KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Pārskats par Direktīvā 2003/88/EK paredzēto noteikumu darbību attiecībā uz darba ņēmējiem uz jūras zvejas kuģiem KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Pārskats par Direktīvā 2003/88/EK paredzēto noteikumu darbību attiecībā uz darba ņēmējiem uz jūras zvejas kuģiem /* COM/2011/0306 galīgā redakcija */





KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Pārskats par Direktīvā 2003/88/EK paredzēto noteikumu darbību attiecībā uz darba ņēmējiem uz jūras zvejas kuģiem 1. Ievads Šajā paziņojumā atbilstīgi direktīvas 25. panta prasībām sniegts pārskats par Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem[1] (turpmāk “direktīva”) 21. panta darbību attiecībā uz darba ņēmējiem uz jūras zvejas kuģiem, kas peld ar dalībvalsts karogu (turpmāk “JZK”). Šī direktīva ir jāinterpretē sašaurināti, kas nozīmē, ka tiek analizēti tikai tie noteikumi, kas attiecas vienīgi uz darba ņēmējiem uz JZK (un nevis uz citiem darbiniekiem). Saskaņā ar direktīvas 21. pantu darba ņēmēji uz JZK ir izslēgti no 3. līdz 6. panta un 8. panta darbības jomas. Tādējādi uz tiem neattiecas direktīvas vispārīgie noteikumi, kas regulē laiku ikdienas atpūtai, pārtraukumiem, iknedēļas atpūtai, maksimālo darba laiku nedēļā un nakts darba ilgumu. 21. pantā paredzēti īpaši noteikumi, kas piemērojami šādiem darba ņēmējiem attiecībā uz: tiesībām uz pietiekamu atpūtu un maksimālā darba laika ierobežojumu, tostarp īpašiem maksimālā darba laika un minimālā atpūtas laika ierobežojumiem (1. punkts in fine , 2. un 3. punkts); tiesībām uz nepārtrauktu atpūtas laiku, kas nav sadalīts vairāk nekā divos laikposmos, ar maksimālu intervālu starp diviem secīgiem atpūtas posmiem (4. punkts); iespēju, saskaņā ar ko, pastāvot noteiktiem apstākļiem, var pieļaut izņēmumus 1., 3. un 4. punktā noteiktajās robežās (5. punkts); darbu, kas vajadzīgs, lai nodrošinātu tūlītēju kuģa drošību vai sniegtu palīdzību citiem briesmās esošiem kuģiem vai cilvēkiem jūrā (6. punkts); visbeidzot attiecībā uz iespēju saskaņot tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu ar laikposmu, kurā zvejas kuģiem nav atļauts darboties (7. punkts). Komisija veica pārbaudi, pamatojoties uz dalībvalstu un sociālo partneru Eiropas līmenī atbildēm uz anketu, kas bija sagatavota šim mērķim[2]. Tā izmantoja arī informāciju, kas pieejama no citiem avotiem, piemēram, neatkarīgu ekspertu ziņojumus. Anketā bija iekļauts 21 konkrēts jautājums, tos grupējot trīs daļās: i) jūras zvejniecības nozares struktūra un organizācija; ii) īpaši noteikumi, kas piemērojami darba ņēmējiem uz JZK un kuri noteikti direktīvas 21. pantā; un iii) citi direktīvas noteikumi, kas piemērojami darba ņēmējiem uz JZK. Galvenie konstatējumi ir apkopoti šā dokumenta 3. līdz 9. iedaļā. 2. SDO Konvencija par darbu zvejniecībā 2007. gada 14. jūnijā Starptautiskās Darba organizācija (SDO) Vispārējā konferencē pieņēma 188. konvenciju par darbu zvejniecībā (turpmāk “SDO 188”). Konvencijas 13. un 14. pantā ietverti noteikumi par “kuģa komandas komplektēšanu un atpūtas stundām”, kas attiecas uz jautājumiem, kas iekļauti direktīvā. SDO 188 6. pantā noteikts, ka: “ Neviens no šīs konvencijas noteikumiem neietekmē tādus tiesību aktus, piešķīrumus, paražas vai vienošanās starp zvejas kuģu īpašniekiem un zvejniekiem, kas nodrošina labvēlīgākus apstākļus nekā paredzēts šajā konvencijā. ” SDO 188 ratifikācija, kas ekskluzīvā Savienības kompetencē arī regulē sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu, tika atļauta ar Padomes lēmumu[3]. Lēmumā dalībvalstīm tika ieteikts steidzami — vēlams līdz 2012. gada 31. decembrim — ratificēt SDO 188. 2010. gada 1. jūnijā Jūras zvejniecības nozaru sociālā dialoga komitejas (NSDK) sociālie partneri uzsāka sarunas, lai iekļautu SDO 188 aspektus ES tiesību aktos, izmantojot sociālo partneru nolīgumu[4]. Ja šādu nolīgumu noslēgtu, tad tajā varētu iekļaut noteikumus saistībā ar darba laika organizēšanu uz JZK. Sociālie partneri savu nostāju par šo jautājumu pauda atbildē apspriežu laikā. Sociālie partneri “ nevēlas nekādas izmaiņas ES līmenī, izņemot tās, kas ieviestas ar SDO 188. konvenciju ”. 3. Piemērošanas personiskā un materiālā darbības joma (21. panta 1. punkta pirmā daļa) Direktīvas 21. pants attiecas uz visiem darba ņēmējiem uz JZK, kas peld ar kādas dalībvalsts karogu. Jēdziens “ darba ņēmējs ” attiecas tikai uz tām personām, kurām ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Direktīvas 2. pantā “darba laiks” definēts kā “jebkurš laikposms, kurā darba ņēmējs strādā darba devēja labā un veic savu darbu vai pilda pienākumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi”. To tiesību aktu ietekme, kuri attiecas uz darba ņēmējiem uz JZK, dažādās dalībvalstīs ļoti ievērojami atšķiras. Dažās dalībvalstīs nav zvejas flotes (Austrija, Čehijas Republika, Ungārija, Luksemburga, Slovākija), savukārt citās JZK flote ir ļoti liela. Piecām dalībvalstīm nav piekļuves jūrai. Dažās dalībvalstīs direktīvas 21. panta darbības praktiskā pieredze ir ierobežota, jo darba ņēmēju un/vai zvejas kuģu trūkuma dēļ (Ungārija) transponējošie valsts tiesību akti netiek piemēroti. Visbeidzot kopumā var konstatēt, ka flotes Vidusjūrā veido mazāki kuģi, savukārt Atlantijas okeānā tās ietver lielākus kuģus, kas arī simetriski maina ietekmi. Tika lēsts, ka 2007. gadā kopējais nodarbinātības apjoms zivsaimniecības nozarē ES-27 (mērot pilna darba laika ekvivalentā) bija 141 110 personas[5]. Vairākas dalībvalstis ziņoja, ka nav informētas par precīzu zvejnieku skaitu, kuri strādā uz JZK, kas peld ar attiecīgās dalībvalsts karogu. Tas ir galvenokārt saistīts ar faktu, ka ne visi darba ņēmēji uz zvejas kuģiem ir darbinieki un ka lielu daļu mazo zvejas kuģu apkalpo pašnodarbināti zvejnieki (labs piemērs ir Grieķija, kur no kopējā kuģu skaita 17 253 apmērā 16 576 zvejas kuģi ir piekrastes zvejas kuģi, un tie darbojas ar stacionārajiem zvejas rīkiem). Turklāt zveja bieži ir sekundāra darbība, jo īpaši maza mēroga piekrastes zveja (to atzīmējusi Vācija un Somija). Zviedrijā kuģi nav pakļauti reģistrācijas prasībai, kas nozīmē, ka vajadzīgā statistikas informācija nav pieejama. Turklāt apkopotā statistikas informācija nav salīdzināma starp dalībvalstīm ievērojamu metodikas atšķirību dēļ. Piemēram, dažas dalībvalstis, lai aprēķinātu attiecīgo iedzīvotāju daudzumu, kuri nodarbināti uz zvejas kuģiem, izmanto koriģētu minimālo kuģa komandas komplektēšanas normu, savukārt citas izmanto statistikas datus par nodarbinātību vai sociālā nodrošinājuma informāciju. Īpaša uzmanība jāpievērš ietekmei, kas rodas, valsts tiesību aktos kā darbiniekus vai pašnodarbinātas personas klasificējot zvejniekus, kuru atlīdzību nosaka nozvejas apjoms[6]. Ja zvejnieki, kuru atlīdzību nosaka nozvejas apjoms, tiek uzskatīti par pašnodarbinātajiem, tad valsts tiesību akti, ar ko transponē direktīvu, parasti uz tiem neattiecas (tā ir Lielbritānijā un Maltā). Tomēr tie attiecas uz visiem tiem zvejniekiem, kuru atlīdzību nosaka nozvejas apjoms, kuri uzskatāmi par darbiniekiem (kā tas ir Francijā, Vācijā un Spānijā). Daļu sistēmas izmantošana zināmā mērā ietekmē līgumus, piemēram, pārsvarā tiek izmantoti līgumi uz noteiktu laiku, lai pēc iespējas saskaņotu atalgojuma un/vai daļu saņemšanu ar darba līguma ilgumu (Dānija). Turklāt parasti šī sistēma veicina garāku darba laiku (Portugāle). Komisija ziņojumā par to, kā praktiski īstenot direktīvas par darba drošību un veselības aizsardzību – Direktīvu 93/103/EK (zvejas kuģi) un Direktīvu 92/29/EEK (medicīniskā palīdzība uz kuģiem)[7] norādīja, ka ““ dalītās darba samaksas ” sistēma, ko lielākoties izmanto uz mazajiem kuģiem, var būt iemesls ilgākam darba laikam uz kuģa un pārslodzei . Efektīvi preventīvie pasākumi šādos darba apstākļos, šķiet, nav prioritāte, un šā trūkuma rezultātā pastāv lielāka varbūtība, ka zvejniekiem ir arodslimības un veselības traucējumi ”. Ņemot vērā šo situāciju, dažas dalībvalstis uzskata, ka, pašreizējās darba laika regulējuma darbības jomas paplašināšana, to attiecinot uz pašnodarbinātajiem zvejniekiem, varētu palīdzēt uzlabot situāciju. Saskaņā ar attiecīgo dalībvalstu viedokli priekšrocības būtu skaidri redzamas, jo darba laika regulējuma darbības joma attiektos uz lielāko daļu mazo kuģu (Malta) un zvejniekiem, kuru atlīdzību nosaka nozvejas apjoms un uz kuriem dažādās dalībvalstīs (Francija) attiecas atšķirīgas juridiskas prasības atkarībā no tā, vai tos klasificē kā pašnodarbinātas personas vai darbiniekus[8]. SDO 188 darbības joma attiecas uz pašnodarbinātiem zvejniekiem, un tādējādi šīs konvencijas ratifikācija dalībvalstīs varētu izraisīt to iekļaušanu visu vai dažu darba laika noteikumu darbības jomā (kā to uzsvēra Francija, Dānija, Polija un Apvienotā Karaliste). 4. Darba laika ierobežojums un atpūtas laika nodrošināšana (21. panta 1. punkta otrā daļa) Ar 21. panta 1. punkta otro daļu dalībvalstīm uzlikts pienākums veikt visus pasākumus, nodrošinot, lai darba ņēmējiem uz JZK būtu tiesības uz pietiekamu atpūtu un lai ierobežotu darba laiku vidēji līdz 48 stundām nedēļā, ko aprēķina bāzes laikposmā, kas nepārsniedz 12 mēnešus. Īpašo noteikumu, kas reglamentē darba ņēmēju darba laiku uz JZK, nepieciešamība paliek pamatota. Sociālo partneru nostāja ir skaidra. Tie aizstāv viedokli, ka šajā nozarē nepieciešami īpaši darba laiku reglamentējoši tiesību akti. Sociālie partneri apspriežu laikā sniegtajā kopīgajā atbildē apgalvo, ka “ būtu nepareizi izmantot direktīvu, lai piemērotu vienādus darba laika ierobežojumus gan tiem “darba ņēmējiem”, kas zivsaimniecībā nodarbināti atklātā jūrā, gan tiem, kas šajā nozarē strādā uz sauszemes”. Saskaņā ar viņu viedokli “ nav pareizi mēģināt īstenot pasākumus, kuros, iespējams, nebūtu ņemta vērā mūsu nozares specifika. ” Turklāt tie uzsver, ka “darba laiku uz zvejas kuģiem nedrīkst papildus ierobežot”, jo “tas neatbildīs ne zvejnieku interesēm, nedz arī darba devēju vajadzībām”. Vairākas dalībvalstis ir pieņēmušas īpašus tiesību aktus, kas regulē darba ņēmēju uz JZK darba laiku vai nu saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti jūrniekiem (Bulgārija, Igaunija, Somija, Polija, Zviedrija), vai noteikumiem attiecībā uz ūdens transportu (Ungārija) un/vai saskaņā ar īpašiem instrumentiem (Vācija, Francija, Malta, Polija, Spānija, Lietuva). Citās dalībvalstīs vispārējie darba tiesību akti minētajiem darba ņēmējiem ir piemērojami bez precīzām norādēm (Austrija, Čehijas Republika, Slovākija un Slovēnija). Šī situācija nav pretrunā ar direktīvu, ja piemērojamie tiesību akti garantē vismaz tadu pašu aizsardzības līmeni, kā noteikts direktīvas 21. pantā. Direktīvas transponēšanai 15 dalībvalstīs izmantoti tiesību akti un tikai vienā valstī izmantoti administratīvie noteikumi (Dānija). Tikai Austrijā un Itālijā izmantoti koplīgumi (tomēr šķiet, ka vispārējos darba laiku reglamentējošos tiesību aktus turpina piemērot pakārtotā veidā). Vairākās dalībvalstīs koplīgumi zivsaimniecības nozarē nepastāv vai tos lieto reti. 5. Maksimālā darba laika un/vai minimālā atpūtas laika kritēriji (21. panta 2.-4. punkts) Saskaņā ar 21. panta 2. punktu iespēju ierobežot maksimālo darba laiku un noteikt minimālo atpūtas laiku bāzes laikposmā var izmantot vienīgi saskaņā ar 21. panta 1. punkta otrajā daļā noteiktajām robežām (sk. iepriekš). Francija, Zviedrija un Portugāle uzsvēra praktiskas problēmas, kas rodas, novērtējot un pārraugot faktisko darba laiku uz kuģa, kā arī to, ka ir iespējams viegli izvairīties no šo ierobežojumu ievērošanas. Ņemot vērā minēto, tās apgalvo, ka direktīvā ierosināto 12 mēnešu bāzes laikposmu ir ļoti grūti piemērot praksē. Lai novērstu šo problēmu, Francijas tiesību aktos kā alternatīvs risinājums paredzēts gada ierobežojums, proti, 225 dienas jūrā[9], nevis 48 darba stundu ierobežojumu bāzes laikposmā, kas nepārsniedz vienu gadu. Direktīvas 21. panta 2. un 3. punktā dalībvalstīm sniegta iespēja vai nu ierobežot darba stundas, vai noteikt minimālo atpūtas laiku noteiktā bāzes laikposmā. 21. panta 4. punktā papildus ierobežota iespēja sadalīt atpūtas stundas vairāk nekā divos laikposmos un noteikts maksimāli 14 stundu ierobežojums starp diviem secīgiem atpūtas laikposmiem. Lielākā daļa dalībvalstu nosaka minimālo atpūtas laiku vai nu kā vienīgo kritēriju (Dānija, Somija, Francija, Malta, Nīderlande un Zviedrija), vai kombinācijā ar ierobežotu darba laika ilgumu (Austrija, Bulgārija, Vācija, Spānija, Ungārija, Lietuva, Portugāle, Grieķija). Dānijā maksimālo darba laiku parasti reglamentē ar koplīgumiem vai individuālajiem darba līgumiem, savukārt minimālo atpūtas laiku nosaka ar tiesību aktiem. Visām valstīm, kas paziņoja, ka izmanto atpūtas laiku kā ekskluzīvu kritēriju darba ņēmējiem uz JZK, ir īpaši tiesību akti attiecībā uz zvejniekiem (vai jūrniekiem un zvejniekiem). Šīs valstis atpūtas laiku kā kritēriju ne vienmēr lieto vispārīgajos darba laika tiesību aktos, kuri ir piemērojami darba ņēmējiem citās profesijās. Nīderlande uzskata, ka minimālā atpūtas laika kritērijs ir “ vispiemērotākais kritērijs darba sistēmām zivsaimniecības nozarē ”. Vācijā — lai gan šajā valstī tiek izmantoti abi kritēriji — koplīgumā, ievērojot dažus nosacījumus, var paredzēt iespēju pārsniegt maksimālās darba stundas, bet nedrīkst samazināt minimālo atpūtas laiku. Vienīgi Igaunija un Rumānija paziņoja, ka tās izmanto maksimālo darba laiku kā ekskluzīvu kritēriju attiecībā darba ņēmējiem uz JZK. Zvejošana un produktu turpmākā pārstrāde ir ļoti atkarīga no ne vienmēr paredzamiem meteoroloģiskiem un tehniskiem ierobežojumiem, kas saistīti ar zvejas rīku ekspluatāciju un kuģošanas drošību. Tas pamato sociālo partneru izteikto aicinājumu, piemērot lielāku darba laika elastību. Tika arī ziņots, ka praksē dažās situācijās darba stundas tiek pārsniegtas (Vācija). Ir jāuzsver, ka SDO 188 minimālais atpūtas laiks izmantots kā vienīgais kritērijs, kas ierobežo darba ņēmēju darba laiku uz JZK[10]. Francija, Polija un Dānija uz šo aspektu atsaucās, sniedzot atbildes apspriežu laikā. Francija bija vienīgā dalībvalsts, kas ziņoja par praktiskām problēmām, piemērojot 21. panta 4. punktu. Tā kā iespējamo risinājumu ierosināja atļaut iespēju sīkāk sadalīt sešu stundu atpūtas laikposmu, ko var īstenot tikai, izmantojot koplīgumu. 6. Izņēmumi (21. panta 5. un 6. punkts) Saskaņā ar direktīvas 21. panta 5. punktu dalībvalstis var pieļaut izņēmumus attiecībā uz ierobežojumiem, kas noteikti 1. panta otrajā daļā un 3. un 4. punktā. Lai tos piemērotu, ir jāizpilda divas prasības: i) izņēmumus var pieļaut saskaņā ar vispārējiem veselības un drošības aizsardzības principiem un ii) tos var piešķirt tikai objektīvu vai tehnisku iemeslu dēļ, vai ar darba organizāciju saistītu iemeslu dēļ. Jābūt īpašam iemeslam, un izņēmumam jābūt samērīgam ar šo iemeslu. Tajā pašā pantā paredzēts, ka šādi izņēmumi var būt par pamatu “biežākiem vai garākiem atvaļinājuma periodiem vai kompensācijas brīvdienu piešķiršanai”. Piecas dalībvalstis ziņoja, ka nav izmantojušas iespēju piemērot izņēmumus (Austrija, Igaunija, Somija, Portugāle un Rumānija). Dānijā, Vācijā, Francijā un Polijā atļauj piemērot izņēmumus, kas saistīti ar zvejas vai zivju pārstrādes apstākļiem (kad kuģi ir tieši iesaistīti zvejas darbībās un/vai darbojas zvejas vietās). Šādos gadījumos paredzētas kompensācijas brīvdienas (izņemot Poliju). Citās dalībvalstīs izņēmumi tika piešķirti daudzās un dažādās situācijās, kas nav tieši saistītas ar zveju vai zivju pārstrādi. Visos gadījumos dalībvalstis, kas piešķir izņēmumus, tos uzskata par pastāvīgiem, un visticamāk tos neplāno atcelt īstermiņā un vidējā termiņā. Turpmāk īsumā minēti daži piemēri. Nīderlandē izņēmums ir ratione personae , un tas attiecas uz kapteiņiem, vadošajiem un atbalsta darbiniekiem uz JZK. Maltā izņēmums attiecas uz piekrastes zveju, taču tā ietekme ir ierobežota tādēļ, ka visi zvejnieki Maltā ir pašnodarbinātas personas. Spānijas tiesību aktos vispārīgā veidā ļauts samazināt atpūtas laiku uz zvejas kuģiem. Netiek sniegti konkrēti iemesli. Turklāt, šķiet, ka šis noteikums nav izņēmums, ko piemēro saskaņā ar konkrētiem, precīzi noteiktiem apstākļiem, bet drīzāk aizstāj vispārējo noteikumu, kas reglamentē zvejas kuģus. Bulgārija zivsaimniecības nozarei piemēro vispārējos tiesību aktus, kas reglamentē virsstundas. Darba laika ilgums, kas atļauts saskaņā ar šiem minētajiem tiesību aktiem, dažos gadījumos var pārsniegt direktīvā noteikto ilgumu. Tomēr ir noteikts virsstundu gada ierobežojums (150 stundas) un ir stingri noteikti apstākļi, kādos tas ir atļauts. Parasti, izņēmumi ir ieviesti ar tiesību aktiem. Tomēr dažās dalībvalstīs (piem., Vācijā, Ungārijā un Zviedrijā) tie var būt ieviesti arī ar koplīgumiem. 21. panta 6. punkts attiecas uz JZK kapteiņu tiesībām pieprasīt uz kuģa esošajiem darba ņēmējiem strādāt jebkuru darba stundu skaitu, lai nodrošinātu tūlītēju kuģa, uz klāja esošo cilvēku vai kravas drošību vai lai sniegtu palīdzību citiem briesmās esošiem kuģiem vai cilvēkiem jūrā. Netika ziņots par problēmām attiecībā uz šā noteikuma piemērošanu. 7. Gadskārtējais atvaļinājums (21. panta 7. punkts) Direktīvas 7. pants attiecas uz darba ņēmēju uz JZK tiesībām uz ikgadējo atvaļinājumu. Vienīgais īpašais noteikums, ko piemēro tikai darba ņēmējiem uz JZK, ir minēts 21. panta 7. punktā, kas ļauj dalībvalstīm paredzēt, ka darba ņēmējiem uz jūras zvejas kuģiem, kuriem nav atļauts darboties konkrētā kalendārā gada laikposmā, kas pārsniedz vienu mēnesi, šajā laikposmā jādodas atvaļinājumā. 12 dalībvalstis paziņoja, ka nav izmantojušas šo iespēju (Austrija, Bulgārija, Dānija, Spānija, Igaunija, Somija, Francija, Vācija, Ungārija, Nīderlande, Polija un Portugāle). Tikai Malta un Rumānija paziņoja, ka izmantojušas šo noteikumu. Tomēr Maltā tā praktiskā nozīme ir nebūtiska tādēļ, ka tur visi zvejnieki ir pašnodarbinātas personas. 8. Direktīvas vispārējie noteikumi, ko piemēro darba ņēmējiem uz JZK (jo īpaši nakts darbs) 21. panta 1. punktā noteikts, ka direktīvas 8. pantu “Nakts darba ilgums” nepiemēro darba ņēmējiem uz JZK. Attiecībā uz tiem turpina piemērot 9. līdz 11. pantu (veselības novērtējums un nakts darba ņēmēju pārcelšana darbā pa dienu, garantijas darbam naktīs un paziņojums par nakts darba ņēmēju regulāru nodarbināšanu). Tādēļ ir jāizvērtē, vai īpaša regulējuma par nakts darba ilgumu, ko veic nakts darba ņēmēji uz JZK, nepieciešamība ir pamatota. Vairākas dalībvalstis nolēma piemērot savus vispārējos tiesību aktus par nakts darbu attiecībā uz darba ņēmējiem uz JZK (Spānija, Portugāle, Rumānija, Bulgārija, Somija, Ungārija, Nīderlande), lai gan dažās dalībvalstīs ir īpaši tiesību akti, kas reglamentē citus aspektus saistībā ar darba laiku uz JZK. Citas dalībvalstis apgalvoja, ka nav norādes par negatīvu ietekmi uz darba ņēmēju veselību un drošību tādēļ, ka pašreiz nav regulējuma par nakts darba ilgumu (Vācija, Lietuva). Dažām zvejas metodēm nepieciešama darbība nakts laikā. Polija paziņoja, ka stingrāku noteikumu ieviešanai saistībā ar nakts darbu uz JZK “stingri iebilstu paši darba ņēmēji.” Visbeidzot, Apvienotā Karaliste norāda, ka zvejnieks ir “mednieks-vācējs”, un nebūtu praktiski ierobežot to darbību ar parasto sistēmu, ko attiecībā uz nakts darbu piemēro sauszemes darbiniekiem. Tika uzsvērts, ka būtu pamatoti pievērst lielāku uzmanību to zvejnieku medicīniskajai uzraudzībai, kam jāstrādā naktī (Francija). Kaut gan dažas zvejas metodēm vajadzīgs darbs nakts laikā, darba ņēmējus uz JZK ne vienmēr var uzskatīt par “nakts darba ņēmējiem” direktīvas 2. panta 4. punkta nozīmē, saskaņā ar ko noteikta darba laika daļa jāstrādā naktī. Jāņem vērā, ka saskaņā ar Direktīvu 94/33/EK[11] īpaši noteikumi attiecas uz gados jauniem darba ņēmējiem. 9. Vispārējs novērtējums Dalībvalstis un sociālie partneri, ar kuriem Komisija apspriedās, tika aicināti sniegt vispārēju novērtējumu par direktīvas 21. pantu, norādot, vai tā noteikumi ir joprojām piemēroti, jo īpaši attiecībā uz veselību un drošību. Turpmāk apkopoti galvenie secinājumi. 1. Jāturpina piemērot direktīvas 21. panta īpašie noteikumi attiecībā uz darba ņēmējiem uz JZK. 12. dalībvalstis minēto pantu uzskatīja par piemērotu, un sociālie partneri pilnībā atbalsta īpaša regulējuma saglabāšanu attiecībā uz darba ņēmējiem uz JZK. Tomēr sociālie partneri norādīja, ka “ skaidri noteiktie ierobežojumi, kas paredzēti pašreizējās direktīvā 21. pantā attiecībā uz darba ņēmējiem uz zvejas kuģiem, ir jāuzskata par piemērotiem ”. 2. Lai gan ne visas dalībvalstis paziņoja savu nostāju, deviņas norādīja, ka tās uzskata, ka pašreizējais direktīvas aptvertais personu loks ir atbilstošs. 3. Dažas dalībvalstis pauda šaubas par to, vai maksimālā darba laika kritērijs ir atbilstošs, ņemot vērā zivsaimniecības nozares īpašos darba modeļus un kontroles un izpildes grūtības. Par visbiežāk sastopamo problēmu pārbaužu laikā ir uzskatāmas grūtības precīzi noteikt faktiski nostrādāto darba stundu skaitu uz kuģa. Turklāt parasti pārbaudes veic tikai ostās. Saskaņā ar dažu dalībvalstu viedokli praksē vieglāk ir pārraudzīt atpūtas laikposmus. 4. Dažās dalībvalstīs praktiskas problēmas rada prasība nodrošināt nepārtrauktu sešu stundu pārtraukumu. 5. Ir vispāratzīts, ka 8. pantu par nakts darba ilgumu nedrīkst piemērot darba ņēmējiem uz JZK. Tāpat par pamatotu netika uzskatīta nepieciešamība pēc īpašiem tiesību aktiem, kas attiecas uz JZK strādājošo darba ņēmēju nakts darba ilgumu. 6. Iespēja piešķirt izņēmumus attiecībā uz vispārējā darba laika modeļiem, kas noteikti darba ņēmējiem uz JZK, tika uzskatīta par nepieciešamu mehānismu, kas nodrošina elastību. 10. Secinājumi 7. Pilnībā ievērojot sociālo partneru autonomiju, Komisija turpinās sarunu procesu par SDO 188 dažu aspektu iekļaušanu ES tiesību aktos, izmantojot sociālo partneru nolīgumu, lai ciešā sadarbībā ar sociālajiem partneriem noteiktu iespējamās jomas, kurās ES rīcība ir vajadzīga vai pamatota. Komisija ikvienu šādu rīcību saskaņos ar pašreizējo direktīvas pārskatīšanu. 8. Pēc apspriešanās Komisija ir noteikusi vairākas jomas, kam jāpievērš papildu uzmanība. Tās ir šādas: 9. īpaša uzmanība jāvelta to pašnodarbināto personu situācija, kuras parasti strādā uz mazajiem kuģiem un bieži ir zvejnieki, kuru atlīdzību nosaka nozvejas apjoms, jo īpaši saistībā ar SDO 188 ratifikāciju un īstenošanu dalībvalstīs; 10. dalībvalstu sniegtā informācija nav pietiekama, lai pārliecinātos, vai 21. panta 1. punkta otrajā daļā minētais bāzes laikposms, kas nepārsniedz 12 mēnešus, vienmēr tiek paredzēts un ievērots; 11. SDO 188 konvencijā kā kritērijs, lai ierobežotu darba laiku, minēts vienīgi minimālais atpūtas laiks, taču direktīvā pieļauta iespēja izmantot alternatīvus risinājumus, nosakot vai nu minimālo atpūtas laiku, vai maksimālo darba laiku. Tāpēc dalībvalstis var vai nu īstenot tikai minimālā atpūtas laika kritēriju atsevišķi, vai abus kritērijus — maksimālo darba laiku un minimālo atpūtas laiku — kopā, lai panāktu atbilstību abiem instrumentiem. Šis risinājums ir savienojams ar minēto direktīvu, ja tiek ievēroti attiecīgie direktīvas noteikumi, kas ir labvēlīgāki darba ņēmējiem. Tiesības uz nepārtrauktiem atpūtas laikposmiem ir īpaši svarīgas (jo SDO 188 šāda līdzīga noteikuma nav), un tās ir jāievēro; 12. īpaša uzmanība būtu jāpievērš to jūrnieku medicīniskajai uzraudzībai, kas strādā nakts laikā; 13. vienā gadījumā (Spānija) izņēmums attiecībā uz darba laika noteikumiem nav pamatots, ņemot vērā apstākļus, kas minēti 21. panta 5. punktā. Izņēmumiem jābūt samērīgiem ar konkrētiem apstākļiem, un tie nedrīkst attiekties uz visu noteikuma darbības jomu. Komisija pievērsīs īpašu uzmanību tam, lai pārbaudītu, vai, piemērojot izņēmumus, kas pieļaujami saskaņā ar direktīvas 21. panta 5. punktu, tiek ievēroti šie principi. 14. Plašākā kontekstā Komisija atzīmē, ka galvenais Kopienas stratēģijas par drošību un veselības aizsardzību darbā no 2007. līdz 2012. gadam[12] mērķis, ko atbalsta Padomes 2007. gada 25. jūnija rezolūcija[13], joprojām ir darba apstākļu uzlabošana, jo īpaši ievērojami samazinot nelaimes gadījumus darbā un arodslimības. Lai sasniegtu šo mērķi, ES veselības un drošības tiesību akti jāīsteno pareizāk un efektīvāk, vienlaikus atbalstot MVU, jo īpaši “augsta riska” nozarēs, piemēram, celtniecībā, lauksaimniecībā, zivsaimniecībā un transporta jomā. Šajā nolūkā Komisija, izmantojot jauno programmu PROGRESS un sadarbībā ar Padomdevēju komiteju, pašlaik gatavo nesaistošu praktisku rokasgrāmatu pareizai direktīvu piemērošanai, jo īpaši zivsaimniecības nozarē (attiecībā uz kuģiem, kuri nav garāki par 15 metriem). [1] OV L 299, 18.11.2003., 9. -19. lpp. [2] Atbildes sniedza 25 dalībvalstis (atbildes netika saņemtas no Beļģijas un Īrijas). Čehijas Republika un Slovākija 21. pantu netransponēja, jo nav atļauta tādu JZK darbība, kuri peld ar šo valstu karogiem. Luksemburgai nav JZK, kas būtu reģistrēti kuģošanai ar tās karogu. Aptaujātie sociālie partneri ( ETF un Europeche ) iesniedza kopīgu atbildi. [3] 2010/321/: Padomes 2010. gada 7. jūnija Lēmums, ar kuru dalībvalstīm atļauj Eiropas Savienības interesēs ratificēt Starptautiskās Darba organizācijas 2007. gada konsolidēto Konvenciju par darbu zvejniecībā (188. konvencija). [4] Saskaņā ar LESD 155.2. pantu. [5] European Commission, Facts and figures on the Common Fisheries Policy, 2010. g. izdevums. [6] Tradicionālā atalgojuma sistēma zivsaimniecības nozarē ir nozvejas vai ienākuma dalīšana, pirms tam atņemot izmaksas, vai sistēma “ dalītā darba samaksa plus pamatalga” (Avots: SDO: Fishermen’s conditions of work and life, Geneva, Doc. CFI/4/1988/1 ). Lai maksimāli palielinātu savu ieņēmumu daļu, zvejnieki cenšas strādāt kuģa apkalpē, kurā ir pēc iespējas mazāk locekļu. [7] COM(2009) 599, galīgā redakcija. [8] Spānijā pastāv interesants “hibrīda” juridisks statuss, ko dēvē par “ekonomiski atkarīgu pašnodarbināto personu”. Tam raksturīga praktiski ekskluzīva saikne ar klientu. Minētajā tiesību aktā noteikta virkne specifisku tiesību, piemēram, atpūtas laikposmi vai garantijas līguma pārtraukšanas gadījumā. [9] Sagatavojot dokumentus Francijas tiesību aktam, ierobežojums "225 dienas jūrā": tiek uzskatīts par ekvivalentu 35 stundu darba nedēļai, kas ir likumīgais darba laika ierobežojums Francijā. Pastāv iespēja atkāpties no šā ierobežojuma, atļaujot pavadīt līdz 250 stundām jūrā, kas ir ekvivalents 48 darba stundām nedēļā. [10] Šis aspekts atšķiras no noteikumiem, kas paredzēti Konvencijā par darbu jūrniecībā (2006. g.), kurā attiecībā uz jūrnieku darba laiku saglabāta alternatīva iespēja kā kritēriju izvēlēties vai nu maksimālo darba laiku, vai minimālo atpūtas laiku [11] Tās praktisko īstenošanu Komisija nesen analizēja ziņojumā (SEC (2010) 1339). [12] Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Darba kvalitātes un ražīguma uzlabošana: Kopienas stratēģija par drošību un veselības aizsardzību darbā no 2007. līdz 2012. gadam [COM (2007) 62, galīgā redakcija, 21.2.2007]. [13] Padomes 2007. gada 25. jūnija Rezolūcija par jaunu Kopienas Stratēģiju attiecībā uz veselības aizsardzību un drošību darbā (2007.-2012. g.), OV C 145, 30.6.2007, 1. lpp.