Tiesa, atbildot uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, atsaucās uz četriem apsvērumiem. Pirmkārt, Tiesa, atsaucoties uz savu neseno spriedumu Raugevicius lietā, atzīmēja, ka “pārvietošanas brīvību izmantojuša ES pilsoņa situācija ietilpst LESD 18. panta piemērošanas jomā”, arī amatieru sporta jomā. Otrkārt, personu pārvietošanās brīvībai, kas pausta LESD 21. pantā, mērķis ir it īpaši veicināt “attiecīgā ES pilsoņa progresīvu integrāciju uzņēmējas dalībvalsts sabiedrībā”, un dalība amatieru sportā ir šā iekļaušanas procesa svarīga daļa. Treškārt, attiecībā uz iepriekšējo ES judikatūru Tiesa atzīmēja, ka valsts (sporta) apvienību regulējumā ir vienlīdz jāievēro ES tiesību akti, tostarp Līgumi. Ceturtkārt, LESD 18. un 21. panta noteikumu piemērojamība valsts sporta apvienību regulējumam cita starpā nozīmē, ka valsts sporta apvienību regulējums, kas ierobežo kādu no pamatbrīvībām, ir nesaderīgs ar ES tiesību aktiem, ja vien tas nav “attaisnots ar apsvērumiem, kas ir objektīvi un samērīgi ar leģitīmi izvirzīto mērķi”.

Treškārt, kā Tiesa nospriedusi Raugevicius lietā attiecībā uz izraidīšanu (izraidīšanas lūgumiem), lai izpildītu (citā valstī piespriestu) kriminālsodu, nozīme ir arī spriedzei starp mērķi novērst nesodāmības risku par izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem un pamatbrīvības ierobežojumiem un atbilstošo vajadzību izvērtēt alternatīvus pasākumus. Lai gan ne bis in idem princips liedz pilsonības dalībvalstij sākt kriminālvajāšanu pret attiecīgo mobilo ES pilsoni, starptautiskie instrumenti un (dažu) dalībvalstu tiesību akti paredz alternatīvus pasākumus (piemēram, ārvalstu tiesu piespriesto sodu izciešana pilsonības dalībvalstī). Saskaņā ar Tiesu šādu alternatīvu kārtību tāpēc var uzskatīt par piemērojamu attiecīgajam mobilajam ES pilsonim (neatkarīgi no ierobežojumiem pilsonības dēļ).

Saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 25. pantu Komisijai ik pēc trīs gadiem jāziņo Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par to, kā tiek piemēroti (Līguma otrās daļas) noteikumi par nediskrimināciju un ES pilsonību. Šis devītais ziņojums, kas iesniegts, ievērojot LESD 25. pantu, aptver laikposmu no 2016. gada 1. jūlija līdz 2020. gada 30. jūnijam.

Lietā Tjebbes un citi Tiesa apstiprināja, ka dalībvalstu mērķis nodrošināt, ka pastāv reāla saikne starp valsti un tās pilsoņiem, kopumā ir leģitīms. Tomēr šī leģitimitāte neatbrīvo dalībvalstis no pienākuma nodrošināt (atsevišķos gadījumos), ka dalībvalstu pilsonības ex lege zaudēšanā pienācīgi tiek ņemts vērā proporcionalitātes princips, kur attiecīgās dalībvalsts pilsonības zaudēšanas rezultātā zūd ES pilsoņa statuss un ar to saistītās tiesības.

Pārskata periodā Komisija izskatīja 98 sūdzības, gandrīz 1400 vēstules/individuālus pieprasījumus, 48 jautājumus un 10 lūgumrakstus no Eiropas Parlamenta ES pilsonības un no tās izrietošo tiesību jomā, galvenokārt saistībā ar informāciju par Brexit ietekmi uz ES pilsonības tiesībām.

LESD 20. pants paredz, ka ikviena persona, kas ir kādas ES dalībvalsts pilsonis, ir arī Savienības pilsonis. Savienības pilsonība papildina, nevis aizstāj valsts pilsonību. Lai gan katra dalībvalsts nosaka pilsonības iegūšanas un zaudēšanas noteikumus, pienācīgi ievērojot ES tiesību aktus, dalībvalsts pilsonības piešķiršana ietver sevī arī ES pilsonības piešķiršanu un no tās izrietošās tiesības, kas var tikt īstenotas visā ES. Tādēļ Komisija uzskata, ka dalībvalstīm būtu jāizmanto savas pilsonības piešķiršanas prerogatīvas lojālas sadarbības garā, kā to pieprasa Līgumi.

Lietā Lounes Tiesa nosprieda, ka ES pilsonis, kurš izmantojis savas brīvas pārvietošanās tiesības, lai uzturētos citā ES dalībvalstī, un kurš kopš tā laika ir ieguvis uzņēmējas dalībvalsts pilsonību, vienlaikus saglabājot izcelsmes dalībvalsts pilsonību, var turpināt atsaukties uz tiesībām, kas izriet no LESD 21. panta, kaut arī viņš vairs nav saņēmējs atbilstoši Direktīvai 2004/38/EK . Minētā ES pilsoņa (dubultpilsoņa) ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības var arī izrietēt tieši no LESD 21. panta atbilstoši nosacījumiem, kas nedrīkst būt stingrāki par Direktīvā 2004/38/EK paredzētajiem . Tiesa paskaidroja, ka brīvas pārvietošanās tiesības ietver tiesības īstenot normālu ģimenes dzīvi .

Mobili ES pilsoņi, kurus negatīvi ietekmējusi nepareiza ES tiesību piemērošana, ko veic publiskas iestādes, var saņemt palīdzību no SOLVIT, kas tika izveidots, lai ātri reaģētu un rastu risinājumus valsts līmenī. No 2016. līdz 2018. gadam SOLVIT izskatīja aptuveni 1930 lietas par personu brīvu pārvietošanos.

Pārskata periodā Komisija izskatīja 950 sūdzības no pilsoņiem, 6128 jautājumus un 140 lūgumrakstus no Eiropas Parlamenta par tiesību brīvi pārvietoties īstenošanu. Daudzi no tiem skāra trešo valstu valstspiederīgo, kas ir ES pilsoņu ģimenes locekļi, tiesības ieceļot un uzturēties (vīzu un uzturēšanās atļauju izsniegšanas nosacījumi, papildu formalitātes) un nosacījumus, saskaņā ar kuriem ES pilsoņi var īstenot savas tiesības brīvi pārvietoties.

Lielākā daļa pilsoņu atbalsta šīs tiesības un uzskata tās par vienu no galvenajiem ieguvumiem, ko sniedz dalība ES. Turklāt vairāk nekā puse ES pilsoņu norāda, ka ir izmantojuši priekšrocības, ko nodrošina tas, ka, ceļojot uz ārvalstīm, ir mazāk robežkontroļu vai to vispār nav. Lielākā daļa eiropiešu uzskata, ka personu brīva pārvietošanās un preču un pakalpojumu brīva aprite Eiropas Savienībā ir vislabākais ES sasniegums. Aptaujā, kas veikta 2020. gada pavasarī, 83 % ES pilsoņu piekrita apgalvojumam, ka ES pilsoņu brīva pārvietošanās ES ir sniegusi vispārējus ieguvumus viņu valsts ekonomikai.

Lietā Gusa Tiesa nosprieda, ka tiesības saglabāt “darba ņēmēja vai pašnodarbinātās personas” statusu pēc saimnieciskās darbības izbeigšanas gadījumos, kas paredzēti Direktīvas 2004/38/EK 7. panta 3. punktā (konkrētāk, tā b) apakšpunktā) — “ja viņš/viņa ir pienācīgi reģistrēts(‑a) kā piespiedu bezdarbnieks, bet iepriekš ir bijis(‑usi) nodarbināts(‑a) ilgāk nekā vienu gadu, turklāt ir reģistrējies(‑usies) (..) kā darba meklētājs”) vienlīdz attiecas uz mobiliem ES pilsoņiem, kuri bija pašnodarbinātie pirms saimnieciskās darbības izbeigšanas piespiedu kārtā .

Lietā Coman Tiesa interpretēja jēdzienu ES pilsoņa “laulātais” Direktīvas 2004/38/EK 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā un nosprieda, ka tā ir ES tiesību autonoma definīcija neatkarīgi no dalībvalsts tiesību aktiem. Tiesa nosprieda, ka tad, ja ES pilsonis, kurš atgriežas, ir (iepriekš) īstenojis brīvas pārvietošanās tiesības, lai uzturētos citā ES dalībvalstī un uzņēmējā dalībvalstī ir izveidojis vai nostiprinājis ģimenes dzīvi ar tā paša dzimuma (trešās valsts) valstspiederīgo, ar kuru viņš ir saistīts ar uzņēmējā dalībvalstī likumīgi noslēgtu laulību, ES tiesību akti liedz ar valsts tiesību aktiem atteikt izrietošās ieceļošanas un uzturēšanās tiesības pilsoņa, kurš atgriežas, tā paša dzimuma laulātajam(-ai), pamatojoties uz to, ka attiecīgajā (uzņēmējā) dalībvalstī viendzimuma laulības netiek atzītas . Attiecīgajai dalībvalstij šāda persona jāuzskata par laulāto, lai viņš(-a) varētu īstenot tiesības, kādas viņam(-ai) ir saskaņā ar ES tiesību aktiem. Tajā pašā laikā tas minētajai dalībvalstij nenozīmē pienākumu savās tiesībās paredzēt laulības institūtu starp viena dzimuma personām .

Lietā Altiner un Ravn Tiesa nosprieda, ka ES tiesības neaizliedz valsts tiesību aktus, kas nepiešķir atvasinātas uzturēšanās tiesības ES pilsoņa, kurš atgriežas, ģimenes loceklim, ja konkrētais ģimenes loceklis nav ieceļojis ES pilsoņa izcelsmes dalībvalsts teritorijā attiecīgā ES pilsoņa atgriešanās šajā dalībvalstī “dabiskajā turpinājumā” , ja vien šādos valsts tiesību aktos ir paredzēta prasība vispārējā novērtējumā ņemt vērā arī citus attiecīgus faktorus, kas var pierādīt, ka, lai gan ir aizritējis laiks no ES pilsoņa atgriešanās minētajā dalībvalstī līdz viņa ģimenes locekļa, trešās valsts valstspiederīgā, ieceļošanai tajā pašā dalībvalstī, uzņēmējā dalībvalstī izveidotā un nostiprinātā ģimenes dzīve nav beigusies .

Lieta Tarola attiecās uz ES pilsoni, kurš bija īstenojis savas brīvas pārvietošanās tiesības un uzņēmējā dalībvalstī bija nodarbināts divas nedēļas, nenoslēdzot darba līgumu uz noteiktu laiku, un pēc tam kļuvis par piespiedu bezdarbnieku. Tiesa interpretēja Direktīvas 2004/38/EK 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 3. punkta c) apakšpunktu un uzskatīja, ka pilsonis šādā situācijā saglabā darba ņēmēja statusu (un tādējādi arī tiesības uzturēties uzņēmējā dalībvalstī) vismaz sešus mēnešus, ja attiecīgajam pilsonim pirms kļūšanas par piespiedu bezdarbnieku faktiski ir bijis darba ņēmēja statuss un viņš ir reģistrējies kā darba meklētājs attiecīgajā nodarbinātības dienestā . Turklāt Tiesa atzīmēja, ka jebkādas tiesības saskaņā ar valsts tiesību aktiem saņemt sociālās nodrošināšanas pabalstus vai sociālo palīdzību var būt atkarīgas no konkrēta nodarbinātības perioda, ciktāl saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu tāds pats nosacījums attiecas uz konkrētās dalībvalsts pilsoņiem .

Lieta Bajratari ir saistīta ar Direktīvas 2004/38/EK 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretāciju par uzturēšanos, pamatojoties uz pietiekamiem līdzekļiem un visaptverošu slimības apdrošināšanu. Lieta attiecas uz nepilngadīga ES pilsoņa vecāku, trešās valsts valstspiederīgo, kurš vēlējās atsaukties uz savām atvasinātajām tiesībām kā sava nepilngadīgā bērna — ES pilsoņa, kurš uzturējās, pamatojoties uz 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu — faktiskajam aprūpētājam uzturēties uzņēmējā dalībvalstī. Tiesa nosprieda, ka nepilngadīga ES pilsoņa rīcībā ir pietiekami līdzekļi, lai nekļūtu par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai uzturēšanās laikā, ja šos līdzekļus veido viņa vecāka — trešās valsts valstspiederīgā, kuram nav uzturēšanās un darba atļaujas — ienākumi no darba, ko viņš šajā dalībvalstī veicis nelikumīgi. Tiesa arī nosprieda, ka nosacījumi, lai ierobežotu nepilngadīgā ES pilsoņa tiesības uzturēties, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības apsvērumiem, nav izpildīti.

Otrais EST nolēmumu kopums attiecas uz uzturēšanās tiesību ierobežojumiem un izdošanu atbilstoši Direktīvai 2004/38/EK.

Lietā E / Subdelegación del Gobierno en Álava Tiesa vēlreiz atkārtoja, ka izdošanas lēmumi atbilstoši Direktīvai 2004/38/EK jāpieņem, pamatojoties tikai uz attiecīgā indivīda (ES pilsoņa) personisko darbību. Fakts, ka izdošanas lēmuma pieņemšanas brīdī attiecīgā persona atradās ieslodzījumā bez izredzēm uz atbrīvošanu tuvā nākotnē, “neizslēdz to, ka tās darbība (..) rada faktisku un attiecīgajā brīdī esošu uzņemošās dalībvalsts sabiedrības pamatinterešu apdraudējumu” šāda lēmuma pieņemšanas nolūkā.

Lietā Petrea Tiesa cita starpā noteica, ka dalībvalsts var atsaukt reģistrācijas apliecību, kas kļūdaini izdota ES pilsonim, kurš ticis izraidīts un ieceļojis atpakaļ, kamēr pret viņu joprojām ir spēkā izbraukšanas rīkojums (kā paredzēts Direktīvā 2004/38/EK) . Attiecīgais ES pilsonis ir tiesīgs atbilstoši Direktīvas 2004/38/EK 32. pantam iesniegt pieteikumu par minētā izbraukšanas rīkojuma atcelšanu, tomēr šādam pilsonim nav tiesību uzturēties dalībvalstī (atbilstoši Direktīvai 2004/38/EK), kamēr viņa pieteikums tiek izskatīts .

Lietā B un Vomero Tiesa precizēja vairākus jautājumus attiecībā uz Direktīvas 2004/38/EK noteikumiem par pastiprinātu aizsardzību pret izraidīšanu saskaņā ar Direktīvas 28. panta 3. punkta a) apakšpunktu un tās priekšnosacījumiem, jo īpaši saistībā ar ieslodzījumu. Tiesa nosprieda, ka ES pilsonim ir jābūt pastāvīgas uzturēšanās tiesībām, lai viņš būtu tiesīgs uz pastiprinātu aizsardzību pret izraidīšanu . Turklāt Tiesa precizēja, ka kopējais (nepārtrauktas) iepriekšējas uzturēšanās periods, kas vajadzīgs pastiprinātai aizsardzībai pret izraidīšanu, jāaprēķina, skaitot atpakaļ no dienas, kad pieņemts sākotnējais izraidīšanas lēmums . Jautājums par to, vai uzturēšanās periods, kas vajadzīgs pastiprinātai aizsardzībai, tiek pārtraukts ar brīvības atņemšanas laikposmu pirms izraidīšanas lēmuma, ir jānosaka, vispārēji novērtējot to, vai, neraugoties uz brīvības atņemšanu, integrācijas saiknes, kas ES pilsoni vieno ar uzņēmēju dalībvalsti, nav tikušas pārrautas . Attiecīgie faktori, kas šajā vispārējā novērtējumā ir jāņem vērā, ir “tas, cik spēcīgas ir integrācijas saiknes, kas izveidotas ar uzņemošo [uzņēmēju] dalībvalsti, pirms ieinteresētajai personai ir piemērota brīvības atņemšana, tā noziedzīgā nodarījuma raksturs, kas ir pamatā attiecīgajam brīvības atņemšanas laikposmam, un apstākļi, kādos šis noziedzīgais nodarījums ir izdarīts, kā arī ieinteresētās personas uzvedība brīvības atņemšanas laikposmā” .

Lietā K un HF Tiesa nosprieda, ka fakts, ka ES pilsonim (viņa ģimenes loceklim) iepriekš ir ticis atteikts patvērums, pamatojoties uz Ženēvas konvencijas 1. panta F nodaļu, nevar būt iemesls, lai automātiski secinātu, ka vienkārša viņa klātbūtne šajā teritorijā rada faktiskus, attiecīgajā brīdī esošus un pietiekami nopietnus draudus kādai no sabiedrības pamatinteresēm, kā noteikts Direktīvā 2004/38/EK (tās 27. pantā) . Vajadzība ierobežot ES pilsoņa vai ES pilsoņa ģimenes locekļa pārvietošanās un uzturēšanās brīvību ir jānovērtē atsevišķi katrā konkrētajā gadījumā un pamatojoties uz noteikumiem par brīvu pārvietošanos. Kompetentajām valsts iestādēm ir arī jāņem vērā, i) vai šādu sabiedriskās kārtības vai valsts drošības pasākumu noteikšana atbilst proporcionalitātes principam, ņemot vērā ES pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības, un ii) citi pasākumi, kas mazāk kaitētu pārvietošanās brīvībai, ja tas ir iespējams .

Trešais pārskata periodā pieņemto Tiesas nolēmumu kopums attiecas uz brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesībām, kas izriet no LESD 20. un 21. panta.

Lietā Rendón Marín Tiesa nosprieda, ka ES tiesību akti automātiski aizliedz atteikt atvasinātas uzturēšanās tiesības trešās valsts valstspiederīgajam, kurš vienīgais aprūpē “mobilu” un “statisku” nepilngadīgu ES pilsoni, pamatojoties tikai uz iepriekšēju sodāmību . Šādu aizliegumu automātiski atteikt atvasinātas uzturēšanās tiesības vecākam, trešās valsts valstspiederīgajam, no kura ir atkarīgs nepilngadīgs ES pilsonis, pamatojoties tikai uz vecāka sodāmību, Tiesa līdzīgi apstiprināja lietā CS . Tomēr gan lietā Rendón Marín, gan lietā CS Tiesa atzīst dalībvalstu iespēju ierobežot no LESD 20. un 21. panta izrietošas uzturēšanās tiesības, ciktāl šāds ierobežojums ir balstīts uz novērtējumu, ko veic katrā individuālā gadījumā, un ja jebkāda izraidīšana vai uzturēšanās tiesību ierobežošana tiek pamatota ar “reāla, pašreizēja un pietiekami nopietna apdraudējuma pastāvēšanu sabiedriskajai kārtībai vai valsts drošībai” .

Lietā Chavez-Vilchez un citi Tiesai tika lūgts precizēt, ciktāl uzturēšanās tiesības, kas izriet no LESD 20. panta (ievērojot Tiesas nolēmumu virkni, sākot ar Ruiz Zambrano), ir atkarīgas no vecāka, ES pilsoņa, kurš nav “statiska” nepilngadīga ES pilsoņa faktiskais aprūpētājs, iespējas rūpēties par šo bērnu. Tiesa nosprieda, ka kompetentajām iestādēm, ņemot vērā inter alia ES Pamattiesību hartas 7. pantu (privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība) un 24. pantu (bērnu tiesības), ir jānosaka, kurš no bērna vecākiem uzņemas faktisko bērna aprūpi un vai starp bērnu un vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, pastāv tāda atkarības saikne, kuras rezultātā bērnam atteikuma gadījumā nāktos pamest ES teritoriju . Tiesa nosprieda, ka šādā novērtējumā būtisks faktors ir fakts, ka otrs vecāks, kas ir ES pilsonis, faktiski spēj un vēlas viens pats uzņemties ikdienas un faktisko aprūpi par bērnu. Tomēr tas pats par sevi nav pietiekams pamats, lai secinātu, ka starp bērnu un vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, nav tādas atkarības saiknes, kuras rezultātā bērnam nāktos pamest ES teritoriju, ja šim trešās valsts valstspiederīgajam tiktu atteiktas uzturēšanās tiesības . Tiesa atkārtoti norādīja, ka viens no būtiskajiem faktoriem kompetento iestāžu veiktajā novērtējumā ir “aspekts par bērna aizgādību, kā arī to, vai šī bērna likumīgo, finansiālo vai emocionālo apgādību ir uzņēmies vecāks, kas ir trešās valsts valstspiederīgais” . Tiesa arī piebilda, ka šo faktoru novērtējumam “saskaņā ar attiecīgā bērna interešu prioritāti ir jābūt balstītam uz visu lietas apstākļu ņemšanu vērā, īpaši bērna vecumu, viņa fizisko un emocionālo attīstību, viņa emocionālo attiecību līmeni gan ar vecāku, kas ir Savienības pilsonis, gan ar vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, kā arī risku, ka viņa nošķiršana no pēdējā minētā vecāka varētu ietekmēt šī bērna emocionālo līdzsvaru” .

Lieta Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real attiecās uz LESD 20. pantu. Tiesa nosprieda, ka 20. pants nepieļauj to, ka dalībvalsts noraida pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, kuru iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais, kas ir tāda ES pilsoņa laulātais, kuram ir šīs dalībvalsts pilsonība un kurš nekad nav izmantojis savu pārvietošanās brīvību, tikai tāpēc vien, ka šim ES pilsonim nav pietiekamu līdzekļu sev un savam laulātajam, lai nekļūtu par valsts sociālās palīdzības sistēmas slogu, nepārbaudījusi, vai starp šo ES pilsoni un viņa laulāto nepastāv tāda veida atkarības attiecības, ka gadījumā, ja šim pēdējam tiek atteiktas atvasinātās uzturēšanās tiesības, ES pilsonis būtu spiests atstāt ES teritoriju un tādējādi viņam tiktu liegtas viņa statusa piešķirtās tiesības. Attiecīgi, ja valsts kompetentā iestāde saņem pieteikumu no trešās valsts valstspiederīgā piešķirt uzturēšanās tiesības ģimenes atkalapvienošanai ar ES pilsoni, kurš ir attiecīgās dalībvalsts pilsonis, tai, pamatojoties uz pierādījumiem, kas attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam un attiecīgajam ES pilsonim ir jāsniedz, un vajadzības gadījumā veicot nepieciešamo izpēti, ir jāizvērtē, vai starp šīm divām personām pastāv atkarības attiecības un tādējādi šim valstspiederīgajam principā ir jāpiešķir atvasinātās uzturēšanās tiesības saskaņā ar LESD 20. pantu.

5.2.2.EST judikatūras attīstība attiecībā uz ES pilsoņu “citu ģimenes locekļu” ieceļošanas un uzturēšanās tiesībām

Attiecībā uz ieceļošanas tiesībām lietā Ryanair Designated Activity Company Tiesa precizēja, ka ES pilsoņu ģimenes locekļi, kuri nav ES pilsoņi un kuriem ir pastāvīgās uzturēšanās atļauja, ko atbilstoši Direktīvas 2004/38/EK 20. pantam izdevusi viena dalībvalsts, saskaņā ar 5. panta 2. punktu ir arī atbrīvoti no prasības par vīzu, lai ieceļotu citā dalībvalstī. Šis atbrīvojums no vīzas ir piemērojams arī gadījumā, ja minēto atļauju izdevusi dalībvalsts, kas nav Šengenas zonas dalībvalsts. Nolēmumā ir secināts, ka šādas atļaujas turētājam ir tiesības ieceļot dalībvalsts teritorijā bez vīzas, uzrādot atļauju, un netiek veikta turpmāka pārbaude par to, vai personai ir ģimenes locekļa statuss, un netiek prasīts nekāds cits pamatojums.

Turklāt pārskata periodā Tiesa pasludināja divus spriedumus, kuros tā sīkāk paskaidroja Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 2. punkta piemērošanu pēc analoģijas un tās iepriekšējo lēmumu lietā Rahman .

Lietā Banger Tiesa nosprieda, ka saskaņā ar LESD 21. pantu dalībvalstīm ir jāveicina savu pilsoņu, kuri atgriežas, paplašinātās ģimenes locekļu ieceļošana un uzturēšanās atbilstoši nosacījumiem, ko paredz Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 2. punkts, kuru piemēro pēc analoģijas . Uzturēšanās pienākuma novērtējumā saskaņā ar 3. panta 2. punktu ir vienlīdz piemērojama prasība piešķirt noteiktu priekšrocību šādiem pieteikumiem salīdzinājumā ar pieteikumiem, ko iesniedz trešo valstu valstspiederīgie, kuriem nav šādu ģimenes saišu, un prasība veikt pieteikuma iesniedzēja personīgo apstākļu sīku pārbaudi. Negatīviem lēmumiem, ko pieņem par šādiem pieteikumiem, jābūt pamatotiem . Tiesa arī nosprieda, ka paplašinātās ģimenes locekļiem, kuriem uzturēšanās atļauja ir atteikta, jābūt iespējai ierosināt tiesiskās aizsardzības procedūru valsts tiesā. Valsts tiesai ir jāspēj “pārbaudīt, vai lēmumam ir pietiekami pārliecinošs faktiskais pamats un vai ir ievērotas procesuālās garantijas. Šo garantiju vidū ir kompetento iestāžu pienākums veikt pieteikuma iesniedzēja personisko apstākļu sīku pārbaudi un pamatot ieceļošanas vai uzturēšanās atteikumu. ”

Lietā SM Tiesa vispirms precizēja (līdzīgi kā attiecībā uz jēdzienu “laulātais” lietā Coman), ka jēdziens “tiešais pēcnācējs” Direktīvas 2004/38/EK 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir ES tiesību autonoma definīcija neatkarīgi no dalībvalsts tiesību aktiem. Tā arī konstatēja, ka šis jēdziens būtu jāinterpretē plaši un ka tas attiecas uz ““izcelšanās saikni” — neatkarīgi no tā, vai tā ir bioloģiska vai juridiska rakstura” (tādējādi ietverot bioloģiskos un adoptētos bērnus). Taču tas neattiecas uz bērniem, kuri nodoti likumiskā aizbildnībā, kas nerada vecāka un bērna attiecības starp bērnu un aizbildni (tostarp bērniem, kuri nodoti aizbildnībā saskaņā ar Alžīrijas kafala sistēmu) . Tiesa jo īpaši atzīmē, ka uz šādiem bērniem attiecas Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 2. punkta piemērošanas joma . Īstenojot savu pienākumu saskaņā ar 3. panta 2. punktu veicināt “pārējo ģimenes locekļu” ieceļošanu un uzturēšanos, dalībvalstīm sava rīcības brīvība jāīsteno Eiropas Savienības Pamattiesību hartas noteikumu, tostarp tiesību uz ģimenes dzīvi (tās neaizskaramības) (7. pants) un bērna interešu (24. pants), “gaismā un ievērojot tos” . Tām ir arī jāveic “visu lietā pastāvošo un atbilstīgo apstākļu līdzsvarota un saprātīga novērtēšana, ņemot vērā visas iesaistītās intereses un it īpaši — attiecīgā bērna intereses” . Šādā novērtēšanā ņem vērā i) bērna vecumu brīdī, kad noteikta likumiskā aizbildnība, un to, vai kopš nodošanas aizbildnībā bērns dzīvo kopā ar savu aizbildni, ii) emocionālo saišu intensitāti, iii) to, cik lielā mērā bērns ir atkarīgs no aizbildņa, kā arī iv) iespējamos konkrētos un individualizētos riskus, ka attiecīgais bērns var kļūt par ļaunprātīgas izmantošanas, ekspluatācijas vai cilvēku tirdzniecības upuri. Ja novērtējumā tiek secināts, ka bērns un aizbildnis bauda patiesu ģimenes dzīvi un bērns ir atkarīgs no aizbildņa, pamattiesības uz ģimenes dzīves un bērna interešu neaizskaramību nozīmē, ka principā uzņēmējai dalībvalstij ir jāpiešķir attiecīgajam bērnam tiesības ieceļot un uzturēties kā vienam no “pārējiem ģimenes locekļiem” .