Šā priekšlikuma mērķis ir atrisināt ar PVN saistītas krāpšanas problēmu e-komercijā, stiprinot sadarbību starp nodokļu iestādēm un maksājumu pakalpojumu sniedzējiem. Pēdējos gados vairāk nekā 90 % no Eiropas klientu pirkumiem tiešsaistē tika veikti ar kredīta pārvedumiem, tiešā debeta maksājumiem un maksājumiem ar kartēm, t. i., ar darījumā iesaistīto starpnieku (maksājumu pakalpojumu sniedzēju) palīdzību, un tā ir tendence, kas turpināsies arī nākotnē. Tāpēc trešās personas, kas glabā informāciju par maksājumiem, var nodokļu iestādēm sniegt pilnīgu priekšstatu par pirkumiem tiešsaistē, lai palīdzētu tām pienācīgi veikt savu uzdevumu uzraudzīt PVN saistību izpildi attiecībā uz e-komercijas preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu. To dalībvalstu, kas jau sadarbojas ar maksājumu pakalpojumu sniedzējiem valsts līmenī, pieredze liecina, ka sadarbība ar maksājumu pakalpojumu sniedzējiem rada taustāmus rezultātus, apkarojot ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā. Dažas trešās valstis arī izmanto informāciju par maksājumiem kā rīku, lai atklātu neatbilstīgus tirgotājus, kopā ar vienkāršotu iekasēšanas režīmu attiecībā uz pārrobežu B2C preču piegādēm, līdzīgi kā ES sistēmā.

Tā rezultātā varētu rasties masveida identifikācijas pieprasījumi. Tie būtu jānosūta vai nu trešai personai (t. i., tiešsaistes tirgus vietai, vai maksājumu pakalpojumu sniedzējiem), kam, iespējams, varētu būt informācija, vai arī tos var iesniegt nodokļu iestādei valstī, kurā trešā persona veic uzņēmējdarbību. Tomēr tas būtu uzskatāms par nesamērīgu saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 904/2010 54. panta 1. punktu. Turklāt saskaņā ar minētās regulas 54. panta 2. punktu dalībvalstīm nav pienākuma sniegt informāciju, ja to tiesību akti neļauj tādu informāciju apkopot. Tas ierobežo dalībvalstu iespējas pieprasīt trešo personu datus no citām dalībvalstīm.

Turklāt, ja krāpnieki un to atrašanās vieta nav zināmi, tad saprast, kurai dalībvalstij ir jāizskata administratīvās sadarbības pieprasījums, var būt ļoti grūts uzdevums.

Tiek lēsts, ka dalībvalstīs kopējie PVN zaudējumi, kas attiecināmi uz pārrobežu preču piegādēm, ir 5 miljardi EUR gadā. Ar PVN saistīta krāpšana ir konstatēta arī pārrobežu pakalpojumu sniegšanā, proti, tiešsaistes televīzijas un digitālo spēļu jomā. Šo krāpšanu ir dokumentējis Eiropols un Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs Eiropola jaunākajā ziņojumā par televīzijas apraides nelikumīgu izplatīšanu un (un tirdzniecību ar piekļuvi tai). Šo krāpšanu ir dokumentējusi arī televīzijas nozares organizācija Nordic Content Protection (NCP). Tiešsaistes televīzijas izplatītāji tikai Dānijā, Somijā un Zviedrijā vien (ienākumu izteiksmē šīs valstis kopā veido mazāk nekā 10 % no ES kopējā tiešsaistes televīzijas tirgus) lēš, ka to pārdošanas apjoma zaudējumi nelikumīgas izplatīšanas dēļ gadā ir 436 miljoni EUR. Tas veido aptuveni 103 miljonus EUR iespējamu PVN zaudējumu. Šie skaitļi (kas pieaugs vienlaikus ar e-komercijas pieaugumu) liecina, ka ir steidzami jārīkojas, lai apkarotu ar PVN saistīto krāpšanu e-komercijā. Tomēr lielākajai daļai nodokļu iestāžu trūkst instrumentu un informācijas avotu, lai kvantitatīvi noteiktu ar PVN saistītās krāpšanas apmēru e-komercijā. Internets ļauj krāpnieciskiem uzņēmumiem, e-komercijā veicot ar PVN saistītu krāpšanu, slēpt savu identitāti aiz domēna nosaukuma. Pat ja nodokļu iestāde ir informēta par konkrēta tiešsaistes veikala pastāvēšanu, tā saimnieciskās darbības identitāte, patiesā atrašanās vieta vai apgrozījums šajā dalībvalstī bieži vien nav zināmi. Tas rada problēmu nodokļu iestādēm, kuras var censties sākt izmeklēšanu vai uzsākt administratīvo sadarbību ES vai starptautiskā līmenī. Patēriņa dalībvalstīm, kurās maksājams PVN, visticamāk, nav nekādas uzskaites vai informācijas, lai uzsāktu pārbaudi. Tas ir tāpēc, ka galapatērētājiem nav noteikti uzskaites veikšanas pienākumi attiecībā uz pirkumiem tiešsaistē. Pat tad, ja tādi pienākumi būtu noteikti, sistemātiski vērsties pie šiem galapatērētājiem, lai izmeklētu ar PVN saistītu krāpšanu, ko veic pārdevējs, būtu neproporcionāls pasākums.

Pēdējos gados e-komercija strauji aug, palīdzot patērētājiem tiešsaistē iegādāties preces un pakalpojumus. Patērētāji var izvēlēties dažādus piegādātājus, produktus un zīmolus. Viņi var arī veikt samaksu tiešsaistē uzticamā vidē, neatejot no sava datora vai viedtālruņa. Piegādātāji ir mainījuši savus saimnieciskās darbības modeļus, lai gūtu labumu no e-komercijas, un savus produktus pārdod patērētājiem visā pasaulē bez vajadzības pēc fiziskas mazumtirdzniecības klātbūtnes. Tomēr šo iespēju izmanto arī negodīgi uzņēmumi, lai gūtu negodīgas tirgus priekšrocības, nepildot savas PVN saistības.

Konkrētāk, PVN e-komercijas direktīva ieviesa jaunas PVN saistības tiešsaistes tirdzniecības vietām un jaunus vienkāršojumus, lai palīdzētu uzņēmumiem izpildīt PVN saistības attiecībā uz pakalpojumu sniegšanu, preču tālpārdošanu un importu, tostarp elektronisku PVN reģistrāciju un PVN maksājumu, izmantojot vienas pieturas aģentūru (reģistrācija vienā dalībvalstī, nevis visās patēriņa dalībvalstīs). Šie pasākumi uzlabos PVN saistību izpildi, vienkāršojot PVN sistēmu, savukārt nodokļu iestādēm joprojām jāspēj atklāt un kontrolēt krāpnieciskus uzņēmumus. Pašlaik tas nodokļu iestādēm ir grūts uzdevums. Eiropas Revīzijas palāta ir norādījusi, ka PVN tiesību akti e-komercijas jomā galvenokārt ir atkarīgi no uzņēmumu vēlmes brīvprātīgi reģistrēt un samaksāt maksājamo PVN. Tomēr pastāv ierobežojumi attiecībā uz to, kā dalībvalstis var izmantot pašreizējo tiesisko regulējumu administratīvās sadarbības jomā. Ja iepriekš minētie atbilstības vienkāršojumi nav papildināti ar krāpšanas apkarošanas pasākumiem, krāpniekiem būs mazs stimuls mainīt savu attieksmi un sākt ievērot PVN saistības. Tādējādi atbilstības pasākumu panākumi e-komercijā ir atkarīgi arī no tā, cik efektīvi būs krāpšanas apkarošanas pasākumi, kuri jāizstrādā vienlaikus.

Var secināt, ka novērtējums liecina, ka valstu pasākumi krāpšanas apkarošanai nav pietiekami, lai apkarotu ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā, un ka ir nepieciešama administratīvā sadarbība starp dalībvalstīm. Tas liecina arī par to, ka izmaiņas e-komercijas modeļos prasa jaunus un piemērotus informācijas apmaiņas instrumentus.

Regula (ES) Nr. 904/2010 un pašreizējais priekšlikums veicina vienotā tirgus pareizu darbību. Tie ir saskaņā arī ar PVN e-komercijas direktīvas noteikumiem. Tomēr dalībvalstu nodokļu iestādes ir atzinušas, ka e-komercijas pieauguma dēļ tām ir jārisina jaunas grūtības, piemēram, kā apstrādāt datus, lai atklātu ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā un cīnītos pret to.

Lai gan nodokļu iestādēm parasti trūkst kvantitatīvu pierādījumu par administratīvās sadarbības ieguvumiem un izmaksām, tās uzskata, ka ieguvumi no administratīvās sadarbības ir proporcionāli izmaksām, kas nodokļu iestādēm rodas informācijas apmaiņā, vai pat lielāki par tām.

Kopumā nodokļu iestādes uzskatīja, ka Regula (ES) Nr. 904/2010 pašreizējā redakcijā ir efektīvs instruments ar PVN saistītas krāpšanas apkarošanā e-komercijā. Tomēr nodokļu iestādes minēja, ka pašlaik to rīcībā esošie administratīvās sadarbības instrumenti neļauj viegli identificēt un kontrolēt tiešsaistes uzņēmumus, ja šo tiešsaistes uzņēmumu domēns un grāmatvedības uzskaite ir citā valstī (neatkarīgi no tā, vai šī cita valsts ir vai nav ES dalībvalsts). Nodokļu iestādes arī uzsvēra, ka jāpalielina dalībvalstu apņemšanās ieguldīt vairāk resursu administratīvajā sadarbībā, jo tas ir galvenais faktors, lai palielinātu Regulas (ES) Nr. 904/2010 efektivitāti, apkarojot ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā. Visbeidzot, dažas dalībvalstis arī minēja, ka regulas efektivitāti varētu palielināt, izmantojot jaunus instrumentus, piemēram, piekļuvi informācijai par attiecīgajiem maksājumiem un apmaiņu ar to.

Cīņa pret krāpšanu, kas saistīta ar PVN, ir svarīgs Savienības un tās dalībvalstu vispārējo sabiedrības interešu mērķis. Nodokļu iestāžu krāpšanas apkarošanas eksperti saskaņā ar Vispārīgo datu aizsardzības regulu, Regulu (ES) Nr. 2018/1725 un Pamattiesību hartu apstrādās tikai tos datus, kas vajadzīgi, lai sasniegtu šo mērķi (ar PVN saistītas krāpšanas apkarošana). Precīzāk, vienīgie dati, kas tiks apstrādāti, ir dati, kas ļauj nodokļu iestādēm i) identificēt piegādātājus, ii) pārbaudīt darījumu skaitu un to monetāro vērtību un iii) pārbaudīt maksājumu izcelsmi. Dati par patērētājiem nav iekļauti šajā iniciatīvā, izņemot datus par maksājumu izcelsmes dalībvalstīm (t. i., dalībvalsts, kurā atrodas patērētāji). Proporcionalitāti nodrošina arī robežvērtība, līdz kurai maksājumu pakalpojumu sniedzējiem nav jānosūta nodokļu iestādēm maksājumu dati. Šī robežvērtība no pašreizējās iniciatīvas un no personas datu apstrādes izslēdz tos maksājumus, kas, visticamāk, neattiecas uz saimniecisko darbību.

Prasība, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējiem ir jāveic uzskaite par vairākām pozīcijām, kura jānosūta nodokļu iestādēm, atbilst arī proporcionalitātes principam. Maksājumu pakalpojumu sniedzējiem būs jāveic to uzskaite par datiem, kas jau ir to rīcībā maksājumu darījumu veikšanai. Turklāt ES mērogā saskaņots pienākums uzskaitīt un nosūtīt datus nodokļu iestādēm ierobežos maksājumu pakalpojumu sniedzēju administratīvo slogu (salīdzinājumā ar slogu, ko šiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem uzliek pienākums ievērot atšķirīgas dalībvalstu pieejas).

Šajā priekšlikumā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai sasniegtu mērķi apkarot ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā. Paredzams, ka jaunā sistēma sniegs nodokļu iestādēm nepieciešamo informāciju un resursus, lai atklātu ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā un iekasētu papildu PVN. Administratīvais slogs uzņēmumiem un nodokļu iestādēm salīdzinājumā ar pašreizējo situāciju kopumā tiktu samazināts, un uzņēmumi, kuri darbojas likumīgi, gūtu labumu no vienlīdzīgākiem konkurences apstākļiem.

Šī iniciatīva atbilst subsidiaritātes principam, jo galveno problēmu, proti, ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā, kas ir kopīga visām dalībvalstīm, pastiprina tas, kas nodokļu iestāžu rīcībā nav pietiekamu instrumentu. Dalībvalstis vienas pašas nevar iegūt no trešām personām, piemēram, maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, informāciju, kas nepieciešama, lai kontrolētu ar PVN apliekamu pārrobežu preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, nodrošināt, ka PVN noteikumi e-komercijā (kas nesen grozīti ar PVN e-komercijas direktīvu) tiek pareizi piemēroti, un novērst ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā. Tādēļ izšķiroša nozīme ir sadarbībai starp dalībvalstīm. Tiesiskais regulējums attiecībā uz dalībvalstu administratīvo sadarbību PVN jomā ir noteikts Regulā (ES) Nr. 904/2010. Tādēļ jebkurai iniciatīvai ieviest jaunus instrumentus sadarbībai, kas vērsta uz šo konkrēto problēmu, ir nepieciešams Komisijas priekšlikums grozīt spēkā esošo ES tiesisko regulējumu. Lai ļautu nodokļu iestādēm apkopot ar PVN saistītu maksājumu datus, ir jāievieš jauni maksājumu pakalpojumu sniedzēju uzskaites veikšanas pienākumi. Tādēļ ir nepieciešams priekšlikums grozīt PVN direktīvu.

Mērķtiecīgās apspriešanas laikā saņemtā informācija nebija pietiekama, lai ietekmes novērtējumā iekļautu ticamus datus par maksājumu pakalpojumu sniedzēju izmaksām. Tomēr maksājumu pakalpojumu sniedzēji pašlaik saņem informācijas pieprasījumus no dažādām dalībvalstīm dažādos formātos un saskaņā ar atšķirīgām procedūrām. Saskaņā ar šo iniciatīvu maksājumu pakalpojumu sniedzējiem informācijas par maksājumiem nosūtīšanai dalībvalstu nodokļu iestādēm būtu jāizmanto ES saskaņotais standarts. Tas samazinātu maksājumu pakalpojumu sniedzēju vispārējo administratīvo slogu.

(2)regulatīvs risinājums, kas paredz grozījumus ES tiesiskajā regulējumā par to, ka (i) maksājumu pakalpojumu sniedzējiem jāveic uzskaite par attiecīgo ar PVN saistīto informāciju par maksājumiem un ii) dalībvalstu nodokļu iestādēm jāapkopo informācija par maksājumiem un jāapmainās ar to.

(1)neregulatīvs risinājums, kas būtībā sastāv no vadlīniju sniegšanas ar nolūku palīdzēt nodokļu iestādēm attīstīt administratīvās spējas, lai cīnītos pret krāpšanu, kas saistīta ar PVN, e-komercijā;

Gan nodokļu iestādes, gan maksājumu pakalpojumu sniedzēji apstiprināja pievienoto vērtību, ko sniedz standartizēta un saskaņota pieeja informācijas par maksājumiem apkopošanai un apmaiņai ar to.

Lielākā daļa respondentu sniedza pozitīvu atzinumu par grozījumiem ES tiesiskajā regulējumā, lai nodokļu iestādēm nodrošinātu efektīvākus krāpšanas apkarošanas instrumentus. Centralizēta ES sistēma ar PVN saistītas informācijas par maksājumiem apkopošanai un apmaiņai ar to tika uzskatīta par izmaksu ziņā efektīvāko instrumentu.

Ar PVN direktīvas 243.b pantu maksājumu pakalpojumu sniedzējiem tiek ieviests jauns uzskaites veikšanas pienākums. Šie maksājumu pakalpojumi ir noteikti MPD2 1. pielikumā. Ne visiem maksājumu pakalpojumiem ir nozīme preču pārrobežu piegāžu un pakalpojumu pārrobežu sniegšanas kontrolē. Vienīgie nozīmīgie maksājumu pakalpojumi ir tie, kuru rezultātā tiek veikti līdzekļu pārrobežu pārskaitījumi maksājumu saņēmējiem (vai maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, kas darbojas maksājumu saņēmēju interesēs) un tikai tad, ja maksātājs atrodas kādā no dalībvalstīm. Tas ir tāpēc, ka maksājuma izcelsmes dalībvalsts dod nodokļu iestādēm norādi par patēriņa vietu. Saskaņā ar šo iniciatīvu “pārrobežu” jēdziens attiecas uz darījumiem, kuros patērētājs atrodas dalībvalstī un piegādātājs ir citā dalībvalstī vai trešā valstī, vai trešā teritorijā. Iekšzemes maksājumi nav iekļauti šā priekšlikuma darbības jomā.

Turklāt ik pēc 4 gadiem Komisija ziņos Eiropas Parlamentam un Padomei par to jauno PVN saistību darbību, kas uzliktas maksājumu pakalpojumu sniedzējiem atbilstoši Direktīvas 2006/112/EK 404. pantam. Komisija nodrošinās, ka abi ziņojumi tiek koordinēti un balstīti uz tiem pašiem konstatējumiem.

Eurofisc ziņojumi un dalībvalstu gada statistika tiek sniegta un apspriesta Administratīvās sadarbības pastāvīgajā komitejā saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 904/2010 49. pantu. Pastāvīgo komiteju vada Eiropas Komisija. Turklāt Komisija centīsies iegūt no dalībvalstīm visu attiecīgo informāciju par jaunās sistēmas darbību un par krāpšanu. Attiecīgā gadījumā koordinācija tiks nodrošināta ar Fiscalis komitejas starpniecību (šī komiteja vēl nav izveidota saskaņā ar jauno programmu Fiscalis).

Ņemot vērā lielākās iespējamās izmaksas, kas varētu rasties Komisijai, ietekme uz budžetu ir aplēsta kā vienreizējas izmaksas 11,8 miljonu EUR apmērā sistēmas izveidošanai un ikgadējas uzturēšanas izmaksas 4,5 miljonu EUR apmērā, kad sistēma būs pilnībā darbotiesspējīga. Tika lēsts, ka šīs darbības izmaksas sāksies tikai 2022. gadā, kad sistēma sāks darboties. To ietekme uz budžetu tika aprēķināta piecu gadu periodam kopumā (ieskaitot vienreizējās izmaksas) 34,3 miljonu EUR apmērā, lai izveidotu un vadītu sistēmu līdz 2027. gadam.

Šīs iniciatīvas izmaksas tiks sadalītas uz vairākiem gadiem, sākot no 2019. gada. Šo izmaksu pirmo daļu (līdz 2020. gadam) segs ar pašreizējiem piešķīrumiem, kas iekļauti pašreizējā programmā “Fiscalis 2020”. Tomēr lielākā daļa izmaksu radīsies pēc 2020. gada, kā aprakstīts tiesību aktu finanšu pārskatos.

Paredzams, ka Komisijas un nodokļu iestāžu ieguldījumu izmaksas atsvērs iekasēto PVN ieņēmumu pieaugums. Faktiski B2C tiešsaistes pārdošanas apjoms 2017. gadā bija aptuveni 600 miljardi EUR. Tāpēc, pieņemot, ka nodokļu iestādes varētu aplikt ar nodokli PVN zaudējumus, kas atbilst 1 % no minētā apgrozījuma, ES 28 dalībvalstīs tas radītu PVN līdz pat 1,2 miljardu EUR apmērā. Pat veicot nepilnīgu novērtētā PVN piedziņu, šīs summas ievērojami pārsniegtu iniciatīvas kopējās darbības izmaksas. Turklāt krāpšana e-komercijas pārdevumos ir vairāku procentu punktu apmērā. Ja palielināsies iekasētā PVN apmērs, paredzams, ka e-komercijas nozarē samazināsies PVN iztrūkums.

Turklāt saskaņā ar šo iniciatīvu tiks apstrādāta tikai informācija par maksājumiem, kas ir vajadzīga, lai apkarotu ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā. Informācija, kas tiktu apstrādāta, attiecas tikai uz līdzekļu saņēmējiem (maksājumu saņēmēji) un uz pašu maksājumu darījumu (summa, valūta, datums), savukārt informācija par patērētājiem, kas maksā par precēm vai pakalpojumiem (maksātāji), nav daļa no informācijas apmaiņas. Tāpēc šo informāciju neizmantos citiem mērķiem, piemēram, patērētāju iepirkšanās paradumu uzraudzībai. Turklāt priekšlikumā ir ietverta robežvērtība saistībā ar to maksājumu skaitu, ko saņēmis attiecīgais maksājuma saņēmējs, izņemot maksājumus, kas varētu tikt veikti privātu iemeslu dēļ. Arī iekšzemes maksājumi tiktu izslēgti no šīs iniciatīvas darbības jomas. Visbeidzot, informācija par maksājumiem būtu pieejama tikai Eurofisc dalībvalstu koordinācijas ierēdņiem un tikai tik ilgi, cik tas ir nepieciešams, lai cīnītos pret krāpšanu, kas saistīta ar PVN, e-komercijā.

Vispārīgā datu aizsardzības regula un Regula (ES) 2018/1725 nosaka ļoti precīzus principus attiecībā uz to, kā subjektu tiesības ir jāievēro, apstrādājot personas datus. Tomēr Savienība var izmantot likumdošanas pasākumus, lai ierobežotu šos principus un datu subjektu tiesības, ja vien tiek ievēroti nepieciešamības un proporcionalitātes principi, ar nolūku aizsargāt svarīgus mērķus, kas ir Savienības sabiedrības vispārējās interesēs (piemēram, ekonomiskās un finansiālās intereses, tostarp nodokļi).

Maksājumu pakalpojumu sniedzējiem attiecīgā gadījumā jāveic uzskaite par maksājuma saņēmēja PVN vai nodokļu identifikācijas numuru. PVN identifikācijas numuri (valsts vai vienas pieturas miniaģentūras (MOSS) identifikācijas numuri) ir vajadzīgi, lai dalībvalstu nodokļu iestādes varētu identificēt PVN maksātājus un salīdzināt to informāciju par maksājumiem ar attiecīgajām PVN vai MOSS deklarācijām un maksājumiem. Maksājuma saņēmēja PVN maksātāja identifikācijas dati maksājumu pakalpojumu sniedzējiem var nebūt pieejami (vai nu tāpēc, ka maksājuma saņēmējam nav PVN identifikācijas numura, vai tāpēc, ka maksājuma saņēmējam ir PVN identifikācijas numurs, bet tas to nav darījis zināmu maksājumu pakalpojumu sniedzējam). Ja maksājumu pakalpojumu sniedzējiem PVN identifikācijas numurs nav pieejams, nodokļu iestādēm būs jāaktivizē vajadzīgās procedūras (iekšzemē vai izmantojot administratīvo sadarbību), lai noskaidrotu, vai konkrētais maksājuma saņēmējs ir nodokļa maksātājs un vai eksistē PVN saistības.

243.b pants neattiecas uz uzņēmējdarbības veikšanas vietu vai uz maksājuma saņēmēja un maksātāja pastāvīgo adresi vai pastāvīgo dzīvesvietu. Faktiski maksājumu pakalpojumu sniedzēji ir trešās personas salīdzinājumā ar līgumattiecībām starp nodokļa maksātājiem, kas piegādā preces un sniedz pakalpojumus, un to patērētājiem. Šā iemesla dēļ informācija, kas pieejama maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, kad tie izpilda maksājumu pakalpojumus, ne vienmēr sakrīt ar informāciju, kas ir nodokļa maksātājiem par viņu patērētājiem, vai ar informāciju, kas nepieciešama, lai noteiktu ar nodokli apliekamā darījuma vietu. Atrašanās vieta ir pamats vienīgi maksājumu pakalpojumu sniedzēju uzskaites veikšanas pienākumam, kas noteikts 243.b pantā.

ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu,

ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu,

saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru,

tā kā:

(1)Padomes Direktīva 2006/112/EK nosaka pievienotās vērtības nodokļa (PVN) uzskaites pienākumus nodokļa maksātājiem.

(2)Elektroniskās komercijas (“e-komercija”) pieaugums atvieglo preču pārrobežu piegādes un pakalpojumu pārrobežu sniegšanu galapatērētājiem dalībvalstīs. Saskaņā ar šo iniciatīvu jēdziens “pārrobežu piegāde vai sniegšana” attiecas uz situāciju, kad PVN ir maksājams vienā dalībvalstī, savukārt piegādātājs vai sniedzējs veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī vai trešā valstī, vai trešā teritorijā. Tomēr krāpnieciski uzņēmumi izmanto e-komercijas iespējas, lai gūtu negodīgas tirgus priekšrocības, nepildot savas PVN saistības. Ja piemēro principu par nodokļa uzlikšanu galamērķī, jo patērētājiem nav uzskaites veikšanas pienākumu, patēriņa dalībvalstīm ir vajadzīgi atbilstoši instrumenti, lai atklātu un kontrolētu šādus krāpnieciskus uzņēmumus.

(3)Lielākajā daļā tiešsaistes pirkumu, ko veic Eiropas patērētāji, maksājumi tiek veikti ar maksājumu pakalpojumu sniedzēju starpniecību. Lai izpildītu maksājumu darījumu, maksājumu pakalpojumu sniedzēja rīcībā ir īpaša informācija konkrētā maksājuma adresāta vai maksājuma saņēmēja identificēšanai un informācija par maksājumu darījuma summu un datumu un maksājuma izcelsmes dalībvalsti. Tas jo īpaši attiecas uz pārrobežu maksājumu darījumiem, kuros maksātājs atrodas vienā dalībvalstī un maksājuma saņēmējs atrodas citā dalībvalstī vai trešā valstī, vai trešā teritorijā. Šī informācija ir vajadzīga, lai nodokļu iestādes veiktu savus pamatuzdevumus — atklāt krāpniecisku darbību un uzraudzīt PVN saistības. Tādēļ ir nepieciešams, lai šī informācija PVN vajadzībām, kura ir maksājumu pakalpojumu sniedzēju rīcībā, būtu pieejama dalībvalstu nodokļu iestādēm, palīdzot tām konstatēt un apkarot ar PVN saistītu pārrobežu krāpšanu e-komercijā.

(4)Ir svarīgi, lai maksājumu pakalpojumu sniedzējiem būtu pienākums veikt pietiekami detalizētu uzskaiti par konkrētiem pārrobežu maksājumu darījumiem, vadoties pēc maksātāja un maksājuma saņēmēja atrašanās vietas, — tā ir daļa no šā jaunā pasākuma, kas paredzēts ar PVN saistītas krāpšanas e-komercijā apkarošanai. Tādēļ ir jādefinē īpašais jēdziens “maksātāja un maksājuma saņēmēja atrašanās vieta”, kā arī to identificēšanas līdzekļi. Maksātāja un maksājuma saņēmēja atrašanās vietai būtu jāiedarbina uzskaites veikšanas pienākums tikai tādiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, kuri veic uzņēmējdarbību Savienībā, un neskarot šajā direktīvā un Padomes Īstenošanas regulā (ES) Nr. 282/2011 paredzētos noteikumus attiecībā uz to darījumu vietu, par kuriem uzliek nodokli.

(5)Izmantojot savā rīcībā jau esošo informāciju, maksājumu pakalpojumu sniedzēji attiecībā uz maksājumu pakalpojumiem, ko tie izpilda, var noteikt maksājuma saņēmēja un maksātāja atrašanās vietu, pamatojoties uz atsevišķa maksājumu konta identifikatoru dalībvalstī, kuru izmanto minētais maksātājs vai maksājuma saņēmējs.

(6)Alternatīvi, maksātāja vai maksājuma saņēmēja atrašanās vieta būtu jānosaka, izmantojot maksājumu pakalpojumu sniedzēja uzņēmuma identifikatoru, ja tas rīkojas maksātāja vai maksājuma saņēmēja interesēs. Šis identifikācijas līdzeklis būtu jāizmanto arī tad, ja līdzekļus pārskaita maksājuma saņēmējam bez jebkāda maksātāja vārdā uzveidota maksājumu konta vai ja līdzekļi netiek kreditēti nevienā maksājumu kontā.

(7)Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/679 ir svarīgi, lai maksājumu pakalpojumu sniedzēja pienākums glabāt un sniegt informāciju par pārrobežu maksājumu darījumu būtu proporcionāls un aprobežotos tikai ar to, kas dalībvalstīm nepieciešams ar PVN saistītas krāpšanas apkarošanai e-komercijā. Turklāt vienīgā informācija par maksātāju, kas jāglabā, ir maksātāja atrašanās vieta. Kas attiecas uz informāciju par maksājuma saņēmēju un pašu maksājumu darījumu, maksājumu pakalpojumu sniedzējiem vajadzētu būt pienākumam saglabāt un nodot nodokļu iestādēm tikai to informāciju, kas ir nepieciešama nodokļu iestādēm, lai atklātu iespējamos krāpniekus un veiktu PVN kontroli. Tādēļ maksājumu pakalpojumu sniedzējiem būtu jāglabā tikai uzskaite par tādiem pārrobežu maksājumu darījumiem, kas var norādīt uz saimniecisko darbību. Robežvērtības noteikšana, pamatojoties uz maksājumu saņēmēja saņemto maksājumu skaitu kalendārā ceturkšņa laikā, sniegtu ticamu norādi, ka šie maksājumi tika saņemti kā daļa no saimnieciskās darbības, tādējādi izslēdzot maksājumus nekomerciālu iemeslu dēļ. Ja šāda robežvērtība ir sasniegta, būtu piemērojams maksājumu pakalpojumu sniedzēja uzskaites veikšanas pienākums.

(8)Ņemot vērā ievērojamo informācijas apjomu un tās sensitivitāti personas datu aizsardzības ziņā, ir nepieciešams un ir proporcionāli, ka maksājumu pakalpojumu sniedzēji glabā uzskaiti par pārrobežu maksājumu darījumiem divus gadus, lai palīdzētu dalībvalstīm apkarot ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā un atklāt krāpniekus. Šis laikposms ir minimums, kas nepieciešams, lai dalībvalstis varētu efektīvi veikt kontroli un izmeklēt aizdomas par krāpšanu, kas saistīta ar PVN, vai atklāt ar PVN saistītu krāpšanu.

(9)Informācija, kas maksājumu pakalpojumu sniedzējiem būtu jāglabā, dalībvalstīm būtu jāapkopo un tās apmaiņa jāveic saskaņā ar Padomes Regulu (ES) Nr. 904/2010, ar ko paredz noteikumus par administratīvo sadarbību un informācijas apmaiņu, lai apkarotu ar PVN saistītu krāpšanu.

(10)Ar PVN saistīta krāpšana e-komercijā ir kopīga problēma visām dalībvalstīm, bet atsevišķām dalībvalstīm ne vienmēr ir vajadzīgā informācija, lai nodrošinātu, ka PVN noteikumi e-komercijā tiek piemēroti pareizi, un lai novērstu ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā. Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķi — apkarot ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā — nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs e-komercijas pārrobežu rakstura dēļ un tādēļ, ka nepieciešams iegūt informāciju no citām dalībvalstīm, bet to var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minētā mērķa sasniegšanai.

(11)Šī direktīva respektē pamattiesības un ievēro principus, kas ir atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. Jo īpaši šī direktīva pilnībā ievēro Hartas 8. pantā noteiktās tiesības uz personas datu aizsardzību. Saskaņā ar šo direktīvu saglabāto un atklāto informāciju par maksājumiem vajadzētu apstrādāt tikai nodokļu iestāžu ekspertiem krāpšanas apkarošanas jomā, nepārsniedzot to, kas ir proporcionāls un nepieciešams, lai sasniegtu mērķi apkarot ar PVN saistītu krāpšanu e-komercijā.

(12)Notika apspriešanās ar Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāju saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/1725 42. panta 1. punktu, un tas ir sniedzis atzinumu [...]...

(13)Tādēļ būtu attiecīgi jāgroza Direktīva 2006/112/EK,

IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU.

1. pants