Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei - Valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspējība ekonomikas atveseļošanas apstākļos {SEC(2009) 1354} /* COM/2009/0545 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 14.10.2009 COM(2009) 545 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI Valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspējība ekonomikas atveseļošanas apstākļos {SEC(2009) 1354} KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI Valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspējība ekonomikas atveseļošanas apstākļos 1. Ievads 1. Šajā paziņojumā un tam pievienotajā ziņojumā (2009. gada ziņojumā par stabilitāti) ir izvērtēta valsts finanšu stabilitāte ES dalībvalstīs. Šis paziņojums ir 2006. gada paziņojuma un, attiecīgi, ziņojuma[1] atjaunināta versija un vienlaikus arī atbilde uz 2006. gada novembra ECOFIN padomes[2] lūgumu, lai Komisija sagatavotu jaunu ziņojumu par stabilitāti, tiklīdz 2009. gadā būs pieejamas jaunākās vispārējās prognozes izdevumiem, kas saistīti ar sabiedrības novecošanos. Šo paziņojumu publicē laikā, kad tiek apspriestas stratēģijas, kas būtu jāīsteno, lai izkļūtu no ekonomikas un finanšu krīzes, un kad tiek apsvērti konverģenti un koordinēti regulējumi, lai reformētu Eiropas ekonomiku 2020. gada Eiropas stratēģijas satvarā. 2. Ziņojumā ņemta vērā finanšu un ekonomikas krīze un tās ietekme uz valsts finansēm šobrīd, kad sāk parādīties pirmās stabilizācijas pazīmes. Kamēr vēl nav droši zināms, ka ekonomikas atveseļošana ir ilgtspējīga, un kamēr nav pārtraukti valstu īstenotie diskrecionārie pasākumi, krīzes ietekmi uz valsts finansēm pilnībā izvērtēt nav iespējams. Tomēr, ņemot vērā krīzes ietekmi uz valsts parādu, šis paziņojums sniedz informāciju piemērotā brīdī, kad atbilstoši Eiropadomē paustajai nostājai „fiskālā politika ir pakāpeniski jāpārorientē uz ilgtermiņa ilgtspējību” un „pašlaik ir jāizstrādā budžeta stratēģijas, lai izkļūtu no krīzes, un tās koordinētā veidā ir jāīsteno, tiklīdz ekonomika sāk atgūties, ņemot vērā katras atsevišķas valsts specifisko situāciju”[3]. 3. Regulārs fiskālās ilgtspējības izvērtējums atbilst reformētajā Stabilitātes un izaugsmes paktā formulētajām vadlīnijām; saskaņā ar tām pārraudzībai galvenokārt būtu jābūt vērstai uz ilgtermiņa problēmjautājumiem. Nesen dalībvalstis ir vienojušās par sīki izstrādātiem principiem, kurus ņem vērā, pārskatot vidēja termiņa budžeta mērķus ( MTO ), lai tādējādi nodrošinātu, ka dalībvalstu budžeta stratēģijās atspoguļojas reālās vidējā termiņa vajadzības, vienlaikus ņemot vērā ne tikai parāda līmeņus, bet arī netiešās saistības, proti, ar sabiedrības novecošanos saistītās izmaksas, tostarp jo īpaši veselības aprūpes un pensiju izdevumi. 2. Akūta problēma, kas jārisina pēc krīzes 4. Pēc smagās krīzes Eiropas ekonomikā vērojamas pirmās pazīmes, kas liecina, ka tā sāk atgūties. Kopš 2008. gada augusta Eiropas ekonomikas atveseļošanas plāna ( EERP )[4] ietvaros koordinātā veidā ir īstenotas efektīvas un ietekmīgas politiskās iniciatīvas —pateicoties tām ir izdevies izvairīties no finanšu sistēmas sabrukuma un vispārēja sabiedrības uzticēšanās zuduma. Tomēr nedrošības līmenis joprojām ir augsts, un pastāv iespēja, ka finanšu sektoram un faktiskajai ekonomikai varētu būt savstarpēja negatīva reakcija. Ņemot vērā zaudējumus produkcijas izteiksmē pēdējos gada ceturkšņos, saimnieciskajai darbībai šogad būtu jāsamazinās par 4 %, bet tās pieaugums 2010. gadā būs neliels. 5. Lēmumi par budžeta politiku ir sekmīgi pārorientēti uz to, lai steidzami izglābtu ekonomiku no recesijas. Diskrecionāri fiskālie stimuli un automātiskie stabilizatori ir ļāvuši amortizēt saimnieciskās darbības lejupslīdi un devuši ieguldījumu, lai varētu parādīties pirmās uzlabojumu pazīmes, bet diemžēl tie vienlaikus ir izraisījuši krasu valsts finanšu stāvokļa pasliktināšanos. Salīdzinājumā ar deficītu 0,8 % apmērā no IKP 2007. gadā, kas bija labākais rezultāts pēdējo trīsdesmit gadu laikā, ir paredzams, ka ES valstu budžeta deficītam 2009. gadā būtu jāsasniedz vidēji 6 % no IKP, bet 2010. gadā — aptuveni 7 %. Trīs gadu laikposmā, kas noslēgsies 2010. gadā, bruto parāda attiecība visā ES pieaug par vairāk nekā 20 punktiem. Turklāt ārkārtīgi apjomīgās iespējamās saistības var radīt faktiskas izmaksas turpmākajos gados, lai gan dažas izmaksas, kas radušās, atbalstot banku nozari, varētu atgūt. 6. Nedrīkst nevērīgi izturēties pret finanšu ilgtspējību ilgtermiņa perspektīvā. Lai gan parāda un deficīta pieaugums jau pats par sevi ir iespaidīgs, ir paredzams, ka prognozētā novecojošās sabiedrības ietekme uz valsts finansēm varētu būt vēl daudzkārt iespaidīgāka nekā pašreizējās krīzes ietekme. Krīzes izraisītās fiskālās izmaksas un prognozētās demogrāfiskās norises summējas, padarot fiskālo ilgtspējību par īpaši sarežģīti risināmu problēmu. Rīcībā esošās prognozes liecina par to, ka ir obligāti jāiegulda maksimāli centieni, lai īstenotu strukturālās reformas un konsolidētu valsts finanses, jo pretējā gadījumā turpmākajās desmitgadēs pieaugs ar parādsaistībām un valsts pensijām saistītās izmaksas, kā arī izmaksas par veselības aprūpi un ilgtermiņa aprūpi. 3. Kā izvērtējama valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspējība 7. Ilgtspējība ir saistīta ar valdības spēju uzņemties savu parādsaistību slogu nākotnē. Ilgtspējīgu parāda līmeņu augšējā robeža nav definēta. Ilgtspējības robežvērtības atšķiras atkarā no tā, par kuru valsti un kādu laikposmu ir runa. Spēja administrēt paaugstināta līmeņa parādus ir cita starpā atkarīga no finanšu tirgu attīstības, konstatētā riska un uzticēšanās, ka valdība būs spējīga īstenot strukturālās reformas un konsolidēt deficītus. Tā ir arī atkarīga no tā, kāda ir riska novēršanas iespēju pakāpe pasaules mērogā, un no ieguldījumiem, kas varētu aizstāt valsts obligācijas. Tomēr valstis, kurās ir augsta parāda attiecība, kā arī liela ārējās maksājumu bilances nestabilitāte vai iespējamās saistības, var īpaši dziļi skart tādas tirgus svārstības kā, piemēram, izmaiņas procentu likmēs un procentu likmju starpība ekonomikas perspektīvu būtisku pārmaiņu laikos. 8. Ja valsts parādsaistību apjoms izņēmuma kārtā ir palielināts, tas ilgtspējību neapdraud. Krīzes apstākļos fiskālā ekspansija ilgtspējību uz spēles neliek, ja vien valdību pieņemtajiem pasākumiem ir pagaidu raksturs un tie izbeidzas, kad ekonomikas atveseļošanas process ir nostabilizēts. Risks ir saistīts ar paaugstinātajiem deficītiem tāpēc, ka tiem ir strukturāla daba, un tāpēc, ka bez piemērotas strukturālo reformu stratēģijas krīzes ietekme var ilgtermiņā iedragāt ražošanu un potenciālo izaugsmi, kas notiktu līdztekus IKP pieauguma ilgstošam kritumam un izdevumu pieaugumam demogrāfisko tendenču dēļ. 9. Fiskālā politika nav ilgtspējīga, ja tā ilglaicīgi izraisa pārlieka valsts parāda uzkrāšanos (neatkarīgi no tā, vai tūlīt vai tuvā nākotnē) un pastāvīgi pieaugošu parādu apkalpošanu. Lai nodrošinātu ilgtspējību, ir jāizvairās no pārlieka valsts pasīvu pieauguma, kas būs slogs nākamajām paaudzēm, un vienlaikus ir jānodrošina valdības spēja sniegt vajadzīgos sabiedriskos pakalpojumus, cita starpā gādājot par to, lai būtu nepieciešamie drošības tīkli grūtību laikā, kā arī spēja veikt attiecīgos politikas pielāgojumus, reaģējot uz jaunām problēmām. 10. Tātad, lai izanalizētu, vai uz pašreizējās politikas pamata valsts finanses ir ilgtspējīgas, ir nepieciešams ilgtermiņa skatījums. Novērtējums ir balstīts uz valsts izdevumu, ieņēmumu un deficīta prognozēm ilgtermiņā[5], ņemot vērā tādus izdevumus ietekmējošus faktorus kā demogrāfiskās tendences un parāda uzkrāšanās. Lai kvantitatīvi izteiktu risku, kas saistīts ar dalībvalstu publisko finanšu risku, izmanto jaunizveidoto ilgtspējas starpības jēdzienu. Šis rādītājs liecina par to, cik lielā mērā tūlīt un nekavējoties un ilgtspējīgā veidā būtu jāpielāgo nodokļi vai izdevumi, lai nodrošinātu valsts parāda noturēšanos pieņemamās robežās visā prognožu laikposmā. Tomēr, lai veiktu pilnīgu novērtējumu, ir jāapsver arī virkne citu rādītāju, proti: pašreizējo parādsaistību apjoms, iespējamās saistības, valsts aktīvu daudzums, nodokļu slogs, vidējā pensijas līmeņa gaidāmā attīstība, ilgtspējas starpības svārstības gadījumā, ja netiek veikti pasākumi, kā arī iespējamā sociālās aizsardzības pastiprināšana dažās valstīs. 11. Ir iespējams izvairīties no parāda attiecības palielināšanās nākamajās desmitgadēs, un ne vien ir iespējams pieņemt, bet būtu jāpieņem politiski pasākumi, lai izvairītos no parāda tendences pieaugt. Ilgtermiņa scenāriji, kas iekļauti šim paziņojumam pievienotajā ziņojumā un kas izstrādāti, pieņemot, ka politisku pārmaiņu nav (respektīvi, neņemot vērā pasākumus, kurus valdības varētu apsvērt, bet kuri nav vēl pieņemti), paredz nerimtīgu parāda attiecības pieaugumu turpmākajos gadu desmitos. Šie scenāriji ļauj izvērtēt risku, ar kuru dalībvalstis saskaras, bet tie nav neizbēgami. Scenāriji, kuru pamatā ir pieņēmums, ka politika nemainīsies, ir lieliski piemēroti, lai izvērtētu ilgtspējību, bet tie nepiedāvā visām valstīm derīgas reālistiskas prognozes. Šie scenāriji ir lietderīgi, lai aprakstītu, cik vērienīgai jābūt īstenotajai politikai, lai nodrošinātu valsts finanšu ilgtspējību, un lai parādītu, kādas būtu bezdarbības sekas. Šo pieeju, kas jau izmantota 2006. gada ziņojumā par stabilitāti, apstiprināja ECOFIN padome 2006. gada novembrī, kura secināja, ka, īstenojot ikgadējās stabilitātes un konverģences programmas, šādam ziņojumam būtu jābūt ilgtermiņa ilgtspējības izvērtējuma pamatā. 12. Fiskālās politikas ilgtermiņa ilgtspējības izvērtējums ir kļuvis par stabilu budžeta uzraudzības aspektu ES. Tomēr ekonomikas krīzes un atveseļošanas apstākļos ilgtspēja tiek izvērtēta ar lielāku nenoteiktību nekā parasti. No vienas puses, ir grūti izdarīt pareizus spriedumus par sākotnējo strukturālo budžeta stāvokli 2009. gadā. Iemesli tam ir saistīti ne tikai ar šaubām par potenciālo izaugsmi un ražošanas apjoma starpību un faktu, ka krīze ir ietekmējusi arī ieņēmumus no nodokļiem, bet arī ar valdību pieņemto atbalsta pasākumu ilgstošo vai pagaidu raksturu. Tā kā attiecībā uz strukturālo deficītu nav pilnībā nošķirta krīzes laikā pieņemto pagaidu pasākumu ietekme, ir iespējams, ka risks, kas apdraud ilgtspējību, ir ticis pārvērtēts. No otras puses, ja netiek pieņemtas reformas ekonomiskās izaugsmes sekmēšanai, krīze var uz ilgu laiku ietekmēt mūsu ekonomikas izaugsmi turpmākajā desmitgadē; tādā gadījumā ar ilgtspējības pamatrādītājiem šim dokumentam pievienotajā ziņojumā risks tiktu novērtēts par zemu. 4. Ilgtspējības izvērtējums atsevišķās dalībvalstīs 13. Šīs problēmas — valsts finanšu ilgtspējība un sabiedrības novecošanās ietekme uz budžetu — skar visas ES dalībvalstis. Tomēr, kas attiecas uz ilgtermiņa riska pakāpi, ar kuru dalībvalstis saskaras, un šā riska cēloņiem, situācija dalībvalstīs atšķiras. Šīs atšķirības izriet no i) atšķirībām valstu sākotnējā budžeta pozīcijā 2009. gadā, proti, parāda līmeņa un strukturālā deficīta izteiksmē; ii) atšķirībām finansējumā un sociālās aizsardzības sistēmu mērogā; iii) atšķirībām potenciālās izaugsmes ziņā, kas var pamatoties uz valstu atšķirīgajiem attīstības līmeņiem un paredzamajām demogrāfiskajām tendencēm. 14. Pamatojoties uz kvantitatīviem ilgtspējības rādītājiem[6], jūtīguma analīzi, kurā aplūkoja pamata pieņēmumus, un tādiem papildu faktoriem kā parāds, valsts aktīvi un prognozes pensiju jomā, tika vispārēji izvērtēts valsts finanšu ilgtspējību apdraudošais ilgtermiņa risks, ar kuru var sastapties dažādas dalībvalstis[7]. Izmantojot šādu metodi un 2006. gada paziņojumā izstrādāto pieeju (kā tas paredzēts minētajā ziņojumā un apstiprināts 2006. gada novembra ECOFIN padomes secinājumos), tiek noteikts, vai dalībvalstis ir iedalītas kategorijās, atkarā no tā, ar kādas pakāpes ilgtermiņa risku tās saskaras un kādi ir šā riska galvenie avoti. Savos secinājumos Padome arī pauž uzskatu, ka iedalīšana kategorijās un to izmantošana ziņojumā par ilgtspējību ir svarīgs rīks, lai izvērtētu problēmas, ar kurām dalībvalstis konfrontējas ilgtspējības ziņā. 15. Bulgārijā, Dānijā, Igaunijā, Somijā un Zviedrijā ir relatīvi stabilāks budžeta stāvoklis, un tās pēdējo gadu laikā ir īstenojušas visaptverošas pensiju reformas. Lai gan krīzes dēļ visās šajās valstīs valsts bilance pasliktinās un būtiskā mērā pieaug valsts parāda attiecība, to strukturālā budžeta pozīcija joprojām ir stabilāka nekā vairumā pārējo ES valstu un ar to saistītais ilgtermiņa risks ir zemāks. Ir paredzams, ka Bulgārijā, Dānijā, Igaunijā un Zviedrijā ar sabiedrības novecošanos saistīto izdevumu pieaugums turpmākajās desmitgadēs būs krietni vien zemāks nekā ES vidējie rādītāji. Somijā paredz būtisku izdevumu pieaugumu, un krīzes radīto fiskālo izmaksu līmenis ir augsts. Tomēr nozīmīgie finanšu aktīvu krājumi, kas ir Somijas sociālās aizsardzības portfelī, amortizē valsts finanšu stāvokļa pasliktināšanos. 16. Beļģija, Vācija, Francija, Itālija, Ungārija, Luksemburga, Austrija, Polija un Portugāle ir valstis, kurās situācija — sākotnējā budžeta stāvokļa un ar sabiedrības novecošanos saistīto izdevumu ziņā — ir ļoti atšķirīga. Ir paredzams, ka Beļģijai, Vācijai un Austrijai nāksies segt sabiedrības novecošanās izmaksas, kuru apjoms atbildīs vidējām izmaksām ES vai to pārsniegs, bet šo valstu sākotnējā budžeta pozīcija ir gana stabila, ja vien krīzes izraisītā valsts finanšu stāvokļa pasliktināšanās nekļūst strukturāla. Lai gan vidēja termiņa konsolidācija uzlabos ilgtspējības rādītājus, būs obligāti nepieciešamas reformas, lai sekmīgi tiktu galā ar sabiedrības novecošanās izmaksām. Beļģijas gadījumā parāda attiecība, kas atgriežas līmenī virs 100 % no IKP, ir slogs un specifisks risks. Atbilstīgi prognozēm ar sabiedrības novecošanos saistīto izdevumu pieaugums Luksemburgā būs visaugstākais visā ES; tomēr šo risku amortizē pašreiz zemais parāds un lielais valstij piederošo finanšu aktīvu daudzums. 17. Saskaņā ar prognozēm Francijai, Itālijai, Ungārijai, Polijai un Portugālei ar novecošanos saistītās izmaksas ilgtermiņā nebūs pārlieku augstas. Tomēr no tā, kāds bija to sākotnējais budžeta stāvoklis, izriet, ka šo valstu fiskālā politika nav ilgtspējīga, pat neņemot vērā jebkādu iespējamu izdevumu pieaugumu saistībā ar sabiedrības novecošanos. Visās šajās valstīs krīze un ekonomikas atveseļošanas pasākumi var novest pie ļoti strauja parāda attiecības pieauguma, kas ļoti īsā laikā var likvidēt pēdējo gadu laikā sasniegtos pozitīvos konsolidācijas rezultātus. Polijas gadījumā prognozes norāda uz novecošanas izdevumu kritumu ilgtermiņā sakarā ar plānoto pāreju no valsts pensiju nodrošinājuma uz fondu shēmām; tomēr šis prognozētais izdevumu samazinājums ir saistīts arī ar krasu samazinājumu izmaksu/ieguvumu samērā. Tas var aktualizēt jautājumu par to, vai pensijas ir adekvātas, kā arī vecāka gadagājuma cilvēku nabadzību. Francijas gadījumā, tiklīdz ekonomikas atveseļošanas process būs nostabilizēts, būs obligāti jāīsteno vērienīga fiskālā konsolidācija, kas būs nozīmīgākais posms ceļā uz noturīgāku ilgtspējību. Portugālē nesen īstenotā pensiju reforma ir sniegusi lielu ieguldījumu, lai uzlabotu ilgtspējību; tomēr strukturālais budžeta stāvoklis ir ļoti nelīdzsvarots. Itālijas gadījumā, tiklīdz kā atveseļošanas process nostabilizēsies, ir obligāti nepieciešama tūlītēja fiskālā konsolidācija, lai nodrošinātu pastāvīgu ļoti augstās parāda attiecības samazinājumu[8]. Ungārijā ilgtspējas starpība ir zema pensiju reformas un nesenās fiskālās konsolidācijas dēļ; tomēr, lai samazinātu parādu, ir jāturpina pēdējo gadu laikā radušos strukturālo nelīdzsvarotību korekcijas. Kopumā šajā valstu grupā ilgtermiņa ilgtspējības risks ir vērtējams kā vidējs. 18. Čehijas, Kipras, Īrijas, Grieķijas, Spānijas, Latvijas, Lietuvas, Maltas, Nīderlandes, Rumānijas, Slovēnijas, Slovākijas un Apvienotās Karalistes ilgtspējas starpība ir virs 6 % no IKP; gandrīz divtik liela tā ir Īrijā, Grieķijā, Spānijā, Slovēnijā un Apvienotajā Karalistē. Gandrīz visās šajās valstīs ilgtspējas starpība ir radusies, pamatojoties uz prognozēm par krasu izdevumu pieaugumu sabiedrības novecošanās apsvērumu dēļ, ko vairumā gadījumu vēl vairāk saasina būtiskas sākotnējās nelīdzsvarotības; tāpēc šīs valstis ir pakļautas augstākam ilgtermiņa riskam. Tas nozīmē, ka, lai izlīdzinātu šīs starpības, būs nepieciešamas gan vērienīgas konsolidācijas programmas parādu un deficīta samazināšanai turpmākajos gados, gan arī fundamentālas sociālās aizsardzības sistēmu reformas. Tā tas ir jo īpaši Grieķijas gadījumā, kur vērojams otrais augstākais ar novecošanu saistīto izdevumu pieaugumus visā ES, kamēr šīs valsts ārkārtīgi augstā parāda attiecība liek vēl lielākā mērā bažīties par tās ilgtspējību. Iespēja, ka krīze turpinās ietekmēt budžeta stāvokli un ekonomisko izaugsmi vidējā termiņā, ir nopietns raižu cēlonis lielākajai daļai paaugstinātā riska valstu — jo īpaši Īrijai, Grieķijai, Latvijai, Spānijai un Apvienotajai Karalistei — , kurām izvairīšanās no ārkārtīgi strauja parāda attiecības pieauguma ir politisks izaicinājums jau vidēja termiņa perspektīvā. 19. Daudzās valstīs salīdzinājumā ar iepriekšējo izvērtējumu rezultātiem ilgtspējība ir pasliktinājusies. Salīdzinājumā ar stāvokli 2006. gadā ilgtspējas starpība lielākajā daļā valstu ir padziļinājusies, un desmit no valstīm (Īrija, Spānija, Latvija, Lietuva, Malta, Nīderlande, Austrija, Polija, Slovākija un Apvienotā Karaliste) tagad ierindojas augstākā riska kategorijā. Runājot par valstīm, ko krīze skārusi visvairāk, ilgtspējas starpības padziļināšanās ir īpaši dramatiska. Tomēr, pateicoties konsolidācijas procesam un pensiju reformai, Ungārija un Portugāle ir no paaugstināta riska grupas pārbīdījusies uz vidējā riska valstu grupu. 5. Valsts finanšu ilgtspējība ekonomikas atveseļošanas apstākļos: politiskas problēmas 20. Gan ar krīzi saistītā valsts finanšu stāvokļa pasliktināšanās, gan paredzamais izdevumu pieaugums demogrāfisko pārmaiņu dēļ ir smagas politiskas problēmas. Ņemot vērā pašreizējo budžeta stāvokli, prognozētās izmaiņas iedzīvotāju sastāvā un ekonomiskās izaugsmes ilgtermiņa scenārijus, daudzās valstīs pieaugs valsts parāda apjoms. Lai gan procentu likmes pašreiz ir zemas, krasais valsts obligāciju pieaugums spiedīs likmes uz augšu, kamēr ekonomika centīsies atgūties no krīzes, samazinoties privātiem ieguldījumiem. Valsts finanses, tostarp sociālās aizsardzības sistēmas, ir amortizējušas krīzes sociālo un ekonomisko ietekmi. Lai gan ir jāturpina atbalstīt ekonomika un jāizvairās no atveseļošanas procesa apslāpēšanas, dalībvalstu stabilitātes un konverģences programmās identificētie pasākumi, kas paredzēti finanšu ilgtspējības uzlabošanai, ir apņēmīgi jāīsteno, tiklīdz kā apstākļi to pieļauj, lai izvairītos no nepieciešamības veikt lielākas korekcijas vēlāk. 21. Augsto parāda attiecību iepriekšējos gados koriģēja straujā ekonomikas izaugsme. Tā kā demogrāfiskās tendences negatīvi ietekmē potenciālo izaugsmi, arvien vairāk pieaugs tādu reformu nozīme, kas izstrādātas produktivitātes sekmēšanas nolūkā. Parādu attiecības samazinājums būtu jāpanāk, potenciālās izaugsmes stimulēšanas labā kombinējot fiskālo konsolidāciju un strukturālās reformas. 22. No strauja un nelīdzsvarota valsts parāda pieauguma turpmākajās desmitgadēs ir iespējams izvairīties. Jau 2001. gadā Stokholmas Eiropadome pieņēma stratēģiju, lai sagatavotos demogrāfisko pārmaiņu sekām uz ekonomiku. Šajā stratēģijā paredzēts i) samazināt deficītu un parādu, ii) palielināt nodarbinātības rādītājus un iii) reformēt sociālās aizsardzības sistēmas. Šī stratēģija ir pierādījusi, ka tā darbojas, un joprojām ir piemērojama. Tomēr krīzes radītā makroekonomiskā situācija ir mainījusi gan apstākļus, gan kārtību, kā šī stratēģija būtu jāpiemēro, gan arī tās komponentu relatīvo svaru un termiņu, cik steidzami tā jāpiemēro. Kamēr pirmskrīzes apstākļos šīs stratēģijas trīs pamatvirzieni bija iespējas, no kuriem dalībvalstis varēja izvēlēties sev vispiemērotāko, tagad visi šie trīs pīlāri ir imperatīvi lielākajai daļai ES valstu. 23. Pirmais elements stratēģijā, kas orientēta uz ilgtspējību, ir vajadzība samazināt parādu, izveidojot un noturot stabilu budžeta bilanci, kas ir visa pamatā. Desmit gados pirms krīzes iestāšanās vairākās valstīs tika sekmīgi īstenota vērienīga konsolidācija. Dalībvalstīm, kas atbilstoši Stabilitātes un izaugsmes paktam sasniedza savus vidēja termiņa mērķus, izdevās būtiskā mērā samazināt savu parāda attiecību un uzlabot ilgtspējības rādītājus. Tas, savukārt, deva tām jaunas rīcības iespējas, lai īstenotu tādu ekspansīvu politiku, kas nepieļauj ciklisku krīžu atkārtošanos, kad 2008. gada otrajā pusē krīze bija uzņēmusi pilnus apgriezienus. 24. Vienkārši pārvarēt pašreizējo ekonomikas un finanšu krīzi, bet fiskālo konsolidāciju mērķtiecīgi neīstenot — ar to vien nepietiks, lai valsts parādu atgrieztu uz ilgtspējības ceļa. Prognozes, kuru pamatā ir scenārijs, kuram atbilstoši ekonomiskā izaugsme ilgtermiņa perspektīvā atgriezīsies tajā pašā stāvoklī, kāds tas bija pirms krīzes, liecina, ka bez konsolidācijas parāda attiecība pret IKP Eiropas Savienībā kopumā varētu sasniegt 100 % jau 2014. gadā un turpinātu pieaugt. Konsolidācijas centieniem 0,5 % apjomā no IKP gadā (līdz brīdim, kad dalībvalstis sasniedz savus vidēja termiņa mērķus[9]) izdosies stabilizēt parāda attiecību aptuveni 100 % līmenī no IKP tikai tad, ja izaugsmei būs pietiekami daudz laika, lai atgrieztos tādā stāvoklī, kādā tā bija pirms krīzes. Tādējādi, lai gan publiskās finanses ir jāturpina atbalstīt līdz brīdim, kad ekonomikas atlabšanas process būs stabilizējies, fiskālā politika ir pamazām jāpārorientē uz ilgtspējību. 25. Tas, vai izdosies strauji samazināt parāda attiecību, ir atkarīgs arī no tā, kas tiks darīts ar aktīviem, kas uzkrājušies finanšu sektora atbalstam, kā arī no efektīvas iespējamo saistību pārvaldības[10]. Pienācīgā brīdī izbeidzot publiskā sektora atbalsta pasākumus finanšu sektora labā, ir iespējams ne tikai saglabāt finanšu stabilitāti, bet arī vienlaikus tuvoties vidējā termiņa mērķim — atkal nonākt pie sektora dzīvotspējas un konkurētspējīgas tirgus darbības, kā arī aizsargāt nodokļu maksātāju intereses atbilstīgi valsts atbalsta politikai. 26. Otrais stratēģijas virziens attiecas uz nodarbinātības rādītāju uzlabošanu. Strukturālās reformas (jo īpaši tās, kuru nolūks ir uzlabot darba tirgus darbību) ir devušas savu ieguldījumu, lai paaugstinātu nodarbinātības rādītājus vecāka gadagājuma iedzīvotāju un sieviešu vidū, kā arī lai palielinātu izaugsmes potenciālu. Pirmskrīzes apstākļos palielināt nodarbinātības rādītājus — tas bija būtisks solis ceļā uz stabilitāti, ciktāl tas daļēji kompensē ietekmi, ko ekonomiski aktīvās sabiedrības daļas samazināšanās varētu atstāt uz izaugsmi. Pašlaik, kad nodarbinātības līmenis krītas un pieaug bezdarbs, nedrīkst pieļaut, ka cikliskais bezdarbs kļūst par pastāvīgu parādību, ka ilgtermiņā bezdarbs pieaug un ka samazinās ekonomiski aktīvo iedzīvotāju īpatsvars. Ir panākta plaša vienprātība par Eiropas principiem[11], kuru nolūks ir mazināt krīzes ietekmi, orientēt ekonomiku uz pastāvīgu atlabšanu un sniegt ieguldījumu potenciālajā izaugsmē ilgtermiņa perspektīvā; ir svarīgi piešķirt pienācīgu prioritāti pasākumiem, kas paredzēti, lai samazinātu pielāgošanās izmaksas un paātrinātu pāreju darba tirgū. Politiskajām iniciatīvām būtu jāveido sinerģija ar sociālajiem mērķiem, kas izvirzīti visneaizsargātāko iedzīvotāju grupu ienākumu atbalstam, kā rezultātā jau automātiski tiktu stimulēts vispārējais pieprasījums. Īstermiņa politiskās iniciatīvas, kas īstenotas krīzes problēmu risināšanai, nedrīkst likt šķēršļus ilgtermiņa reformu stratēģijai, tostarp elastdrošības principu īstenošanai Lisabonas Stratēģijas ietvaros. Dalībvalstīm vajadzētu jo īpaši atturēties no tādas politikas kā priekšlaicīgas pensionēšanās shēmas, kas tiktu izmantotas, lai mazinātu paaugstinātā bezdarba vai rūpnieciskās pārstrukturēšanas ietekmi. Eurozonas valstīs strukturālos pielāgojumus varētu atvieglināt darba tirgus politika, jo īpaši lai koriģētu krasās ārējās konkurētspējas diverģences, izmantojot to ietekmi uz darbaspēka vienības izmaksām. 27. Viena no būtiskākajām mācībām, ko var gūt no iepriekšējām finanšu krīzēm, ir saistīta ar iespējamo negatīvo ietekmi uz potenciālo izaugsmi un nepieciešamību veikt strukturālus pielāgojumus, pārdali un sekmēt inovāciju krīzes seku novēršanai. Tādejādi strukturālām reformām ir izšķirošana nozīme vispārējā stratēģijā, kas izstrādāta, lai atgrieztu ekonomiku uz ilgtspējīgas izaugsmes un ilgtspējīgu valsts finanšu ceļa. Kamēr reformu grafiku, kas izstrādāts potenciālās izaugsmes sekmēšanai, pielāgo katras atsevišķas valsts specifiskajai situācijai, tajā ir jāiekļauj ne tikai iepriekš minētie pasākumi darba tirgus stāvokļa uzlabošanai un ekonomiski aktīvo iedzīvotāju īpatsvara palielināšanai, bet arī pilnīgu vienotā tirgus apgūšanu, reformas, lai uzlabotu ES izglītības, pētniecības un izstrādes un inovāciju „zināšanu trijstūri”, kas sekmē tehnoloģiju izstrādi un produktivitātes palielināšanos, kā arī pūliņus, kas veltīti ekoloģiski nekaitīgāku tehnoloģiju stimulam. 28. Ir vajadzīgas sociālās aizsardzības sistēmu reformas — trešais stratēģijas elements. Daudzās dalībvalstīm ir pārlieku paaugstināts primārais pārpalikums, kas būtu vajadzīgs, lai samazinātu parādu un nodrošinātu pilnīgu priekšfinansējumu izmaksām, kas saistītas ar sabiedrības novecošanos. Šie primārie pārpalikumi krietni vien pārsniedz ES valstīs reģistrētos vēsturiskos līmeņus, un tie būtu jāuztur ilgtermiņā. 29. Pensiju un veselības aprūpes reforma ir galvenais politiskais līdzeklis, kas ļautu nodrošināt ilgtspējību. Kas attiecas uz pensijām, pastāv vairāki reformu risinājumi, kas vairākās valstīs ir jau īstenoti vai kas tiek apsvērti. Šie risinājumi ir daudzveidīgi: ieviest izmaiņas noteikumos par pensijas tiesību uzkrāšanu, uzlabot saikni starp maksājumiem, ko veic darba dzīves laikā, un pensijām, palielināt likumā noteikto pensionēšanās vecumu, padarīt striktākus pretendēšanas kritērijus un likvidēt priekšlaicīgas pensionēšanās stimulus. Vairākās valstīs nākamie pensionāri tiek mudināti savu valsts pensiju papildināt ar pašu ietaupījumiem un ienākumiem no fondētām pensiju sistēmām. Tomēr norises finanšu tirgos krīzes laikā ir lieliski atspoguļojušas risku, kas saistās ar liela pensiju nodrošinājuma pārnesi uz privāti pārvaldītām fondētajām shēmām, un strauji ir apslāpējušas sabiedrības un politisko atbalstu reformām, kas pensiju lielu proporciju pakļautu tirgus svārstībām. Komisija turpinās sadarbību ar Padomi un dalībvalstīm, lai identificētu pieredzi, kas gūta, izstrādājot fondētās shēmas, un lai precīzi orientētos uz saņēmējiem, tādējādi garantējot adekvātu un ilgtspējīgu privāto pensiju nodrošinājumu. Visām valstīm būs jāidentificē, kādas reformas vislabāk atbilstu to specifiskajām iezīmēm un sociālajam preferencēm, un ir vēlams, lai šo reformu īstenošanā tiktu panākta vienprātība. Vairākas valstis apsver iespēju palielināt faktisko pensionēšanās vecumu, kas atspoguļo arī uzlabojumus dzīvildzes ziņā; šī iespēja būtu jāapsver plašākā mērogā. Līdztekus valsts izdevumu ietaupījumiem vidēja līdz ilgtermiņa perspektīvā, ekonomiski aktīvo sabiedrības daļu var palielināt, arī palielinot likumā noteikto un faktisko pensionēšanās vecumu, tādējādi arī amortizējot potenciālās izaugsmes palēnināšanos. Pie tam darba dzīves paildzināšana un, attiecīgi, pensijas tiesību uzkrāšanās pozitīvi ietekmēs pensionāra ienākumus. 30. Gaidāmais veselības aprūpes izdevumu pieaugums ilgtermiņā ir liels un tādējādi ir risks ilgtspējībai. Ņemot vērā sarežģītos un neprognozējamos progresa mehānismus medicīnas tehnoloģiju nozarē, kas lielā mērā ir izdevumu pieauguma iemesls, jāsecina, ka prognozes nākotnē paredzamos izdevumus novērtē pārāk zemu. Turklāt dažās valstīs papildu spiedienu uz valsts finansēm var radīt nepieciešamība uzlabot veselības pakalpojumu kvantitāti un kvalitāti, kā arī paplašināt tās formālās ilgtermiņa aprūpes segumu, kas tiek nodrošināta vecāka gadagājuma cilvēkiem. Šo daudzo aspektu dēļ, īstenojot veselības aprūpes reformu, ir jāņem vērā virkne sarežģītu un daudzslāņainu jautājumu, proti: par to, kā veselības sistēmu padarīt efektīvāku; par profilaktiskajai medicīnai un ārstniecībai piešķirtajiem līdzekļiem; par to, kā risināt problēmu, kas saistīta ar atbilstoša personāla noturēšanu veselības aprūpes nozarē; par pacientu, valsts un privāto apdrošināšanas shēmu finansējuma līdzsvaru; par konkurenci starp veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējiem; par tehnoloģiju adekvātu novērtējumu un pārvaldību, lai sekmētu efektivitāti un nodrošinātu augstas kvalitātes pakalpojumus, vienlaikus racionalizējot izmaksas; un par tādiem ētiskiem jautājumiem kā iespējas atļauties ārstēšanu, kas ir dārga. 31. Tā kā valsts resursu nepietiek, ir obligāti jāuzlabo valsts finanšu kvalitāte. Modernizējot sabiedriskos pakalpojumus un samazinot neproduktīvus izdevumus, iespējams ierobežot parāda pieaugumu, atbrīvot resursus ieguldījumiem tādās ekonomisko izaugsmi sekmējošās jomās kā izglītība, pētniecība un inovācijas un citos politiskajos mērķos (sociālajā, vides vai veselības jomā), kā arī pastiprināt stimulus, lai uzlabotu ekonomikas ražīgumu. Fiskālās konsolidācijas centienos (meklējot iespējas papildināt ieņēmumus) būtu jāņem vērā stimulu ietekme, efektivitāte un konkurētspēja, būtu jākoncentrējas uz tiem pasākumiem, kuriem ir vismazāk destabilizējošās sekas, jo īpaši attiecībā uz piedalīšanos darba tirgū un kapitāla uzkrāšanos, vienlaikus dodot ieguldījumu, kas vajadzīgs citu mērķu sasniegšanai (piemēram, vides nodokļi). 6. Secinājumi 32. Rīcībā esošās ilgtermiņa prognozes liecina par to, ka gadījumā, ja netiks pielikti visi pūliņi, lai konsolidētu valsts finanses, un ja netiks īstenotas strukturālas reformas, turpmākajās desmitgadēs nepieņemamā apjomā palielināsies parādsaistības un izdevumi gan saistībā ar pensijām, gan saistībā ar veselības aprūpi un ilgtermiņa aprūpi. Arvien pieaugošie valsts izdevumi un prognozētais pastāvīgais parāda pieaugums varētu likt šķēršļus stabilai un noturīgai ekonomikas atlabšanai un līdzsvarotai ekonomikas izaugsmei. 33. Sekmīga fiskālā ekspansija, kuras nolūks ir dot pretsparu recesijai, un ilgtermiņa fiskālā ilgtspējība ir savstarpēji savietojamas. Fiskālie pasākumi, kas iecerēti, lai palielinātu uzticēšanos un atbalstītu pieprasījumu, pozitīvus rezultātus var sniegt tikai tad, ja gan tirgus, gan sabiedrība tos uztver kā pagaidu pasākumus, turklāt tādus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu ilgtspējību ilgtermiņā. Pretējā gadījumā, ja tautsaimniecības subjekti paredz parāda ilgstošu palielināšanos, fiskālais atbalsts zaudēs savu efektivitāti un var kļūt neproduktīvs, jo īpaši tad, kad krīzes pēdējais posms būs pārvarēts un iestāsies atveseļošanas posms. 34. Iepriekš gūtā pieredze liecina, ka krīzes, kas pēc būtības atspoguļo nepieciešamību steidzami īstenot strukturālās reformas, vienlaikus ir iespēja, ko valdības var izmantot, lai spertu radikālus un izšķirošus soļus strukturālo reformu virzienā. Pašlaik ir jāizstrādā budžeta stratēģijas, lai izkļūtu no krīzes un lai sasniegtu vērienīgus, bet reālistiskus vidējā termiņa mērķus, un tās ir koordinētā veidā jāīsteno, tiklīdz ekonomika sāk atgūties, ņemot vērā katras atsevišķas valsts specifisko situāciju. Lai atbalstītu nepieciešamās reformas un stimulētu fiskālo pielāgojumu uzticamību, kas neizbēgamā kārtā ilgs vairākus gadus, dalībvalstīm, iespējams, nāksies vēl lielākā mērā pilnveidot savas institucionālās procedūras, kuru nolūks ir stabilitātes stiprināšana. Kas attiecas uz Stabilitātes un izaugsmes paktu, pārraudzības procedūrās ļoti nozīmīga un konkrēta loma būs parāda ilgtspējībai. 35. Tieši šajos apstākļos, kad jārisina ar ilgtspējību saistītās problēmas un kad tik ļoti ir nepieciešams atbalstīt ekonomikas atgūšanos, Komisija ir ierosinājusi koriģēt šīs nelīdzsvarotības valstīs, kurās ir pārlieks budžeta deficīts. Šajā perspektīvā dalībvalstīm arī būtu jāizvirza vērienīgi, bet reālistiski mērķi attiecībā uz stabilitāti un konverģences programmām. Konverģences programmās īpaša uzmanība būtu jāvelta uz ilgtspējību vērstām stratēģijām. [1] „Valsts finanšu ilgtermiņa ilgtspējība Eiropas Savienībā”, European Economy , 4/2006, un Komisijas paziņojums — COM(2006) 574, 12.10.2006. [2] Padomes 2006. gada 7. novembra secinājumi par valsts finanšu ilgtspējību. [3] ES valstu un valdību vadītāju neoficiālā tikšanās, saskaņotais viedoklis, par ko panākta vienprātība Pitsburgas G-20 sanāksmē, Brisele, 2009. gada 17. septembris. [4] Komisijas paziņojums Eiropadomei „Eiropas ekonomikas atveseļošanas plāns”, COM(2008) 800, 26.11.2008. [5] Komisijas un EPC kopīgais ziņojums „2009. gada ziņojums par sabiedrības novecošanos”, European Economy , 2, un Komisijas paziņojums „Kā risināt ES iedzīvotāju novecošanas ietekmi” — COM(2009) 180, 21.4.2009. [6] Ilgtspējības rādītāju pamatā pieņēmums, kuram atbilstoši ar sabiedrības novecošanos saistītie izdevumi (pensijas, veselības aprūpe, ilgtermiņa aprūpe, bezdarbs un izglītība) attīstās atbilstīgi demogrāfiskajām prognozēm un pamatojas uz ieņēmumu un citu pamata izdevumu pastāvīgo attiecību pret IKP. [7] Šim dokumentam pievienotajā ziņojumā ir ietverti sīki skaidrojumi par izmantotajām metodēm un alternatīvajiem scenārijiem. [8] Ir paredzams, ka parādsaistību līmenis 2010. gada beigās pārsniegs 116 % no IKP, kas būs augstākā attiecība kopš euro ieviešanas. [9] Tas ir Stabilitātes un izaugsmes paktā noteiktā konsolidācijas tempa kritērijs. [10] Garantijas par banku, īpašam nolūkam paredzēto sabiedrību („nedrošo banku”) un citu struktūru emitētajiem vērtspapīriem un obligācijām. [11] Komisijas paziņojums Eiropadomes pavasara sanāksmei „Impulsi Eiropas atveseļošanai” — COM(2009) 114, 4.3.2009.