Reaģējot uz finanšu krīzi, ES sāka plašu banku prudenciālā regulējuma reformu, kuras mērķis ir palielināt ES banku nozares noturību. Viens no reformas galvenajiem elementiem bija īstenot starptautiskos standartus, par kuriem vienojās Bāzeles Banku uzraudzības komiteja, konkrētāk, tā dēvēto “Bāzele III” reformu. Pateicoties šai reformai, ES banku nozarei jau bija stabili pamati, kad tā saskārās ar Covid-19 krīzi. Tomēr, lai gan kopējais kapitāla līmenis ES bankās tagad vidēji ir apmierinošs, dažas no problēmām, kuras tika konstatētas pēc finanšu krīzes, vēl nav atrisinātas. Jo īpaši ir jāvelta uzmanība divām galvenajām problēmām. Pirmkārt, standarta metodes, ko bankas izmanto, lai aprēķinātu savas kapitāla prasības (tā dēvētās “standartizētās pieejas”), pietiekami labi neaptver riskus, kam bankas ir pakļautas (t. i., tās nav pietiekami jutīgas pret risku), kā rezultātā kapitāla prasības ir neadekvātas (pārāk augstas vai pārāk zemas). Tas savukārt var negatīvi ietekmēt banku darbību. Otrkārt, sarežģītās metodes, kuras galvenokārt ir atļauts izmantot lielām bankām (tā sauktās “iekšējo modeļu pieejas”), rada ļoti atšķirīgas kapitāla prasības līdzīgiem vai pat identiskiem riskiem. Tas apgrūtina banku kapitāla rādītāju salīdzināšanu un apdraud uzticēšanos šiem rādītājiem un līdz ar to bankām, kuras izmanto iekšējos modeļus. Turklāt attiecībā uz dažiem aktīvu veidiem trūkst pietiekami labas kvalitātes datu, lai varētu ticami un stabili modelēt kapitāla prasības. Bankām, kas izmanto iekšējos modeļus minētajiem aktīviem, līdz ar to ir nepietiekams kapitāls, lai segtu saistītos riskus. Papildus nepieciešamībai novērst šos trūkumus, īstenojot pēckrīzes reformu, par ko panākta vienošanās starptautiskā līmenī, pāreja uz ilgtspējīgāku ekonomiku rada riskus bankām, kurus tām būs pienācīgi jāpārvalda, lai nodrošinātu finanšu stabilitāti. Ilgtspējīga finansējuma stratēģija norādīja uz nepieciešamību ES prudenciālajā regulējumā iekļaut klimata un vides risku labāku integrāciju. Spēkā esošās juridiskās prasības vien nav pietiekamas, lai nodrošinātu stimulus bankām sistemātiski un konsekventi pārvaldīt vides, sociālos un pārvaldības (VSP) riskus. Vēl viena joma, kurai jāpievērš uzmanība, ir prudenciālo noteikumu pareiza izpilde. Uzraudzības iestādēm ir izšķiroša nozīme šajā sakarā. Uzraudzības iestāžu rīcībā jābūt šajā nolūkā nepieciešamajiem instrumentiem un pilnvarām (piemēram, pilnvarām pilnvarot bankas un to darbības, pārbaudīt to vadības piemērotību vai piemērot tām sankcijas, ja tās pārkāpj noteikumus). Lai gan ES tiesību akti nodrošina minimālo saskaņotības līmeni, uzraudzības instrumentu kopums un procedūras dalībvalstīs ievērojami atšķiras. Šī sadrumstalotā regulatīvā vide attiecībā uz uzraudzības iestādēm pieejamajām konkrētām pilnvarām un instrumentiem un to piemērošanu dalībvalstīs apdraud vienlīdzīgus konkurences apstākļus vienotajā tirgū un rada šaubas par ES banku pareizu un piesardzīgu pārvaldību un to uzraudzību. Šī problēma ir īpaši aktuāla banku savienības kontekstā. 19 dažādu tiesību sistēmu atšķirības neļauj vienotajam uzraudzības mehānismam efektīvi un lietderīgi veikt savas uzraudzības funkcijas. Turklāt pārrobežu banku grupām ir jāveic vairākas atšķirīgas procedūras attiecībā uz vienu un to pašu prudenciālo jautājumu, kas neadekvāti palielina to administratīvās izmaksas. Tirgus disciplīna ir vēl viens svarīgs instruments. Lai ieguldītāji varētu īstenot savu uzdevumu uzraudzīt banku rīcību, tiem ir jābūt piekļuvei nepieciešamajai informācijai. Pašreizējās grūtības, kas saistītas ar piekļuvi prudenciālajai informācijai, neļauj tirgus dalībniekiem iegūt informāciju, kas tiem vajadzīga par banku prudenciālajām situācijām. Tas galu galā mazina prudenciālā regulējuma efektivitāti bankām un, iespējams, rada šaubas par banku nozares noturību, jo īpaši spriedzes periodos.