Komisijas Zaļā grāmata par politikas risinājumiem virzībā uz Eiropas līgumtiesību izstrādi patērētājiem un uzņēmumiem /* COM/2010/0348 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOMISIJA | Briselē, 1.7.2010 COM(2010)348 galīgā redakcija KOMISIJAS ZAĻĀ GRĀMATA par politikas risinājumiem virzībā uz Eiropas līgumtiesību izstrādi patērētājiem un uzņēmumiem KOMISIJAS ZAĻĀ GRĀMATA par politikas risinājumiem virzībā uz Eiropas līgumtiesību izstrādi patērētājiem un uzņēmumiem 1. Zaļās grāmatas mērķis Iekšējā tirgus darbības pamatā ir daudzi līgumi, kurus reglamentē atšķirīgas valstu līgumtiesības. Tomēr atšķirības starp valstu līgumtiesībām var ietvert darījumu papildu izmaksas un tiesisko nenoteiktību uzņēmumiem, kā arī radīt patērētāju uzticības trūkumu iekšējā tirgū. Līgumtiesību noteikumu atšķirību dēļ uzņēmumiem var nākties pielāgot savus līguma noteikumus. Turklāt, valstu tiesību akti reti ir pieejami citās Eiropas valodās, kas nozīmē, ka tirgus dalībniekiem jākonsultējas ar juristu, kas pārzina tiesību sistēmas tiesību aktus, kuru viņi ierosina izvēlēties. Daļēji šādu iemeslu dēļ patērētāji un uzņēmumi, jo īpaši mazie un vidējie uzņēmumi (MVU), kuriem ir ierobežoti resursi, iespējams, nevēlas iesaistīties pārrobežu darījumos. Šis šķērslis savukārt kavē pārrobežu konkurētspēju, negatīvi ietekmējot sabiedrības labklājību. Jo īpaši nelabvēlīgs stāvoklis varētu rasties patērētājiem un uzņēmējiem mazajās dalībvalstīs. Komisija vēlas, lai pilsoņi pilnībā izmantotu iekšējā tirgus sniegtās priekšrocības. Eiropas Savienībai jādara vairāk, lai atvieglotu pārrobežu darījumus. Šīs Zaļās grāmatas mērķis ir izklāstīt risinājumus iekšējā tirgus stiprināšanai, panākot progresu Eiropas līgumtiesību jomā, un uzsākt sabiedrisko apspriešanos par šo jautājumu. Ņemot vērā apspriešanās rezultātu novērtējumu, Komisija līdz 2012. gadam varētu ierosināt turpmākus pasākumus. Jebkuram tiesību akta priekšlikumam būs pievienots attiecīgs ietekmes novērtējums. 2. Vispārīga informācija Nākot klajā ar 2001. gada paziņojumu par Eiropas līgumtiesībām [1], Eiropas Komisija uzsāka plašu sabiedriskās apspriešanās procesu par problēmām, kuras rodas no atšķirībām starp dalībvalstu līgumtiesībām, un par iespējamajiem pasākumiem šajā jomā. Ņemot vērā atsauksmes, Komisija 2003. gadā nāca klajā ar Rīcības plānu[2], ierosinot uzlabot Eiropas līgumtiesību kvalitāti un saskaņotību, proti, izveidot kopīgu modeli, tajā ietverot kopīgus principus, terminoloģiju un paraugnoteikumus, kas jāizmanto Eiropas Savienības likumdevējam, izstrādājot vai grozot tiesību aktus. Tāpat tika ierosināts pārskatīt Eiropas Savienības acquis patērētāju līgumtiesību jomā, lai novērstu neatbilstības un regulējuma nepilnības[3]. Pārskatīšanas rezultātā Komisija 2008. gada oktobrī iesniedza priekšlikumu direktīvai par patērētāju tiesībām[4], kura izstrādāta, lai sekmētu mazumtirdzniecības iekšējā tirgus attīstību. Saskaņā ar Sesto pamatprogrammu pētniecības jomā Komisija dotācijas veidā piešķīra finansējumu starptautiskajam pētnieku akadēmiskajam tīklam un cieši uzraudzīja to darbu, kuri veica sagatavošanas pētījumu tiesību aktu jomā, lai pieņemtu kopīgo modeli. Pētījuma izstrādi pabeidza 2008. gada beigās, un tā rezultātā tika publicēts Vienotā modeļa projekts ( DCFR )[5]. Vienotā modeļa projektā ietverti civiltiesību[6], tostarp līgumtiesību un deliktu tiesību, principi, definīcijas un paraugnoteikumi. Tajā ietvertie noteikumi attiecas gan uz komerciāliem, gan patērētāju līgumiem. Vienotā modeļa projekts tika izveidots, pamatojoties uz vairākiem iepriekš uzsāktiem Eiropas un starptautiska mēroga projektiem. Eiropas vadošo akadēmisko aprindu pārstāvju tīkls[7] izstrādāja Eiropas līgumtiesību principus ( PECL ), kuru mērķis ir nodrošināt vienotas līgumtiesības iekšējā tirgū. Dažādas starptautiskās un reģionālās organizācijas, atzīstot, ka atšķirīgie līgumtiesību noteikumi rada šķēršļus starptautiskajā tirdzniecībā, strādāja, lai šādus šķēršļus novērstu, izstrādājot vienotus paraugnoteikumus. Apvienoto Nāciju Organizācijas Starptautiskās tirdzniecības tiesību komisija ( UNICTRAL ) ir izveidojusi gandrīz pasaules mēroga standarta noteikumus preču pārdošanai starp uzņēmumiem, proti, Vīnes konvenciju par preču pārdošanu starptautiskā mērogā[8], kas automātiski piemērojama gadījumos, kad puses nav izvēlējušās piemērot citas tiesības. Starptautiskais privāttiesību unifikācijas institūts ( UNIDROIT ) ir izstrādājis Starptautisko tirdzniecības līgumu principus, kuros ietverti paraugnoteikumi par preču pārdošanu un pakalpojumu sniegšanu. Ar šiem instrumentiem ir izveidoti standarti, kurus kā paraugnoteikumus izmantoja likumdevēji visā pasaulē[9] un komerclīgumu slēdzējas puses, kuras minētos noteikumus var neizmantot kā tiesību aktus, ar ko reglamentē noteiktus līguma aspektus, bet tomēr var tos ietvert kā atsauces, kā tas skaidri noteikts 3. pantā saistībā ar regulas Roma I[10] 13. apsvērumu. Tomēr to darbības joma attiecas tikai uz līgumiem, ko noslēdz starp uzņēmumiem, savukārt Vīnes konvencija attiecas tikai uz preču pārdošanu. Turklāt nav mehānisma, ar ko nodrošina minēto instrumentu vienotu interpretāciju dalībvalstīs. Visbeidzot, ar tiem nevar ierobežot valstu obligāto noteikumu piemērošanu. Eiropas līgumtiesību instruments varētu palīdzēt ES sasniegt tās mērķus ekonomikas jomā un atveseļoties no ekonomikas krīzes. Stokholmas programmā 2010.−2014. gadam[11] apgalvots, ka Eiropas tiesiskuma telpas jomai jāatbalsta ekonomikas pasākumi iekšējā tirgū. Ar minēto programmu Komisiju aicina iesniegt priekšlikumu par kopīgo modeli un padziļināti izskatīt līgumtiesību jautājumu. Komisijas paziņojumā „Eiropa 2020”[12] atzīta vajadzība atvieglot un padarīt ekonomiskāku līgumu noslēgšanu uzņēmumiem un patērētājiem ar partneriem citās ES valstīs, īpaši piedāvājot saskaņotus risinājumus patērētāju līgumiem un ES parauga līgumu klauzulas un virzoties uz fakultatīvajām Eiropas līgumtiesībām. Digitālajā programmā Eiropai[13], kas ir pirmā pamatiniciatīva, kura pieņemta stratēģijas Eiropa 2020 ietvaros, noteikts mērķis gūt ilgtspējīgus ekonomikas un sociālos ieguvumus no iekšējā tirgus digitalizācijas, novēršot juridisko sadrumstalotību. Tajā piedāvātā darbība attiecas uz „fakultatīvu līgumtiesību aktu, lai pārvarētu līgumtiesību sadrumstalotību, it sevišķi tiešsaistes vidē.” Eiropas Savienība varētu novērst neatbilstības līgumtiesību jomā, pieņemot efektīvus instrumentus tirgus šķēršļu novēršanai attiecībā uz atšķirīgajām līgumtiesībām. Ja Eiropas līgumtiesību instruments būs pietiekami viegli lietojams un juridiski noteikts, to varētu izmantot par paraugu, jo īpaši starptautiskās organizācijas, kuras reģionālajai integrācijai par paraugu izvēlējušās Eiropas Savienību[14]. Tādējādi Eiropas Savienība varētu uzņemties vadošo lomu vienotu starptautisko standartu noteikšanā šajā jomā, kas savukārt Eiropas ekonomikai varētu sniegt konkurences priekšrocības pasaulē. Lai īstenotu savas pilnvaras, Komisija ir izveidojusi ekspertu grupu[15], kas pēta iespēju izstrādāt viegli lietojamu Eiropas līgumtiesību instrumentu, kurš sniedz priekšrocības patērētājiem un uzņēmumiem, kā arī vienlaikus — tiesisko noteiktību. Minētā grupa palīdzēs Komisijai noteikt tās Vienotā modeļa projekta daļas, kuras ir tieši vai netieši saistītas ar līgumtiesībām, tās restrukturizēt, pārskatīt un papildināt izvelētos noteikumus. Tā arī ņems vērā citus būtiskos avotus šajā jomā, kā arī šās apspriešanās gaitā gūtās atsauksmes. Grupu veido eksperti, kas pārstāv Eiropas Savienības dažādas tiesību tradīcijas un ieinteresēto personu intereses. Grupas dalībniekus izraudzījās no cienījamu ekspertu vidus civiltiesību jomā, jo īpaši līgumtiesību jomā, un tie darbojas neatkarīgi un sabiedrības interesēs. Ar šo Zaļo grāmatu uzsāktās sabiedriskās apspriešanās rezultātus paziņos ekspertu grupai. 3. Iekšējā tirgus problēmas Iekšējā tirgus attīstībai ir daudz šķēršļu, kuri neļauj tam darboties ar pilnu potenciālu. Iekšējā tirgus vienmērīgu darbību kavē reglamentējošas dabas problēmas, valodas jautājumi un citi šķēršļi[16]. Tāpat šķēršļus rada valstu līgumtiesību atšķirības, kā to konstatēja apspriešanās gaitā, kuru uzsāka ar 2001. gada paziņojumu par Eiropas līgumtiesībām, Eurobarometer aptaujās[17] un citos pētījumos[18]. 3.1. Līgumi starp uzņēmumiem un patērētājiem Atšķirības ir ne tikai jomās, kuras ES tiesību akti nereglamentē (piemēram, vispārīgās līgumtiesības), bet arī jomās, kuras Eiropas Savienības mērogā ir daļēji saskaņotas, pamatojoties uz minimālu saskaņošanu (piemēram, patērētāju tiesību aizsardzība). Tādēļ valstīm ir iespējas izmantot dažādas pieejas patērētāju aizsardzības tiesību aktu jomā. Attiecībā uz līgumiem starp uzņēmumiem un patērētājiem Eiropas Savienība ieviesa vienotas tiesību kolīziju normas, kuru mērķis ir aizsargāt patērētājus darījumos ar citu dalībvalstu uzņēmumiem, ar kuriem tie ir noslēguši līgumus. Jo īpaši saskaņā ar 6. pantu regulā Roma I gadījumos, kad uzņēmums daļēji veic komercdarbību patērētāja pastāvīgās mītnesvietas valstī vai vērš šādu darbību uz minēto valsti, ja nav izdarīta izvēle, piemēro attiecīgās valsts tiesību aktus. Ja puses izvēlas piemērot tiesību aktus, kas nav patērētāja mītnesvietas valsts tiesību akti, līgums nevar atņemt patērētājam tiesības uz aizsardzību, ko tam piešķir mītnesvietas valsts tiesību akti[19]. Piemērojot minēto noteikumu, patērētāji var būt droši, ka strīda gadījumā tiesas nodrošinās, ka tie saņems vismaz tāda paša līmeņa aizsardzību, kādu tiem garantē mītnesvietas valstī. Uzņēmējiem minētais noteikums nozīmē to, ka, darbojoties ārvalstīs, līgumiem, ko tie noslēdz ar patērētājiem, ir jāpiemēro atšķirīgie noteikumi, kas ir spēkā valstīs, kurā dzīvo attiecīgie patērētāji, neatkarīgi no tā, vai ir izdarīta izvēle par tiesību aktiem. Uzņēmumi, kuri vēlas iesaistīties šādā pārrobežu tirdzniecībā, var saskarties ar augstām juridiskajām izmaksām, ja to līgumiem piemēro ārvalstu līgumtiesības. Ārkārtas gadījumos daži uzņēmumi var pat atteikties darboties ārvalstīs, tādējādi šāda uzņēmuma potenciālie patērētāji var tikt ieslēgti valstu tirgos un nevar izmantot iespēju, ko sniedz plaša izvēle un zemākas cenas, ko piedāvā iekšējais tirgus. Tas var būt jo īpaši svarīgi e-komercijas darījumos. Arī tad, ja pārdevēja tīmekļa vietnei var piekļūt patērētāji no visām dalībvalstīm, pārdevējs attiecīgo izmaksu un risku dēļ var atteikties noslēgt līgumus ar patērētājiem no citām dalībvalstīm. Piemēram, 61 % gadījumu pārrobežu e-komercijas piedāvājumos patērētāji nevarēja veikt pasūtījumu, jo uzņēmumi atteicās sniegt pakalpojumu patērētāja valstī[20]. Tādējādi pārrobežu e-komercijas potenciāls tiek izmantots tikai daļēji, kaitējot gan uzņēmējiem, jo īpaši MVU, gan patērētājiem. Komisijas priekšlikumā direktīvai par patērētāju tiesībām[21] tiek apskatītas dažas no minētajām problēmām, vienkāršojot un konsolidējot pašreizējos tiesību aktus patērētāju līgumtiesību jomā, pamatojoties uz patērētāju līgumtiesību galveno pilnībā saskaņotu iekšējā tirgus aspektu kopumu. Arī ja tiks pieņemts šāds priekšlikums, ar to netiks novērstas visas valstu līgumtiesību atšķirības nesaskaņotajās jomās. Tāpat jomās, kurās tiesību akti ir pilnībā saskaņoti, tos vajadzētu piemērot kopā ar citiem valstu vispārējo līgumtiesību noteikumiem[22]. Turklāt, divus gadus ilgās intensīvās sarunas Eiropas Parlamentā un Padomē norādīja uz to, ka pieejai, kas balstīta uz pilnīgu saskaņošanu, ir ierobežojumi. Līdz ar to dalībvalstu līgumtiesību atšķirības aizvien radīs šķēršļus arī pēc minētās direktīvas pieņemšanas, un uzņēmumiem, kuri vēlas veikt pārdošanu pārrobežu mērogā, būs jāievēro minētās atšķirības. 3.2. Līgumi starp uzņēmumiem Līgumos starp uzņēmumiem puses var izvēlēties, kuras tiesības reglamentē savstarpēji noslēgto līgumu. Puses savos līgumos var arī ietvert pašreizējos instrumentus, piemēram, Vīnes konvenciju par preču pārdošanu starptautiskā mērogā vai UNIDROIT starptautiskās tirdzniecības līgumu principus. Tomēr uzņēmumiem nav iespējas izvēlēties Eiropas kopējas līgumtiesības, kuras varētu vienoti piemērot un interpretēt visās dalībvalstīs. Lieli uzņēmumi, kuri var ietekmēt sarunu virzību, var nodrošināt to, ka to līgumiem piemēro konkrētas valsts tiesības. MVU tas varētu būt grūtāk īstenojams un tādēļ tas rada šķēršļus vienotas tirdzniecības politikas ieviešanai visā ES, neļaujot uzņēmumiem izmantot iespējas iekšējā tirgū. Turklāt atbilstības nodrošināšana dažādajām līgumtiesību sistēmām vai informācijas iegūšana par citā dalībvalstī piemērojamiem tiesību aktiem un citā valodā varētu palielināt juridiskās izmaksas. Lai arī attiecībā uz konkrētiem specializētiem līgumu veidiem, kuriem ir izteikti starptautisks raksturs, piemēram, piegādes līgumi, uzņēmumi, iespējams, jau ir iepazinušies ar tiesību aktiem, kurus parasti izmanto šādu darījumu reglamentēšanai, tomēr tā nebūt nenotiek visos gadījumos. Turklāt attiecībā uz vispārīgākiem komerciāliem darījumiem uzņēmumi varētu izmantot instrumentu, kurā izklāstīts Eiropas līgumtiesību vienots noteikumu kopums, kas būtu viegli pieejams visās oficiālajās valodās. Tas varētu sniegt lielāku pārliecību pārrobežu tirdzniecībā iesaistītajiem uzņēmējiem, kuri varētu īsā laikposmā iepazīties ar šādu sistēmu, izmantojot to visos darījumos ar uzņēmumiem citās dalībvalstīs. Šādos darījumos to varētu uzskatīt arī par alternatīvu citu dalībvalstu līgumtiesībām un par neitrālu modernu līgumtiesību režīmu, kas izveidots, pamatojoties uz kopējām valstu tiesību aktu tradīcijām skaidrā un viegli lietojamā veidā. Šāda iespēja būtu īpaši pievilcīga MVU, kuri vēlas ienākt jaunos tirgos pirmo reizi. 4. Labākā instrumenta izvēle Eiropas līgumtiesībām Ar Eiropas līgumtiesību instrumentu būtu jārisina iepriekš minētās atšķirīgo līgumtiesību problēmas, neuzliekot papildu administratīvo slogu vai neradot sarežģījumus patērētājiem vai uzņēmumiem. Turklāt ar to varētu nodrošināt patērētāju aizsardzību augstā līmenī. Attiecīgajā jomā minētajam instrumentam jābūt saskaņotam un neatkarīgam tādā nozīmē, ka atsauces uz valstu tiesību aktiem vai starptautiskajiem instrumentiem jāsamazina pēc iespējas vairāk. Ir noteikti vairāki risinājumi attiecībā uz nākotnes instrumenta juridisko raksturu, piemērošanas jomu un materiālo jomu. 4.1. Kādam jābūt Eiropas līgumtiesību instrumenta juridiskajam raksturam? Eiropas līgumtiesību instruments varētu būt gan nesaistošs instruments, kura mērķis ir uzlabot ES tiesību aktu konsekvenci un kvalitāti, gan saistošs instruments, kurā izklāstītu alternatīvu pašreizējiem daudzveidīgajiem valstu līgumtiesību režīmiem, piedāvājot vienu līgumtiesību noteikumu kopumu. Principā ES instrumentu darītu pieejamu visās oficiālajās valodās. Tas sniegtu labumu visām iesaistītajām ieinteresētajām personām, likumdevējiem, kas meklē norādījumus, tiesnešiem, kuri piemēro noteikumus, kā arī pusēm, kuras vienojas par savstarpējā līguma noteikumiem. 1. risinājums. Ekspertu grupas darba rezultātu publicēšana Ekspertu grupas darba rezultātus varētu darīt viegli pieejamus, tos nekavējoties publicējot Komisijas tīmekļa vietnē, iepriekš neapstiprinot ES līmenī. Ja ekspertu grupa izstrādās praktisku un lietotājam draudzīgu tekstu, to kā paraugdokumentu varētu izmantot Eiropas un valstu likumdevēji, izstrādājot tiesību aktus, un līgumslēdzējas puses, vienojoties par saviem standarta noteikumiem un nosacījumiem. Tāpat to varētu izmantot augstākās izglītības programmās vai profesionālās mācībās kā kopsavilkumu, kas izveidots, apkopojot dažādu dalībvalstu līgumtiesību tradīcijas. Minētā darba plaša izmantošana ilgtermiņā varētu veicināt valstu līgumtiesību brīvprātīgu konverģenci. Tomēr šādi nevarētu atrisināt iekšējā tirgus šķēršļus. Ar tekstu, kam nav oficiālas pilnvaras vai statusa attiecībā uz tiesām un likumdevējiem, nevarētu būtiski samazināt līgumtiesību atšķirības. 2. risinājums. Oficiāls instrumentu kopums likumdevējam a) Komisijas akts par instrumentu kopumu Izmantojot Ekspertu grupas darbā gūtos rezultātus, Komisija varētu pieņemt aktu (piemēram, paziņojumu vai Komisijas lēmumu) par Eiropas līgumtiesībām, kas Komisijai būtu jāizmanto kā atsauces instruments, lai nodrošinātu tiesību aktu saskaņotību un kvalitāti. Komisija izmantotu instrumentu kopumu, izstrādājot priekšlikumus jauniem tiesību aktiem vai pārskatot pašreizējos pasākumus. Šāds instruments stātos spēkā nekavējoties pēc tam, kad to pieņemtu Komisija, un tam nebūtu vajadzīgs Parlamenta un Padomes apstiprinājums. Tomēr šajā gadījumā ne Parlamentam, ne Padomei nebūtu jāņem vērā Komisijas ieteikumi attiecībā uz grozījumiem. b) Iestāžu nolīgums par instrumentu kopumu Eiropas līgumtiesību instrumentu kopums varētu būt iestāžu (Komisijas, Parlamenta un Padomes) nolīguma objekts, lai konsekventi atsauktos uz tajā ietvertajiem noteikumiem, sagatavojot tiesību aktu priekšlikumus Eiropas līgumtiesību jomā un vienojoties par tiem. Pirms priekšlikums par iestāžu nolīgumu stājas spēkā, par to jāvienojas likumdevējiem, bet tas radītu pievienoto vērtību, jo šajā darbā tiktu iesaistītas trīs iestādes, kurām būtu jāņem vērā priekšlikumā ietvertie ieteikumi, sagatavojot un pieņemot jaunus juridiskos instrumentus. Šāds instrumentu kopums ir neizdevīgs tādā ziņā, ka tas nesniegtu tūlītējus, taustāmus ieguvumus iekšējā tirgū, jo ar to netiktu novērstas tiesību aktu atšķirības. Turklāt instrumentu kopums likumdevējam nevarētu nodrošināt to, ka tiesas Eiropas Savienības līgumtiesības piemēro un interpretē saskaņoti. 3. risinājums. Komisijas ieteikums par Eiropas līgumtiesībām Eiropas līgumtiesību instrumentu varētu pievienot Komisijas ieteikumam dalībvalstīm, rosinot tās minēto instrumentu iestrādāt valsts tiesību aktos. Šāds ieteikums ļautu dalībvalstīm pakāpeniski pieņemt minēto instrumentu valsts tiesību aktos pēc brīvprātības principa. Turklāt ES Tiesas jurisdikcijā būs interpretēt ieteikuma noteikumus. Var paredzēt divas iespējas: a) ar ieteikumu varētu rosināt dalībvalstis aizstāt valsts līgumtiesības ar ieteikto Eiropas instrumentu. Šādu pieeju sekmīgi īstenoja Amerikas Savienotajās Valstīs, kur 49 štati pieņēma vienotu komerciālo kodeksu, ko izstrādājuši komerctiesību eksperti un apstiprinājušas neitrālas, daļēji sabiedriskās organizācijas[23], b) ar minēto ieteikumu varētu rosināt dalībvalstis iestrādāt Eiropas līgumtiesību instrumentu tiesību aktos kā fakultatīvu režīmu, piedāvājot līgumslēdzējām pusēm alternatīvu valsts tiesību aktiem. Dalībvalstīs, kuras izvēlētos šādu metodi, Eiropas fakultatīvais instruments tiktu piedāvāts paralēli citiem alternatīviem instrumentiem, kurus var izvēlēties par līgumiem piemērojamiem tiesību aktiem, piemēram, UNIDROIT principiem. Šādam ieteikumam nav saistoša spēka attiecībā uz dalībvalstīm, un tas sniedz tām rīcības brīvību attiecībā uz to, kā un kad minēto instrumentu īstenot valsts tiesību aktos. Tādēļ šā risinājuma risks saistīts ar to, ka dalībvalstis varētu piemērot nesaskaņotu un nepilnīgu pieeju, ieteikumu īstenojot atšķirīgi un dažādos laikposmos, vai vispār to neīstenojot. 4. risinājums. Regula, ar ko izveido Eiropas līgumtiesību fakultatīvo instrumentu Ar regulu varētu izveidot fakultatīvu instrumentu, ko katrā dalībvalstī uztvertu kā „2. režīmu”, tādējādi pusēm sniedzot iespēju izvēlēties vienu no diviem valsts līgumtiesību režīmiem[24]. Ar to 27 dalībvalstu tiesību aktos iekļautu visaptverošu un pēc iespējas neatkarīgāku līgumtiesību noteikumu kopumu, ko puses varētu izvēlēties kā tiesību aktus, ar kuriem reglamentē to līgumus[25]. Tas sniegtu pusēm, pirmām kārtām tām, kas vēlas darboties iekšējā tirgū, alternatīvu noteikumu kopumu[26]. Šis instruments būtu piemērojams vai nu tikai pārrobežu līgumiem, vai arī gan pārrobežu, gan iekšzemes līgumiem (sk. nodaļu 4.2.2. turpmāk). Pēc būtības fakultatīvais instruments varētu būt tikai konkrēts risinājums problēmām, kuras rodas regulatīvo atšķirību dēļ, ja tas ir pietiekami skaidrs vidējam lietotājam un sniedz tiesisko noteiktību. Tie ir priekšnoteikumi, lai līgumslēdzējām pusēm radītu uzticību minētajam instrumentam un tās jau sākotnēji to varētu izvēlēties par līguma juridisko pamatu. Jo īpaši jāpārliecina patērētāji, kas noslēdz līgumu pēc šiem principiem, ka viņu tiesības netiks apdraudētas. Lai fakultatīvais instruments darbotos iekšējā tirgū, tam būtu jāietekmē obligāto nosacījumu piemērošana, tostarp noteikumi par patērētāju aizsardzību[27]. Tas sniegtu priekšrocības salīdzinājumā ar spēkā esošajiem fakultatīvajiem režīmiem, piemēram, Vīnes konvenciju, kas nevar ierobežot valsts obligāto noteikumu piemērošanu. Ar fakultatīvo instrumentu būtu jāpiedāvā patērētāju aizsardzība acīmredzami augstā līmenī[28]. Ja tiesneši un praktizējoši juristi varētu konsekventi atsaukties uz vienotu noteikumu kopumu, tiem konkrētos gadījumos nevajadzētu izpētīt ārvalstu tiesību aktus, kā tas notiek patlaban saskaņā ar tiesību kolīziju normām. Tas ne tikai samazinātu uzņēmumu izmaksas, bet arī atvieglotu tiesu sistēmas administratīvo slogu. Šāds fakultatīvais instruments sniegtu svarīgus ieguvumus iekšējā tirgū, neradot vajadzību turpmāk grozīt valsts tiesību aktus. Tādēļ saskaņā ar subsidiaritātes principu fakultatīvais instruments varētu veidot alternatīvu pilnīgai valstu tiesību aktu saskaņošanai, piedāvājot samērīgu risinājumu iekšējā tirgus šķēršļu novēršanai, kurus izraisa valstu līgumtiesību atšķirības. No otras puses, Eiropas fakultatīvo instrumentu varētu kritizēt par juridiskās vides sarežģīšanu. Pievienojot paralēlu sistēmu, juridiskā vide aizvien būtu problemātiska, un būtu vajadzīga precīza informācija, lai patērētāji varētu saprast savas tiesības un tādējādi izdarīt informētu lēmumu par to, vai vēlas noslēgt līgumu, par pamatu izmantojot minēto alternatīvu. 5. risinājums. Direktīva par Eiropas līgumtiesībām Ar direktīvu par Eiropas līgumtiesībām varētu saskaņot valstu līgumtiesības, pamatojoties uz obligātajiem kopējiem standartiem. Dalībvalstis varētu saglabāt augstākas aizsardzības noteikumus, ievērojot Līgumu. Tāpat varētu paredzēt, ka par izrietošajām atšķirībām paziņo Komisijai un pēc tam tās publicē, lai palielinātu pārredzamību patērētājiem un uzņēmumiem, kuri darbojas ārvalstīs. Attiecībā uz līgumiem starp uzņēmumiem un patērētājiem minētās direktīvas pamatā būtu patērētāju aizsardzība augstā līmenī, kā noteikts Līgumā, un ar to papildinātu patērētāju aizsardzības acquis , ietverot noteikumus, kuri paredzēti turpmākajā direktīvā par patērētāju tiesībām. Šāda direktīva samazinātu juridiskās atšķirības, panākot zināmu konverģenci starp valstu līgumtiesībām. Tas savukārt radītu lielāku uzticēšanos, jo īpaši no patērētāju un MVU puses, rosinot tos uzsākt darbību ārvalstīs. Tomēr saskaņošana, izmantojot direktīvas, kuru pamatā ir obligāta saskaņošana, nebūt neradītu noteikumu vienotu īstenošanu un interpretāciju[29]. Uzņēmumiem, kas piedāvā preces un pakalpojumus ārvalstīs, aizvien būtu jāievēro atšķirīgie patērētāju līgumtiesību nosacījumi visās attiecīgajās valstīs. Pašreizējā patērētāju līgumsaistību tiesību aktu kopumā ir pierādījums ierobežojumiem, ko rada obligātās saskaņošanas direktīvas, ar kurām samazina regulatīvās atšķirības. Pārrobežu līgumos starp uzņēmumiem minētā direktīva, iespējams, nevarētu nodrošināt vajadzīgo tiesisko noteiktību, un uzņēmumi tādējādi turpinātu saskarties ar izmaksām, kas rodas, ievērojot atbilstības noteikumus. 6. risinājums. Regula, ar ko izveido Eiropas līgumtiesības Regula, ar ko izveido Eiropas līgumtiesības, varētu aizstāt daudzveidīgos valstu tiesību aktus ar Eiropas vienotu noteikumu kopumu, tostarp obligātajiem noteikumiem, kuri neaizsargātākajai pusei sniedz augstu aizsardzības līmeni. Minētos noteikumus piemērotu līgumiem nevis pēc pušu izvēles, bet kā valsts tiesību aktus. Šī regula varētu aizstāt valstu tiesību aktus vai nu tikai attiecībā uz pārrobežu darījumiem, vai arī gan pārrobežu, gan iekšzemes līgumu jomu (skatīt nodaļu 4.2.2. turpmāk). Minētais risinājums novērstu juridisko sadrumstalotību līgumtiesību jomā un nodrošinātu regulas noteikumu vienotu piemērošanu un interpretāciju. Vienoti līgumtiesību noteikumi varētu sekmēt pārrobežu līgumu noslēgšanu un kalpot kā efektīvs mehānisms strīdu risināšanai. Tomēr šis risinājums varētu radīt delikātus jautājumus saistībā ar subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem. Vairāku valsts tiesību aktu aizvietošana, jo īpaši ja tie attiecas arī uz iekšzemes līgumiem, ar vienu noteikumu kopumu, varētu izrādīties neproporcionāls pasākums, lai risinātu tirdzniecības šķēršļus iekšējā tirgū. 7. risinājums. Regula, ar ko izveido Eiropas civilkodeksu Šis risinājums ir nākamais solis pēc regulas, ar ko izveido Eiropas līgumtiesības, tādā nozīmē, ka tas attiektos ne tikai uz līgumtiesībām, bet arī uz citiem saistību veidiem(piemēram, uz deliktu tiesībām un labvēlīgu iejaukšanos). Šāds instruments turpmāk samazinātu vajadzību atkal izmantot valsts tiesību aktus. Lai arī iekšējā tirgus vienmērīgai darbībai šķēršļi ir ne tikai līgumsaistību jomā, vēl jānosaka, kādā mērā tādu plašu instrumentu kā Eiropas civilkodeksu varētu pamatot ar subsidiaritātes principu. 4.2. Kādai jābūt instrumenta piemērošanas jomai? Līgumtiesību instrumentam varētu būt vairākas piemērošanas jomas. 4.2.1. Vai šim instrumentam jāattiecas uz līgumiem starp uzņēmumiem un līgumiem starp uzņēmumiem un patērētājiem? Instrumentu varētu piemērot visiem darījumu veidiem neatkarīgi no tā, vai līgumu savā starpā slēdz uzņēmumi, vai arī uzņēmumi un patērētāji. Konkrēti vispārīgo līgumtiesību noteikumi ir būtiski visiem līgumiem bez izņēmuma, bet minētajā instrumentā varētu arī ietvert īpašus noteikumus, kurus piemērotu tikai noteiktiem līgumu veidiem, piemēram, obligātie noteikumi, ar kuriem nodrošina patērētāju augsta līmeņa aizsardzību. Tos piemērotu, ja darījumā iesaistīts patērētājs un uzņēmums[30]. Tāpat varētu izstrādāt atsevišķus instrumentus līgumiem starp patērētāju un uzņēmumu, kā arī līgumiem starp uzņēmumiem. Principā ar atsevišķiem instrumentiem varētu labāk risināt problēmas, kuras ir raksturīgas šāda veida līgumiem, un tos būtu vieglāk izstrādāt un lietot. Tomēr instrumentu dažādošanai piemīt pārklāšanās un neatbilstību risks tiesību aktos. 4.2.2. Vai instrumentam jāattiecas gan uz pārrobežu, gan iekšzemes līgumiem? Problēmas, kas izriet no tiesību aktu atšķirībām, parasti ir raksturīgas pārrobežu līgumiem, kuros var iekļaut vairākus valstu vai starptautiskos instrumentus. Instruments, kas attiecas tikai uz pārrobežu līgumiem un spēj atrisināt tiesību normu kolīziju problēmas, varētu sniegt būtisku ieguldījumu iekšējā tirgus raitā darbībā. Attiecībā uz patērētāju un uzņēmumu līgumiem uzņēmumi varētu darboties, pamatojoties uz diviem noteikumu kopumiem, proti, viens reglamentētu pārrobežu līgumus, bet otrs — iekšzemes līgumus. Arī uz patērētājiem attiektos divi noteikumu kopumi. Instruments, kas piemērojams gan pārrobežu, gan iekšzemes patērētāju līgumiem, turpmāk vienkāršotu regulatīvo vidi, bet ietekmētu patērētājus, kuri, iespējams, nav ieinteresēti iekšējā tirgū un vēlas aizvien izmantot tiesības uz valsts aizsardzību. No otras puses, līgumos starp uzņēmumiem, kur ļoti būtisks ir līguma brīvības princips, nebūtu piemēroti pusēm aizliegt iespēju izvēlēties Eiropas instrumentu pilnībā iekšzemes darījumiem. Instruments, kas attiecas ganuz pārrobežu, gan iekšzemes līgumiem, varētu kalpot kā turpmāks stimuls uzņēmumiem paplašināt darbību ārvalstīs, jo tie varētu izmantot vienotu noteikumu kopumu un vienotu ekonomikas politiku. Instruments varētu attiekties tikai uz tiem līgumiem, kas noslēgti tiešsaistes vidē, lai arī šāda pieeja nenodrošinātu izsmeļošu risinājumu iekšējā tirgus šķēršļiem ārpus tiešsaistes vides. Minētie līgumi veido būtisku pārrobežu darījumu daļu iekšējā tirgū, un tiem ir vislielākais izaugsmes potenciāls. Tādēļ varētu izstrādāt instrumentu, kas paredzēts tiešsaistes videi. To varētu piemērot gan pārrobežu, gan iekšzemes līgumiem vai tikai pārrobežu līgumiem. 4.3. Kādai jābūt instrumenta materiālajai darbības jomai? Eiropas līgumtiesību instrumenta materiālo darbības jomu varētu interpretēt šaurā vai plašā nozīmē. Jebkurā gadījumā šim instrumentam jāattiecas uz obligātajiem patērētāju līgumsaistību noteikumiem, par sākuma punktu izmantojot ES acquis . 4.3.1. Instrumenta materiālās darbības jomas šaura interpretācija Eiropas līgumtiesību instruments varētu attiekties tikai uz noteikumiem par līguma definīciju, pirmslīguma pienākumiem, atteikuma tiesībām, pārstāvību, spēkā neesības pamatu, interpretāciju, līgumu saturu un sekām, līgumu izpildi, aizsardzības līdzekļiem neizpildes gadījumā, parādnieku un kreditoru daudzveidību, pušu maiņu, kompensāciju un apvienošanos, kā arī noilgumu[31]. Uzmanība būtu jāvelta obligātajām patērētāju līgumsaistībām, kas rada iekšējā tirgus šķēršļus un tādu praksi, kas nav izdevīga patērētājiem un MVU, piemēram, negodīgi līguma noteikumi. 4.3.2. Instrumenta materiālās darbības jomas plaša interpretācija Papildus jautājumiem, kas uzskaitīti 4.3.1. iedaļā, Eiropas līgumtiesību instruments varētu atteikties uz citiem saistītiem jautājumiem, piemēram, kompensācija, saistības, kas nav līgumsaistības, preču īpašumtiesību iegūšana un zaudēšana un kustamas mantas īpašumtiesību drošība. 4.3.3. Vai šim instrumentam jāattiecas uz īpašiem līgumu veidiem? Papildus vispārīgo līgumtiesību noteikumiem šis instruments varētu ietvert īpašus noteikumus attiecībā uz biežāk izmantojamajiem līgumu veidiem. Iekšējā tirgū visbiežāk izmantotais un būtiskākais ir preču pārdošanas līgums. Ļoti būtiski ir arī pakalpojumu līgumi. Tomēr, ņemot vērā to vienveidīgo raksturu, būs jāizstrādā īpaši noteikumi īpašiem pakalpojumu līgumu veidiem. Piemēram, šajā instrumentā varētu ietvert noteikumus pārdošanas veida pakalpojumu līgumiem, piemēram, auto nomai vai apdrošināšanas līgumiem. Turklāt līgumiem pakalpojumu jomā piemīt specifisks un tehnisks raksturs, jo īpaši, ja tos noslēdz profesionāļi, un tiem vajadzīga vērīga pieeja, jo tiesiskā vide šajās jomās ātri mainās. Attiecībā uz konkrētiem pakalpojumu līgumiem zinātnieki jau ir ieteikuši paraugnoteikumus, kuri varētu kalpot par iedvesmas avotu. Piemēram, Vienotā modeļa projektā ietverti paraugnoteikumi preču nomas līgumiem. Projekta grupa „Eiropas apdrošināšanas līgumu tiesību normu piemērošanas princips” izstrādāja Eiropas apdrošināšanas līgumtiesību principus ( PEICL )[32]. Jāveic principu piemērotības novērtējums, lai varētu izlemt par to, vai minētos principus piemērot finanšu pakalpojumu līgumiem, kā arī par to piemērošanas veidu. 4.3.4. Eiropas civilkodeksa darbības joma Eiropas civilkodeksam būtu jāattiecas ne tikai uz līgumtiesībām, tostarp īpašiem līgumu veidiem, bet arī uz deliktu tiesībām, nepamatota materiālā labuma ieguvi un labvēlīgu iejaukšanos citu personu darījumos. 5. Secinājumi Šīs Zaļās grāmatas mērķis ir uzsākt sabiedrisko apspriešanos, lai apkopotu tendences un viedokļus no attiecīgajām ieinteresētajām personām par iespējamajiem politikas risinājumiem Eiropas līgumtiesību jomā. Šo Zaļo grāmatu publicēs Komisijas tīmekļa vietnē (http://ec.europa.eu/yourvoice/). Apspriešanās notiks no 2010. gada 1. jūlija līdz 2011. gada 31. janvārim, un tajā varēs piedalīties visas ieinteresētās personas. Personas, organizācijas un valstis, kas plāno piedalīties apspriešanās procesā, tiek aicinātas sūtīt savas atsauksmes atbilžu veidā uz dažiem vai visiem jautājumiem, kuri ir ietverti šajā dokumentā un/vai kā vispārīgas piezīmes par šajā dokumentā apskatītajiem jautājumiem. Saņemtās atsauksmes tiks publicētas, iespējams, kopsavilkuma veidā, ja vien iesniedzējs neiebilst pret personas datu publicēšanu, pamatojot, ka šāda publikācija kaitēs viņa vai viņas likumīgajām interesēm. Šādā gadījumā atsauksmes var publicēt anonīmi. Pretējā gadījumā tās netiks publicētas, un principā to saturu neņems vērā. Turklāt, tā kā kopš 2008. gada jūnija ir ieviests interešu pārstāvju (lobistu) reģistrs kā daļa no Eiropas pārraudzības iniciatīvas, organizācijas tiek aicinātas izmantot minēto reģistru, lai nodrošinātu Eiropas Komisiju un sabiedrību kopumā ar informāciju par to mērķiem, finansējumu un struktūrām. Saskaņā ar Komisijas politiku visas atsauksmes tiks uzskatītas par individuālu viedokli, ja organizācija nav reģistrējusies. Atsauksmes par apspriešanos jānosūta uz adresi: jls-communication-e5@ec.europa.eu. Informāciju par apspriešanos var iegūt, nosūtot pieprasījumu uz e-pasta adresi vai uz šādu adresi: European Commission, DG Justice, Unit A2, Rue de la Loi 200, B-1049 Brussels, Belgium . [1] COM(2001) 398, 11.7.2001. [2] COM(2003) 68, 12.2.2003. [3] Skatīt arī Komisijas paziņojumu „Eiropas līgumtiesības un acquis pārskatīšana: turpmākā virzība”, COM (2004) 651, 11.10.2004. [4] COM(2008) 614, 8.10.2008. [5] Von Bar, C., Clive, E. and Schulte Nölke, H. (eds.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR), München, Sellier , 2009. [6] Daži no tiem ir izstrādāti, iedvesmojoties no Association Henri Capitant un Société de législation comparée ("European Contract Law. Materials for a Common Frame of Reference : Terminology, Guiding Principles, Model Rules", Ass. H. Capitant et SLC, 2008, Sellier European law publishers). [7] Minētajā tīklā „Komisija par Eiropas līgumtiesībām” piedalījās zinātnieki no visām dalībvalstīm, un tas darbojās priekšsēdētāja Ole Lando vadībā no 1982. līdz 2001. gadam. [8] Vīnes konvenciju patlaban ir ratificējušas 74 valstis. ES valstu vidū izņēmumi ir Apvienotā Karaliste, Portugāle un Īrija. [9] Piemēram, Uzņēmējdarbības tiesību aktu saskaņošanas organizācija Āfrikā izstrādā Vienotu aktu par līgumiem, kura pamatā lielākoties ir UNIDROIT Starptautisko tirdzniecības līgumu principi. UNIDROIT principi un Eiropas līgumtiesību principi ir arī Ķīnas 1999. gada līgumtiesību akta pamatā. [10] Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regula (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (OV L 177, 4.7.2008., 6. lpp.). [11] Padomes 2009. gada 2. decembra akts Nr. 17024/09. [12] COM(2010) 2020, 3.3.2010. [13] Sk. Komisijas paziņojumu „Digitālā programma Eiropai”, COM(2010) 245, 19.5.2010. [14] Piemēram, Dienvidaustrumu Āzijas valstu asociācija (izveidota 1967. gadā) vai nesen izveidotā Dienvidamerikas valstu savienība (2008. gads). [15] Komisijas 2010. gada 26. aprīļa lēmums, ar ko izveido vienotā Eiropas līgumtiesību modeļa ekspertu grupu (OV L 105, 27.4.2010., 109. lpp.). [16] Piemēram, piegādes problēmas pasta pakalpojumos, problēmas ar maksājumiem. [17] Piemēram, skatīt EUROBAROMETER īpašo aptauju Nr. 292 (2008) un EUROBAROMETER zibensaptauju Nr. 278 (2009). [18] Piemēram, skatīt Clifford Chance Survey in European Contract Law (2005). [19] Līdzīgas tiesību kolīziju normas, kuru mērķis ir aizsargāt neaizsargātāko pusi, ir ieviestas attiecībā uz citiem līgumu veidiem, piemēram, apdrošināšanas līgumiem un preču pārvadājuma līgumiem, skatīt attiecīgi 7. un 5. pantu regulā Roma I. [20] Skatīt Komisijas paziņojumu par pārrobežu elektronisko komerciju uzņēmumu attiecībās ar patērētājiem ES, COM (2009) 557, 22,10.2009. [21] COM(2008) 614. [22] Piemēram, par korektīviem pasākumiem, ja pienākumi sniegt informāciju nav pildīti. [23] Vienoto komerciālo kodeksu bieži pārskata un kopīgi apstiprina Vienotā likumdošanas komisija ( Uniform Law Commission ), kuras mērķis ir izstrādāt un sekmēt vienotu valsts likumu īstenošanu, kur vienotība ir praktiska un vēlama, kā arī Amerikas likumdošanas institūts ( American Law Institute ), kas veic ietekmīgu pētniecības darbu, lai precizētu, modernizētu un uzlabotu likumu. [24] Skatīt arī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu, INT/499, 27.5.2010. [25] Šis līgumtiesību noteikumu kopums veidotu daļu no katras dalībvalsts tiesību aktiem arī starptautisko privāttiesību nolūkos. [26] Skatīt Mario Monti 2010. gada 9. maija ziņojumu Eiropas Komisijas priekšsēdētājam „Jauna vienotā tirgus stratēģija”: „Šāda 28. režīma priekšrocība ir vienotajā tirgū darbojošos uzņēmumu un iedzīvotāju iespēju paplašināšana — ja tie galvenokārt plāno darboties vienotā tirgus mērogā, tie var izvēlēties vienotu standarta tiesisko regulējumu, kas piemērojams visās dalībvalstīs”. Skatīt arī Pārdomu grupas ziņojuma ieteikumu Eiropadomei par ES nākotni 2030, Projekts Eiropai 2030: Problēmas un Iespējas, 2010. gada maijs: „Jārīkojas, lai nodrošinātu iedzīvotājiem iespēju izmantot Eiropas tiesisko statusu („28. tiesiskais regulējums”), ko noteiktās civiltiesību vai komerctiesību jomās piemērotu paralēli pašreizējiem 27 dalībvalstu tiesiskajiem regulējumiem.” [27] Instrumentā būtu jāparedz noteikumi, ka tas ir savietojams ar regulas Roma I noteikumiem. [28] Skatīt 12. pantu Līgumā par Eiropas Savienības darbību. [29] Šā iemesla dēļ Monti ziņojumā ieteikts, ka saskaņošana būtu jāveic, izmantojot regulas, 93. lpp. [30] Konsekvences dēļ Eiropas līgumtiesību instrumentam būs jāpapildina attiecīgo patērētāju aizsardzības tiesību aktu kopumu, integrējot tā prasības, tostarp progresu, kas panākts direktīvā par patērētāju tiesībām patērētāju aizsardzības jomā iekšējā tirgū. [31] Terminoloģija, kas aizgūta no Vienotā modeļa projekta, ir vienīgi orientējoša un iepriekš nenosaka ne instrumenta struktūru, ne terminoloģiju. [32] Principles of European Insurance Contract Law, München, Sellier , 2009.