EIROPAS KOMISIJA Briselē, 24.11.2021 COM(2021) 741 final KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI “Brīdināšanas mehānisma ziņojums par 2022. gadu”









































(sagatavots saskaņā ar 3. un 4. pantu Regulā (ES) Nr. 1176/2011 par to, kā novērst un koriģēt makroekonomisko nelīdzsvarotību) {SWD(2021) 361 final}



Saturs Executive summary 1.The macroeconomic context and evolution of imbalances in the euro area 2.Imbalances, risks and adjustment: main developments across countries 2.1.A snapshot of the scoreboard outcomes 2.2.External sector and competitiveness 2.3.Private debt and housing markets 2.4.Government sector 2.5.Financial sector 3.Summary of main challenges and surveillance implications 4.Member States specific commentaries Annex 1: Forecasts and nowcasts of the headline scoreboard indicators Annex 2: MIP scoreboard Ar šo brīdināšanas mehānisma ziņojumu (BMZ) tiek aizsākta makroekonomikas nelīdzsvarotības novēršanas procedūras (MNNP) vienpadsmitā ikgadējā kārta. Procedūras mērķis ir identificēt, novērst un koriģēt nelīdzsvarotību, kas kavē dalībvalstu tautsaimniecību, ekonomiskās un monetārās savienības vai visas Savienības pienācīgu darbību, un stimulēt atbilstošus politikas risinājumus. MNNP īstenošana ir iekļauta Eiropas ekonomikas politikas koordinēšanas pusgadā, lai nodrošinātu saskaņotību ar analīzi un ieteikumiem, kas tiek sniegti citu ekonomikas pārraudzības instrumentu ietvaros (Regulas (ES) Nr. 1176/2011 1. un 2. pants). BMZ analīze tiek balstīta uz noteiktu rādītāju kopsavilkuma ekonomisku interpretāciju, kuru papildina plašāks palīgrādītāju kopums, analītiskie rīki, novērtējuma satvari un cita nozīmīga informācija, tostarp nesen publicētie dati un prognozes. Šis BMZ ietver pastiprinātu perspektīvo novērtējumu par riskiem makroekonomikas stabilitātei un makroekonomikas nelīdzsvarotības attīstības riskiem. BMZ ir analizēta arī dalībvalstu makroekonomikas nelīdzsvarotības ietekme uz visu eurozonu. Šajā BMZ ir apzinātas dalībvalstis, par kurām būtu jāveic padziļināts pārskats (PP), lai izvērtētu, vai tajās ir nelīdzsvarotība, kuras novēršanai nepieciešama politikas rīcība (Regulas (ES) Nr. 1176/2011 5. pants). Pēc tam, kad par BMZ būs notikušas diskusijas ar Eiropas Parlamentu un diskusijas Padomē un Eurogrupā, Komisija sagatavos PP par attiecīgajām dalībvalstīm. PP tiks publicēti 2022. gada pavasarī, un tie būs pamats Komisijas novērtējumam par makroekonomikas nelīdzsvarotības esamību un tās smaguma pakāpi, kā arī politikas nepilnību noteikšanai. Kopsavilkums Šis brīdināšanas mehānisma ziņojums ir otrais ziņojums, ko ietekmē Covid-19 pandēmija, jo ekonomika atgūstas no krīzes, kas pēkšņi un negaidīti sākās 2020. gadā. Covid-19 pandēmija izraisīja ekonomikas krīzi, kas smaguma ziņā bija unikāla. Pēc traucējumiem 2020. gada pirmajā pusē ātri sākās ekonomikas atveseļošanas sākotnējais posms, kad visā Eiropā tika atviegloti apturēšanas pasākumi. Vakcīnu ieviešana iezīmēja pozitīvas pārmaiņas ekonomikas prognozē. Lai gan joprojām pastāv atšķirības starp dalībvalstīm, centieni novērst ekonomikas satricinājuma tūlītējo ietekmi dod rezultātus. Vakcinācijas sekmīga ieviešana kopā ar efektīvu un mērķtiecīgu ierobežošanas stratēģiju nodrošināja spēcīgāku saimnieciskās darbības atjaunošanos no 2021. gada pavasara, un ekonomikas politikas koordinācijā ir notikusi pāreja uz pamatu likšanu stabilai un iekļaujošai atveseļošanai un spēcīgākai noturībai. Saskaņā ar Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognozi sagaidāms, ka lielākā daļa dalībvalstu līdz 2021. gada beigām tuvināsies pirmskrīzes izlaides līmenim, un tikai dažas valstis tam tuvināsies nākamgad. Pandēmija sākās brīdī, kad lielākā daļa nelīdzsvarotības labvēlīgos makroekonomiskajos apstākļos tika koriģēta, bet parādījās jauni riski, kas saistīti ar pārkaršanas pazīmēm. Stabils ekonomiskās izaugsmes periods, kas turpinājās lielāko daļu pēdējās desmitgades, ir veicinājis pakāpenisku nelīdzsvarotības korekciju. Nelīdzsvarotība bija saistīta ar augstu privātā un valsts parāda attiecību pret IKP, kas bija gan globālās finanšu krīzes, gan pirms tās notikušās uzkrāšanās sekas. Tika koriģēti arī lieli tekošā konta deficīti vai straujš kredītu pieaugums, kā rezultātā pakāpeniski samazinājās ārējais parāds un tika nostiprinātas banku sistēmas. Pēdējos gados dažās valstīs pēc nepārtrauktas ekonomikas ekspansijas dažās nozarēs bija uzkrājušās problēmas un riski, kas saistīti ar pārkaršanas pazīmēm, galvenokārt mājokļu cenu un izmaksu konkurētspējas līmenī, jo īpaši valstīs, kurās ekonomikas izaugsme bija spēcīgāka. Pandēmija pārtrauca parāda attiecības pret IKP samazināšanos, savukārt mājokļu cenu pieaugums paātrinājās, liecinot par makroekonomikas risku vispārēju pastiprināšanos. Nelīdzsvarotība, kas saistīta ar augstu valsts un privātā sektora parādu, pasliktinājās, ko stimulēja straujais IKP kritums un Covid-19 krīzes risināšanai, ražošanas jaudu aizsardzībai un nodarbinātības un sociālās ietekmes ierobežošanai veikto pasākumu fiskālā ietekme. Mājokļu cenas, kas jau bija augstas, pieauga vēl straujāk un rada risku vairākās valstīs, jo īpaši tur, kur tās papildina ievērojams hipotekāro parādu pieaugums. Pateicoties spēcīgajiem kapitāla rādītājiem un augstām likviditātes rezervēm, bankas spēja turpināt ekonomikas kreditēšanu. Tomēr otrā plāna ietekme banku nozarē varētu kļūt par realitāti, jo tiek atcelti aizsardzības pasākumi un ekonomikā izpaužas pandēmijas ilgāka termiņa ietekme uz uzņēmumu maksātspēju. Maksājumu bilances pasliktinājās valstīs, kuras ir atkarīgas no pārrobežu tūrisma ieņēmumiem. Paplašināts politikas atbalsts palīdzēja ierobežot bezdarbu un stabilizēt mājsaimniecību ienākumus. Atveseļošanās procesam nostiprinoties, dažās valstīs parādās darbaspēka trūkums un izmaksu spiediens, un vairākās valstīs tiek prognozēts ievērojams algu pieaugums.

Ātrā un koordinētā politikas reakcija uz pandēmiju mīkstināja tās ekonomisko ietekmi, un Atveseļošanas un noturības mehānisms (ANM) sniedz unikālu iespēju izkļūt no krīzes stiprākiem. Stabilitātes un izaugsmes pakta vispārējā izņēmuma klauzula tika aktivizēta tūlīt pēc pandēmijas uzliesmojuma, atbalstot valstu fiskālos pasākumus. Vienošanās par pagaidu regulējumu valsts atbalsta pasākumiem ļāva dalībvalstīm pilnībā izmantot valsts atbalsta noteikumos paredzēto elastību. Eiropas pagaidu atbalsta instruments bezdarba risku mazināšanai ārkārtas situācijā (SURE) palīdzēja aizsargāt darbvietas. Valdības sniedza vēl nepieredzētu fiskālo un politikas atbalstu, un Eiropas Centrālā banka (ECB) īstenoja plašu pasākumu klāstu, lai saglabātu finanšu stabilitāti un nodrošinātu finanšu tirgu netraucētu darbību. Sākoties atveseļošanas procesam, reformu un investīciju efektīva īstenošana atveseļošanas un noturības plānos (ANP) palīdzēs veicināt noturīgu atveseļošanu, stiprināt noturību un paātrināt ES zaļo un digitālo pārkārtošanos. ANP īstenošana var palīdzēt samazināt nelīdzsvarotību un mazināt makroekonomiskos riskus. Šie plāni sniedz vienreizēju iespēju Covid-19 krīzes vissmagāk skartajām dalībvalstīm virzīties uz ilgtspējīgu un lielāku izaugsmi, kas veicinās darbvietu radīšanu, uzlabos parāda atmaksājamību un palīdzēs atjaunot līdzsvaru Eiropas ekonomikā kopumā.



BMZ izklāstīto horizontālo analīzi var apkopot šādi: ·Covid-19 krīze uz laiku ir ietekmējusi ārējās pozīcijas, bet nav būtiski mainījusi tekošā konta modeļus. Valstīs ar nozīmīgām pārrobežu tūrisma nozarēm kopumā ir vērojams ievērojams tekošā konta deficīta pieaugums vai to pieticīgā pārpalikuma samazināšanās. Paredzams, ka tas pakāpeniski izlīdzināsies, ceļojumu nozarei atveseļojoties. Daži no lielajiem tekošā konta pārpalikumiem 2020. gadā nedaudz samazinājās, tādējādi tekošais konts eurozonā kopumā atbilda pamatrādītājiem. Tomēr 2021. gada pirmā pusgada dati liecina par ievērojamu eurozonas tekošā konta pārpalikuma pieaugumu, ko galvenokārt stimulēja lielāka pakalpojumu tirdzniecības bilance. Pašlaik tiek prognozēts, ka eurozonas tekošais konts 2021. gadā atkal sasniegs savu 2019. gada līmeni, atspoguļojot joprojām pieticīgo iekšzemes pieprasījumu. Kopumā lielākās izmaiņas norēķinu kontos ir bijušas strukturālas: visās dalībvalstīs privātais sektors ir palielinājis savu neto uzkrājumu pozīciju, savukārt valsts sektora neto aizdevumu pozīcijas ir ievērojami samazinājušās Covid-19 pandēmijas ietekmes un tās mazināšanai veikto pasākumu dēļ. Vairākas dalībvalstis ar lielu negatīvu neto starptautisko investīciju pozīciju (NIIP) 2020. gadā reģistrēja savu tekošo kontu pasliktināšanos, bet tiek prognozēts, ka ietekme uz to NIIP attiecību pret IKP pakāpeniski mainīsies. ·Saimnieciskās darbības traucējumi 2020. gadā izraisīja vienības darbaspēka izmaksu lielu pieaugumu, kas, paredzams, daļēji mainīsies līdz ar atveseļošanos, taču vairākos gadījumos veidojas darbaspēka trūkums un izmaksu spiediens. Vienības darbaspēka izmaksas visā ES pieauga stabila darbinieku skaita dēļ, neraugoties uz strauju ražošanas apjoma samazināšanos, ko veicināja dažādas publiskās iniciatīvas darbvietu saglabāšanai, jo īpaši saīsināta darba laika shēmas, kas deva priekšroku nostrādāto stundu skaita, nevis nodarbinātības līmeņa samazināšanai. Šī ietekme atspoguļojas pamata darba ražīguma pagaidu samazinājumā 2020. gadā. Atveseļojoties ražīgums pieaug un daļēji kompensē vienības darbaspēka izmaksu radītos zaudējumus. Dažās valstīs algu pieaugums gan atjaunojas, dažkārt atsākot pirmspandēmijas tendences. Tomēr situācija darba tirgū dažādās nozarēs un valstīs atšķiras, un, lai gan dažos gadījumos nodarbinātība kopumā ir atguvusies līdz pirmskrīzes līmenim, citos joprojām pastāv būtiskas atšķirības. Dažos gadījumos lielāka pārdale starp darbvietām, uzņēmumiem un nozarēm atveseļošanās procesā var turpināties un izraisīt zināmas pastāvīgas izmaiņas valstu ražošanas jaudā. Dažos citos gadījumos veidojas darbaspēka trūkums, jo īpaši valstīs, kuras krīze ir skārusi mazāk un kurās ir lielāks pieprasījums. Kopā ar citiem faktoriem, piemēram, strauji augošām enerģijas cenām, izmaksu spiediens var kļūt nozīmīgs un izvērsties par risku nākotnē. ·Ar vairākiem politikas pasākumiem krīzes laikā tika saglabātas darbvietas un ražošanas jauda, atbalstot privātā sektora likviditāti un maksātspēju. Atbalsta pasākumi, piemēram, parādu atmaksas moratoriji un valdības kredītu garantijas, palīdzēja novērst to, ka privātā sektora likviditātes trūkums Covid-19 krīzes sākumā pārvēršas par maksātspējas problēmām. Moratoriji ļāva aizkavēt parādu atmaksu, palielinot nominālā parāda uzkrājumu un ar to saistīto procentu slogu. Pakāpeniski pārtraucot šos pasākumus, var rasties iespējamas atmaksāšanas grūtības, jo īpaši nozarēs, kuras krīze skārusi vairāk, un uzņēmumiem, kas jau iepriekš bija neaizsargāti. Daudzās valstīs gan uzņēmumu, gan mājsaimniecību aizņēmumu pieaugumu papildina lielāki neto ietaupījumi. ·Uzņēmumu parādsaistības lielākajā daļā ES valstu 2020. gadā palielinājās, dažkārt strauji. Papildus straujās lejupslīdes ietekmei uzņēmumu parāda attiecības pret IKP pieaugumu veicināja jauni aizņēmumi, kam bija jāsedz pandēmijas izraisītie pēkšņie ieņēmumu zaudējumi un likviditātes trūkums. Lai gan neto kredītplūsmu ievērojamais pieaugums noturējās līdz 2021. gada sākumam, to nesenā samazināšanās varētu liecināt gan par mazāku pieprasījumu, kas varētu būt saistīts ar to, ka uzņēmumi izmanto uzkrāto likviditāti, gan par mazāku kredītu piedāvājumu. ·Atveseļošanās procesam nostiprinoties, mājsaimniecības ir sākušas vairāk aizņemties. Mājsaimniecību parāda attiecības pret IKP pieaugumu 2020. gadā galvenokārt noteica lielais IKP kritums. Kredītplūsmas pandēmijas kulminācijas laikā bija pieticīgākas galvenokārt patēriņa aizdevumu krasā krituma dēļ. Vienlaikus daudzās valstīs pieauga hipotekārie aizdevumi, ņemot vērā augstu aktivitāti nekustamā īpašuma tirgū un mājokļu cenu kāpumu. Kopš 2021. gada sākuma atveseļošanas procesā neto kredītplūsmas vairākās valstīs ir kļuvušas nozīmīgākas.

·Covid-19 krīze un pasākumi, ko valdības veica tās mazināšanai, ir būtiski ietekmējuši valsts parādu. Valdību sniegtais būtiskais plašais atbalsts ir palīdzējis daļu no pandēmijas negatīvās ekonomiskās ietekmes novirzīt no mājsaimniecībām un uzņēmumiem, aizsargājot darbvietas un izaugsmes potenciālu. Valsts parāda attiecība pret IKP ir palielinājusies vairākās valstīs, kuras nesamērīgi skārusi recesija, galvenokārt to tūrisma nozares dēļ. Gaidāms, ka atveseļošanās gaitā parāda attiecība pret IKP stabilizēsies, un dažviet šī attiecība jau ir sākusi samazināties, tomēr kopumā valdības atgūstas no šīs krīzes ar nepārprotami augstākām parādsaistībām. Atbalstošā fiskālā nostāja un monetārās politikas pasākumi ir bijuši savstarpēji pastiprinoši uzticēšanās un stabilitātes uzturēšanā. Aizņēmumu nosacījumi valdībām ir saglabājušies labvēlīgi, neraugoties uz to, ka finansēšanas vajadzības ir pieaugušas, kam pamatā ir gan monetārās politikas pasākumi, gan tādi ilgāka termiņa faktori kā ietaupījumu pārsvars pār investīcijām eurozonā. Ņemot vērā inflācijas attīstību, aizņēmumu izmaksas ir nedaudz kāpušas, bet kopumā joprojām ir zemas. Dažās ārpus eurozonas esošajās dalībvalstīs ar mainīgiem valūtas kursiem aizņēmumu izmaksas ir nedaudz palielinājušās. Dažām no tām ir vērā ņemamas parāda daļas ārvalstu valūtās vai relatīvi īsi parāda atmaksas termiņi. ·Līdz ar pandēmiju vēl vairāk paātrinājās mājokļu cenu pieaugums. Pēc gadiem ilga pieauguma mājokļu cenas 2020. gadā un 2021. gada pirmajā pusē palielinājās vēl ātrāk un sasniedza straujākos izaugsmes rādītājus kopš globālās finanšu krīzes. Dažādās ES valstīs pastāv pārāk augsta novērtējuma risks. Tas rada bažas jo īpaši tad, ja mājsaimniecību parāds ir liels vai strauji pieaug. Mājokļu cenu pieaugumu veicināja dažādi faktori, kas stimulēja pieprasījumu un ierobežoja piedāvājumu. Piedāvājuma ierobežojumi pastāvēja jau pirms pandēmijas, un pārvietošanās ierobežojumi tos īslaicīgi saasināja. Pandēmija, iespējams, ir izraisījusi dažas strukturālas izmaiņas pieprasījumā pēc mājokļiem, jo pāreja uz tāldarbu var mainīt ģeogrāfiskās izvēles. Finansiālie nosacījumi ir bijuši labvēlīgi, un kopumā domājams, ka tie turpinās veicināt paaugstinātu pieprasījumu pēc mājokļiem, savukārt mājsaimniecību ienākumi, kas pieaug līdz ar atveseļošanos, visticamāk, turpinās uzturēt mājokļu cenu kāpumu. ·Banku nozarē ir saglabājušies spēcīgi kapitāla rādītāji, bet rentabilitāte 2020. gadā samazinājās, un krīzes pilnīga ietekme uz banku bilancēm, iespējams, būs redzama tikai vēlāk. Apstākļi banku nozarē kopš globālās finanšu krīzes ir ievērojami uzlabojušies, jo pirmspandēmijas gados ir izveidotas kapitāla rezerves, un kapitāla rādītāji 2020. gadā vēl vairāk palielinājās, t. sk. dividenžu maksājumu pagaidu regulatīvu ierobežojumu dēļ. Covid-19 krīzes ietekme uz banku nozari ir bijusi ierobežota, pateicoties nozares stiprināšanai, kas tika panākta pēc finanšu krīzes, un plašu pagaidu politikas pasākumu, piemēram, kredītgarantiju, parāda atmaksas moratoriju vai pagaidu regulējuma atvieglošanas, dēļ. Ieņēmumus nenesošie aizdevumi 2020. gadā turpināja samazināties, jo īpaši valstīs, kurās tie bija apjomīgi un kurās bankas atbrīvojās no vēsturiskajiem aktīviem. Tomēr ieilgušais jautājums par zemo rentabilitāti joprojām ir aktuāls. Turklāt krīzes ietekme uz aktīvu kvalitāti, rentabilitāti un kapitāla rezervēm joprojām var izpausties pēc politikas pasākumu atcelšanas. Banku, valstu un korporatīvā sektora potenciālās atgriezeniskās saiknes būtu cieši jāuzrauga. Lai gan pandēmijas ietekmi ir mazinājusi izlēmīgā politikas rīcība, pandēmija saasināja atšķirības starp eurozonas valstīm. Dalībvalstis ar ievērojamu pārrobežu tūrisma nozari visvairāk bija pakļautas Covid-19 pandēmijas ekonomiskajai ietekmei, kas noveda pie atšķirīgas ietekmes uz nodarbinātību un izaugsmi. Tā kā šīm valstīm bija raksturīgs arī salīdzinoši liels valsts, privātā sektora vai ārējais parāds, tas ir izraisījis parādsaistību plašāku izkliedi eurozonā. Daži no šiem modeļiem ir saistīti ar īslaicīgiem faktoriem, piemēram, ceļošanas ierobežojumu ietekmi, taču, neraugoties uz izlēmīgās politiskās rīcības panākumiem pieaugošo ekonomisko un sociālo atšķirību mazināšanā, krīze var atstāt sekas un padziļināt atšķirības. Eurozonā kopumā saglabājas liels tekošā konta pārpalikums, kas liecina, ka eurozonas kopējā līmenī pastāv iespējas uzturēt atveseļošanos. Tas arī veicinātu ātrāku nelīdzsvarotības samazināšanu. Tekošais konts visā eurozonā kopumā uz laiku ir samazinājies līdz līmenim, kas tuvs tā pamatrādītājiem, bet tiek prognozēts, ka tas atgriezīsies pirmskrīzes līmenī virs pamatrādītājiem. Rezultāti dalībvalstu līmenī ļoti būtiski atšķiras. Ārējā līdzsvarošana eurozonā ir vēl jo svarīgāka, ņemot vērā ierobežotās iespējas sniegt papildu monetāro atbalstu pieprasījuma uzturēšanai.



Ņemot vērā savstarpējās saiknes starp eurozonas ekonomikām, ir vajadzīga piemērota makroekonomikas rīcībpolitiku kombinācija dalībvalstīs, lai uzturētu atveseļošanos, vienlaikus koriģējot nelīdzsvarotību un novēršot jaunos riskus. Ekonomikas ekspansija eurozonas neto kreditorvalstīs, t. sk. uz labvēlīgu pieprasījuma nosacījumu pamata, nāktu par labu ne tikai šīm valstīm, bet arī neto debitorvalstīm, jo lielāka izaugsme eurozonā veicina izaugsmi un aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanu, kā arī ārējo pozīciju uzlabošanos pēdējā minētajā valstu grupā. Šajā ziņā palīdzētu krīzes laikā pieņemtā ārkārtas politikas atbalsta, atcelšana, ņemot vērā korekciju vajadzības. Ievērojami un noturīgi produktivitātes un konkurētspējas uzlabojumi neto debitorvalstīs arī veicinātu ārējo līdzsvarošanu un palīdzētu mazināt parādu slogu. Eurozonas un ES līmenī ieviesto instrumentu efektīva izmantošana, sekmīgi īstenojot vajadzīgās reformas un veicot investīcijas, palīdzētu veicināt stabilu atveseļošanos un stiprināt noturību, t. sk. novēršot nelīdzsvarotību un jaunos riskus. Būs ļoti svarīgi, lai Next Generation EU un daudzgadu finanšu shēmas (DFS) finansējums tiktu pilnībā apgūts un novirzīts visproduktīvākajiem izlietojumiem. Tas maksimāli palielinātu šo līdzekļu ekonomisko ietekmi un sekmētu līdzsvarotu izaugsmi. Pandēmijas pilnīga ietekme uz nelīdzsvarotību būs skaidra tikai ar novēlošanos, jo vēl var izpausties otrās kārtas sekas. Attiecībā uz uzņēmumiem joprojām saglabājas dziļākas finansiālās neaizsargātības sfēras, kas saistītas ar pašu kapitāla izsmelšanu pēc ilgstošiem zaudējumiem un lieliem parādiem. Dažus uzņēmumus varētu ietekmēt strukturālas pārmaiņas, kuru dēļ būs jāpielāgo to darījumdarbības modeļi. Beidzoties atbalsta pasākumiem, var palielināties ieņēmumus nenesošu aizdevumu apjoms un bankroti vismaz tajās nozarēs, kuras visvairāk skārusi Covid-19 krīze, un uzņēmumos, kuri bija neaizsargāti pirms krīzes. Atkarībā no iecietības pasākumu veidiem, kurus var piedāvāt citādi maksātnespējīgiem aizņēmējiem, tas var prasīt zināmu laiku. Maksātnespējas procedūru spēja novērst pastāvošos trūkumus ir svarīga, lai nodrošinātu jaunu kredītu plūsmu ekonomikā. Valdības garantijas uzņēmumu aizdevumiem palīdz saglabāt dzīvotspējīgas korporatīvās struktūras, bet, ja tās ir apjomīgas, tas varētu arī radīt atgriezeniskās saiknes starp uzņēmumiem un valsts sektoru, ietekmējot arī bankas. Pastāv risks, ka uzņēmumu bilances nepilnības atstās iespaidu uz darba tirgu un līdz ar to ietekmēs dažu mājsaimniecību spēju atmaksāt kredītus. Spēcīgs hipotekāro kredītu pieaugums ir papildu riska faktors, jo īpaši tad, ja notiks korekcijas mājokļu tirgos. Tāpat arī komerciālā nekustamā īpašuma aktīvu cenu turpmāka pazemināšanās varētu vājināt arī finanšu nozari. Finansēšanas nosacījumi ietekmēs nelīdzsvarotības attīstību. Zemo procentu likmju vide ir ļāvusi valdībām, uzņēmumiem un mājsaimniecībām uzņemties lielākas parādsaistības un mazināt pandēmijas ietekmi, aizsargājot darbvietas un ražošanas jaudu. Procentu likmju paaugstināšana palielinātu parāda finansēšanas izmaksas gan publiskajā, gan privātajā sektorā, saasinot riskus gadījumos, kad finansējuma vajadzības ir augstas. Kopš 2021. gada sākuma inflācija eurozonā un daudzās citās attīstītajās valstīs ir ievērojami palielinājusies. Lai gan inflācijas pieaugumu noteicošie faktori, ieskaitot enerģijas cenu straujo kāpumu, šķiet lielākoties pārejoši, pastāv risks, ka inflācija var nebūt tik īslaicīga. Kamēr vien finansēšanas nosacījumi netiek padarīti stingrāki, augstāka inflācija var mazināt parāda slogu. Tomēr ieildzis inflācijas pieaugums varētu novest pie stingrākiem finansēšanas nosacījumiem un augstākām aizņēmumu izmaksām. Norises mājokļu tirgos ir cieši jāuzrauga. Augstas mājokļu cenas rada risku, jo īpaši apvienojumā ar lielām mājsaimniecību parādsaistībām, ko papildina neskaidras darba tirgus korekcijas. Tas apdraud mājsaimniecību spēju izpildīt savas hipotekārās saistības. Paaugstinātas procentu likmes varētu radīt papildu spiedienu uz spēju atmaksāt hipotekāros kredītus, izraisot domino efektu banku nozarē. Nepārtraukts cenu pieaugums, turpinoties atveseļošanas procesam, varētu radīt algu spiedienu un veicināt lielākus hipotekāros aizņēmumus. Mājokļu cenu pieejamība pēdējos gados ir pasliktinājusies, radot potenciāli nelabvēlīgas makroekonomiskās sekas, kas saistītas ar mazāku privāto patēriņu un darbaspēka mobilitāti, un kredītu novirzīšanu no produktivitāti veicinošām investīcijām. Gan valsts, gan privātā sektora parāda augstā līmeņa samazināšana ir sevišķi atkarīga no atveseļošanas, kura pārtop noturīgā ekspansijā, kam nepieciešamas produktīvas investīcijas. Noturīga atveseļošanās ir atkarīga no atbalstošas politikas nostājas un krīzes laikā pieņemtā ārkārtas politikas atbalsta savlaicīgas atcelšanas. Noturīga ekonomikas ekspansija ir atkarīga no ekonomiskās un sociālās noturības stiprināšanas, un tādēļ ir jāīsteno atbilstīgas reformas un investīcijas. Lai veicinātu izaugsmi vidējā termiņā un atbalstītu strukturālās pārmaiņas, kas vajadzīgas, lai demogrāfisko pārmaiņu apstākļos īstenotu zaļo un digitālo pārkārtošanos, ir vajadzīgas produktivitāti veicinošas investīcijas. Tas ir vēl jo svarīgāk tāpēc, ka vairākām valstīm ir raksturīgs liels valsts un privātā sektora parāds un salīdzinoši zems izaugsmes potenciāls, kas apgrūtina augsta parāda līmeņa samazināšanu. Liela valsts parāda situācijā ir jāuzlabo izdevumu un ieņēmumu struktūra, lai radītu iespējas veikt publiskās investīcijas, jo aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšana, pamatojoties uz ticamu fiskālo korekciju stratēģiju, ir vajadzīga arī, lai nodrošinātu iespējas jebkādu turpmāku krīžu pārvarēšanai. Tajā pašā laikā uzņēmumu aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanas vajadzības var apgrūtināt privāto investīciju veikšanu. ANP efektīvai īstenošanai ir svarīga nozīme publisko un privāto investīciju atbalstīšanā, tādējādi palīdzot pārvarēt pandēmijas ilgtermiņa ietekmi un paverot ceļu uz spēcīgāku izaugsmi un noturību. Jaunais ANM kopā ar Eiropas strukturālajiem un investīciju fondiem veicinās investīcijām bagātu atveseļošanos, un to efektīva īstenošana padarīs ES ekonomiku ilgtspējīgāku, iekļaujošāku, noturīgāku un labāk sagatavotu zaļajai un digitālajai pārkārtošanai saskaņā ar Savienības mērķiem šajā jomā. Pandēmija ir uzsvērusi pretcikliskas diskrecionārās fiskālās politikas, atbalstošas monetārās politikas un Eiropas koordinācijas pozitīvo lomu, reaģējot uz ekonomikas krīzi. Covid-19 krīze ir parādījusi, ka apjomīga diskrecionārā fiskālā reakcija var būt efektīva, lai mazinātu liela satricinājuma tūlītējo ietekmi, un sekmīgi likt pamatus ātrai atlabšanai. Tūlītējos valstu fiskālos centienus pastiprināja ES tiesiskā regulējuma elastības izmantošana. Kolektīvā reakcija veicināja uzticēšanos. Monetārās politikas pasākumi pandēmijas laikā palīdzēja saglabāt labvēlīgus finansēšanas nosacījumus visām ekonomikas nozarēm, veicinot saimniecisko darbību un nodrošinot cenu stabilitāti vidējā termiņā. Fiskālās un monetārās politikas savstarpēji pastiprinošā ietekme ir bijusi izšķiroša, lai mazinātu krīzes ietekmi un atbalstītu atveseļošanos. Lai gan gaidāms, ka monetārā politika turpmākajos gados joprojām būs atbalstoša, zemo procentu likmju vide un nesenais inflācijas pieaugums ierobežo turpmākas monetāro nosacījumu mīkstināšanas iespējas. Tādējādi fiskālajai politikai, iespējams, būs jāsaglabā stabilizējoša loma, ja radīsies negatīvi riski, bet piesardzīga budžeta politika normālos apstākļos rada pārliecību par budžeta politikas efektivitāti krīzes laikā. Makroekonomikas nelīdzsvarotības novēršana un koriģēšana joprojām ir būtiska. Pirmkārt, vāja ekonomikas atveseļošanās varētu izraisīt uzņēmumu bankrotu strauju pieaugumu, kā rezultātā tiktu zaudētas darbvietas, kā arī pieaugtu ar krīzi saistīto garantiju pieprasījumu skaits korporatīvajiem aizdevumiem un samazinātos investīcijas. Otrkārt, nelabvēlīgas ekonomiskās norises varētu pastiprināt banku un valsts atgriezenisko saikni. Treškārt, aktīvu un mājokļu cenu pieaugums varētu palielināt mājsaimniecību sektora neaizsargātību neilgtspējīgā aktīvu cenu uzplaukuma dēļ. Šie riski var negatīvi ietekmēt valsts parāda atmaksājamību un ierobežot fiskālās politikas iespējas reaģēt uz nākotnes izaicinājumiem. Uzkrātās neaizsargātības likvidēšana arī palīdzēs konsolidēt atveseļošanos un stiprināt ilgtermiņa izaugsmi. Līdzīgākas ekonomikas struktūras un saskaņotāki darījumdarbības cikli palīdzēs palielināt kopējās monetārās politikas efektivitāti. Veicinot ar investīcijām bagātu atveseļošanos, ANM sekmēs makroekonomikas stabilitāti. Atveseļošanas un noturības plānu efektīva īstenošana padarīs ES ekonomiku ilgtspējīgāku, iekļaujošāku, noturīgāku un labāk sagatavotu zaļajai un digitālajai pārkārtošanai. Tas arī palīdzēs mazināt atšķirību risku Eiropas Savienībā, jo ANM dotācijas ir paredzētas dalībvalstīm ar zemāku IKP uz vienu iedzīvotāju, augstāku bezdarba līmeni un vissmagāko Covid-19 krīzes ietekmi. Turklāt atšķirībā no gadiem, kas sekoja globālajai finanšu krīzei, lielākas publiskās investīcijas veicinās atveseļošanos pēc pandēmijas. ANM dotācijas finansēs augstas kvalitātes investīciju projektus un sekmēs produktivitāti veicinošas reformas, nepalielinot valsts budžeta deficīta un parāda rādītājus. Tiek lēsts, ka šīs dotācijas un citi ES finansējuma avoti 2021. un 2022. gadā veicinās publiskās investīcijas dalībvalstīs vidēji par aptuveni 0,5 % no IKP gadā.

Makroekonomikas nelīdzsvarotības novēršana un koriģēšana uzlabo dalībvalstu spēju reaģēt uz satricinājumiem un atbalsta ekonomisko konverģenci. Nelīdzsvarotības likvidēšana vai tās uzkrāšanās novēršana palīdzēs konsolidēt atveseļošanos un stiprināt ilgtermiņa izaugsmi. Valstīm, kurās ir nelīdzsvarotība, ir jāatjauno pirmspandēmijas korekciju trajektorija, ko atbalsta rīcībpolitika potenciālās izaugsmes veicināšanai. Nelīdzsvarotības samazināšana var arī radīt pozitīvu blakusietekmi dažādās valstīs. Dziļāka ekonomiskā un finanšu integrācija un sinhronizētāki darījumdarbības cikli palīdzēs palielināt kopējās monetārās politikas efektivitāti, jo īpaši attiecībā uz eurozonas dalībvalstīm, ļaujot tai labāk reaģēt uz nākotnes izaicinājumiem. Šā BMZ ieteikums būtu sagatavot padziļinātus pārskatus par 12 dalībvalstīm: Franciju, Grieķiju, Horvātiju, Itāliju, Īriju, Kipru, Nīderlandi, Portugāli, Rumāniju, Spāniju, Vāciju un Zviedriju. Uz šīm dalībvalstīm iepriekšējā ikgadējā MNNP uzraudzības ciklā attiecās padziļināts pārskats, un tika uzskatīts, ka tajās ir nelīdzsvarotība (Francija, Horvātija, Īrija, Nīderlande, Portugāle, Rumānija, Spānija, Vācija un Zviedrija) vai pārmērīga nelīdzsvarotība (Grieķija, Itālija un Kipra). Jaunajos padziļinātajos pārskatos tiks izvērtēts, kā šī nelīdzsvarotība ir attīstījusies, analizējot tās nopietnību, attīstību un dalībvalstu īstenotos politikas pasākumus, lai atjauninātu esošos novērtējumus un izvērtētu iespējamās atlikušās politikas vajadzības. 3. iedaļā sniegts kopsavilkums par to, kā šī nelīdzsvarotība ir attīstījusies, un 4. iedaļā ir sīkāk izklāstīta informācija par konkrētām valstīm. Turklāt vairākās dalībvalstīs, uz kurām iepriekšējā kārtā PP neattiecās, ir vērojamas norises, kurām jāpievērš īpaša uzmanība. Slovākijai ir raksturīgs spēcīgs mājokļu cenu kāpums līdztekus pastāvīgam, kaut arī lēnākam mājsaimniecību aizņēmumu pieaugumam. Eksports ir izteikti koncentrēts dažās konkrētās nozarēs, un ir samazinājusies izmaksu konkurētspēja, bet eksporta tirgus daļas līdz šim nav negatīvi ietekmētas. Ungārijas gadījumā uzmanība jāpievērš mijiedarbībai starp valdības aizņēmumiem un ārējo finansējumu saistībā ar ievērojamiem parāda vērtspapīru riska darījumiem ārvalstu valūtā. Mājokļu cenu pieaugums bijis spēcīgs. Izmaksu konkurētspējas spiediens pieaug, bet eksporta tirgus daļas līdz šim nav negatīvi ietekmētas. Ir arī jāpārrauga risku attīstība citās dalībvalstīs, kur tie daudzos gadījumos ir saistīti ar mājokļu tirgiem. Dānijas un Luksemburgas gadījumā mājokļu tirgus attīstība norāda uz risku uzkrāšanos. Lai gan citādas pircēju izvēles, labvēlīgi finanšu nosacījumi un piedāvājuma ierobežojumi var uzturēt mājokļu cenu pieaugumu, nevar izslēgt lejupvērstas korekcijas risku, kas varētu ietekmēt ekonomiku kopumā. Čehijai ir raksturīgs spēcīgs mājokļu cenu pieaugums un ilgstoši izmaksu konkurētspējas zaudējumi, kuru apjoms ir bijis ievērojams jau vairākus gadus. Maltā īpašu neaizsargātību rada privātā sektora parāda pieaugums apvienojumā ar maksātnespējas regulējuma nepilnībām. Pārraudzībai un uzraudzībai būtu cieši jāseko notikumu attīstībai šajās sešās dalībvalstīs un jāpārliecinās, vai tā atbilst makroekonomikas stabilitātei un veicina to. Risku līdzsvars pašlaik nenozīmē, ka būtu vajadzīgs padziļināts pārskats. 4. iedaļā sniegta plašāka informācija par norisēm konkrētās valstīs. 1. Makroekonomiskais konteksts un nelīdzsvarotības attīstība eurozonā Ekonomiskais fons Šis BMZ ir sagatavots, ņemot vērā Covid-19 pandēmijas ekonomisko fonu. Pandēmija sākotnēji izraisīja krasu recesiju, jo ierobežojošajiem pasākumiem vīrusa izplatības samazināšanai 2020. gadā bija izteikta ietekme uz saimniecisko darbību. Rezultātā IKP 2020. gadā samazinājās par 5,9 % ES un par 6,4 % eurozonā ar ievērojamām atšķirībām dažādās valstīs. Dažās valstīs reģistrētais kritums bija aptuveni desmit procentu vai pat vairāk, savukārt citās vērojamā recesija bija neliela. Situācija veselības jomā uzlabojās, un tas ļāva atvieglot ierobežojumus no 2020. gada otrā ceturkšņa, sākot ekonomikas atveseļošanos. Vairāki pandēmijas viļņi padarīja atveseļošanos nevienmērīgu līdz 2021. gada sākumam. No 2021. gada pavasara vakcinācijas ieviešana, ko papildināja efektīva un mērķtiecīga ierobežošanas stratēģija, kā arī plaši publiskā atbalsta pasākumi nodrošināja lielāku mobilitāti un saimnieciskās darbības atjaunošanos nekā gaidīts. Kopumā Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognozē paredzēts, ka 2021. gadā IKP gan ES, gan eurozonā pieaugs par 5 %, bet 2022. gadā – par 4,3 %. Tiek prognozēts, ka lielākajā daļā dalībvalstu pirmskrīzes izlaides līmenis tiks sasniegts līdz 2021. gada beigām un tikai dažās valstīs – nākamgad (1.1. a grafiks). ( ) Lai gan pandēmijas ietekmi mazināja izlēmīgā politikas rīcība, pandēmija saasināja atšķirības starp eurozonas valstīm. Tas atspoguļo pandēmijas nevienmērīgo ietekmi un ekonomikas struktūru atšķirības. Kontaktietilpīgus pakalpojumus ierobežojumi ir nelabvēlīgi ietekmējuši vairāk nekā ražošanu. Tas ir radījis lielas atšķirības ekonomikas sniegumā gan dalībvalstīs, gan starp tām. Valstīs, kurās ir būtiskas pārrobežu tūrisma nozares un kuras īpaši skāruši mobilitātes ierobežojumi, IKP samazinājums bija straujāks par vidējo, kā arī ievērojami pasliktinājās maksājumu bilance. Tas attiecas uz Grieķiju, Portugāli un Spāniju. Lejupslīde ir smagi skārusi arī valstis ar lielu iekšzemes parādu, piemēram, Franciju un Itāliju (sk. 1.1 b grafiku). Šīm valstīm ir arī viens no lielākajiem privātā sektora, valsts vai ārējiem parādiem Eiropas Savienībā. Tiek prognozēts, ka dažās no šīm valstīm atveseļošanās būs lēnāka. Ārkārtas politikas reakcijai ir bijusi izšķiroša nozīme Covid-19 krīzes ietekmes mazināšanā un atveseļošanas atbalstīšanā, vienlaikus pozitīvi ietekmējot makroekonomikas stabilitāti. Valdības ir sniegušas vēl nepieredzētu fiskālo atbalstu, lai aizsargātu darbvietas un ienākumus un atbalstītu uzņēmumus, samazinot to bankrota risku. Tika nodrošināti moratoriji nodokļu maksājumiem un parādu atmaksai, ko veic mājsaimniecības un uzņēmumi, kā arī sniegtas valdības garantijas banku aizdevumiem. Tādējādi, neraugoties uz ievērojamo recesiju, 2020. gadā mājsaimniecību izmantojamie bruto ienākumi ES kopumā būtībā bija nemainīgi. Bezdarba līmenis ES pieauga tikai par 0,4 procentpunktiem, un uzņēmumu bankrotu bija ļoti maz, jo lielu daļu ietekmes neitralizēja valdības. ES līmenī notika vēl nepieredzēta politikas pasākumu koordinācija. Tūlīt pēc pandēmijas uzliesmojuma tika aktivizēta Stabilitātes un izaugsmes pakta vispārējā izņēmuma klauzula, atbalstot fiskālos pasākumus. Nolīgums par pagaidu regulējumu valsts atbalsta pasākumiem ļāva dalībvalstīm pilnībā izmantot valsts atbalsta noteikumos paredzēto elastību. Ar Eiropas pagaidu atbalsta instrumentu bezdarba risku mazināšanai ārkārtas situācijā (SURE) tika aizsargāti darba tirgi. Investīciju iniciatīvas reaģēšanai uz koronavīrusu (CRII un CRII plus) un REACT-EU mobilizēja un papildināja kohēzijas politikas līdzekļus, lai atbalstītu sabiedrības veselības nozari, uzņēmumus un visneaizsargātākos iedzīvotājus. Eiropas Stabilizācijas mehānisms un Eiropas Investīciju banka padarīja pieejamus finanšu instrumentus. Atveseļošanas un noturības mehānisma (ANM) reformu un investīciju efektīva īstenošana palīdzēs ES ekonomiku padarīt ilgtspējīgāku, iekļaujošāku, noturīgāku un labāk sagatavotu zaļajai un digitālajai pārkārtošanai saskaņā ar Savienības mērķiem šajā jomā. Saskaņota globālās monetārās politikas reakcija radīja labvēlīgus finanšu nosacījumus. Eiropas Centrālā banka īstenoja plašu pasākumu klāstu, lai saglabātu finanšu stabilitāti un nodrošinātu finanšu tirgu netraucētu darbību. Tā nodrošināja bankām papildu likviditāti, atviegloja nodrošinājuma prasības un veica ievērojamus publiskā un privātā sektora aktīvu papildu pirkumus. Pretimnākošā monetārās politikas nostāja veicināja labvēlīgu finanšu tirgus noskaņojumu un palīdzēja izvairīties no kredītresursu trūkuma, un novērtējumi daudzos obligāciju un akciju tirgos pārsniedza pirmspandēmijas līmeni. Kopā ar ilgāka termiņa faktoriem, t.sk. uzkrājumu pārsvaru pār investīcijām eurozonā, augsta tirgus likviditāte nodrošināja zemas valsts aizņēmumu izmaksas, dažos gadījumos pat zemākas nekā pirms krīzes sākuma, un likmju starpība eurozonā samazinājās. Cerības uz spēcīgu atveseļošanos pastiprināja pozitīvo noskaņojumu tirgos, ko veicināja arī panākumi vakcīnu izstrādē 2020. gada rudenī. Nosacījumi finansējuma saņemšanai joprojām ir vēsturiski atvieglotā līmenī, taču būtu jāseko pazīmēm, kas varētu liecināt, tie kļūst stingrāki. Lai gan valsts obligāciju ienesīgums 2021. gadā ir nedaudz palielinājies, vairumā gadījumu tas joprojām ir krietni zem vēsturiski vidējā līmeņa. Valdībām ar visaugstākajiem reitingiem parāda apkalpošanas likmes ir negatīvas vai tuvu nullei procentu, savukārt vairākās dalībvalstīs, sevišķi ārpus eurozonas, ir vērojams zināms pieaugums. Uzņēmumu obligāciju tirgos finansēšanas nosacījumi ir bijuši izdevīgi, lai gan kļuvuši nedaudz stingrāki, un banku aizdevumu procentu likmes ES ir bijušas rekordzemas vai nedaudz augstākas. Euro vērtība 2020. gada otrajā pusē palielinājās, pēc tam nedaudz samazinājās, un tas pats notika ar dažu ārpus eurozonas esošo dalībvalstu valūtām. Inflācija 2021. gadā palielinājās, bet paredzams, ka pieaugums lielākoties būs pārejošs. Gandrīz desmit gadus kopējā inflācija eurozonā bija zemāka par mērķi, taču pēdējos mēnešos tā uzkāpa līdz augstākajam līmenim pēdējo desmit gadu laikā. Vairākās dalībvalstīs, kas nav eurozonas dalībnieces, inflācija ir pārsniegusi mērķi. Enerģijas cenu kāpums ir bijis nozīmīgs pieaugumu veicinošs faktors, bet pamatinflācija ir pieaugusi mazāk. Paredzams, ka inflācijas kāpums galvenokārt būs pārejošs, lai gan ne vienmēr īslaicīgs. Var paiet zināms laiks, līdz tiks atrisinātas zināmas grūtības, kas saistītas ar pāreju no fosilā kurināmā uz citiem tā veidiem. Saimnieciskās darbības atsākšanās ir ievērojami palielinājusi pieprasījumu, taču to ierobežo piedāvājuma nepilnības. Dažu pieaugušo izmaksu tālāka iekļaušana dažās patēriņa cenās ir ticama, lai gan tās apmērs ir neskaidrs, un zināmu pieauguma daļu var kompensēt samazinātas peļņas normas. Ilgstošas inflācijas dinamikas riski pašlaik šķiet ierobežoti, jo inflācijas gaidas eurozonā joprojām ir stabilas un kopumā atspoguļo atgriešanos pie pirmspandēmijas tendencēm. Tomēr strukturālās korekcijas, t. sk. patēriņa modeļu reakcija uz pandēmiju un nozarēm specifisku prasmju trūkums, var ietekmēt relatīvās cenas un algas, kas, iespējams, palielinās inflācijas svārstīgumu. Ieilguša inflācijas pieauguma dēļ varētu mainīties monetārās politikas normalizācijas laiks, finanšu nosacījumi varētu kļūt stingrāki un aizņēmumu izmaksas – augstākas. ES ekonomika atveseļojas ātrāk nekā gaidīts, bet ekonomikas perspektīvas joprojām ir neskaidras. Visā ES sekmīgas vakcinācijas kampaņas ir samazinājušas vajadzību pēc stingriem apturēšanas pasākumiem turpmāku infekcijas viļņu novēršanai. Kopumā ar pandēmiju saistītie riski joprojām ir būtiski, jo vakcinācijas izplatība ir zemāka. Tirdzniecība joprojām atgūstas no pandēmijas izraisītajiem ierobežojumiem, un tai ir traucējušas piedāvājuma nepilnības, ietekmējot darbības, kuras ir cieši integrētas globālajās vērtības ķēdēs. Ilgstoša vērtības ķēžu pārorientēšana prasa izmaksas un var radīt kā riskus, tā arī iespējas ES valstīm. Uzņēmumu rentabilitātes samazināšanās un aizņemto līdzekļu īpatsvara pieaugums ir samazinājis privātās investīcijas. Tas var bremzēt ekonomikas atveseļošanos un kavēt uzņēmumu aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanu. Politikas atbalsta atcelšana var izraisīt riska pārcenošanu. Nenoteiktība varētu palielināt nestabilitāti finanšu tirgos un negatīvi ietekmēt finanšu un nekustamā īpašuma aktīvu cenas, ņemot vērā vispārēju vērtspapīru cenu atsaisti no ekonomikas pamatrādītājiem. ( ) ( ) ( ) Savukārt straujāks progress pandēmijas kontrolē visā pasaulē un vērienīgu un koordinētu reformu un investīciju īstenošana visā ES varētu būt stabilas atlabšanas vēstnesis. Spēcīgā atveseļošanās veicina makroekonomikas stabilitāti, taču recesijas otrās kārtas sekas var izpausties ar novēlošanos un joprojām radīt riskus. Spēcīga IKP pieauguma apstākļos augstā valsts un privātā sektora parāda attiecība, kas lielākajā daļā ES valstu pagājušajā gadā ievērojami pieauga, ir stabilizējusies vai nedaudz samazinās. Politikas atbalsta atcelšana nenovēršami atklās potenciālos neaizsargātības faktorus nozarēs un jomās, ko Covid-19 ir skāris visvairāk. Moratoriju atcelšana parādu atmaksai varētu radīt uzņēmumiem un mājsaimniecībām grūtības parādu apkalpošanā un izraisīt uzņēmumu maksātnespēju un bezdarbu. Savstarpējās saiknes starp valsts un privātā sektora parādiem un finanšu sektoru ir riska pārneses mehānisms. Valsts un privāto aktīvu kvalitātes pasliktināšanās var ietekmēt bilances finanšu iestādēs, kuru zemā rentabilitāte pandēmijas laikā ir vēl vairāk samazinājusies. Grūtības parāda apkalpošanā var samazināt investīcijas, mājsaimniecību ienākumus un patēriņu, palēninot ekonomikas izaugsmi un bremzējot aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanos. Pandēmija ir izraisījusi izmaksu konkurētspējas pasliktināšanos vairākās valstīs, kur darbaspēka izmaksas ievērojami pieauga jau pirms krīzes, un dažos gadījumos tiek prognozēts, ka tā turpināsies. Mājokļu cenu kāpums ir straujākais vairāk nekā desmit gadu periodā, un pandēmijas laikā tas neapstājās vai pat pieauga. Atšķirībā no parādsaistību palielināšanās maz ticams, ka ekonomikas atveseļošanās izraisīs mājokļu cenu korekciju, lai gan zināms īstermiņa piedāvājuma trūkums var mazināties. Mājokļu cenu pieauguma paātrinājums rada bažas par makroekonomikas stabilitāti, sevišķi ja tas notiek apstākļos, kad ir liels mājsaimniecību parāds un spēcīgs kredītu pieaugums. Mājokļu pieejamības pasliktināšanās var radīt ekonomiskas sekas: samazināt patēriņu un pazemināt darbaspēka mobilitāti. Tajā pašā laikā nekustamā īpašuma un citu aktīvu cenu korekcijas varētu izraisīt finanšu iestāžu bilanču pasliktināšanos. 1.1. grafiks.IKP attiecībā pret tā pirmspandēmijas līmeni un pirmskrīzes parāda līmeni un Covid-19 recesija Avots: AMECO, Eurostat un Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognozes. Blakusietekme un eurozonas korekcijas problēmas ( ) Covid-19 krīze ir saasinājusi eurozonā pastāvošo nelīdzsvarotību. Lielākajā daļā valstu, kuras Covid-19 krīze skāra vissmagāk, pandēmijas sākumā bija augstāks valsts, privātā sektora vai ārējais parāds, un dažos gadījumos to papildināja zems potenciālais IKP pieaugums. Covid-19 krīze ir ievērojami ietekmējusi ārējās pozīcijas neto debitorvalstīs ar nozīmīgu tūrisma nozari, un krīzes ietekme uz citu valstu maksājumu bilancēm ir ierobežotāka. Dažas no valstīm, kuras vissmagāk skārusi recesija, atgūstas strauji, bet citās atveseļošanās notiek lēnāk. Tas liecina, ka ekonomikas izaugsme vismaz tuvākajā nākotnē, visticamāk, mazāk palīdzēs novērst ar krājumiem saistītu nelīdzsvarotību, un skaidri parāda, cik svarīgas strukturālo nepilnību novēršanā un potenciālā IKP attīstības veicināšanā ir efektīvas reformas un investīcijas. ( ) Eurozonas tirdzniecības bilance 2020. gadā nedaudz palielinājās, jo produkcijas izlaide samazinājās vienlaikus ar pieprasījuma samazināšanos. Gan preču un pakalpojumu eksports, gan imports 2020. gadā saruka. Preču tirdzniecības pārpalikums pieauga; to lielā mērā veicināja zemākas enerģijas cenas, savukārt pakalpojumu pozitīvais saldo samazinājās galvenokārt starptautisko ceļojumu krituma dēļ. Kopumā tas apturēja eurozonas tirdzniecības pārpalikuma samazināšanos, kas sākās 2017. gadā. Tiek prognozēts, ka tirdzniecības bilance 2021. gadā nedaudz palielināsies, bet 2022. gadā kopumā saglabāsies nemainīga (1.2. grafiks). Neraugoties uz joprojām ievērojamo izlaides starpību, paredzams, ka 2021. gadā eurozonas pamatinflācija (kopējā inflācija, izņemot enerģiju un neapstrādāto pārtiku) pieaugs, vienlaikus saglabājoties zemākai par kopējās inflācijas mērķrādītāju.

1.2. grafiks.Eurozonas izlaide, iekšzemes pieprasījums, tirdzniecības bilance un pamatinflācija Avots: AMECO un Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognoze. Eurozonas tekošā konta pārpalikums 2020. gadā turpināja pakāpeniski samazināties līdz līmenim, kas atbilst eurozonas pamatrādītāju noteiktajam līmenim, bet 2021. gadā tas atkal pieaug. Eurozonas tekošā konta pārpalikums 2020. gadā bija 2 % apmērā no IKP (1.3. grafiks). ( ) Neraugoties uz nelielo tirdzniecības bilances pieaugumu, nedaudz zemāks ienākumu saldo izraisīja nelielu tekošā konta bilances kritumu. Gan nominālie, gan cikliski koriģētie tekošie konti, kas bija 1,6 % no IKP, pietuvojās tekošā konta normai, kura atspoguļo eurozonas ekonomikas pamatrādītājus un tiek lēsta 1,7 % apmērā no IKP. ( ) Tas liecināja par labāku iekšzemes pieprasījumu nekā vairumam tirdzniecības partneru. Taču 2021. gada 1. pusgada dati liecina par eurozonas tekošā konta pārpalikuma pieaugumu, ko galvenokārt noteica lielāks pakalpojumu tirdzniecības saldo. Kopumā tiek prognozēts, ka eurozonas tekošā konta apmērs 2021. gadā atkal sasniegs savu 2019. gada līmeni. Tas atspoguļo IKP un kopējā pieprasījuma starpības atgriešanos pirmspandēmijas līmenī un tādējādi arī pieticīgā iekšzemes pieprasījuma saglabāšanos (1.2. grafiks). 1.3. grafiks.Eurozonas tekošā konta dinamika pa valstīm; neto aizdevumi un aizņēmumi pa sektoriem Avots: Eurostat maksājumu bilance, AMECO un Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognoze. 1.4. grafiks.Eurozonas valsts sektora neto aizņēmumu ģeogrāfiskais sadalījums Avots: Eurostat maksājumu bilance un AMECO. 2020. gadā ārējās bilances galvenās izmaiņas notika nozaru, nevis ģeogrāfiskā griezumā. Lielāko eurozonas pārpalikuma veicinātāju – Vācijas un Nīderlandes (1.3. a grafiks) – tekošā konta pārpalikums 2020. gadā turpināja samazināties. Nedaudz palielinājās Itālijas pozitīvais ieguldījums, kā arī Francijas negatīvais devums. Eurozonas pārpalikuma pieaugumu 2021. gada pirmajā pusē lielā mērā noteica Īrijas tekošā konta pieaugums. Arī Vācijas un Nīderlandes ieguldījums eurozonas pārpalikuma veidošanā palielinājās un atgriezās 2019. gada līmenī. Itālijas pārpalikuma daļa turpināja palielināties un sasniedza Nīderlandes līmeni. Pašlaik tiek prognozēts, ka eurozonas pārpalikuma ģeogrāfiskais salikums nākotnē kopumā saglabāsies stabils. Turpretī nozaru ieguldījums ārējā bilancē 2020. gadā būtiski mainījās (1.3. b grafiks). Mājsaimniecību un – mazākā mērā – uzņēmumu palielinātos uzkrājumus kompensēja ievērojami ekspansīva fiskālā politika. Tiek prognozēts, ka 2021. gadā, neraugoties uz piesardzības uzkrājumu samazināšanos un mājsaimniecību patēriņa pieaugumu, privātā sektora neto aizdevumi turpinās palielināties galvenokārt uzņēmumu sektora ietekmē. Tiek prognozēts, ka valdības neto aizņēmumi gandrīz nemainīsies, un lielo eurozonas valdības neto aizņēmumu apjomu (1.4. grafiks) ievērojami veicinās lielais Vācijas budžeta deficīta pieaugums. Paredzams, ka valdības pozīcijas 2022. gadā ievērojami samazināsies (sk. arī 2.4. sadaļu par valsts sektoru). Tā kā līdzīga apjoma kritums tiek prognozēts attiecībā uz privātā sektora neto aizdevumiem, tiek prognozēts, ka ārējā pozīcija saglabāsies stabila. Politikas pasākumi Pandēmija uzsvēra pretcikliskas diskrecionārās fiskālās politikas, atbalstošas monetārās politikas un Eiropas koordinācijas pozitīvo lomu reaģēšanā uz ekonomikas krīzi. Covid-19 krīze parādīja, ka apjomīga diskrecionāra fiskālā reakcija var būt efektīva liela satricinājuma tūlītējās ietekmes mazināšanā un sekmīgi likt pamatus ātram atgūšanās procesam. Tūlītējus valstu fiskālos pasākumus pastiprināja ES tiesiskā regulējuma atvieglošana. Kolektīvā reakcija veicināja vispārēju ekonomisku paļāvību. Monetārās politikas pasākumi pandēmijas laikā palīdzēja saglabāt labvēlīgus finansēšanas nosacījumus visām ekonomikas nozarēm, veicinot saimniecisko darbību un nodrošinot cenu stabilitāti vidējā termiņā. Fiskālās un monetārās politikas savstarpēji pastiprinošā ietekme ir bijusi izšķiroša krīzes ietekmes mazināšanā un atveseļošanās atbalstīšanā. Lai gan ir paredzēts, ka finansēšanas apstākļi arī turpmāk būs labvēlīgi, zemo procentu likmju situācija un nesenā inflācijas palielināšanās ierobežo turpmāku monetāro nosacījumu atvieglošanu. Tādējādi fiskālajai politikai, iespējams, būs jāsaglabā stabilizācijas loma, ja radīsies lejupejošas tendences riski, savukārt piesardzīga budžeta politika normālos apstākļos rada pārliecību par budžeta politikas efektivitāti krīzes laikā. Joprojām liela nozīme ir makroekonomikas nelīdzsvarotības novēršanai un koriģēšanai. Pirmkārt, vāja ekonomikas atveseļošanās varētu izraisīt uzņēmumu bankrotu strauju pieaugumu, kā rezultātā tiktu zaudētas darbvietas, kā arī pieaugtu pieprasījumu skaits attiecībā uz korporatīvo aizdevumu krīzes garantijām un saruktu investīcijas. Otrkārt, nelabvēlīgas ekonomiskās norises varētu pastiprināt valstu un banku atgriezenisko saikni. Treškārt, strauji kāpjošas aktīvu un mājokļu cenas varētu palielināt mājsaimniecību sektora neaizsargātību neilgtspējīgo aktīvu cenu pieauguma dēļ. ( ) Šie riski var negatīvi ietekmēt valsts parāda atmaksājamību un ierobežot fiskālās politikas iespējas reaģēt uz nākotnes izaicinājumiem. Neaizsargātības palielināšanās novēršana arī palīdzēs konsolidēt atveseļošanos un stiprināt ilgtermiņa izaugsmi. Līdzīgākas ekonomikas struktūras un saskaņotāki uzņēmējdarbības cikli palīdzēs palielināt kopējās monetārās politikas efektivitāti. Gan valsts, gan privātā sektora parāda augstā līmeņa samazināšanai ir izšķiroši svarīgi, lai atveseļošanās pārtaptu noturīgā ekspansijā, kam nepieciešamas produktīvas investīcijas. Pirmais ir atkarīgs no atbalstošas politikas nostājas atveseļošanās laikā un no krīzes izraisītā ārkārtas politiskā atbalsta atcelšanas īstajā brīdī. Ekspansijas apmērs ir atkarīgs no ekonomikas pamatrādītāju stimulēšanas, un tādēļ ir jāīsteno atbilstošas reformas un jāveic investīcijas. Tas ir vēl jo svarīgāk tāpēc, ka vairākām valstīm ir raksturīgs liels valsts un privātā sektora parāds un salīdzinoši zems potenciālais IKP pieaugums. Tas apgrūtina parāda sloga samazināšanu un prasa reālistisku atgriešanos pie piesardzīgām vidēja termiņa pozīcijām, kad to atļaus ekonomiskie apstākļi. Ņemot vērā eurozonas ekonomiku savstarpējās saiknes, visās dalībvalstīs ir vajadzīga atbilstoša makroekonomikas politiku kombinācija, kura atbalstītu atveseļošanos, vienlaikus koriģējot nelīdzsvarotību un novēršot jaunos riskus. Ekonomikas ekspansija eurozonas neto kreditorvalstīs, t. sk. ar stimulējošiem pieprasījuma nosacījumiem, nāktu par labu ne tikai šīm valstīm, bet arī neto debitorvalstīm, jo lielāka izaugsme eurozonā veicina izaugsmi un aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanu, kā arī ārējo pozīciju uzlabošanos neto debitorvalstīs. Šajā ziņā palīdzētu krīzes laikā ieviestā ārkārtas politikas atbalsta atcelšana īstajā brīdī, ņemot vērā pielāgošanās vajadzības. Ievērojami un noturīgi produktivitātes un konkurētspējas uzlabojumi neto debitorvalstīs arī veicinātu ārējo līdzsvarošanu un palīdzētu mazināt parādu slogu. Eurozonas un ES līmenī ieviesto instrumentu efektīva izmantošana, sekmīgi īstenojot vajadzīgās reformas un veicot investīcijas, palīdzētu veicināt stabilu atveseļošanos un stiprināt noturību, t. sk. novēršot nelīdzsvarotību un jaunos riskus. Izšķiroša nozīme būs tam, lai NextGenerationEU finansējums tiktu pilnībā apgūts un novirzīts izlietojumam visproduktīvākajā veidā. Tas gan stiprinātu finansējuma ekonomisko ietekmi, gan novērstu netirgojamu preču un pakalpojumu pārmērīga pieauguma risku un ārējo nelīdzsvarotību valstīs, kurās ES līdzekļu ienākošās plūsmas veido lielu daļu no IKP. Sekmējot investīcijām bagātu atveseļošanu un stiprinot noturību, reformu un investīciju efektīva īstenošana ANM ietvaros veicinās makroekonomikas stabilitāti. Atveseļošanas un noturības plānu efektīva īstenošana padarīs ES ekonomiku ilgtspējīgāku, iekļaujošāku, noturīgāku un labāk sagatavotu zaļajai un digitālajai pārkārtošanai. Tas arī palīdzēs mazināt atšķirību risku ES, jo ANM dotācijas ir paredzētas dalībvalstīm, kurās IKP uz vienu iedzīvotāju ir zemāks un kuras Covid-19 krīze skārusi vissmagāk. Atbalstot potenciālo izaugsmi, atveseļošanas un noturības plānu īstenošana varētu uzlabot parāda atmaksājamību, sevišķi dalībvalstīs, kurās ir visaugstākie fiskālie riski un pārāk lieli privātā sektora parādi. Turklāt atšķirībā no gadiem pēc globālās finanšu krīzes lielākas publiskās investīcijas veicinās atveseļošanos pēc pandēmijas. ANM dotācijas finansēs kvalitatīvus investīciju projektus un sekmēs produktivitāti veicinošas reformas, nepalielinot valsts budžeta deficīta un parāda attiecību. Tiek lēsts, ka šīs dotācijas un citi ES finansējuma avoti 2021. un 2022. gadā veicinās publiskās investīcijas dalībvalstīs vidēji par aptuveni 0,5 % no IKP gadā. 2. Nelīdzsvarotība, riski un korekcijas: galvenās tendences dalībvalstīs 2.1. Rādītāju kopsavilkuma rezultātu pārskats BMZ balstās uz MNNP rādītāju kopsavilkuma ekonomisko interpretāciju, kas kalpo par filtrēšanas rīku, ar ko atklāt iespējamo risku un neaizsargātības faktoru pirmās pazīmes. Rādītāju kopsavilkumu veido 14 rādītāji (kuriem ir konkrētas indikatīvās robežvērtības) šādās jomās: ārējās pozīcijas, konkurētspēja, privātā un valsts sektora parāds, mājokļu tirgus, banku sektors un nodarbinātība. Lai nodrošinātu datu stabilitāti un konsekvenci starp valstīm, tas balstās uz labas statistiskās kvalitātes datiem. Saskaņā ar MNNP regulu (Regula (ES) Nr. 1176/2011) Komisijas uzdevums ir veikt rādītāju kopsavilkuma datu ekonomisku analīzi, kā rezultātā tiek gūta dziļāka izpratne par vispārējo ekonomisko kontekstu un ņemti vērā konkrētām valstīm specifiskie apsvērumi; rādītāju kopsavilkuma dati nav jāuztver mehāniski. ( ) Rādītāju kopsavilkuma interpretāciju papildina 28 palīgrādītāju kopums. Turklāt šajā ziņojumā izmantotas prognozes, aktualitātes un īstermiņa prognozes un bieži reģistrējami dati, lai labāk novērtētu iespējamo makroekonomikas stabilitātes risku attīstību. Oficiālajā BMZ rādītāju kopsavilkumā ir iekļauti dati par laikposmu līdz 2020. gadam. Ņemot vērā lielo neskaidrību, kas vērojama attiecībā uz Covid-19 krīzes pilno ietekmi, šajā ziņojumā ir iekļauts uz nākotni vērsts novērtējums par krīzes iespējamo ietekmi uz makroekonomikas stabilitāti un esošās makroekonomikas nelīdzsvarotības attīstību. Tas atbilst pieejai, kas izmantota 2020. gada novembrī publicētajā BMZ. Rādītāju kopsavilkuma mainīgo lielumu vērtības par 2021. un turpmākajiem gadiem ir aplēstas, izmantojot Komisijas prognožu datus, un aktualitātes un īstermiņa prognozes ir balstītas uz šā gada datiem (sīkāku informāciju sk. 1. pielikumā). Šīs prognozes raksturo būtiska nenoteiktība, un tas ir jāpatur prātā, lai tiktu ievēroti pārredzamības principi attiecībā uz analīzi un izmantotajiem datiem un piesardzība attiecībā uz secinājumiem. Turklāt BMZ novērtējumā, tāpat kā iepriekšējos gados, ir ņemtas vērā arī novērtējuma sistēmas atziņas un esošo padziļināto pārskatu un attiecīgas analīzes konstatējumi. Rādītāju kopsavilkuma dati liecina, ka nesenā uzkrājumu nelīdzsvarotības korekcija Covid-19 krīzes laikā ir pārtraukta, savukārt pārkaršanas riski, kas galvenokārt saistīti ar mājokļu tirgiem, iespējams, ir kļuvuši izplatītāki. To gadījumu uzskaite, kad vērtības līdz šim pārsniegušas BMZ rādītāju kopsavilkumā noteiktās robežvērtības, atklāj šādu ainu (2.1.1. grafiks). ·Ekonomikas augšupeja laikposmā no 2013. līdz 2019. gadam palīdzēja samazināt privātā sektora un valsts parāda attiecību pret IKP, ko atspoguļoja to dalībvalstu skaita samazināšanās, kuru parāda attiecība līdz 2019. gadam pārsniedza robežvērtības. Covid-19 krīze pārtrauca šo samazināšanos, un vairāk valstu ir reģistrējušas vai, paredzams, reģistrēs privātā sektora un valsts parāda rādījumus, kas pārsniedz robežvērtības. ·Augstākas mājokļu cenas pēdējos gados ir novedušas pie tā, ka dati par arvien lielāku skaitu valstu pārsniedz attiecīgās robežvērtības. Šī tendence acīmredzami kļuva skaidrāk izteikta 2020. gadā, kad robežvērtību pārsniedza vēl citas valstis. ·Vienības darbaspēka izmaksu (VDI) pieaugums (pamatojoties uz kumulatīvām izmaiņām trīs gadu laikā) vairākos gadījumos pirms Covid-19 krīzes bija pārsniedzis robežvērtību, un 2020. gadā VDI turpināja strauji palielināties. To galvenokārt noteica daudz zemākas produktivitātes mehāniska ietekme, ko izraisīja aktivitātes samazināšanās saistībā ar ievērojamu darbaspēka uzkrāšanu. Paredzams, ka VDI pieaugums palēnināsies, jo atveseļošanās ļaus atjaunoties nominālajai produktivitātei. 2020. gadā pieauga tādu rādījumu skaits, kas pārsniedz reālā efektīvā valūtas kursa un eksporta tirgus daļas robežvērtības, bet paredzams, ka tie salīdzinoši ātri izlīdzināsies.

·Ievērojamā skaitā dalībvalstu tekošo kontu rādījumi (pamatojoties uz trīs gadu vidējiem rādītājiem) joprojām pārsniedz vai nu augstāko, vai zemāko robežvērtību. Pēdējos gados ir bijis vairāk valstu, kurās tekošā konta pārpalikums pārsniedz augstāko robežvērtību, nekā valstu, kurās deficīts nesasniedz zemāko robežvērtību. Lai gan vēl dažas valstis ir nedaudz pārsniegušas robežvērtības, Covid-19 krīze nav būtiski mainījusi tekošā konta modeļus. ( ) Gaidāms, ka atveseļošanās palīdzēs samazināt ļoti negatīvo neto starptautisko investīciju pozīciju skaitu IKP izteiksmē, kas nozīmētu pirmspandēmijas tendences atjaunošanos ārējo pozīciju uzlabošanā. ·Izpaužas krīzes ietekme uz darba tirgu. Lai gan bezdarba līmenis kopumā joprojām ir ierobežots, aktivitātes līmenis dažās dalībvalstīs ir samazinājies un pārsniedzis attiecīgo robežvērtību apstākļos, kad vairāk cilvēku pamet darba tirgu, izraisot arī uzskatāmāku nominālā bezdarba līmeņa pieaugumu. Ilgstošais un it sevišķi jauniešu bezdarbs demonstrē ierasti augsto jutīgumu pret izmaiņām darba tirgū. Atlikušajā BMZ daļā sīkāk apskatīti šie un citi saistītie jautājumi. 2.1.1. grafiks.To dalībvalstu skaits, kurās kopsavilkuma mainīgie rādītāji pārsniedz robežvērtības Avots: Eurostat un Komisijas dienestu aprēķini (sk. 1. pielikumu). 2.2. Ārējais sektors un konkurētspēja 2.2.1.Ārējais sektors Covid-19 krīze negatīvi ietekmēja tekošos kontus vairākās dalībvalstīs, kam bija raksturīgi lieli ārējo saistību uzkrājumi, savukārt vairāku valstu tekošā konta pārpalikums joprojām bija liels. Visā ES tekošā konta bilance 2020. gadā mainījās dažādos virzienos, un valstīs, kas lielā mērā ir atkarīgas no ceļojumu pakalpojumu eksporta, tekošā konta situācija ievērojami pasliktinājās. Tas attiecas uz Grieķiju, Horvātiju, Kipru un Maltu, kā arī mazākā mērā uz Portugāli un Spāniju (2.2.1. grafiks). Pirms Covid-19 krīzes tām visām, izņemot Maltu, bija raksturīgs liels ārējo saistību uzkrājums. Turpretī ievērojami uzlabojumi tekošajos kontos konstatēti Čehijā, Latvijā, Lietuvā un Polijā galvenokārt augstāku tirdzniecības bilanču dēļ, taču to veicināja arī investīciju ienākumu bilances pieaugums, krīzes laikā samazinoties ārvalstu investoru ienākumiem. Vācijā, Dānijā un sevišķi Nīderlandē lielie tekošā konta pārpalikumi pandēmijas laikā ir samazinājušies, taču tie joprojām ir ievērojami. Slovēnijas gadījumā tekošā konta pārpalikums vēl palielinājās. Zemākas enerģijas cenas 2020. gadā papildināja gandrīz visu dalībvalstu tekošos kontus. Lai gan, ņemot vērā ekonomikas satricinājuma apmēru, ārējās bilances izmaiņas lielākoties joprojām bija ierobežotas un īslaicīgas, nozaru ieguldījums ES valstu ārējās plūsmās ir stipri mainījies. Piesardzības apsvērumu un ierobežotu patēriņa iespēju dēļ mājsaimniecības palielināja savus uzkrājumus, savukārt uzņēmumi nenoteiktības apstākļos parasti samazināja savas investīcijas, izraisot privātā sektora neto aizdevumu/aizņēmumu pozīciju pieaugumu (2.2.3. a, b un c grafiks). Savukārt valdības iejaucās, lai atbalstītu ekonomiku krīzes laikā, bet ieņēmumi tajā pašā laikā bija zemāki, kā rezultātā visās ES valstīs bija lieli valdības neto aizņēmumi. Krasās svārstības pa nozarēm lielā mērā savstarpēji izlīdzinājās, tādējādi neradot būtiskas izmaiņas valstu kopējā neto aizdevumu/aizņēmumu pozīcijā lielākajā daļā dalībvalstu. 2.2.1. grafiks.Tekošā konta bilance un kritēriji 2019. un 2020. gadā Avots: Eurostat un Komisijas dienestu aprēķini. Triju dalībvalstu tekošie konti 2020. gadā bija zem zemākās MNNP rādītāju kopsavilkuma robežvērtības, kas atspoguļo trīs gadu vidējo rādītāju. Kipras lielais tekošā konta deficīts 2020. gadā turpināja pasliktināties, sasniedzot -10,1 % no IKP galvenokārt starptautiskā tūrisma samazinājuma dēļ, taču arī saistībā ar primārās ienākumu bilances deficīta padziļināšanos. Tās trīs gadu vidējais rādītājs noslīdēja vēl zemāk par MNNP robežvērtību. Tekošā konta rādītājs ir zemāks par normu, kā arī zemāks par līmeni, kas nepieciešams, lai nākamo 10 gadu laikā NIIP sasniegtu prudenciālo kritēriju. ( ) ( ) Rumānijas tekošais konts saglabāja savu stabili lejupvērsto tendenci, reģistrējot nelielu kritumu līdz -5 % no IKP, kas nedaudz palielināja starpību ar attiecīgo normu. Lai gan Īrijas tekošā konta rādītājs 2020. gadā bija -2,7 % no IKP, trīs gadu vidējais rādītājs sasniedza gandrīz -6 %, ko izraisīja ārkārtīgi liels deficīts 2019. gadā. ( ) Četrās dalībvalstīs tekošā konta pārpalikums 2020. gadā pārsniedza maksimālo MNNP robežvērtību. Tā tas gandrīz desmit gadus ir bijis Dānijā, Nīderlandē un Vācijā. Pārpalikums Dānijā un Vācijā 2020. gadā bija attiecīgi 8,1 % un 6,9 % no IKP, kas ir mazāk nekā 2019. gadā, un Nīderlandes pārpalikums samazinājās no 9,4 % līdz 7 % no IKP, ko veicināja arī starptautisku uzņēmumu darbība. Ja Dānijas pārpalikums samazinājās zemākas tirdzniecības bilances dēļ, tad Vācijā un Nīderlandē kritumu galvenokārt noteica zemāks investīciju ienākumu saldo. Lielais pārpalikums Slovēnijā krīzes laikā pieauga no 6 % līdz 7,4 % no IKP, palielinoties tirdzniecības un primāro ienākumu bilancēm. Visās četrās valstīs pārpalikums būtiski pārsniedza tekošā konta normas un NIIP stabilizējošos tekošā konta kritērijus. Lielākajā daļā citu ES valstu, ar dažiem vērā ņemamiem izņēmumiem, tekošie konti pārsniedza katrai valstij raksturīgos līmeņus, par ko liecina 2020. gada pamatrādītāji. Gan nominālie, gan cikliski koriģētie tekošo kontu rādītāji lielākajā daļā dalībvalstu pārsniedza tos tekošo kontu rādītājus vai bija tuvu tiem, ko pamato pamatrādītāji, kā arī pārsniedza NIIP stabilizējošos tekošo kontu rādītājus (2.2.1. grafiks). ( ) Vērā ņemami izņēmumi bija Grieķija un Portugāle, kuru tekošā konta rezultāti ir zemāki gan par normu, gan atlikumu, kas nepieciešams, lai 10 gadu laikā sasniegtu prudenciālo NIIP. Abās valstīs, sevišķi Grieķijā, Covid-19 krīze izraisīja ievērojamu samazinājumu tekošajos kontos, kas iepriekšējos gados bija ievērojami nostiprinājušies. No uzkrājumu un investīciju viedokļa nav sagaidāms, ka dažādu nozaru ieguldījums ārējās pozīcijās vairumā dalībvalstu būtiski mainīsies. Paredzams, ka privātais sektors lielākoties paliks neto aizdevējs, savukārt valdības saskaņā ar prognozēm 2021. gadā saglabās neto aizņēmēju statusu (2.2.3. d grafiks). Tiek prognozēts, ka privātajā sektorā lielākajā daļā dalībvalstu palielināsies uzņēmumu neto aizdevumu pozīcijas, bet mājsaimniecību neto aizdevumu pozīcijas nedaudz samazināsies. Gaidāms, ka valdības neto aizņēmumi vidēji samazināsies nedaudz. Publiskajā sektorā to dalībvalstu neto aizdevumu pozīcijas, kurām ir liels tekošā konta pārpalikums, ietekmēs to ārējo pozīciju. 2.2.2. grafiks.Tekošā konta bilances izmaiņas Avots: Eurostat, Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognoze un Komisijas dienestu aprēķini. Tiek prognozēts, ka 2021. un 2022. gadā tekošā konta deficīts valstīs ar ievērojamām pārrobežu tūrisma nozarēm lēnām uzlabosies, savukārt lielākie pārpalikumi galvenokārt, bet ne visur, nedaudz samazināsies (2.2.2. grafiks). Turpmāk gaidāms, ka starptautiskie ceļojumi pakāpeniski atjaunosies, taču prognozes periodā tas tomēr varētu notikt nevienmērīgi un nepilnīgi (sk. 1. izcēlumu par tūrismu). Tas atbalstīs uzlabojumus to valstu tekošajos kontos, kuras lielā mērā ir atkarīgas no tūrisma eksporta, sevišķi Horvātijā, Grieķijā un Kiprā. Tomēr paredzams, ka Kipras lielais tekošā konta deficīts uzlabosies tikai lēnām. Tiek prognozēts, ka Rumānijas tekošā konta stāvoklis turpinās pasliktināties. Turpretī tiek prognozēts, ka Īrijas svārstīgais tekošais konts prognozes periodā būs ar lielu pārpalikumu. Tiek prognozēts, ka Dānijas, Vācijas un Slovēnijas lielie pārpalikumi samazināsies, lai arī Vācijas gadījumā tikai nedaudz, savukārt Nīderlandes pārpalikums līdz 2022. gadam atkal sasniegs gandrīz 2019. gada līmeni. 2.2.3. grafiks.Neto aizdevumi/aizņēmumi pa sektoriem 2019.–2021. gadā Avots: AMECO un Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognoze. Neto starptautisko investīciju pozīcijas (NIIP) 2020. gadā pasliktinājās lielākajā daļā lielo neto debitorvalstu, savukārt valstīs ar lielām pozitīvām pozīcijām tās vairumā gadījumu uzlabojās. Pēc tam, kad 2019. gadā visās ES valstīs, izņemot četras, bija vērojams pieaugums, 2020. gadā NIIP attīstība dažādās valstīs ievērojami atšķīrās, un gandrīz pusē dalībvalstu NIIP samazinājās. 2020. gadā NIIP bija zemāka par rādītāju kopsavilkuma robežvērtību (-35 % no IKP) 10 dalībvalstīs (par vienu mazāk nekā 2019. gadā). Visos minētajos gadījumos paredzams, ka 2021. gadā to pozīcijas saglabāsies zemākas nekā pamatrādītāju uzrādītās NIIP, un sešos no tiem NIIP tiek prognozētas līmenī, kas ir zemāks par prudenciālajām robežvērtībām (2.2.4. grafiks). ( ) Tiek prognozēts, ka lielās negatīvās neto starptautisko investīciju pozīcijas galvenokārt uzlabosies. Sagaidāms, ka vidējā termiņā trīs dalībvalstis, kuru NIIP rādītājs 2020. gadā bija zemāks par -35 %, to pārsniegs. Paredzams, ka lielas pozitīvas neto starptautisko investīciju pozīcijas turpinās palielināties vai kopumā saglabāsies stabilas. 2.2.4. grafiks.Neto starptautisko investīciju pozīcijas (NIIP) 2019.–2022., 2025. gadā un kritēriji 2021. gadā Avots: Eurostat un Komisijas dienestu aprēķini (sk. arī 1. pielikumu). Dalībvalstis ar lielākajām negatīvajām NIIP 2020. gadā piedzīvoja visstraujāko kritumu, bet paredzams, ka atveseļošanās vairumā gadījumu ļaus šīm pozīcijām uzlaboties. Grieķijas, Īrijas, Kipras un Portugāles NIIP ir zemākas par -100 % no IKP un nesasniedz to pamata un prudenciālos kritērijus. Tām seko Spānija ar NIIP aptuveni -85 % apmērā no IKP. Šo dalībvalstu pozīcija, izņemot Īriju, ievērojami pasliktinājās, Kipras un Grieķijas gadījumā aptuveni par 20 procentpunktiem no IKP. Galvenokārt to noteica nominālā IKP samazināšanās, sevišķi Grieķijā, un lielais tekošā konta deficīts, īpaši Kiprā. Īrijā un arī Kiprā NIIP līmeņi lielā mērā atspoguļo starptautisku uzņēmumu un īpašam nolūkam dibinātu sabiedrību pārrobežu finansiālās saiknes. Visām šīm piecām valstīm ir raksturīga salīdzinoši liela negatīva neto starptautisko investīciju pozīcija, izņemot instrumentus bez saistību neizpildes riska (NENDI), t. i., liela neto parāda saistību daļa to ārējā pozīcijā. ( ) Lielāko daļu Grieķijas ārējo saistību veido valsts parāds ar izdevīgiem nosacījumiem. Ārējā ilgtspēja dažās dalībvalstīs, kurās ir lielas negatīvas NIIP, tiks atbalstīta ar (dažos gadījumos ievērojamām) dotācijām gan Atveseļošanas un noturības mehānisma (ANM) ietvaros, gan no ES maksājumiem saskaņā ar daudzgadu finanšu shēmu (DFS). Tomēr pašreizējās prognozes liecina par Kipras NIIP stagnāciju pat vidējā termiņā. Turpretī citās valstīs ar lielām negatīvām NIIP tām būtu pakāpeniski jāuzlabojas 2022. gadā un vidējā termiņā, pateicoties spēcīgam IKP pieaugumam un labākam tekošo kontu stāvoklim. Īpaši straujš progress gaidāms Īrijas gadījumā, ņemot vērā lielu prognozēto tekošā konta pārpalikumu.

Lielākajā daļā ES valstu ar mēreni negatīvām NIIP 2020. gadā šīs pozīcijas īpaši nemainījās, un prognozes liecina, ka lielākajā daļā valstu turpināsies uzlabošanās. Paredzams, ka visu šo valstu – Horvātijas, Polijas, Rumānijas, Slovākijas un Ungārijas – NIIP 2021. gadā būs zem pamatkritērijiem, bet tikai pēdējo divu dalībvalstu NIIP tiek prognozēts par prudenciālajām robežvērtībām zemāks līmenis. Visu šo dalībvalstu, kā arī citu Centrāleiropas, Austrumeiropas un Baltijas valstu NIIP raksturo lielas iekšējās ārvalstu tiešās investīcijas un NENDI, kas ir daudz labvēlīgāki par NIIP. Turklāt šīs valstis ir salīdzinoši lielas ES maksājumu saņēmējas DFS ietvaros, kas ir ievērojams atbalsts to ārējām pozīcijām. ANM dotācijas, kas papildina DFS maksājumus, vēl vairāk palielina NIIP lielākajā daļā šo valstu. Kopumā prognozes liecina, ka šo valstu NIIP turpinās uzlaboties, izņemot Rumāniju, kuras pozīcija, paredzams, nedaudz pasliktināsies (2.2.4. grafiks). Arī to dalībvalstu grupā, kurām ir lielas pozitīvas neto starptautisko investīciju pozīcijas, 2020. gadā ir reģistrētas atšķirīgas norises. Nīderlandes, Vācijas, Maltas un Beļģijas NIIP turpināja augt, pateicoties joprojām ievērojamajam tekošā konta pārpalikumam pirmajās divās valstīs, un visos četros gadījumos to veicināja nominālā IKP samazināšanās. Sevišķi Nīderlandē, bet arī Maltā bija vērojams arī spēcīgs pozitīvas pārvērtēšanas efekts. Savukārt Vācijas NIIP pieaugumu ierobežoja negatīvas pārvērtēšanas sekas. Dānijas un Luksemburgas lielās pozitīvās neto starptautisko investīciju pozīcijas samazinājās negatīvas pārvērtēšanas dēļ, neraugoties uz apjomīgo tekošā konta pārpalikumu pēdējās divās valstīs. 2.2.5. grafiks.Nominālais efektīvais valūtas kurss (NEER) Avots: Eiropas Komisija Ārējā finansējuma nosacījumi turpmāk var kļūt nelabvēlīgāki, un tas varētu ietekmēt dažas ārpus eurozonas esošās valstis. Covid-19 krīzes sākumā vairākas valstis, kas nav eurozonas dalībnieces, izjuta pasaules finanšu tirgu spriedzi. Tolaik dažu ārpus eurozonas esošo dalībvalstu, sevišķi Ungārijas forinta, kurss 2020. gada martā un aprīlī bija pakļauts spiedienam un kritās, bet jau maijā (2.2.5. grafiks) tas atkal sāka kāpt un stabilizējās, jo uzlabojās globālais noskaņojums attiecībā uz riskiem un kapitāla plūsmas stabilizējās. Arī nākotnē nevar izslēgt zināmas jaunas kapitāla plūsmu svārstības vai nelabvēlīgākus ārējā finansējuma nosacījumus, daļēji tāpēc, ka monetārie nosacījumi kļūs nelabvēlīgāki ASV un citās attīstītajās valstīs. Šajā situācijā valstis, kas nav eurozonas dalībnieces un kam prognozētas lielas neto aizdevumu pozīcijas, ir mazāk pakļautas ārējiem (re)finansēšanas riskiem to atkārtošanās gadījumā, tāpat kā dalībvalstis ar ievērojamiem ārvalstu valūtas rezervju uzkrājumiem. Šajā kontekstā nozīme ir arī privātā un valsts sektora ārējā finansējuma vajadzībām (sk. 2.4. sadaļu par valsts sektoru). 2.2.2.Konkurētspēja Vienības darbaspēka izmaksas visā ES palielinājās, jo Covid-19 krīzes laikā uz laiku ievērojami samazinājās nominālais darba ražīgums. Rādītāju kopsavilkums rāda VDI pieaugumu, pamatojoties uz kumulatīvo izaugsmi trīs gados līdz 2020. gadam: robežvērtība ir pārsniegta 18 dalībvalstīs salīdzinājumā ar astoņām valstīm pirms gada. Pirms 2020. gada dažās valstīs bija vērojamas potenciāla pārkaršanas spiediena pazīmes, t. sk. Bulgārijā, Čehijā, Igaunijā, Latvijā, Lietuvā, Luksemburgā, Maltā, Rumānijā, Slovākijā un Ungārijā. 2020. gadā vien VDI pieaugums paātrinājās 22 dalībvalstīs. Tomēr tiek prognozēts, ka šī ārkārtējā VDI pieauguma tendence daudzās valstīs 2021. un 2022. gadā daļēji mainīsies, ņemot vērā kopumā pieaugušo VDI svārstīgumu. Covid-19 pandēmijas ietekme un strukturālās neatbilstības, kas rodas atveseļošanās procesā, apgrūtina izmaksu konkurētspējas izmaiņu novērtēšanu. VDI izaugsmes tempa kraso pieaugumu 2020. gadā un gaidāmo daļējo tā samazinājumu lielākajā daļā valstu 2021. un 2022. gadā galvenokārt nosaka statistikas efekts, ko rada plašā darbaspēka uzkrāšana un tam sekojošais nominālās produktivitātes uz vienu iedzīvotāju kritums (2.2.6. grafiks). To veicināja valdības atbalsts darbvietu saglabāšanas shēmām, galvenokārt saīsināta darba laika shēmu plašākam lietojumam, kas drīzāk samazināja nostrādāto stundu skaitu, nevis ietekmēja nodarbinātības līmeni. Neizmantotā darbaspēka rezerve darba tirgū kopā ar prasmju trūkumu norāda uz svārstīgumu un neskaidrību par VDI attīstību nākotnē. Tie ir saistīti ar problēmām piegādes ķēžu darbībā un grūtībām, ko rada nevienmērīga ekonomikas atveseļošanās, kā arī ar paātrinātu digitālo pārkārtošanos un ilgtermiņa strukturālajām pārmaiņām. Ņemot vērā to, ka daudzās valstīs pēdējos gados ir bijis raksturīgs augsts VDI pieaugums, joprojām ir jāpievērš uzmanība izmaksu konkurētspējas samazināšanās riskam, sevišķi, lai saprastu, cik lielā mērā 2020. gadā reģistrētie zaudējumi var tikt kompensēti atveseļošanās gaitā. Konkurētspējas un produktivitātes veicināšanas politika joprojām ir ļoti svarīga, lai panāktu ilgtspējīgu atveseļošanos no Covid-19 krīzes. Darba ražīgums 2020. gadā samazinājās gandrīz visās ES valstīs, bet paredzams, ka šogad un nākamgad tas atsāks pieaugt (2.2.6. c grafiks). Darbaspēka izlietojums Covid-19 krīzes laikā samazinājās galvenokārt zemāka nostrādāto stundu skaita dēļ, savukārt darbinieku skaita kritums bija nenozīmīgs, jo valdības ieviesa atbalsta pasākumus, t. sk. plašāk lietoja saīsināta darba laika shēmas, kuru izmantošana atveseļošanās periodā ir ievērojami sarukusi. Rezultātā lielākajā daļā valstu darba ražīgums saskaņā ar darbinieku skaitu samazinājās straujāk nekā darba ražīgums saskaņā ar nostrādāto stundu skaitu. Sagaidāms, ka 2021. un 2022. gadā, kad sāksies atlabšana un mazināsies darbaspēka uzkrāšanas iespaids, produktivitātes rādītāji strauji pieaugs. Tiek prognozēts, ka 2022. gadā produktivitāte uz vienu cilvēku pārsniegs 2019. gada līmeni visās dalībvalstīs, izņemot Luksemburgu, Maltu, Portugāli un Spāniju. Algu pieaugums 2020. gadā bija mērens, taču paredzams, ka tas palielināsies, dažkārt ievērojami, 2021. un 2022. gadā. Lielākajā daļā ES valstu algu pieaugums Covid-19 krīzes laikā bija pieticīgs (2.2.6. d grafiks). Tiek prognozēts, ka 2021. un 2022. gadā atlīdzība uz vienu darba ņēmēju pieaugs par vairāk nekā 5 % Bulgārijā, Čehijā, Itālijā, Latvijā, Lietuvā, Polijā, Rumānijā, Slovākijā un Ungārijā. Beļģijā, Igaunijā un Īrijā pieaugumam vajadzētu būt vidēji no 4 % līdz 5 %. Bulgārijā, Čehijā, Igaunijā, Latvijā, Lietuvā, Rumānijā, Slovākijā un Ungārijā pastāvīgi augstais algu un VDI pieaugums viesa bažas jau pirms pandēmijas, radot jautājumus par izmaksu konkurētspēju. VDI tendencēm visā eurozonā būtu jāatgriežas pie ārējā līdzsvara atjaunošanas, kad būs neitralizēta produktivitātes ietekme. VDI pieaugums 2020. gadā bija spēcīgāks dažās neto debitorvalstīs, piemēram, Grieķijā, Portugālē un Spānijā, jo tajās bija vērojama krasāka recesija un ievērojama darbaspēka uzkrāšana. Līdz 2022. gadam izmaiņas VDI pieaugumā atkal būs kļuvušas ārējā līdzsvara atjaunošanai labvēlīgākas, jo tiek prognozēts, ka neto debitorvalstīs tas būs nedaudz zemāks nekā neto kreditorvalstīs (2.2.7. grafiks). Ierobežotāku iespaidu uz līdzsvara atjaunošanu salīdzinājumā ar laiku pirms pandēmijas radīja paliekošā ietekme uz produktivitāti, kam būtu jāpievēršas, lai pārvarētu pastāvošās atšķirības. Tiek prognozēts, ka darbinieku atalgojums savukārt neto kreditorvalstīs būs augstāks nekā neto debitorvalstīs. 2.2.6. grafiks.Vienības darbaspēka izmaksas, atlīdzība un produktivitātes pieaugums Avots: AMECO un Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognoze. 2.2.7. grafiks.Vienības darbaspēka izmaksu pieaugums eurozonā Avots: AMECO un Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognoze. Nominālie efektīvie valūtas kursi lielākajā daļā valstu 2020. gadā pieauga. Visspēcīgākais kāpums bija vērojams Bulgārijā, Grieķijā, Latvijā, Lietuvā un Zviedrijā. Nominālā kursa samazināšanās tika reģistrēta tikai Ungārijā un mazākā mērā – Čehijā un Polijā. Nominālo efektīvo valūtas kursu pieaugums atspoguļo arī euro kursa pieaugumu Covid-19 pandēmijas sākumā un ar to saistīto vēlmi veikt drošākas investīcijas. Līdz šim 2021. gadā nominālais efektīvais valūtas kurss lielākajā daļā ES valstu ir paaugstinājies, lai gan vairumā gadījumu pieaugums ir mērenāks nekā 2020. gadā. Uz SPCI balstītie reālie efektīvie valūtas kursi (REER) lielākajā daļā dalībvalstu 2020. gadā pieauga mēreni, daļēji atspoguļojot nominālos kursa kāpumus. Vienīgās valstis, kurās samazinājās uz SPCI balstītais REER, bija Horvātija un Ungārija. Visspēcīgākais kāpums bija vērojams Bulgārijā, Lietuvā un Zviedrijā. Šis mērenais pieaugums izriet no vērtības samazināšanās, kas 2019. gadā notika lielākajā daļā dalībvalstu. Nākotnē uz IKP deflatoriem balstītais REER, par kuru ir pieejamas prognozes 2021. gadam, liecina: sagaidāms, ka reālie valūtas kursi kāps nedaudz, ievērojami pieaugot tikai Bulgārijā, Čehijā, Lietuvā un Zviedrijā (2.2.8. b grafiks). REER izmaiņas ir ārējai līdzsvarošanai labvēlīgas, taču tikai ierobežotā mērā. Dažās neto kreditorvalstīs, t. sk. Dānijā, Vācijā, Nīderlandē un Maltā, REER pieaugums 2020. gadā nedaudz pārsniedza ES vidējo rādītāju. Dažās lielās neto debitorvalstīs vai valstīs, kuras Covid-19 recesija skārusi vairāk, piemēram, Grieķijā, Horvātijā, Itālijā, Kiprā, Portugālē vai Spānijā, tika reģistrēts neliels konkurētspējas pieaugums salīdzinājumā ar minētajām neto kreditorvalstīm, pateicoties zemākai inflācijai, par ko liecina mērenākas REER izmaiņas (2.2.8. grafiks). Šāda tendence, šķiet, pastāv arī 2021. gadā, liecinot, ka REER izmaiņas īstermiņā joprojām ir mēreni labvēlīgas ārējai līdzsvarošanai. 2.2.8. grafiks.Nominālo un reālo efektīvo valūtas kursu (NEER un REER) dinamika Avots: AMECO un Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognoze. Eksporta tirgus daļas 2020. gadā ievērojami svārstījās, un trīs dalībvalstis reģistrēja zaudējumus, kas pārsniedza rādītāju kopsavilkuma robežvērtību. Pamatojoties uz kumulētajām izmaiņām piecu gadu laikā, Francijā, Grieķijā un Spānijā tika konstatēti būtiski eksporta tirgus daļas zaudējumi, kas pārsniedza robežvērtību. Tomēr daudzās valstīs bija vērojams krietns pieaugums, kas Īrijā, Lietuvā un Polijā pārsniedza 30 %. Eksporta tirgus daļas 2020. gadā ievērojami svārstījās. ES valstis 2020. gadā vien vidēji ieguva zināmas eksporta tirgus daļas, taču starp valstīm bija lielas atšķirības.

Paredzams, ka dažas valstis, kuras 2020. gadā zaudēja ievērojamu eksporta tirgus daļu, tuvākajā nākotnē to atgūs tikai nepilnā apjomā. Izņemot Austriju un Igauniju, pakalpojumu bilances straujais kritums Covid-19 krīzes kontekstā pēdējos ceturkšņos apstājās Bulgārijā, Grieķijā, Horvātijā, Itālijā, Kiprā, Maltā, Portugālē, Spānijā un Ungārijā. Vācijas pakalpojumu tirdzniecības bilancē joprojām ir neliels pārpalikums pēc krasā uzlabojuma kopš 2020. gada sākuma. Preču tirdzniecības bilances vairākās valstīs kopš 2019. gada ir mainījušās uz labo pusi un daļēji kompensē pakalpojumu tirdzniecības bilances samazināšanos. Paredzams, ka 2021. un 2022. gadā īpaši strauji palielināsies eksporta tirgus daļas Horvātijā, Grieķijā un Spānijā, jo pārrobežu ceļojumi atjaunojas, bet ne visos gadījumos izdosies kompensēt visus 2020. gadā radušos zaudējumus. Kopumā paredzams, ka 2020.–2022. gada periodā eksporta tirgus daļas visvairāk palielināsies Igaunijā, Īrijā, Lietuvā, Luksemburgā un Polijā un samazināsies Grieķijā, Spānijā, Francijā un Portugālē. Eksporta tirgus daļu izmaiņas var veicināt zināmu ārējo līdzsvarošanu nākotnē. Paredzams, ka valstis ar lielu tekošā konta pārpalikumu, t. sk. Dānija, Vācija un Nīderlande, 2020.–2022. gada periodā zaudēs eksporta tirgus daļas. Uzlabojoties preču tirdzniecības bilancēm Vācijā un Nīderlandē, dati par 2021. gada otro ceturksni joprojām uzrāda pakalpojumu bilances pārpalikumus procentos no IKP. Tomēr, tūrisma plūsmām atjaunojoties, šīs valstis, visticamāk, zaudēs daļu no eksporta tirgus daļas pieauguma pakalpojumu jomā, ko ieguva Covid-19 periodā. 1. izcēlums. Tūrisms Covid-19 krīzes laikā Tūrisms bija viena no vissmagāk skartajām saimnieciskajām darbībām Covid-19 krīzes laikā, jo pandēmijas ierobežošanas pasākumi ietvēra viesmīlības nozares un starptautisko ceļojumu ierobežojumus. Šīs negatīvās ietekmes apmēru atspoguļo lielais tūristu nakšņošanu kritums (1. grafiks): 2020. gada aprīlī tūristu mītnēs pavadīto nakšu skaits samazinājās par 95 % salīdzinājumā ar to pašu mēnesi 2019. gadā. Būtiska atgūšanās tika reģistrēta vasaras mēnešos, jo vietējais tūrisms 2020. gada augustā bija tuvu 2019. gada līmenim. Savukārt pārrobežu tūristu nakšņošanu skaits kulminācijas brīdī augustā joprojām bija par 60 % zemāks par 2019. gada augusta līmeni. Pandēmijas otrā viļņa laikā ceļojumu aktivitāte atkal samazinājās. Nesena spēcīgāka atveseļošanās, tostarp pārrobežu tūrisma jomā, sākās 2021. gada maijā. Tā notika pēc tam, kad tika panākts būtisks progress vakcinācijas jomā un pārrobežu ceļošanas noteikumu koordinēšanā ES, ieviešot ES digitālo Covid sertifikātu. Jūlijā salīdzinājumā ar 2020. gada līmeni pieauga gan vietējais, gan pārrobežu tūrisms, un pēdējais uzlabojās izteiktāk. Ņemot vērā arī aktualitātes un īstermiņa prognozes attiecībā uz augustu un septembri, jāsecina, ka 2021. gada vasarā kopējā tūrisma aktivitāte salīdzinājumā ar 2020. gadu ir palielinājusies par aptuveni 30 %, taču (ar dažām strukturālām izmaiņām) joprojām ir par 16 % zemāka nekā 2019. gadā. ( I ) Lai gan vietējais tūrisms 2021. gada vasaras mēnešos, šķiet, ir pārsniedzis līmeni, kas tika novērots 2019. gada vasarā, pārrobežu ceļojumi sevišķi septembrī joprojām par vairāk nekā 40 % atpaliek no pirmspandēmijas līmeņa. Salīdzinot 2021. gada pirmos deviņus mēnešus ar to pašu periodu 2020. gadā, tūrisma rādītāji 2021. gadā pieauga tikai par aptuveni 12 %, daļēji atspoguļojot to, ka 2020. gada pirmo ceturksni pandēmija lielā mērā neietekmēja. 1. grafiks.Tūristu nakšņošanas ES 2020. un 2021. gadā Avots: Eurostat un Eiropas Komisijas aplēses. Īpaši smagi cieta dalībvalstis, kuras lielā mērā paļaujas uz ceļojumu pakalpojumu eksportu, jo pārrobežu ceļojumu apjoms pandēmijas laikā krasi saruka. Lielais starptautiskā tūrisma kritums īpaši smagi ietekmēja dažas neto debitorvalstis, piemēram, Grieķiju, Horvātiju, Kipru, Portugāli vai Spāniju, kurās ir bijis vērojams liels pārpalikums ceļojumu pakalpojumu tirdzniecībā, kā arī Maltu (2.a grafiks). ( II ) Lielākajā daļā šo valstu starptautiskā tūrisma lejupslīdes ietekme uz tirdzniecības bilanci visumā izskaidro kopējās tirdzniecības bilances pasliktināšanos 2020. gadā. ( III ) ( IV ) Līdz ar pārrobežu tūrisma atveseļošanās paātrinājumu negatīvā ietekme uz lielajiem tūrisma pakalpojumu eksportētājiem 2021. gadā pakāpeniski samazinās. Spektra otrā galā ir valstis, kas parasti importē vairāk ceļojumu pakalpojumu nekā eksportē. Šīm valstīm starptautiskās ceļošanas samazinājums tirdzniecības bilanci zināmā mērā ietekmēja pozitīvi, jo tūristi pievērsās vietējiem galamērķiem. 2. grafiks.Tūrisma krituma ietekme uz tirdzniecības bilancēm un prognozes par nakšņošanām 2021. gadā Avots: Eurostat un Eiropas Komisijas aplēses. Provizoriskie dati par 2021. gadu liecina par daļēju un pakāpenisku starptautiskā tūrisma atveseļošanos, kas dažādās valstīs tomēr atšķiras. Tiek prognozēts, ka 2021. gadā ārvalstu tūristu nakšņošanu skaits tūristu mītnēs ievērojami palielināsies Grieķijā, Horvātijā un Kiprā bet nedaudz mazāk – Spānijā (2.b grafiks). ( V ) Tajā pašā laikā starptautiskā tūrisma aktivitātes atjaunošanās Portugālē šķiet mērenāka, taču šis līmenis tomēr ir nedaudz virs Spānijā prognozētā līmeņa. Tiek prognozēts ievērojams pārrobežu tūrisma pieaugums arī Bulgārijā, Itālijā, Rumānijā un Slovēnijā, savukārt, piemēram, Austrijā un Nīderlandē, kā arī dažās citās dalībvalstīs ir gaidāms samazinājums, kas, iespējams, atspoguļo ārvalstu tūristu apmeklējumu atšķirīgo sezonālo sadalījumu, kā arī ceļošanas novirzīšanas ietekmi 2020. un 2021. gadā. 2.3. Privātā sektora parāds un mājokļu tirgi 2.3.1.Privātā sektora parāds Privātā sektora parāda attiecība līdz ar Covid-19 krīzi ievērojami palielinājās, taču tiek prognozēts, ka 2021. gadā lielākajā daļā valstu tā atkal sāks samazināsies. Privātā sektora parāda attiecība pret IKP 2020. gadā palielinājās visās ES valstīs, izņemot Dāniju, Īriju un Lietuvu (2.3.1. grafiks), pārtraucot daudzās valstīs notiekošo aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanu. Pieaugumu 2020. gadā galvenokārt noteica IKP samazinājums, bet lielākajā daļā valstu palielinājās arī aizņēmumi, sevišķi uzņēmumiem. Kredītgarantijas un parāda atmaksas moratoriji bija svarīgi politikas pasākumi likviditātes trūkuma pārvarēšanai Covid-19 krīzes sākumā, taču tie arī veicināja parāda pieaugumu. Privātā sektora parāda attiecība pret IKP pārsniedza rādītāju kopsavilkuma robežvērtību 133 % apmērā no IKP 12 dalībvalstīs (Beļģijā, Dānijā, Francijā, Īrijā, Kiprā, Luksemburgā, Maltā, Nīderlandē, Portugālē, Spānijā, Somijā un Zviedrijā), savukārt pirms gada, kad Spānijas un Maltas rādītāji bija zem robežvērtības, šādu valstu bija desmit (2.3.1. grafiks). Citās dalībvalstīs bija vērojams krietns pieaugums, kas robežvērtību nepārsniedza. Kopējie privātā sektora parāda uzkrājumi šķiet lieli salīdzinājumā ar kritērijiem, kas atspoguļo konkrētai valstij raksturīgos ekonomikas pamatrādītājus, un ar robežvērtībām, kas ir pamatā prudenciālajiem apsvērumiem. ( ) Tas attiecas uz Beļģiju, Dāniju, Franciju, Grieķiju, Īriju, Kipru, Luksemburgu, Maltu, Nīderlandi, Portugāli, Spāniju un Zviedriju. Kopumā Covid-19 krīze ir palielinājusi riskus, kas saistīti ar privātā sektora parāda līmeni. Tiek prognozēts, ka līdz ar ekonomikas atveseļošanos privātā sektora parāda attiecība pret IKP visā ES 2021. gadā sāks samazināties (2.3.1. grafiks). Tomēr sagaidāms, ka lielākajā daļā ES valstu tā saglabāsies virs 2019. gada līmeņa. Tā kā valdības atbalsta pasākumi tiek pakāpeniski izbeigti, var tikt apdraudēta uzņēmumu un mājsaimniecību spēja izpildīt atmaksas saistības, sevišķi nozarēs, kuras Covid-19 krīze skārusi vissmagāk un kurās bilances bija vājākas jau pirms krīzes, izraisot parāda kvalitātes pasliktināšanos. Turklāt uzņēmumu, mājsaimniecību, valstu un banku parāda līmeņa pieaugums arī veicināja lielākas savstarpējās saiknes starp sektoriem, potenciāli paātrinot satricinājumu pārnesi starp tiem. Globālo vērtības ķēžu pārrāvumi un nesaskaņas, ko rada nevienmērīga ekonomikas atveseļošanās paātrinātas digitālās pārkārtošanās apstākļos, rada riskus un veicina strukturālas pārmaiņas un uzņēmumu un darbvietu mainīgumu. 2.3.1. grafiks.Privātā sektora parāds Avots: Eurostat, AMECO, Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognoze un Komisijas dienestu aplēses par privātā sektora parādu 2021. gadā (sk. 1. pielikumu). Parāds ietver aizdevumus (F4) un parāda vērtspapīrus (F3). 2.3.1.1.Nefinanšu sabiedrību parāds Uzņēmumu parādsaistības lielākajā daļā ES valstu 2020. gadā palielinājās, dažviet strauji. 2020. gadā uzņēmumu parāda attiecība pret IKP palielinājās 19 valstīs, galvenokārt saistībā ar straujo IKP kritumu. Tomēr pieaugumu sekmēja arī uzņēmumu neto kredītplūsmas, ņemot vērā ievērojamos ieņēmumu zaudējumus un šķietamo likviditātes trūkumu 2020. gadā, kas arī veicināja uzņēmumu noguldījumu turējumu ievērojamu pieaugumu. Nefinanšu sabiedrību (NFS) parāda attiecība pret IKP īpaši strauji palielinājās vairākās valstīs, kur uzņēmumu parāda līmenis jau bija augsts vai kur ir attīstīts tūrisma sektors, kuru smagi skāra recesija (2.3.3. a diagramma). Šīs valstis ir Francija, Grieķija, Itālija, Kipra, Malta, Portugāle un Spānija. Ļoti augsts uzņēmumu parāda līmenis joprojām pastāv arī Beļģijā, Īrijā, Luksemburgā un Nīderlandē, lai gan neaizsargātību daļēji mazina ievērojama daļa ārvalstu tiešo investīciju aizdevumu un pārrobežu aizņēmumu uzņēmumu iekšienē. NFS parāda attiecība pret IKP daudzās dalībvalstīs joprojām ir augsta, un parāda attiecība 2020. gadā pārsniedza gan ekonomisko pamatrādītāju, gan prudenciālo robežvērtību noteikto līmeni 14 valstīs. Tās ir Beļģija, Dānija, Francija, Grieķija, Īrija, Kipra, Luksemburga, Malta, Nīderlande, Portugāle, Spānija, Zviedrija un mazākā mērā Austrija un Itālija (2.3.2. grafiks). Lielākajā daļā valstu NFS parāds ir zem iepriekšējā augstākā punkta, jo pēdējos gados notika ievērojama aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšana, taču pandēmija daļu šo panākumu ir neitralizējusi. Dažās valstīs, piemēram, Austrijā, Beļģijā, Dānijā, Francijā, Grieķijā, Itālijā, Luksemburgā, Polijā, Slovākijā, Somijā, Vācijā un Zviedrijā, uzņēmumu parāds ir visaugstākajā līmenī kopš 1990. gadu vidus vai ļoti tuvu tam.

Turpmāk lielais nominālā IKP pieaugums mehāniski samazinās parāda attiecību pret IKP 2021. gadā un pēc tam, taču tas notiks, sākot no augstāka parāda līmeņa. Atsākas straujš IKP pieaugums, līdz ar to uzņēmumu parāda attiecība pret IKP 2021. gadā, visticamāk, samazināsies (dažos gadījumos ievērojami) visās ES valstīs, izņemot Grieķiju, Ungāriju un Zviedriju (2.3.3. b grafiks). Paredzams, ka vairāk nekā pusē dalībvalstu kredītplūsmas pārsniegs pirmspandēmijas līmeni. Lielais nominālā IKP pieaugums 2021. gadā un turpmāk mehāniski samazinās parāda attiecību pret IKP. 2020. gadā ieviestie ārkārtas pasākumi tiks pakāpeniski atcelti, tādējādi palielināsies parāda atmaksa. Turklāt, mazinoties nenoteiktībai, NFS jaunu aizņēmumu vietā, iespējams, tērēs 2020. gadā izveidotās apjomīgās likviditātes rezerves, kas arī var palīdzēt samazināt aizņemto līdzekļu īpatsvaru. 2.3.2. grafiks.Nefinanšu sabiedrību parāds Avots: Eurostat, AMECO, Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognoze un Komisijas dienestu aplēses par NFS parādu 2021. gadā (sk. 1. pielikumu). Parāds ietver aizdevumus (F4) un parāda vērtspapīrus (F3). 2.3.3. grafiks.NFS parāda attiecības pret IKP izmaiņu sadalījums, 2020. un 2021. gads Avots: AMECO, Eurostat un Komisijas dienestu aplēses un aprēķini, kuru pamatā ir ECB ikmēneša dati par MFI aizdevumiem un parāda vērtspapīru darījumiem (plūsmām) ar privāto sektoru (no BSI datubāzes), Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognoze. Kopumā kredītplūsmām uz NFS kopš Covid-19 krīzes sākuma ir bijuši atšķirīgi modeļi, kas atspoguļo dažādus pandēmijas posmus (2.3.3. b grafiks). ( ) Banku aizdevumi NFS 2020. gadā palielinājās vairāk nekā divās trešdaļās dalībvalstu, t. sk. vairākās dalībvalstīs ar lielu NFS parādu, piemēram, Dānijā, Francijā, Grieķijā, Itālijā, Maltā, Nīderlandē, Portugālē, Spānijā un Zviedrijā. Tas notika situācijā, kad valsts kredītgarantijas palīdzēja uzturēt kredītplūsmas un parāda atmaksas moratoriji saglabāja nominālo parādu lielāku, nekā tas citos apstākļos būtu bijis. Tomēr kredītu pieaugums NFS dažās lielās dalībvalstīs pēdējā laikā acīmredzami palēninājās, lielākajā daļā gadījumu līdz 2021. gada sākumam nokrītoties līdz pieauguma tempam zem pirmspandēmijas līmeņa, pretstatā pieauguma ainai mazākajās dalībvalstīs (2.3.4. b grafiks). Ja NFS pieprasījums pēc kredītiem samazinās tāpēc, ka uzņēmumi izmanto uzkrātās likviditātes rezerves, kredītplūsmas pēc attiecīga laika perioda, iespējams, palielināsies. Tomēr kredītu kopējais samazinājums varētu arī liecināt par vājāku pieprasījumu pēc kredītiem vai kredītu piedāvājumu, kas varētu norādīt uz zemu investīciju aktivitāti nākotnē. Kredītgarantijas un parāda atmaksas moratoriji palīdzēja NFS izkļūt no pandēmijas, taču turpmāk var rasties arī arvien lielākas parāda atmaksas grūtības. Kredītgarantijas un parāda atmaksas moratoriji bija svarīgi politikas pasākumi likviditātes trūkuma pārvarēšanai Covid-19 krīzes sākumā, taču tie arī veicināja parāda pieaugumu. Dažos gadījumos dzīvotnespējīgi un tehniski maksātnespējīgi uzņēmumi būs varējuši palikt tirgū, atlikt maksājumu saistības un aizkavēt likvidāciju, kas citādi būtu notikusi. Parāda atmaksas aizkavēšanās, ko NFS visā ES pieļauj moratoriji, kuri ieviesti vai nu kā valsts pasākums, vai kā aizdevēju brīvprātīga iniciatīva, nozīmēja parāda līmeņa mehānisku pieaugumu. Pakāpeniska atmaksas moratoriju pārtraukšana 2021. gadā var atklāt parāda atmaksas grūtības daļā uzņēmumu sektora. Covid-19 krīze līdz šim nav palielinājusi uzņēmumu maksātnespēju, taču, dzīvei atgriežoties ierastajās sliedēs, tā var parādīties, potenciāli apdraudot finanšu nozari. 2.3.4. grafiks.Uzņēmumu bruto darbības rezultāts un banku aizdevumu plūsmas nefinanšu sabiedrībām Avots: AMECO un ECB, BSI datubāze. Augsts uzņēmumu parāda līmenis un zema rentabilitāte dažās nozarēs varētu pasliktināt investīcijas un parāda atmaksas perspektīvas. Lielākajā daļā dalībvalstu uzņēmumu rentabilitāte 2020. gadā pasliktinājās (2.3.4. a grafiks). Lai gan uzņēmumu rentabilitāte 2021. gada pirmajos mēnešos gandrīz visās dalībvalstīs palielinājās, joprojām saglabājas neaizsargātība pakalpojumu nozarēs, kas vairāk pakļautas pandēmijai. Ilgstoša inflācijas dinamika arī varētu novest pie dažu uzņēmumu peļņas samazināšanās un parāda atmaksāšanas grūtībām, ja izmaksas pieaugtu vairāk nekā ieņēmumi; riska faktors ir enerģijas cenu nesenā attīstība. Kopš 2019. gada beigām visās dalībvalstīs, izņemot Kipru, ir samazinājušās investīcijas iekārtās. Kritums bija spēcīgs vairākās valstīs ar lieliem uzņēmumu parādiem, t. sk. Īrijā, Luksemburgā, Nīderlandē un Beļģijā, kā arī dažās valstīs ar apjomīgām tūrisma nozarēm, piemēram, Itālijā, Maltā, Portugālē un Spānijā. Augsts uzņēmumu parāda līmenis ir riska faktors privātā sektora investīcijām nākotnē, sevišķi ņemot vērā papildu vajadzības zaļās un digitālās pārkārtošanās atbalstam. Atveseļošanās gaitā ir vērojamas jaunas pazīmes, kas liecina, ka saistībā ar plašākiem piegādes ķēžu traucējumiem var sākties strukturālas pārmaiņas. Par to liecina darba tirgus saspringuma un neizmantotās darbaspēka rezerves kombinācija ar pastāvīgu prasmju neatbilstību. 2.3.1.2.Mājsaimniecību parāds Pandēmijas ietekmē mājsaimniecību parāds gandrīz visās ES valstīs palielinājās. Lielākajā daļā ES valstu mājsaimniecības pirmspandēmijas periodā samazināja aizņemto līdzekļu īpatsvaru, tomēr tām joprojām bija augsts parādsaistību līmenis (2.3.5. grafiks). Pandēmija pārtrauca mājsaimniecību aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanu vai vēl vairāk palielināja mājsaimniecību parādsaistības valstīs, kurās jau bija vērojama pieaugoša parāda trajektorija (2.3.6. grafiks). Mājsaimniecību parāda attiecības pret IKP pieaugums 2020. gadā vairumā gadījumu bija saistīts ar lielu IKP samazinājumu (2.3.7. grafiks). Kad ekonomika sāks atlabt, šī ietekme 2021. gadā vismaz daļēji tiks neitralizēta. Vairākās valstīs dinamiskais kredītu, sevišķi hipotekāro kredītu, pieaugums, visticamāk, veicinās noturīgāku parāda attiecības pieaugumu, ņemot vērā augsto aktivitāti nekustamā īpašuma tirgū un mājokļu cenu kāpuma paātrināšanos (2.3.7. b grafiks). Kopumā vairākās valstīs, sevišķi tajās, kur mājsaimniecību parāda attiecība pret IKP pirms pandēmijas pārsniedza valstij specifiskos kritērijus, arī turpmāk būs liels mājsaimniecību parāds. 2020. gadā mājsaimniecību parāda līmenis astoņās valstīs pārsniedza gan pamatrādītājus, gan prudenciālās robežvērtības. Tāpat kā 2019. gadā, tās ir Dānija, Francija, Grieķija, Nīderlande, Portugāle, Spānija, Somija un Zviedrija (2.3.5. grafiks). Mājsaimniecību parāds Beļģijā un Kiprā joprojām pārsniedz prudenciālo līmeni, lai gan ir tuvu tam, ko var izskaidrot ar pamatrādītājiem, savukārt mājsaimniecību parāds Horvātijā un Slovākijā ievērojami pārsniedz pamatrādītāju kritērijus, kaut gan joprojām ir zemāks par prudenciālo līmeni. Dažās valstīs parāda attiecība šķiet ievērojami lielāka, ja to rēķina attiecībā pret mājsaimniecību izmantojamajiem bruto ienākumiem. Tas attiecas uz Īriju, Luksemburgu un Maltu, kur tiek lēsts, ka mājsaimniecību parāds pārsniedz 100 % no mājsaimniecību izmantojamajiem bruto ienākumiem. ( ) 2.3.5. grafiks.Mājsaimniecību parāds Avots: Eurostat, AMECO, Eiropas Komisijas 2021. gada rudens ekonomikas prognoze un Komisijas dienestu aplēses par mājsaimniecību parādu 2021. gadā (sk. 1. pielikumu). Parāds ietver aizdevumus (F4) un parāda vērtspapīrus (F3). 2.3.6. grafiks.Mājsaimniecību parāda attiecības pret IKP dinamika visā ES Avots: Eurostat un Komisijas dienestu aprēķini. Neto kredītplūsmas mājsaimniecībām pandēmija ietekmēja mazāk nekā neto kredītplūsmas uzņēmumiem. Parāda moratoriji un maksājumu samazinājums 2020. gadā palīdzēja uzturēt neto kredītplūsmas mājsaimniecībām ar zināmām atšķirībām dažādās dalībvalstīs. Luksemburgā un Zviedrijā, valstīs ar salīdzinoši lielu mājsaimniecību parādu (Luksemburgā – attiecībā pret mājsaimniecību izmantojamajiem bruto ienākumiem), neto kredītplūsmas mājsaimniecībām 2020. gadā sasniedza aptuveni 4–5 % no IKP. Citās valstīs ar salīdzinoši lielu mājsaimniecību parādu, t. sk. Beļģijā, Somijā un Francijā, neto plūsmas bija ierobežotākas un svārstījās starp 2 % un 3 % no IKP. Tā tas bija arī Slovākijā, kur mājsaimniecību parāds joprojām ir zemāks par prudenciālo kritēriju, bet vairākus gadus ir palielinājies virs pamatrādītāju noteiktā līmeņa, un Maltā, kur mājsaimniecību parāds arī ir palielinājies un atrodas tuvu prudenciālajam kritērijam. Kopumā banku aizdevumi mājsaimniecībām pēc intensīvajiem pandēmijas mēnešiem atgriezās pie iepriekšējās tendences. Pandēmija izraisīja banku aizdevumu neto plūsmas pagaidu samazināšanos (2.3.8. a grafiks). Visizteiktāk tas bija jūtams Francijā un Spānijā (no lielajām eurozonas valstīm) un kopumā atbilda patēriņam izsniegto aizdevumu neto plūsmas samazinājumam (2.3.8. b grafiks). Šie modeļi, iespējams, bija saistīti ar mobilitātes ierobežojumiem, kas samazināja patēriņa iespējas. Savukārt hipotekārie kredīti saglabājās relatīvi stabili, līdz 2020. gada beigās sāka pieaugt. Mājsaimniecību aizņēmumi 2021. gadā ir kļuvuši dinamiskāki. Paredzams, ka vairākās valstīs neto kredītplūsmas mājsaimniecībām šogad būs apjomīgākas. Parāda un neto kredītplūsmu pārmaiņu prognozes, pamatojoties uz ECB ikmēneša banku aizdevumu datiem (sk. 1. pielikumu), liecina, ka darījumu skaits vairumā valstu pieaug. Vislielākais pieaugums ir vērojams Luksemburgā, Maltā un Zviedrijā, kur tas pārsniedz 4 % no IKP, seko Beļģija, Francija un Slovākija (2.3.7. b grafiks). Somijā, kura pieder pie valstīm ar lielāku mājsaimniecību parādu, paredzams, 2021. gadā kredītplūsmas mājsaimniecībām saglabāsies tuvu 2 % no IKP. Lai gan mājsaimniecības ir palielinājušas savus ietaupījumus, joprojām varētu materializēties riski, kas apdraud to parāda apkalpošanas spēju. Mājsaimniecību ietaupījumu līmenis 2020. gadā palielinājās saistībā ar piespiedu taupību ierobežojumu laikā vai piesardzības apsvērumu dēļ. Tiek prognozēts, ka arī 2021. gadā kopējais mājsaimniecību ietaupījumu līmenis pārsniegs 2019. gada līmeni. Mājsaimniecību ietaupījumu rādītāji joprojām ir salīdzinoši zemi Kiprā un Grieķijā. Dānijā arī ir ievērojami zemāks uzkrājumu līmenis nekā citās valstīs ar augstu parāda līmeni mājsaimniecību izmantojamo bruto ienākumu ziņā (2.3.9. a grafiks). 2020. gadā un 2021. gada sākumā mājsaimniecības uzkrāja finanšu aktīvus, īpaši noguldījumus, tādējādi stiprinot savas finanšu pozīcijas. Parāda atmaksas riski, kas saistīti ar bezdarba pieaugumu, kurš negatīvi ietekmētu mājsaimniecību ienākumus, joprojām ir ierobežoti (2.3.9. b grafiks). Tomēr, lai gan aizdevumu procentu slogs mājsaimniecībām pašlaik ir ļoti zems, izmaiņas monetārās politikas nostājā var ietekmēt to parāda apkalpošanas spēju, īpaši gadījumos, kad dominē līgumi ar mainīgo procentu likmi. ( ) 2.3.7. grafiks.Mājsaimniecību parāda attiecības pret IKP izmaiņu sadalījums, 2020. un 2021. gads Avots: Eurostat. Neto kredītplūsmas (parāda darījumi) atbilst aizdevumu darījumiem (F4) un parāda vērtspapīru darījumiem (F3) no Eurostat nozaru finanšu darījumu pārskatiem. Pārējie avoti ir AMECO un Komisijas dienestu aplēses un aprēķini, kuru pamatā ir ECB ikmēneša dati par MFI aizdevumiem un parāda vērtspapīru darījumiem (plūsmām) ar privāto sektoru (no BSI datubāzes).

2.3.8. grafiks.Eurozonas banku aizdevumu plūsma mājsaimniecībām Avots: ECB 2.3.9. grafiks.Mājsaimniecību parāds, mājsaimniecību uzkrājumi un bezdarba riski Avots: Eurostat un AMECO. Izmantojamos bruto ienākumus (IBI) Maltā iegūst, izmantojot mājsaimniecību IBI attiecību pret IKP, kas aprēķināta, pamatojoties uz Eurostat datiem par reālajiem IBI uz vienu iedzīvotāju (B6G_R_HAB). Arī Bulgārijas un Horvātijas mājsaimniecību IBI aprēķināts, izmantojot 2020. gada IKP un pēdējo pieejamo mājsaimniecību IBI attiecību pret IKP, jo IBI dati par 2020. gadu arī par šīm valstīm nav pieejami. 2.3.2.Mājokļi 2020. gadā desmit dalībvalstis saskārās ar mājokļu faktisko cenu pieaugumu, kas pārsniedza rādītāju kopsavilkumā noteikto robežvērtību – 6 %. Tās ir Austrija, Horvātija, Igaunija, Lietuva, Luksemburga, Nīderlande, Polija, Portugāle, Slovākija un Vācija (2.3.10. b grafiks) – par divām valstīm vairāk nekā pirms gada. Horvātijā, Luksemburgā, Polijā un Slovākijā šis ir otrais gads pēc kārtas, kad mājokļu cenu pieaugums pārsniedz šo robežvērtību, savukārt Portugālē cenas kopš 2016. gada katru gadu ir pieaugušas vairāk nekā par 6 %. 2021. gadā mājokļu cenas lielākajā daļā dalībvalstu turpināja strauji pieaugt. Mājokļu faktisko cenu pieaugums šā gada pirmajā pusē ir vēl vairāk paātrinājies – 14 ES valstīs tas salīdzinājumā ar iepriekšējā gada atbilstošo periodu pārsniedz 6 % (2.3.10. b grafiks). Čehijā, Dānijā, Igaunijā, Latvijā un Luksemburgā faktiskais pieaugums salīdzinājumā ar iepriekšējā gada atbilstošo periodu pārsniedza 10 %. 2021. gada pirmajos divos ceturkšņos mājokļu faktiskās cenas Kiprā un mazākā mērā Rumānijā samazinājās, bet Īrijas un Itālijas gadījumā būtībā bija nemainīgas. Mājokļu cenu pieaugumu sekmēja dažādi faktori, kas veicināja pieprasījumu un ierobežoja piedāvājumu. Pirms pandēmijas pastāvēja piedāvājuma ierobežojumi, un pārvietošanās ierobežojumi uz laiku tos saasināja, taču sagaidāms, ka turpmākajos gados tie saglabāsies. Pandēmija, iespējams, ir izraisījusi zināmas strukturālas izmaiņas pieprasījumā pēc mājokļiem, jo pāreja uz tāldarbu var ģeogrāfiski ietekmēt izvēli. Dažviet tas varētu nozīmēt, ka pieprasījums pārsniedz piedāvājumu. F