiem apdrošināšanas starpniecības pakalpojumiem neatkarīgi no tā, vai klients veic pirkumu ar starpnieka palīdzību vai tieši no apdrošināšanas sabiedrības, un lai novērstu konkurences traucējumus, mudinot apdrošināšanas sabiedrības pārdot pakalpojumus klientiem tieši, nevis caur starpniekiem nolūkā izvairīties no informēšanas prasību pildīšanas, būtu arī jāpieprasa, lai apdrošināšanas sabiedrības informētu klientus, kuriem tās sniedz apdrošināšanas starpniecības pakalpojumus tieši, par atlīdzību, ko tās saņem par apdrošināšanas pakalpojumu pārdošanu. 33) Šā priekšlikuma mērķis ir uzlabot patērētāju aizsardzību, tāpēc daži tā noteikumi, jo īpaši tie, kas reglamentē apdrošināšanas starpnieku vai citu apdrošināšanas pakalpojumu pārdevēju profesionālās ētikas normas, piemērojami tikai attiecībās starp uzņēmumu un patērētāju. 34) Lai novērstu maldinošas pārdošanas gadījumus, ja tas ir nepieciešams, apdrošināšanas pakalpojumu pārdošanā jāsniedz godīgas un profesionālas konsultācijas. ê 2002/92/EK 18. apsvērums (pielāgots) 35) Klientam ir būtiski zināt, vai viņam/viņai ir darīšana ar starpnieku, kas konsultē to Ö klientu Õ par pakalpojumiem, ko piedāvā plašas amplitūdas apdrošināšanas sabiedrībuas, vai par pakalpojumiem, kurus sniedz daži atsevišķi apdrošināšanas uzņēmumi. ê 2002/92/EK 20. apsvērums (pielāgots) ð jauns 36) ðPatērētājiem kļūstot aizvien atkarīgākiem no personīgiem ieteikumiem, ir lietderīgi iekļaut konsultēšanas definīciju. Pirms sniegt konsultācijas, apdrošināšanas starpniekam vai sabiedrībai būtu jānovērtē klienta vajadzības, prasības un tā finansiālais stāvoklis. ï Ja starpnieks paziņo, ka viņš Ö tas Õ sniedz konsultācijas par pakalpojumiem, ko piedāvā plašas amplitūdas apdrošināšanas sabiedrībuas, viņam Ö tam Õ jāveic godprātīgs un pietiekami plašs pētījums par tirgū pieejamiem pakalpojumiem Turklāt visiem ð apdrošināšanas ï starpniekiem ð un apdrošināšanas sabiedrībām ï jāizskaidro iemesli, uz kuriem pamatojas viņu sniegtās konsultācijas. ò jauns 37) Pirms līguma noslēgšanas, tostarp arī gadījumā, kad pārdošana notiek bez konsultēšanās, klientam būtu jāsniedz attiecīga informācija par apdrošināšanas pakalpojumu, lai klients spētu pieņemt pamatotu lēmumu. Apdrošināšanas starpniekam būtu jāspēj izskaidrot klientam tā pārdodamā pakalpojuma pamatiezīmes. 38) Būtu jāparedz vienoti noteikumi, ar ko personai, kura pārdod apdrošināšanas pakalpojumu, ļauj zināmā mērā izvēlēties informācijas nesēju, kurā sniedz visu informāciju klientam, tādējādi dodot iespēju izmantot elektroniskos sakarus, ja tas ir lietderīgi, ņemot vērā darījuma apstākļus. Tomēr klientam jābūt iespējai saņemt šo informāciju uz papīra. Lai nodrošinātu informācijas pieejamību klientiem, visa informācija pirms līguma noslēgšanas vienmēr būtu jāsniedz bez maksas. ê 2002/92/EK 21. apsvērums ð jauns 39) Nav tik liela vajadzība pieprasīt atklāt šādu informāciju, ja klients ir uzņēmējsabiedrība, kas interesējās par pārapdrošināšanas vai apdrošināšanas segumu attiecībā uz komercriskiem un rūpnieciskajiem riskiem ð vai ir profesionāls klients (skatīt direktīvas I pielikumu) ï . ê 2002/92/EK 19. apsvērums (pielāgots) ð jauns 40) Šajā direktīvā jānorāda ð obligātās ï saistības, kādas jāuzņemas ð apdrošināšanas sabiedrībām un ï apdrošināšanas starpniekiem, sniedzot informāciju klientiem. Šajā jomā dalībvalstijs var Ö vajadzētu būt iespējai Õ paturēt spēkā vai pieņemt stingrākus noteikumus, kurus var piemērot apdrošināšanas starpniekiem ð un apdrošināšanas sabiedrībām ï neatkarīgi no to pastāvīgās dzīvesvietas ð piederības dalībvalsts noteikumiem ï, ja tie veic ð apdrošināšanas ï starpniecības darbības attiecīgās valsts teritorijā, ar nosacījumu, ka visi šādi stingrāki noteikumi ir saskaņā ar Kopienu Ö Savienības Õ tiesībām, tostarp Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību)[19]. ð Dalībvalstij, kas ierosina piemērot un piemēro noteikumus, kuri papildus šīs direktīvas noteikumiem reglamentē apdrošināšanas starpnieku darbību un apdrošināšanas pakalpojumu pārdošanu, būtu jānodrošina, ka administratīvais slogs, kas izriet no minētajiem noteikumiem, ir samērīgs ar patērētāju aizsardzību. Patērētāju aizsardzības labad un nolūkā novērst apdrošināšanas pakalpojumu maldinošu pārdošanu dalībvalstīm būtu jāatļauj izņēmuma kārtā piemērot stingrākas prasības apdrošināšanas starpniekiem, kas apdrošināšanas starpniecību veic kā papildpakalpojumu, ja dalībvalstis uzskata to par vajadzīgu un samērīgu. ï ò jauns 41) Kombinētās pārdošanas prakse ir izplatīta finanšu pakalpojumu mazumtirdzniecības uzņēmumu stratēģija visā Savienībā. Šāda prakse var dot ieguvumu patērētājiem, bet var būt arī gadījumi, kad patērētāju intereses nav atbilstoši ņemtas vērā. Piemēram, daži kombinētās pārdošanas prakses vai produktu veidi, proti, sasaistīšana, kad divi vai vairāki finanšu pakalpojumi tiek pārdoti kopā paketē un vismaz viens no šiem pakalpojumiem vai produktiem nav pieejams atsevišķi, var kaitēt konkurencei un negatīvi ietekmēt patērētāju mobilitāti un spēju izdarīt uz informāciju pamatotu izvēli. Sasaistīšanas prakse var būt, piemēram, obligāts noteikums atvērt norēķinu kontu prēmiju samaksai, ja klientam tiek sniegts apdrošināšanas pakalpojums, vai prasība noslēgt transportlīdzekļa apdrošināšanas līgumu par finansēto automobili, ja patērētājam tiek piešķirts patēriņa kredīts automobiļa iegādei. Lai gan arī pakalpojumu apkopošanas prakse, kad divus vai vairākus finanšu pakalpojumus vai produktus pārdod kopā paketē, bet katru pakalpojumu var iegādāties arī atsevišķi, var kaitēt konkurencei un negatīvi ietekmēt klientu mobilitāti un spēju izdarīt uz informāciju pamatotu izvēli, tā vismaz dod klientam iespēju izvēlēties un tādējādi var radīt mazāku risku, ka apdrošināšanas starpnieki nepilda savus pienākumus saskaņā ar šo direktīvu. Šādas prakses izmantošana būtu rūpīgi jāizvērtē, lai veicinātu konkurenci un patērētāja izvēles iespējas. 42) Apdrošināšanas līgumus, kas ietver ieguldījumus, bieži piedāvā klientiem kā alternatīvas iespējas vai aizstājējus ieguldījumu produktiem, uz kuriem attiecas Finanšu instrumentu tirgu direktīva [FITD II][20]. Lai konsekventi nodrošinātu ieguldītāju aizsardzību un novērstu regulējuma arbitrāžas risku, ir svarīgi, lai uz privāto ieguldījumu produktiem (apdrošināšanas ieguldījumu produktiem, kas definēti Regulā par pamatinformācijas dokumentiem ieguldījumu produktiem) attiektos tādi paši uzņēmējdarbības veikšanas standarti, kas ietver attiecīgas informācijas sniegšanu, prasības par konsultēšanas noderīgumu un stimulu ierobežojumus, kā arī prasības par interešu konfliktu pārvaldību un, neatkarīgo konsultantu gadījumā, atalgojuma formas ierobežojumus. Eiropas Vērtspapīru un tirgu iestādei (EVTI) un Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestādei (EAAPI) būtu jāsadarbojas, lai ar vadlīniju palīdzību nodrošinātu pēc iespējas lielāku uzņēmējdarbības veikšanas standartu konsekvenci privāto ieguldījumu produktiem, uz kuriem attiecas vai nu [FITD II], vai šī direktīva. Attiecībā uz apdrošināšanas ieguldījumu produktiem šīs direktīvas standarti, kas piemērojami visiem apdrošināšanas līgumiem (šīs direktīvas VII nodaļa), un paplašinātie standarti, kas piemērojami apdrošināšanas ieguldījumu produktiem, darbojas kumulatīvi. Attiecīgi personām, kas nodarbojas ar apdrošināšanas starpniecību apdrošināšanas ieguldījumu produktu jomā, būtu jāievēro uzņēmējdarbības veikšanas standarti, kas piemērojami visiem apdrošināšanas līgumiem, un arī paplašinātie standarti, kas piemērojami apdrošināšanas ieguldījumu produktiem. 43) Lai nodrošinātu, ka apdrošināšanas sabiedrības un personas, kas nodarbojas ar apdrošināšanas starpniecību, izpilda šīs direktīvas noteikumus, un lai tām nodrošinātu līdzīgus apstākļus visā Savienībā, būtu jāpieprasa, lai dalībvalstis noteiktu iedarbīgas, samērīgas un atturošas administratīvās sankcijas un pasākumus. Komisijas 2010. gada 8. decembra Paziņojumā par sankciju režīmu pastiprināšanu finanšu pakalpojumu nozarē[21] nolūkā veicināt sankciju un pasākumu konverģenci tika pārskatītas pašreizējās pilnvaras un to praktiskā izmantošana. Tāpēc dalībvalstu noteiktajām administratīvajām sankcijām un pasākumiem būtu jāatbilst konkrētām pamatprasībām attiecībā uz adresātiem, sankcijas vai pasākuma piemērošanas kritērijiem, publiskošanu, galvenajām sankciju uzlikšanas pilnvarām un administratīvo finansiālo sankciju līmeņiem. 44) Kompetentajām iestādēm jo īpaši vajadzētu būt pilnvarotām piemērot pietiekami augstas finansiālās sankcijas, lai tās pārsniegtu ekonomiskos ieguvumus, kas gaidāmi no pārkāpuma, un lai tās atturētu arī lielas iestādes un to vadītājus izdarīt pārkāpumus. 45) Lai nodrošinātu sankciju konsekventu piemērošanu visās dalībvalstīs, nosakot administratīvo sankciju vai pasākumu veidu un administratīvo finansiālo sankciju līmeni, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka kompetentās iestādes ņem vērā visus attiecīgos apstākļus. 46) Lai pastiprinātu atturošo ietekmi uz plašu sabiedrību un lai informētu par noteikumu pārkāpumiem, kuri var kaitēt klientu aizsardzībai, informāciju par uzliktajām sankcijām un veiktajiem pasākumiem vajadzētu publicēt (paredzot izņēmumus konkrētos, precīzi noteiktos apstākļos). Lai nodrošinātu atbilstību proporcionalitātes principam, informācija par uzliktajām sankcijām un veiktajiem pasākumiem būtu jāpublicē, ievērojot anonimitāti, ja publicēšana radītu nesamērīgu kaitējumu iesaistītajām personām. 47) Lai atklātu iespējamos pārkāpumus, kompetentajām iestādēm vajadzētu būt nepieciešamajām izmeklēšanas pilnvarām un būtu jāizveido efektīvi mehānismi, kas mudinātu ziņot par iespējamiem vai faktiskiem pārkāpumiem. 48) Šai direktīvai būtu jāattiecas uz administratīvajām sankcijām un pasākumiem neatkarīgi no tā, vai saskaņā ar valsts tiesību aktiem tie kvalificēti kā sankcija vai kā pasākums. 49) Šai direktīvai nevajadzētu skart nekādus dalībvalstu tiesību aktu noteikumus saistībā ar kriminālpārkāpumiem. 50) Lai sasniegtu šajā direktīvā izvirzītos mērķus, Komisijai būtu deleģējamas pilnvaras saskaņā ar Līguma 290. pantu pieņemt tiesību aktus, sīki izstrādājot tādus aspektus kā starpnieka atbilstīgu zināšanu un kompetences jēdziens, interešu konfliktu pārvaldība, uzņēmējdarbības veikšanas saistības standartizētu apdrošināšanas privāto ieguldījumu produktu jomā un procedūras un veidlapas ar sankcijām saistītas informācijas sniegšanai. Ir īpaši svarīgi, lai sagatavošanas darba gaitā Komisija pienācīgi apspriestos, tostarp ekspertu līmenī. Komisijai, sagatavojot un izstrādājot deleģētos aktus, būtu jānodrošina attiecīgo dokumentu vienlaicīga, savlaicīga un pienācīga nosūtīšana Eiropas Parlamentam un Padomei. 51) Finanšu pakalpojumu tehniskajiem standartiem būtu jānodrošina konsekventa harmonizācija un atbilstoša patērētāju aizsardzība visā Savienībā. EAAPI ir struktūra, kam ir ļoti specializētas zināšanas, tādēļ būtu efektīvi un lietderīgi tai uzticēt ar politikas izvēlēm nesaistītu regulatīvu un īstenošanas tehnisko standartu projektu izstrādi iesniegšanai Komisijā. 52) Izmantojot deleģētus aktus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 290. un 291. pantu, un atbilstīgi 10. līdz 15. pantam Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulā (ES) Nr. 1094/2010, ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi (Eiropas Apdrošināšanas un aroda pensiju iestādi)[22], Komisijai būtu jāpieņem deleģētie akti, kā noteikts [8.] pantā par starpnieka atbilstīgu zināšanu un kompetences jēdzienu, [17. un 23.] pantā par interešu konfliktu pārvaldību un [24. un 25.] pantā par uzņēmējdarbības veikšanas saistībām standartizētu apdrošināšanas privāto ieguldījumu produktu jomā, kā arī īstenošanas tehniskie standarti, kā noteikts [30.] pantā par procedūrām un veidlapām ar sankcijām saistītas informācijas sniegšanai. Šo deleģēto aktu un īstenošanas tehnisko standartu projektus būtu jāizstrādā EAAPI. 53) Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīva 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti dalībvalstu kompetento iestāžu, īpaši dalībvalstu izvēlētu neatkarīgu valsts iestāžu uzraudzībā[23] un Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 18. decembra Regula (EK) Nr. 45/2001 par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti[24] reglamentē personas datu apstrādi, ko šīs regulas satvarā veic EAAPI Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāja uzraudzībā. 54) Šajā direktīvā ņemtas vērā pamattiesības un ievēroti principi, kas noteikti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kā noteikts Līgumā. 55) Saskaņā ar dalībvalstu un Komisijas 2011. gada 28. septembra Kopīgo politisko deklarāciju par skaidrojošiem dokumentiem dalībvalstis apņemas gadījumos, kad tas nepieciešams, paziņojumam par saviem transponēšanas pasākumiem pievienot vienu vai vairākus dokumentus, kuros ir paskaidrota saikne starp attiecīgajām direktīvas un nacionālo transponēšanas instrumentu daļām. Likumdevējs uzskata, ka attiecībā uz šo direktīvu šādu dokumentu nosūtīšana ir pamatota. 56) Lai ņemtu vērā tirgus attīstību, kā arī procesus citās Savienības tiesību jomās vai dalībvalstu pieredzi Savienības tiesību īstenošanā, it īpaši aplūkojot produktus, uz kuriem attiecas Direktīva 2003/41/EK, šī direktīva būtu jāpārskata pēc pieciem gadiem no šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas. ê 2002/92/EK 24. apsvērums (pielāgots) 57) Atbilstīgi jāatceļ Direktīva 77/92/EEK Ö 2002/92/EKÕ, Ö . Õ ò jauns 58) Pienākums transponēt šo direktīvu valsts tiesību aktos būtu jāattiecina tikai uz tiem noteikumiem, ar kuriem groza Direktīvas 2002/92/EK būtību. Pienākums transponēt noteikumus, kas nav grozīti, izriet no Direktīvas 2002/92/EK. 59) Šī direktīva nedrīkstētu skart dalībvalstu pienākumus attiecībā uz termiņiem Direktīvas 2002/92/EK transponēšanai valsts tiesību aktos, ê 2002/92/EK IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU. I NODAĻA DARBĪBAS JOMA UN DEFINĪCIJAS 1. pants Darbības joma ê 2002/92/EK (pielāgots) ð jauns 1. Šajā direktīvā ir izklāstīti noteikumi attiecībā uz apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniecības darbību sākšanu un veikšanu ð , tostarp profesionālu prasību pārvaldību un zaudējumu novērtēšanu, ï ko īsteno fiziskas un juridiskas personas, kuras ir reģistrētas kādā dalībvalstī vai vēlas Ö būt Õ tajā reģistrēties Ö reģistrētas Õ. ê 2002/92/EK 2. Šī direktīva neattiecas uz personām, kas sniedz starpniecības pakalpojumus apdrošināšanas līgumiem, ja izpildīti visi turpmāk norādītie nosacījumi: (a) attiecībā uz apdrošināšanas līgumu nepieciešams tikai zināt par piedāvāto apdrošināšanas segumu; (b) apdrošināšanas līgums nav dzīvības apdrošināšanas līgums; (c) apdrošināšanas līgums neattiecas uz nekādiem atbildības riskiem; (d) personas pamatdarbs nav apdrošināšanas starpniecība; ê 2002/92/EK (pielāgots) (e) apdrošināšana ir papildpakalpojums jebkura pakalpojumu sniedzēja piegādātajam produktam vai sniegtajam pakalpojumam Ö piegādātāja piegādātajām precēm Õ , ja šāda apdrošināšana attiecas uz: i) pakalpojumu sniedzēja Ö minētā piegādātāja Õ piegādāto preču nozaudēšanas vai bojājuma risku vai Ö ; Õ ê 2002/92/EK (pielāgots) ð jauns (ii) bagāžas bojājumiem vai nozaudēšanu un citiem riskiem, kas saistīti ar ceļojumu, kurš pieteikts pie minētā pakalpojumu sniedzēja, pat ja apdrošināšana attiecas uz dzīvības apdrošināšanu vai atbildības riskiem, ar nosacījumu, ka šo risku segums ir papildus galvenajam segumam attiecībā uz riskiem, kas saistīti ar minēto ceļojumu; (f) gada prēmijas summa ð par apdrošināšanas līgumu pēc tam, kad veikts proporcionāls aprēķins, lai iegūtu gada summu, ï nav lielāka par EUR 500 Ö 600 Õ , un kopējais apdrošināšanas līguma darbības termiņš, ieskaitot atjaunošanas, nav ilgāks par pieciem gadiem. ê 2002/92/EK (pielāgots) 3. Šī direktīva neattiecas uz apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniecības pakalpojumiem, kas sniegti attiecībā uz riskiem un saistībām, kuri atrodas ārpus Kopienas Ö Savienības Õ . ê 2002/92/EK ð jauns Šī direktīva neietekmē dalībvalsts tiesību aktus attiecībā uz apdrošināšanas ð un pārapdrošināšanas ï starpniecības uzņēmējdarbību, ko veic apdrošināšanas un pārapdrošināšanas ð sabiedrības vai ï starpnieki, kuri reģistrēti trešā valstī un veic darbību šīs dalībvalsts teritorijā saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem, ar nosacījumu, ka ir garantēta vienlīdzīga attieksme pret visām personām, kas veic vai ir pilnvarotas veikt apdrošināšanas ð un pārapdrošināšanas ï starpniecības darbības šajā tirgū. Šī direktīva nereglamentē apdrošināšanas ð un pārapdrošināšanas ï starpniecības darbības, ko veic trešās valstīs, nedz arī Kopienas apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrību darbības, kas definētas Padomes Pirmajā direktīvā 73/239/EEK (1973. gada 24. jūlijs) par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana[8], un Padomes Pirmajā direktīvā 79/267/EEK (1979. gada 5. marts) par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešajā dzīvības apdrošināšanā[9], un ko, izmantojot apdrošināšanas starpniekus, veic trešās valstīs. ò jauns Dalībvalstis informē Komisiju par jebkurām vispārējām grūtībām, ar kādām saskaras to apdrošināšanas starpnieki, kas reģistrējas vai veic apdrošināšanas starpniecības darbību kādā no trešām valstīm. ê 2002/92/EK ð jauns 2. pants Definīcijas Šajā direktīvā: 1. "apdrošināšanas sabiedrība" ir uzņēmējsabiedrība, kas saņēmusi atļauju saskaņā ar Direktīvas 73/239/EEK 6. pantu vai Direktīvas 79/267/EEK 6. pantu; 2. "pārapdrošināšanas sabiedrība" ir uzņēmējsabiedrība, kura nav apdrošināšanas sabiedrība vai trešās valsts apdrošināšanas sabiedrība un kuras galvenā funkcija ir uzņemties riskus, ko cedē apdrošināšanas sabiedrība, trešās valsts apdrošināšanas sabiedrība vai citas pārapdrošināšanas sabiedrības ð kas saņēmusi oficiālu atļauju saskaņā ar Direktīvas 2005/68/EK 3. pantu ï ; ê 2002/92/EK ð jauns 3. "apdrošināšanas starpniecība" ir darbības, ar kurām ievieš ð sniedz konsultācijas ï , piedāvā vai veic citus priekšdarbus pirms apdrošināšanas līgumu noslēgšanas, vai šādu līgumu noslēgšana, vai darbības, ar kurām palīdz šādu līgumu pārvaldībā un izpildē, jo īpaši prasības gadījumā ð , un profesionālas prasību pārvaldības un zaudējumu novērtēšanas darbības ï. Šādas darbības, ja tās veic apdrošināšanas sabiedrība vai apdrošināšanas sabiedrības darbinieks, par kura rīcību atbildīga ir apdrošināšanas sabiedrība, neuzskata par apdrošināšanas starpniecību. ð Šīs darbības uzskatāmas par apdrošināšanas starpniecību arī tad, ja tās veic apdrošināšanas sabiedrība, neiesaistoties apdrošināšanas starpniekam. ï ò jauns Neviena no turpmāk minētajām darbībām nav uzskatāma par apdrošināšanas starpniecību šās direktīvas vajadzībām: ê 2002/92/EK ð jauns (a) Iinformācijas sniegšanau kā papildpakalpojumsu ð klientam ï citas profesionālās darbības gaitā, ja šīs darbības mērķis nav ð ja informācijas sniedzējs neveic nekādus papildu pasākumus nolūkā ï palīdzēt klientam apdrošināšanas līguma noslēgšanā vai izpildē, apdrošināšanas sabiedrības prasību profesionālu pārvaldību, kā arī zaudējumu novērtēšanu un ekspertu veiktu apdrošināšanas atlīdzības aprēķinu arī neuzskata par apdrošināšanas starpniecību; ò jauns (b) tikai datu un informācija sniegšana apdrošināšanas starpniekiem vai apdrošināšanas sabiedrībām par potenciālajiem apdrošinājuma ņēmējiem vai informācija sniegšana potenciālajiem apdrošinājuma ņēmējiem par apdrošināšanas pakalpojumiem vai apdrošināšanas starpnieku, vai apdrošināšanas sabiedrību; 4. "apdrošināšanas ieguldījumu produkts" ir apdrošināšanas līgums, ko var klasificēt arī kā "ieguldījumu produktu" saskaņā ar definīciju [Regulas par ieguldījumu produktu pamatinformācijas dokumentiem (PRIPs regulas)] 2. panta a) apakšpunktā; ê 2002/92/EK ð jauns 5. "apdrošināšanas starpnieks" ir jebkura fiziska vai juridiska persona, ð kas nav apdrošināšanas sabiedrība un ï kas sāk un veic apdrošināšanas starpniecību par atalgojumu; ê 2002/92/EK ð jauns 64. "pārapdrošināšanas starpniecība" ir darbības, ar kurām ievieš ð sniedz konsultācijas ï, piedāvā vai veic citus priekšdarbus pirms pārapdrošināšanas līgumu noslēgšanas, vai šādu līgumu noslēgšana, vai darbības, ar kurām palīdz šādu līgumu pārvaldē un izpildē, jo īpaši prasības gadījumā ð , un profesionālas prasību pārvaldības un zaudējumu novērtēšanas darbības. ï Šādas darbības, ja tās veic pārapdrošināšanas sabiedrība vai pārapdrošināšanas sabiedrības darbinieks, par kura rīcību atbildīga ir pārapdrošināšanas sabiedrība, neuzskata par pārapdrošināšanas starpniecību. ð Šīs darbības uzskatāmas par pārapdrošināšanas starpniecību arī tad, ja tās veic pārapdrošināšanas sabiedrība, neiesaistoties pārapdrošināšanas starpniekam. ï ò jauns Neviena no turpmāk minētajām darbībām nav uzskatāma par pārapdrošināšanas starpniecību šās direktīvas vajadzībām: ê 2002/92/EK (a) Iinformācijas sniegšanau kā papildpakalpojumsu citas profesionālās darbības gaitā, ja šīs darbības mērķis nav palīdzēt klientam pārapdrošināšanas līguma noslēgšanā vai izpildē, pārapdrošināšanas sabiedrības prasību profesionālu pārvaldību, kā arī zaudējumu novērtēšanu un ekspertu veiktu apdrošināšanas atlīdzības aprēķinu arī neuzskata par pārapdrošināšanas starpniecību; ò jauns (b) tikai datu un informācija sniegšana pārapdrošināšanas starpniekiem vai pārapdrošināšanas sabiedrībām par potenciālajiem apdrošinājuma ņēmējiem vai informācija sniegšana potenciālajiem apdrošinājuma ņēmējiem par pārapdrošināšanas pakalpojumiem vai pārapdrošināšanas starpnieku, vai pārapdrošināšanas sabiedrību; ê 2002/92/EK ð jauns 76. "pārapdrošināšanas starpnieks" ir jebkura fiziska vai juridiska persona, ð kas nav pārapdrošināšanas sabiedrība un ï kas sāk un veic pārapdrošināšanas starpniecību par atalgojumu; 87. "nolīgts apdrošināšanas starpnieks" ir jebkura persona, kura veic apdrošināšanas starpniecības darbību vienas vai, ja apdrošināšanas pakalpojumi savstarpēji nekonkurē, vairāku apdrošināšanas sabiedrību ð vai apdrošināšanas starpnieku ï interesēs un tās vai to vārdā, bet neiekasē prēmijas vai summas, kas paredzētas attiecībā uz klientu, un par kuras rīcību pilnībā atbildīgas ir minētās apdrošināšanas sabiedrības attiecībā uz pakalpojumiem, kas ar tām saistīti. ðvai apdrošināšanas starpnieki, ar nosacījumu, ka apdrošināšanas starpnieki, kas ir atbildīgi par minētās personas rīcību, paši nerīkojas citas apdrošināšanas sabiedrības vai cita apdrošināšanas starpnieka atbildībā ï; Jebkuru personu, kas veic apdrošināšanas starpniecības darbību papildus savam pamatdarbam, arī uzskata par nolīgtu apdrošināšanas starpnieku, par kura rīcību ir atbildīga viena vai vairākas apdrošināšanas sabiedrības attiecībā uz pakalpojumiem, kas ar tām saistīti, ja apdrošināšana ir papildpakalpojums attiecībā uz pamatdarba gaitā piegādātajām precēm vai sniegtajiem pakalpojumiem, un ja attiecīgā persona neiekasē prēmijas vai summas, kas paredzētas saņemt klientam; ò jauns 9. "konsultēšana" ir ieteikumu sniegšana klientam vai nu pēc tā pieprasījuma, vai pēc apdrošināšanas sabiedrības vai apdrošināšanas starpnieka iniciatīvas; ò jauns 10. "nosacītā komisijas maksa" ir atalgojums komisijas maksas veidā, ja maksājamā summa pamatojas uz to, kā ir izpildīti ar uzņēmējdarbību saistītie mērķi, par kuriem vienojušies starpnieks un attiecīgais apdrošinātājs; ê 2002/92/EK 118. "lieli riski" ir definēti Direktīvas 73/239/EEK 5. panta d) apakšpunktā; 129. "piederības dalībvalsts" ir: (a) dalībvalsts, kurā atrodas starpnieka pastāvīgā dzīvesvieta un kurā tas veic uzņēmējdarbību, ja starpnieks ir fiziska persona; (b) dalībvalsts, kurā atrodas starpnieka juridiskā adrese, vai, ja saskaņā ar starpnieka valsts tiesību aktiem tam nav juridiskās adreses, dalībvalsts, kurā atrodas tā galvenā mītne, ja starpnieks ir juridiska persona; ê 2002/92/EK (pielāgots) ð jauns 1310. "uzņēmēja dalībvalsts" ir dalībvalsts, kurā apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekam ir filiāle Ö pastāvīga klātbūtne vai uzņēmums Õ vai kurā tas sniedz pakalpojumus ð , un kas nav tā piederības dalībvalsts ï ; 1412. "pastāvīgs informācijas nesējs" ir jebkurš līdzeklis, kas klientam sniedz iespēju uzglabāt informāciju, kura ir adresēta personīgi viņam, tā, lai informācijas saturam atbilstošā laikposmā tā būtu pieejama turpmākai izmantošanai un lai būtu iespējama uzglabātās informācijas neizmainīta reproducēšana. ðir pastāvīgs informācijas nesējs, kā definēts Direktīvas 2009/65/EK 2. panta 1. punkta m) apakšpunktā; ï Pastāvīgi informācijas nesēji jo īpaši ir datoru disketes, CD-ROM diskdziņi, DVD diski un to personālo datoru cietā diska diskdziņi, uz kuriem glabājas elektroniskais pasts, bet nav tīmekļa vietnes, ja vien tās neatbilst kritērijiem, kas noteikti pirmajā daļā. ò jauns (15) "kombinētās pārdošanas prakse" ir viena ieguldījumu pakalpojuma vai produkta piedāvāšana kopā ar citu pakalpojumu vai produktu paketē vai kā nosacījumu cita līguma vai paketes iegādei; (16) "cieša saistība" ir [FITD II] direktīvas 4. panta 31. punktā minētā situācija; (17) "galvenā uzņēmējdarbības vieta" ir vieta, no kuras tiek vadīta svarīgākā uzņēmējdarbība; (18) "atalgojums" ir jebkura komisijas maksa, atlīdzība, samaksa vai cits maksājums, ieskaitot visu veidu ekonomisko ieguvumu, ko piedāvā vai izmaksā saistībā ar apdrošināšanas starpniecības darbību; (19) "sasaistīšanas prakse" ir viena vai vairāku papildpakalpojumu piedāvāšana paketē kopā ar apdrošināšanas pakalpojumu vai produktu, ja šis apdrošināšanas pakalpojums vai produkts nav patērētājam pieejams atsevišķi; (20) "apkopošanas prakse" ir viena vai vairāku papildpakalpojumu piedāvāšana paketē kopā ar apdrošināšanas pakalpojumu vai produktu, ja šis apdrošināšanas pakalpojums vai produkts ir patērētājam pieejams arī atsevišķi, bet ne vienmēr ar tādiem pašiem noteikumiem vai nosacījumiem kā tad, kad tas tiek piedāvāts apkopojumā ar papildpakalpojumiem. ê 2002/92/EK ð jauns II NODAĻA REĢISTRĀCIJAS PRASĪBAS 3. pants Reģistrācija 1. ðIzņemot 4. pantā noteiktos gadījumus, ï Aapdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekus to piederības dalībvalstī reģistrē kompetentas iestādes, kā noteikts 7. panta 2. daļā. ðApdrošināšanas sabiedrības, kas reģistrētas dalībvalstīs saskaņā ar Direktīvu 73/239/EEK, Direktīvu 2002/83/EK un Direktīvu 2005/68/EK, un to darbiniekus nav jāreģistrē atkārtoti saskaņā ar šo direktīvu. ï Neierobežojot pirmo daļu, dalībvalstis var noteikt, ka apdrošināšanas un pārapdrošināšanas sabiedrības un citas iestādes var sadarboties ar kompetentajām iestādēm apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpnieku reģistrācijā un 48. panta prasību piemērošanā šādiem starpniekiem. Jo īpaši attiecībā uz nolīgtiem apdrošināšanas starpniekiem, kompetentās iestādes uzraudzībā tos var reģistrēt apdrošināšanas sabiedrība, vai apdrošināšanas sabiedrību apvienība ð vai apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks ï. ò jauns Dalībvalstis var noteikt, ka gadījumā, ja apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks rīkojas apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrības vai cita apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieka atbildībā, šā otra starpnieka vai sabiedrības atbildībā ir nodrošināt, ka attiecīgais starpnieks ir izpildījis šajā direktīva noteiktos reģistrācijas nosacījumus. Šādā gadījumā personai vai struktūrai, kas uzņemas atbildību, pēc tam, kad dalībvalstis to informējušas par šā panta 7. punkta a) un b) apakšpunktā noteiktajiem jautājumiem, jāpārliecinās par atbilstību šā panta 7. punkta c) apakšpunktam. Dalībvalstis arī var noteikt, ka persona vai struktūra, kas uzņemas atbildību par starpnieku, reģistrē šo starpnieku. ê 2002/92/EK ð jauns Dalībvalstīm nav jāpiemēro pirmajā un otrajā daļā minētāo prasībau visām fiziskajām personām, kas strādā ð apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrībā ï uzņēmējsabiedrībā vai ð reģistrētā apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekā ï un kas veic apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniecības darbību. ê 2002/92/EK (pielāgots) Attiecībā uz juridiskām personām, dDalībvalstis reģistrē šādas personas Ö nodrošina juridisku personu reģistrāciju Õ un reģistrā arī norāda to fizisko personu vārdus no vadības, kas ir atbildīgas par starpniecības uzņēmējdarbību. 2. Dalībvalstis var izveidot vairāk nekā vienu reģistru apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem, ja tās nosaka kritērijus, atbilstoši kuriem jāreģistrē starpnieki. ò jauns Dalībvalstis izveido tiešsaistē reģistrācijas sistēmu, ko veido viena vienota reģistrācijas veidlapa, kas pieejama tīmekļa vietnē, kurai jābūt vienkārši pieejamai apdrošināšanas starpniekiem un sabiedrībām, un šī sistēma nodrošina iespēju tieši aizpildīt veidlapu tiešsaistē. ê 2002/92/EK 3. Dalībvalstis nodrošina, ka tiek izveidots vienotas informācijas punkts, kas nodrošina ātru un vieglu piekļuvi minēto dažādo reģistru informācijai, kura ir sastādīta elektroniski un tiek pastāvīgi atjaunināta. Šis informācijas dienests arī sniedz katras 1. punkta 1. pirmajā daļā minētās dalībvalsts kompetento iestāžu identifikācijas parametrus. Bez tam reģistrs arī norāda valsti vai valstis, kurās starpnieks veic uzņēmējdarbību saskaņā ar noteikumiem par brīvību veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību. ò jauns 4. EAAPI izveido, publicē savā tīmekļa vietnē un pastāvīgi atjaunina vienotu elektronisku reģistru, kurā ir ieraksti par apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem, kas paziņojuši par nodomu veikt pārrobežu uzņēmējdarbību saskaņā ar IV nodaļu. Lai EAAPI to varētu paveikt, dalībvalstis nekavējoties sniedz tai attiecīgu informāciju. Šajā reģistrā norāda hipersaiti uz katru attiecīgo kompetento iestādi katrā dalībvalstī. Šajā reģistrā ietver saites uz visām dalībvalstu kompetento iestāžu tīmekļa vietnēm, un tam jābūt pieejamām no šīm vietnēm. ê 2002/92/EK 3. Dalībvalstis nodrošina, ka uz apdrošināšanas starpnieku, tostarp nolīgto starpnieku, un pārapdrošināšanas starpnieku reģistrāciju tiek attiecināta 4 8. pantā izklāstīto profesionālo prasību izpilde. Dalībvalstis arī nodrošina, ka apdrošināšanas starpniekus, tostarp nolīgtos starpniekus, un pārapdrošināšanas starpniekus, kas vairs neatbilst minētajām prasībām, svītro no reģistra. Kompetentā iestāde regulāri pārbauda reģistrācijas spēkā esamību. Ja nepieciešams, piederības dalībvalsts, izmantojot piemērotus līdzekļus, informē uzņēmēju dalībvalsti par šādiem svītrojumiem. ò jauns 5. Dalībvalstis nodrošina, ka kompetentās iestādes nereģistrē apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieku, kamēr tās nav pārliecinājušās, ka starpnieks atbilst 8. pantā noteiktajām prasībām. ê 2002/92/EK ð jauns 4. Kompetentā iestāde apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem var izsniegt dokumentu, kas jebkurai ieinteresētai pusei sniedz iespēju, konsultējoties ar ð jebkuru no ï 2. punktā minēto(-ajiem) reģistru(-iem), pārliecināties, ka starpnieki ir pienācīgi reģistrēti. Šādā dokumentā jāietver vismaz informācija, kas norādīta 1216. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, un, attiecībā uz juridisku personu, tās fiziskās personas vārds vai to fizisko personu vārdi, kas minētas šā panta 1. punkta ceturtajā daļā. Dalībvalsts pieprasa dokumentu atdot atpakaļ kompetentajai iestādei, kas to izsniegusi, ja attiecīgais apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks pārtrauc reģistrāciju. 5. Reģistrētiem apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem ļauj sākt un veikt apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniecības darbību Kopienā saskaņā gan ar brīvību veikt uzņēmējdarbību, gan ar pakalpojumu sniegšanas brīvību. ò jauns 6. Dalībvalstis nosaka, lai starpnieku pieteikumi iekļaušanai reģistrā tiktu apstrādāti sešos mēnešos pēc pilnīgi aizpildīta pieteikuma iesniegšanas un lai pieteikuma iesniedzējam nekavējoties paziņotu lēmumu. Dalībvalstis nodrošina, ka kompetentās iestādes ir ieviesušas atbilstīgus pasākumus, kas tām ļauj uzraudzīt, vai apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpnieki vienmēr atbilst šajā direktīvā noteiktajām reģistrācijas prasībām. 7. Dalībvalstis nodrošina, ka to kompetentās iestādes kā reģistrācijas nosacījumu pieprasa no apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem: (a) sniegt informāciju to kompetentajām iestādēm par to akcionāru un dalībnieku – juridisku vai fizisku personu – identitāti, kuru turējumā ir vairāk nekā 10 % starpnieka kapitāla daļu, un par šo turējumā esošo daļu summām; (b) sniegt informāciju to kompetentajām iestādēm par to personu identitāti, kurām ir cieša saistība ar apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieku; (c) apmierinoši pierādīt, ka kapitāla daļu turējums vai cieša saistība netraucē kompetentajai iestādei efektīvi īstenot uzraudzības funkcijas. 8. Dalībvalstis nodrošina, ka kompetentās iestādes atsaka reģistrāciju, ja kādas trešās valsts normatīvie un administratīvie akti, kas reglamentē vienu vai vairākas fiziskās vai juridiskās personas, ar kurām apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekam ir cieša saistība, vai ja šo normatīvo un administratīvo aktu izpildes grūtības traucē tām efektīvi īstenot uzraudzības funkcijas. III NODAĻA VIENKĀRŠOTA REĢISTRĀCIJAS PROCEDŪRA – DARBĪBU DEKLARĒŠANA 4. pants Deklarēšanas procedūra, ja apdrošināšanas starpniecību sniedz kā papildpakalpojumu; profesionālas prasību pārvaldības vai zaudējumu novērtēšanas pakalpojumi 1. Šīs direktīvas 3. pantā noteiktās reģistrācijas prasības nepiemēro apdrošināšanas starpniekam, kas apdrošināšanas starpniecību sniedz kā papildpakalpojumu, ja tā darbība atbilst visiem turpmāk minētajiem nosacījumiem: (a) apdrošināšanas starpnieka galvenā profesionālā nodarbošanās nav apdrošināšanas starpniecība; (b) apdrošināšanas starpnieks nodarbojas ar starpniecību tikai attiecībā uz konkrētiem apdrošināšanas pakalpojumiem, kuri papildina kādu produktu vai pakalpojumu, un precīzi norāda tos deklarācijā; (c) attiecīgie apdrošināšanas pakalpojumi nav dzīvības apdrošināšana vai nesedz atbildības riskus, ja vien šāds segums neizriet no galvenā apdrošināšanas seguma. 2. Šīs direktīvas 3. pantā noteiktās reģistrācijas prasības nepiemēro apdrošināšanas starpniekiem, kuru vienīgā darbība ir profesionālas prasību pārvaldības vai zaudējumu novērtēšanas pakalpojumi. 3. Ikviens apdrošināšanas starpnieks, uz kuru attiecas šā panta 1. un 2. punkts, iesniedz tā piederības dalībvalsts kompetentajai iestādei deklarāciju, ar ko tas kompetento iestādi informē par tā identitāti, adresi un profesionālo nodarbošanos. 4. Starpniekiem, uz kuriem attiecas šā panta 1. un 2. punkts, piemēro šīs direktīvas I, III, IV, V, VIII un IX nodaļas un 15. un 16. panta noteikumus. IV NODAĻA PAKALPOJUMU SNIEGŠANAS BRĪVĪBA UN BRĪVĪBA VEIKT UZŅĒMĒJDARBĪBU ê 2002/92/EK (pielāgots) ð jauns 65. pants Paziņošana par uzņēmējdarbību un pakalpojumiem citās dalībvalstīs ÖPakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošana Õ 1. Jebkurš apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks, kas iecerējis pirmo reizi veikt uzņēmējdarbību ð citas dalībvalsts teritorijā ï vienā vai vairākās dalībvalstīs saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību vai brīvību veikt uzņēmējdarbību, informē ð paziņo ï Ö tā Õ piederības dalībvalsts kompetentās iestādes Ö kompetentajai iestādei Õ ð šādu informāciju ï.: Viena mēneša laikā pēc šāda paziņojuma minētās kompetentās iestādes informē visu to uzņēmēju dalībvalstu kompetentās iestādes, kas vēlas zināt, par apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieka nodomu, un vienlaikus informē attiecīgo starpnieku. Apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks var sākt uzņēmējdarbību vienu mēnesi pēc dienas, kurā piederības dalībvalsts kompetentās iestādes to informēja par paziņojumu, kas minēts otrajā daļā. Šis starpnieks tomēr var sākt uzņēmējdarbību tūlīt, ja uzņēmēja dalībvalsts nevēlas tikt informēta par minēto faktu. 2. Dalībvalstis informē Komisiju par to vēlmēm attiecībā uz informēšanu saskaņā ar šā panta 1. punktu. Komisija savukārt par to informē visas dalībvalstis. 3. Uzņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes var veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu piemērotu to nosacījumu publikāciju, saskaņā ar kuriem vispārēja labuma interesēs ir jāveic attiecīgā uzņēmējdarbība to teritorijās. ò jauns (a) starpnieka vārds, uzvārds/nosaukums, adrese un jebkāds reģistrācijas numurs; (b) dalībvalsts vai dalībvalstis, kurā starpnieks plāno darboties; (c) starpnieka kategorija un, attiecīgā gadījumā, visu tā pārstāvēto apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrību nosaukums; (d) attiecīgās apdrošināšanas klases, ja tādas ir; (e) profesionālo zināšanu un spēju pierādījums. 2. Mēneša laikā pēc 1. punktā minētās informācijas saņemšanas piederības dalībvalsts kompetentā iestāde to nosūta uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei, kas bez kavēšanās apstiprina saņemšanu. Piederības dalībvalsts rakstiski informē apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieku par to, ka uzņēmēja dalībvalsts saņēmusi minēto informāciju un ka apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrība var uzsākt uzņēmējdarbību uzņēmējā dalībvalstī. Kad uzņēmēja dalībvalsts saņem 1. punktā minēto informāciju, tā iepriekšējo pieredzi, kas gūta apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniecības darbībā un ko apliecina pierādījums par reģistrāciju vai deklarēšanos piederības dalībvalstī, atzīst par nepieciešamo zināšanu un spēju pierādījumu. 3. Pierādījums par iepriekšēju reģistrāciju vai deklarēšanos pamatojas uz apliecinājumu par reģistrāciju, ko veikusi pretendenta piederības dalībvalsts kompetentā iestāde vai struktūra, vai uz deklarāciju, ko saņēmusi minētā kompetentā iestāde vai struktūra, un pretendents iesniedz šo pierādījumu kā uzņēmējai dalībvalstij iesniegtā pieteikuma pavaddokumentu. 4. Ja mainās informācija, kas paziņota saskaņā ar 1. punktu, apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks rakstiski paziņo par šīm izmaiņām piederības dalībvalsts kompetentajai iestādei vismaz vienu mēnesi pirms šo izmaiņu ieviešanas. Piederības dalībvalsts kompetentā iestāde pēc iespējas drīzāk un ne vēlāk kā vienu mēnesi pēc šīs informācijas saņemšanas dienas informē par šīm izmaiņām arī uzņēmējas dalībvalsts kompetento iestādi. 6. pants Brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošana 1. Dalībvalstis pieprasa visiem apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekiem, kas vēlas izmantot brīvību veikt uzņēmējdarbību, lai izveidotu filiāli citas dalībvalsts teritorijā, vispirms informēt tā piederības dalībvalsts kompetento iestādi un sniegt tai šādu informāciju: (a) starpnieka vārds, uzvārds/nosaukums, adrese un reģistrācijas numurs (ja tāds ir); (b) dalībvalsts, kuras teritorijā tas plāno veidot filiāli vai pastāvīgu klātbūtni; (c) starpnieka kategorija un, attiecīgā gadījumā, visu tā pārstāvēto apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrību nosaukums; (d) attiecīgās apdrošināšanas klases, ja tādas ir; (e) darbības programma, kurā aprakstītas veicamās apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniecības darbības un uzņēmuma organizatoriskā struktūra, norādot arī aģentu identitāti, ja starpnieks plāno izmantot aģentus; (f) adrese uzņēmējā dalībvalstī, kur var saņemt dokumentus; (g) visu par uzņēmuma vai pastāvīgās klātbūtnes vadību atbildīgo personu vārds un uzvārds. 2. Ja vien piederības dalībvalsts kompetentajai iestādei nav pamata uzskatīt, ka apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieka organizatoriskā struktūra vai finansiālais stāvoklis ir neatbilstīgs, ņemot vērā paredzēto starpniecības darbību, tā viena mēneša laikā pēc 1. punktā minētās informācijas saņemšanas paziņo to uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei, kas bez kavēšanās apstiprina saņemšanu. Piederības dalībvalsts rakstiski informē apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieku par to, ka uzņēmēja dalībvalsts saņēmusi minēto informāciju un ka apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas sabiedrība var uzsākt uzņēmējdarbību uzņēmējā dalībvalstī. 3. Ja piederības dalībvalsts kompetentā iestāde atsakās paziņot informāciju uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei, tā paskaidro savas atteikšanās iemeslus apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekam viena mēneša laikā pēc visas 1. punktā minētās informācijas saņemšanas. 4. Ja mainās informācija, kas paziņota saskaņā ar 1. punktu, apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks rakstiski paziņo par šīm izmaiņām piederības dalībvalsts kompetentajai iestādei vismaz vienu mēnesi pirms šo izmaiņu ieviešanas. Piederības dalībvalsts kompetentā iestāde pēc iespējas drīzāk un ne vēlāk kā vienu mēnesi pēc šīs informācijas saņemšanas dienas informē par šīm izmaiņām arī uzņēmējas dalībvalsts kompetento iestādi. 7. pants Kompetences sadalījums starp piederības dalībvalsti un uzņēmēju dalībvalsti 1. Ja apdrošināšanas starpnieka galvenā uzņēmējdarbības vieta atrodas citā dalībvalstī, tad attiecīgās citas dalībvalsts kompetentā iestāde var vienoties ar piederības dalībvalsts kompetento iestādi, ka tā rīkosies kā piederības dalībvalsts kompetentā iestāde attiecībā uz šīs direktīvas VI, VII un VIII nodaļā noteiktajiem pienākumiem. Ja ir panākta šāda vienošanās, piederības dalībvalsts kompetentā iestāde par to nekavējoties paziņo apdrošināšanas starpniekam un EAAPI. 2. Uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde uzņemas atbildību par to, lai nodrošinātu, ka pakalpojumi, ko uzņēmums sniedz tās teritorijā, ir atbilstīgi pienākumiem, kas noteikti VI un VII nodaļā un saskaņā ar šīm nodaļām pieņemtajos pasākumos. Uzņēmējas dalībvalsts kompetentajai iestādei ir tiesības pārbaudīt uzņēmuma pasākumus un pieprasīt veikt izmaiņas, kas noteikti vajadzīgas, lai kompetentajai iestādei sniegtu iespēju nodrošināt, ka uzņēmums, sniedzot pakalpojumu vai veicot darbības tās teritorijā, izpilda pienākumus, kas noteikti VI un VII nodaļā un saskaņā ar šīm nodaļām pieņemtajos pasākumos. 3. Ja uzņēmējai dalībvalstij ir pamats secināt, ka apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks, kas tās teritorijā darbojas, izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību vai ar uzņēmuma starpniecību, pārkāpj kādu no šajā direktīvā noteiktajiem pienākumiem, tā par saviem konstatējumiem paziņo piederības dalībvalsts kompetentajai iestādei, kura veic attiecīgus pasākumus. Gadījumos, kad, neraugoties uz pasākumiem, ko veikusi piederības dalībvalsts kompetentā iestāde, apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks turpina darbību tā, ka tas acīmredzami kaitē uzņēmējas dalībvalsts patērētāju interesēm vai sakārtotai apdrošināšanas un pārapdrošināšanas tirgu darbībai, apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekam piemēro šādus pasākumus: (a) uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde informē piederības dalībvalsts kompetento iestādi un pēc tam īsteno visus attiecīgos pasākumus, ka vajadzīgi, lai aizsargātu patērētāju intereses un apdrošināšanas un pārapdrošināšanas tirgu pareizu darbību, tostarp liedzot pārkāpumus izdarījušajiem apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekiem uzsākt turpmākus darījumus tās teritorijā; uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde bez nepamatotas kavēšanās informē Komisiju par šādiem pasākumiem; (b) uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde var lietu nodot izskatīšanai EAAPI un lūgt tās palīdzību saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1094/2010 19. pantu; šādā gadījumā EAAPI gadījumos, kad rodas nesaskaņas starp uzņēmējas dalībvalsts un piederības dalībvalsts kompetentajām iestādēm, var rīkoties saskaņā ar pilnvarām, kas tai piešķirtas ar minēto pantu. 4. Ja uzņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes konstatē, ka apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks, kuram ir uzņēmums tās teritorijā, pārkāpj tiesību vai regulatīvās normas, kas šajā dalībvalstī pieņemtas saskaņā ar tiem šīs direktīvas noteikumiem, ar kuriem piešķir pilnvaras uzņēmējas dalībvalsts kompetentajām iestādēm, tad minētās iestādes pieprasa attiecīgajam apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekam šādu stāvokli novērst. Gadījumos, kad, neraugoties uz pasākumiem, ko veikusi uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde, apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpnieks turpina darbību tā, ka tas acīmredzami kaitē uzņēmējas dalībvalsts patērētāju interesēm vai sakārtotai apdrošināšanas un pārapdrošināšanas tirgu darbībai, apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekam piemēro šādus pasākumus: (a) uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde informē piederības dalībvalsts kompetento iestādi un pēc tam īsteno visus attiecīgos pasākumus, ka vajadzīgi, lai aizsargātu patērētāju intereses un tirgu pareizu darbību, tostarp liedzot pārkāpumus izdarījušajiem apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekiem uzsākt turpmākus darījumus tās teritorijā; uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde bez nepamatotas kavēšanās informē Komisiju par šādiem pasākumiem; (b) uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde var lietu nodot izskatīšanai EAAPI un lūgt tās palīdzību saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1094/2010 19. pantu; šādā gadījumā EAAPI gadījumos, kad rodas nesaskaņas starp uzņēmējas dalībvalsts un piederības dalībvalsts kompetentajām iestādēm, var rīkoties saskaņā ar pilnvarām, kas tai piešķirtas ar minēto pantu. V NODAĻA CITAS ORGANIZATORISKAS PRASĪBAS ê 2002/92/EK ð jauns 48. pants Profesionālās ð un organizatoriskās ï prasības ê 2002/92/EK ð jauns 1. Apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem ð , tostarp tiem, kas veic šīs darbības kā papildpakalpojumu, personām, kuras nodarbojas ar profesionālu prasību pārvaldību, zaudējumu novērtēšanu vai ekspertu veiktu apdrošināšanas atlīdzības aprēķināšanu, un darbiniekiem apdrošināšanas sabiedrībās, kas veic apdrošināšanas starpniecības darbības, ï ir jābūt starpnieka ð vai sabiedrības ï piederības dalībvalsts noteiktām zināšanām un prasmei ð , lai tie spētu pienācīgi veikt savus uzdevumus un pildīt savus pienākumus, demonstrējot attiecīgu profesionālo pieredzi, kas atbilst to pakalpojumu sarežģītībai, kuriem tie veic starpniecību ï. ò jauns Dalībvalstis nodrošina, ka apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpnieki un darbinieki apdrošināšanas sabiedrībās, kas veic apdrošināšanas starpniecības darbības, pastāvīgas profesionālas attīstības procesā papildina savas zināšanas un uzlabo prasmi nolūkā uzturēt atbilstīgu darbības kvalitāti. ê 2002/92/EK (pielāgots) ð jauns Piederības dDalībvalstis izvirzītās prasības attiecībā uz zināšanām un prasmi var koriģēt atbilstoši ð konkrētai ï apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniecības darbībai un piedāvātajiem pakalpojumiem Ö , kuriem veic starpniecību Õ , īpaši, ja starpnieka pamatdarbs nav apdrošināšanas starpniecība. Šādos gadījumos minētais starpnieks apdrošināšanas starpniecības darbību var veikt tikai ar nosacījumu, ka apdrošināšanas starpnieks, kas atbilst šā panta nosacījumiem, vai apdrošināšanas sabiedrība uzņemas pilnu atbildību par tā Ö starpnieka Õ rīcību. Dalībvalstis var noteikt, ka 3. panta 1. punkta otrajā daļā minētajos gadījumos apdrošināšanas sabiedrībai ð vai starpniekam ï ir jāpārbauda, vai starpnieku zināšanas un prasme atbilst prasībām, kas izklāstītas šā punkta pirmajā daļā, un ka apdrošināšanas sabiedrībai vajadzības gadījumā šādiem starpniekiem ir jānodrošina apmācība, kas atbilst prasībām attiecībā uz pakalpojumiem, kurus pārdod starpnieki. Dalībvalstīm nav jāpiemēro prasība, kas minēta šā punkta pirmajā daļā, visām fiziskajām personām, kas strādā uzņēmējsabiedrībā ð apdrošināšanas sabiedrībā vai apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekā ï un veic apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniecības darbību. Dalībvalstis nodrošina, ka pietiekami daudz darbinieki no vadības struktūras šādās uzņēmējsabiedrībās, kas ir atbildīgas par starpniecību attiecībā uz apdrošināšanas ð un pārapdrošināšanas ï pakalpojumiem, un visas citas personas, kuras ir tieši iesaistītas apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniecībā, ir ar zināšanām un prasmēm, kas vajadzīgas savu pienākumu izpildei. 2. Apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem ð un darbiniekiem apdrošināšanas sabiedrībās, kas veic apdrošināšanas starpniecības darbības, ï ir jābūt ar nevainojamu reputāciju. Kā minimums, tiem jābūt bez sodāmības attiecībā uz smagiem noziedzīgiem nodarījumiem, kas saistīti ar noziegumiem pret īpašumu, vai citiem noziegumiem, kas saistīti ar finanšu darbībām, kā arī tie nedrīkst būt iepriekš atzīti par bankrotējušiem, ja vien tie nav attaisnoti saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem. Dalībvalstis, ievērojot 3. panta 1. punkta otrās daļas noteikumus, var atļaut apdrošināšanas sabiedrībām pārbaudīt apdrošināšanas starpnieku nevainojamo reputāciju. Dalībvalstīm šā punkta pirmajā daļā minētā prasība nav jāpiemēro visām fiziskajām personām, kas strādā uzņēmējsabiedrībā ð apdrošināšanas sabiedrībā vai apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniekā ï un kas veic apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniecības darbību. Dalībvalsts nodrošina, ka minētajai prasībai atbilst minēto uzņēmējsabiedrību vadība un viss personāls, kas tieši saistīts ar apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas starpniecību. ê 2002/92/EK (pielāgots) ð jauns 3. Apdrošināšanas un pārapdrošināšanas starpniekiem ir jābūt profesionālās civiltiesiskās atbildības apdrošināšanai, kas attiecas uz visu Kopienas Ö Savienības Õ teritoriju, vai citām pielīdzināmām garantijām attiecībā uz atbildību, kas rodas profesionālas nolaidības dēļ, vismaz EUR 1000000 Ö 1 120 000 Õ apmērā attiecībā uz katru prasību un EUR 1500000 Ö 1 680 000 Õ