EIROPAS KOMISIJA Brisel?, 30.6.2016 COM(2016) 411 final 2016/0190(CNS) Priekšlikums PADOMES REGULA par jurisdikciju, lēmumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par bērnu starptautisko nolaupīšanu (pārstrādāta redakcija) {SWD(2016) 207 final}

{SWD(2016) 208 final}



PASKAIDROJUMA RAKSTS 1.PRIEKŠLIKUMA KONTEKSTS •Priekšlikumma pamatojums un mērķi Ar šo priekšlikumu attiecībā uz jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi pārstrādā Padomes 2003. gada 27. novembra Regulu (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (regula “Brisele IIa”). Regula “Brisele IIa” ir pamats tiesu iestāžu sadarbībai ģimenes lietās Eiropas Savienībā. Tajā paredzēti vienoti piekritības noteikumi par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu un laulības atzīšanu par neesošu, kā arī par strīdiem par vecāku atbildību pārrobežu situācijās. Tā sekmē spriedumu, publisko aktu un nolīgumu brīvu apriti Savienībā, paredzot noteikumus par to atzīšanu un izpildi citās dalībvalstīs. No 2005. gada 1. marta to piemēro visās dalībvalstīs, izņemot Dāniju. Desmit gadus pēc tam, kad regulu sāka piemērot, Komisija ir novērtējusi regulas darbību praksē un apsvērusi vajadzīgos akta grozījumus tā piemērošanas ziņojumā, kurš pieņemts 2014. gada aprīlī. Šī iniciatīva izstrādāta Normatīvās atbilstības un izpildes programmas (REFIT) ietvaros. Turklāt Eiropas Savienības Tiesa (EST) līdz šim ir pasludinājusi 24 spriedumus par regulas interpretāciju, kas ir ņemti vērā. Pārstrādātas redakcijas mērķis ir pilnveidot Eiropas tiesiskuma un pamattiesību telpu, kura balstās uz savstarpējo uzticēšanos, likvidējot atlikušos šķēršļus tiesas spriedumu brīvai apritei saskaņā ar savstarpējas atzīšanas principu, un labāk aizsargāt bērna intereses, vienkāršojot procedūras un uzlabojot to efektivitāti. Ž. K. Junkera Komisijas politiskajās pamatnostādnēs ir uzsvērts, ka, ņemot vērā faktisko situāciju, kurā iedzīvotāji ir arvien vairāk mobili, arvien biežāk laulājas un rada bērnus visā Savienībā, tiesu iestāžu sadarbība ES dalībvalstu vidū ir pakāpeniski jāuzlabo, veidojot saiknes starp dažādām tieslietu sistēmām un nodrošinot spriedumu savstarpēju atzīšanu, lai iedzīvotāji varētu vieglāk īstenot savas tiesības visā Savienībā. Lai arī kopumā regulas darbība uzskatāma par sekmīgu, apspriešanās ar ieinteresētajām personām un vairāki pētījumi atklājuši vairākas nepilnības regulas pašreizējā darbībā, kuras būtu jānovērš. Starp regulas abām jomām — laulības lietām un lietām par vecāku atbildību — pēdējā joma radījusi nopietnas problēmas, kuras steidzami jārisina. Attiecībā uz laulības lietām šajā posmā bija pieejams vien ierobežots pierādījumu klāsts par esošajām problēmām (ieskaitot statistiku), kas neļauj precīzi noteikt vajadzību iejaukties un problēmu mērogu un izdarīt pilnībā apzinātu izvēli no aplūkotajiem risinājumiem. Turklāt kopš regulas “Brisele IIa” pieņemšanas ir pieņemti vēl trīs ES akti, kas atvieglo laulības lietu izskatīšanu starptautisku pāru laulības šķiršanas gadījumā. Regulā “Roma III” ietverti noteikumi attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami laulības šķiršanai, un Uzturēšanas saistību regulā risina jautājumus par piekritību un piemērojamiem tiesību aktiem attiecībā uz uzturēšanas saistībām, kas attiecas uz laulātajiem un bērniem. Turklāt Padome nesen atļāva ciešāku sadarbību starptautisku pāru mantisko attiecību jomā. Pamatā varētu noteikt sešus galvenos trūkumus saistībā ar lietām par vecāku atbildību. Bērna atpakaļatdošanas procedūra Lai vecāku veiktas bērna nolaupīšanas lietās bērna atpakaļatdošanas procedūra, kas paredzēta regulā, darbotos sekmīgi, ir būtiska piemērota laika izvēle. Tomēr ir izrādījies, ka visos gadījumos nav bijis iespējams nodrošināt bērna tūlītēju atpakaļatdošanu. Atpakaļatdošanas procesa neefektivitāti var saistīt ar vairākiem aspektiem. Sešu nedēļu termiņš atpakaļatdošanas rīkojuma izdošanai praksē izrādījies nepiemērots, jo tiesnešiem un praktizējošiem juristiem ir šaubas par to, vai sešu nedēļu termiņš ietver arī pārsūdzības vai pat atpakaļatdošanas lēmuma izpildi. Spēkā esošajā regulā arī nav paredzēts termiņš pieteikuma apstrādei, ko veic centrālā saņēmējiestāde. Turklāt termiņa ievērošanas problēmas īpaši saistītas ar to, ka valsts tiesību aktos trūkst ierobežojuma pārsūdzību skaitam, kas var tikt iesniegtas par bērna atpakaļatdošanas rīkojumu. Vairākās dalībvalstīs lietu izskatīšanas kavēšanos izraisīja arī nepietiekama tiesu specializācija, kuras izskata atpakaļatdošanas pieteikumus. Šīs pārrobežu nolaupīšanas lietas ir sarežģītas un tām ir sensitīvs raksturs, un individuāli tiesneši katrā atsevišķā vietējā bāriņtiesā tās izskata reti. Tādējādi tiesnešiem ir mazāk zināmas saistītās procedūras un noteikumi un ir mazāk iespēju regulāri un ierastā kārtībā sazināties ar citām ES jurisdikcijām tādā veidā, kas veicina savstarpēju uzticēšanos. Visbeidzot, t. s. “prevalējošais mehānisms” ir papildinājums tam, kas ir paredzēts 1980. gada Hāgas Konvencijā, un, domājams, tam ir spēcīgāka preventīva ietekme uz vecāku, kurš veic iespējamu nolaupīšanu. Tajā paredzēta kārtība, kas ievērojama pēc tam, kad, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas Konvencijas 13. pantu, mītnes valstī ir izdots rīkojums par neatdošanu atpakaļ. “Prevalējošā mehānisma” piemērošana praksē ir izrādījusies sarežģīta, jo tiesvedība par aizgādības tiesībām nenotiek tajā dalībvalstī, kurā atrodas bērns, un bieži vien vecāks, kurš veic nolaupīšanu, nesadarbojas. Bieži vien ir īpaši sarežģīti nodrošināt bērna uzklausīšanu. Bērna ievietošana citā dalībvalstī Tiesai vai iestādei, kas apsver bērna ievietošanu audžuģimenē vai iestādē citā dalībvalstī, pirms lēmuma pieņemšanas par ievietošanu jāapspriežas ar šīs dalībvalsts iestādēm. Centrālās iestādes, kuru pienākums ir palīdzēt tiesām un iestādēm organizēt pārrobežu ievietošanu, regulāri ziņojušas, ka dažkārt aprit vairāki mēneši, līdz tiek noskaidrots, vai konkrētajā lietā ir nepieciešama piekrišana. Ja piekrišana nepieciešama, ir jāizpilda apspriešanās procedūra kā tāda, un tiek ziņots, ka tā ir tikpat laikietilpīga, jo iestādēm, kurām izteikts lūgums sniegt atbildi, nav noteikts termiņš. Tādējādi praksē daudzas iestādes, kuras izsaka lūgumu, pieņem lēmumu par ievietošanu un nosūta bērnu uz saņēmējlvasti, vēl nepabeigušas apspriešanās procedūru vai šīs procedūras uzsākšanas brīdī, jo, apzinoties procesa ilgumu, tās uzskata, ka ievietošana ir steidzama. Tādēļ saņēmējlvastīm bija sūdzības par to, ka bērni bieži vien jau tikuši ievietoti, pirms saņemta piekrišana, pieļaujot to, ka bērni nonāk tiesiskās nenoteiktības situācijā. Oficiālas atzīšanas prasība Procedūra citā dalībvalstī pieņemtā lēmuma atzīšanai par izpildāmu (“oficiāla atzīšana”) joprojām kavē lēmumu brīvu apriti, kas rada nevajadzīgas izmaksas un kavēšanos vecākiem un viņu bērniem, kuri ir iesaistīti pārrobežu tiesvedībā. Termiņš oficiālas atzīšanas iegūšanai dalībvalstīs ir atšķirīgs; atkarībā no piekritības un lietas sarežģītības tas var ilgt no dažām dienām līdz vairākiem mēnešiem. Norādītais termiņš neietver laiku, kas nepieciešams pieteikumam vajadzīgo dokumentu vākšanai un tulkojumiem. Ja tiek iesniegta pārsūdzība par oficiālas atzīšanas piešķiršanu vai atteikšanu, šī kavēšanās ievērojami palielinās — dažās dalībvalstīs pārsūdzības process var ilgt līdz pat diviem gadiem. Tas jo īpaši izraisa vecāku neapmierinātību, kuri sagaida, ka lēmumi attiecībā uz bērniem tiek pieņemti, lieki nekavējoties. Tas var arī izraisīt pretrunīgas situācijas, kad dalībvalstij jānodrošina saskarsmes tiesību izpilde saskaņā ar regulu, bet vienlaikus tajā pašā lēmumā piešķirto aizgādības tiesību atzīšana un izpilde var tikt pārsūdzēta un, iespējams, atteikta tajā pašā dalībvalstī, jo uz lēmumiem par abiem tiesību veidiem saskaņā ar šo regulu attiecas atšķirīgas procedūras.

Bērna uzklausīšana Pastāv atšķirības, interpretējot tādu lēmumu neatzīšanas pamatojumus, kas pieņemti citās dalībvalstīs, jo īpaši saistībā ar bērna uzklausīšanu. Regulas pamatā ir princips, ka bērnu viedoklis ir jāņem vērā lietās, kuras uz viņiem attiecas, ciktāl tas ir atbilstīgi, ņemot vērā viņu vecumu un briedumu un ievērojot bērnu intereses. Grūtības rada tas, ka dalībvalstīs atšķiras normas, kas reglamentē bērna uzklausīšanu. Spēkā esošie noteikumi sekmē to, ka jo īpaši dalībvalstis, kurās ir stingrāki standarti attiecībā uz bērna uzklausīšanu nekā lēmuma izcelsmes dalībvalstī, atsaka atzīšanu un oficiālu atzīšanu, ja, uzklausot bērnu, nav ievēroti to standarti. Turklāt regulas vispārīgajos noteikumos nav uzsvērta bērna uzklausīšanas nozīme visos gadījumos attiecībā uz visām lietām par vecāku atbildību, bet tikai attiecībā uz atpakaļatdošanas procesu. Ja lēmums ir pieņemts, neuzklausot bērnu, pastāv risks, ka lēmumā pienācīgā veidā nav ņemtas vērā bērna intereses. Lēmumu faktiskā izpilde Lēmumi par vecāku atbildību parasti tiek izpildīti novēloti vai tie netiek izpildīti vispār. Efektīva izpilde ir atkarīga no valstu struktūrām, kuru pārziņā ir izpildīšanas process. Juridiskā un praktiskā pieeja ģimenes tiesību lēmumu izpildei dalībvalstu vidū atšķiras, jo īpaši attiecībā uz veikto pasākumu izpildi. Ja ir izdots rīkojums, ir svarīgi, lai būtu pieejami efektīvi pasākumi tā izpildei, tomēr ir jāpatur prātā, ka, izpildot to attiecībā uz bērniem, ir jāsaglabā iespēja strauji reaģēt uz pagaidu vai pastāvīgiem riskiem bērna interesēm, kurus varētu izraisīt izpilde. Centrālo iestāžu sadarbība Tāda centrālo iestāžu sadarbība konkrētās lietās par vecāku atbildību, kas ietverta 55. pantā, ir būtiska, lai efektīvi atbalstītu vecākus un bērnus, kuri iesaistīti pārrobežu tiesvedībā saistībā ar bērnu lietām. Problēma, ko novērojušas visas ieinteresētās personas, ieskaitot dalībvalstis, ir neskaidrs tā panta formulējums, kurš attiecas uz palīdzību, kuru konkrētās lietās par vecāku atbildību sniedz centrālās iestādes. Tas ir izraisījis kavējumus, kas kaitē bērna interesēm. Saskaņā ar apspriešanās rezultātiem dažu dalībvalstu valsts iestādēm šis pants nav pietiekams juridiskais pamats rīkoties, jo šo valstu tiesību aktu nolūkiem būtu vajadzīgs skaidrāks autonoms juridiskais pamats šajā regulā. •Saskanība ar pašreizējiem noteikumiem konkrētajā politikas jomā Priekšlikumā ņemti vērā citi akti, īpaši citas ES regulas ģimenes tiesību jomā un starptautiskie akti, piemēram, 1980. gada Hāgas Konvencija un 1996. gada Hāgas Konvencija. Attiecībā uz lietām par vecāku atbildību (aizgādība, saskarsme, bērna aizsardzība) dalībvalstu tiesām ir saistoši regulas noteikumi par piekritību. Nav citu ES aktu, kas reglamentē šo aspektu. 1980. gada Hāgas konvencijas mērķis ir aizsargāt tās valsts piekritību, kurā atrodas bērna pastāvīgā dzīvesvieta bērnu pārrobežu nolaupīšanas lietās. Gan ES iekšējās lietās, gan lietās saistībā ar trešām valstīm, lietām par vecāku atbildību piemērojamos tiesību aktus nosaka saskaņā ar 1996. gada Hāgas Konvenciju. Laulības lietās regula “Brisele IIa” reglamentē piekritību dalībvalstu tiesām attiecībā uz laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu un laulības atzīšanu par neesošu. Noteikumus par to, kuri tiesību akti attiecas uz šiem jautājumiem, nosaka saskaņā ar regulu “Roma III”, kas izveidota kā ciešākas sadarbības akts dalībvalstīs, kuras to piemēro. Citā dalībvalstī pieņemtu lēmumu laulības lietās un lietās par vecāku atbildību atzīšanu un izpildi reglamentē ar regulu “Brisele IIa”. Pastāv netieša saikne ar Uzturēšanas saistību regulu; tās darbības joma attiecas uz uzturēšanas saistībām, kas izriet no ģimenes attiecībām, savukārt uzturēšanas saistības ir izslēgtas no regulas “Brisele IIa” darbības jomas. Saskaņā ar Uzturēšanas saistību regulu tiesām, kurām ir piekritība saskaņā ar regulu “Brisele IIa”, parasti ir arī papildu piekritība attiecībā uz uzturēšanas saistībām. 2.JURIDISKAIS PAMATS, SUBSIDIARITĀTE UN PROPORCIONALITĀTE •Juridiskais pamats Juridiskais pamats Savienības rīcībai ģimenes lietās ir Līguma par Eiropas Savienības darbību 81. panta 3. punkts. Saskaņā ar 81. panta 1. punktu “Savienība izvērš tiesu iestāžu sadarbību civillietās, kurās ir pārrobežu elementi, pamatojoties uz tiesas nolēmumu un ārpustiesas lēmumu savstarpējas atzīšanas principu”. •Subsidiaritāte (neekskluzīvas kompetences gadījumā) Savienībai ir dalītā kompetence saskaņā ar LESD 81. pantu, ko tā jau ir īstenojusi, pieņemot regulu “Brisele IIa”. Priekšlikuma dažādie elementi atbilst subsidiaritātes principam. Regulas prevalējošais atpakaļatdošanas mehānisms tiek piemērots tikai bērnu pārrobežu nolaupīšanās lietās. Līdz šim veiktie uzlabojumi atsevišķās dalībvalstīs nav ietekmējuši atpakaļatdošanas procedūru kopumā, jo sistēmas netraucētas darbības priekšnosacījums ir efektivitāte, cieša sadarbība un savstarpēja uzticēšanās starp abām lietā iesaistītajām dalībvalstīm. Attiecībā uz ievietošanas lēmumiem Tiesa 2012. gadā lēma, ka “dalībvalstīm (..) ir jāparedz skaidri noteikumi un procedūras Regulas 56. pantā paredzētās piekrišanas sniegšanai, lai tiktu nodrošināta tiesiskā drošība un ātrums. Ar procedūrām tostarp ir jāļauj tiesai, kas plāno noteikt ievietošanu, viegli identificēt iestādi, kurai ir piekritība, un iestādei, kurai ir piekritība, — sniegt vai atteikt tās piekrišanu īsā termiņā.” Tomēr ar atšķirīgajiem valstu noteikumiem netiek konsekventi un vienoti īstenots noteikums par pārrobežu ievietošanu, un visticamāk tas nenotiks arī nākotnē. Pat ja tas notiktu, valstu līmenī nevarētu panākt nepieciešamo koordināciju starp valstu noteikumiem. Tādējādi šo problēmu var novērst, vien izveidojot šajā regulā tādu autonomu noteikumu minimumu, kas piemērojami visu veidu pārrobežu ievietošanai, ko ierosinājusi kādas dalībvalsts tiesa vai iestāde. Dalībvalstis nevar panākt oficiālas atzīšanas prasības atcelšanu, jo šī procedūra jau ir saskaņota regulā “Brisele IIa”, un tāpēc to var grozīt tikai ar regulu. Tā pati argumentācija attiecas uz spēkā esošo noteikumu uzlabošanu par dalībvalstu centrālo iestāžu sadarbību. Attiecībā uz izpildi, kas kā tāda ir dalībvalstu kompetencē, Eiropas Savienības Tiesa ir norādījusi, ka valstu noteikumu piemērošanai attiecībā uz izpildi nevajadzētu kaitēt regulas lietderīgai iedarbībai. 81. panta 2. punkta f) apakšpunkts ES līmenī ļauj likvidēt šķēršļus civillietu pienācīgai izskatīšanai, vajadzības gadījumā sekmējot dalībvalstīs piemērojamo civilprocesuālo normu saderību. Turklāt saskaņošanas minimums ir pamatots, lai sasniegtu lēmumu savstarpējas atzīšanas mērķi. Lai visās dalībvalstīs līdzvērtīgi nodrošinātu sekmīgu rezultātu, ja ir negatīvas sekas, kas izriet no neefektīvām izpildes procedūrām, tās ir jānovērš ES līmenī.

•Proporcionalitāte Saskaņā ar proporcionalitātes principu veiktajiem pasākumiem jābūt proporcionāliem problēmu mērogam un tvērumam. Ierosinātais pasākums zināmā mērā ietekmē valstu materiālo tiesību normas, ciktāl ir ierosināti kopīgi standarti par izpildi. Tas tomēr ir pamatots ar mērķi nodrošināt pilnīgu regulas efektivitāti un to, ka ir jānovērš tieslietu un administratīvo sistēmu nesaderība starp dalībvalstīm, lai indivīdi varētu pilnībā izmantot savas tiesības, lai kur tie atrastos Savienībā. Faktiski novērtējumā konstatēts, ka valstu izpildes atteikuma pamatojumi var dublēties ar esošajiem atteikuma iemesliem atbilstoši regulai. Ņemot vērā šādu pamatojumu piemērošanas atšķirīgos standartus saskaņā ar regulu un saskaņā ar valstu tiesību aktiem, valstu pamatojumi var faktiski ietekmēt Eiropas noteikumu vienotu un netraucētu piemērošanu. Lai nodrošinātu vienādošanu un tādējādi radītu vienlīdzīgus apstākļus visiem Savienības iedzīvotājiem, ir nepieciešams saskaņot valstu atteikuma pamatojumus, ciktāl tie ir vērsti pret tāda lēmuma izpildi, kas ir pieņemts citā dalībvalstī. To ES iedzīvotāju skaits, kurus tieši un netieši ietekmē pārrobežu tiesvedība saistībā ar bērniem, ir ievērojams un arvien pieaug. Salīdzinājumā ar ļoti lieliem ieguvumiem priekšlikuma izmaksas ir pieticīgas. Šis priekšlikums stiprina tiesisko noteiktību, palielina elastību, nodrošina tiesas pieejamību un efektīvus procesus, savukārt dalībvalstis saglabā pilnīgu suverenitāti attiecībā uz materiālo tiesību normām vecāku atbildības jomā. •Instrumenta izvēle Šis priekšlikums ir regulas pārstrādāta redakcija ar grozījumiem un ar to aizstāj spēkā esošo redakciju. 3.EX POST IZVĒRTĒJUMU, APSPRIEŠANĀS AR IEINTERESĒTAJĀM PERSONĀM UN IETEKMES NOVĒRTĒJUMU REZULTĀTI •Ex post izvērtējumi/spēkā esošo tiesību aktu atbilstības pārbaude Regulas izvērtējumu veica Normatīvās atbilstības un izpildes programmas (REFIT) ietvaros. Tā ir Komisijas programma, kas nodrošina to, ka ES tiesību akti atbilst paredzētajam mērķim un sniedz rezultātus, ko paredzējuši ES tiesību aktu izstrādātāji. Regulas izvērtējuma pamatā ir kvalitatīva un kvantitatīva analīze. Empīriskie dati tika vākti ārējā pētījumā; sk. Galīgo izvērtējuma ziņojumu un analītiskos pielikumus, ar kuriem izvērtē nozīmīgumu, konsekvenci, efektivitāti un iedarbīgumu, kā arī ES pievienoto vērtību un derīgumu. Turklāt 2015. gadā tika uzsākti divi pētījumi, lai apkopotu konkrētus datus attiecībā uz lēmumiem par vecāku atbildību. Lai arī kopumā regulas darbība uzskatāma par sekmīgu un par tādu, kas nodrošina ieguvumus ES iedzīvotājiem, akta darbību praksē dažkārt kavē vairāki juridiskie jautājumi; spēkā esošais juridiskais teksts nav pietiekami skaidrs vai dažos aspektos ir nepilnīgs. Uzskatāms, ka jo īpaši tas attiecas uz bērna atpakaļatdošanas procedūru un centrālo iestāžu sadarbību lietās par vecāku atbildību. Izvērtējumā konstatēts, ka starp regulas abām galvenajām jomām — laulības lietām un lietām par vecāku atbildību — pēdējā joma radījusi nopietnas problēmas. Dažos aspektos ir apšaubīta tiesvedības saistībā ar bērniem vispārējā efektivitāte. Lietās attiecībā uz vecāku veiktu bērna nolaupīšanu, bērnu pārrobežu ievietošanu, lēmumu atzīšanu un izpildi un (centrālo un citu) valsts iestāžu sadarbību notiek pārmērīga un lieka kavēšanās, kas izriet no tā, kā ir formulētas spēkā esošās procedūras vai kā tās tiek piemērotas. Tam ir negatīva ietekme uz vecāku un bērnu attiecībām un bērna interesēm. Turklāt oficiālas atzīšanas prasība vidēji izraisīja vairāku mēnešu kavēšanos katrā lietā un radīja izmaksas līdz pat EUR 4000 uz iedzīvotāju. Neskaidrs centrālo iestāžu sadarbības apraksts bieži vien ir izraisījis vairāku mēnešu kavēšanos vai pat lūgumu neizpildīšanu, kas kaitē bērna labklājībai. Konstatēts, ka citā dalībvalstī pieņemtu lēmumu izpilde ir problemātiska. lēmumi bieži vien netiek izpildīti vai tiek izpildīti ar ievērojamu kavēšanos. Turklāt izmaksas vecākiem par specializētu juristu darbu katrā lietā bija no EUR 1000 līdz EUR 4000. Dalībvalstīm, no otras puses, regula kā tāda radījusi ļoti ierobežotas izmaksas; tās galvenokārt saistītas centrālo iestāžu darbību. •Apspriešanās ar ieinteresētajām personām Pirms priekšlikuma izstrādes notika plaša apspriešanās ar ieinteresētajiem sabiedrības pārstāvjiem, dalībvalstīm, iestādēm un ekspertiem par sistēmas problēmām un to iespējamiem risinājumiem. Komisija 2014. gada 15. aprīlī pieņēma ziņojumu par regulas piemērošanu un sāka sabiedrisko apspriešanu, kurā izvirzīja priekšlikumus pārskatīšanai, uz ko tika kopā saņemtas 193 atbildes. No apspriešanās procesa var secināt, ka ieinteresētās personas atbalsta nepieciešamību mērķtiecīgi reformēt spēkā esošo regulu. Lietās attiecībā uz vecāku veiktu bērna nolaupīšanu lielākā daļa respondentu, kas piedalījās sabiedriskajā apspriešanā, uzskata, ka bērna tūlītēja atpakaļatdošana ES visās lietās nav nodrošināta. Galvenie ierosinājumi uzlabojumiem attiecas stingrāku termiņu ievērošanu un sankciju piemērošanu lietās, kad nav izpildīts bērna atpakaļatdošanas pienākums. Kamēr vecāki bija lielākā ieinteresēto personu grupa, kas vēlējās panākt oficiālas atzīšanas prasības atcelšanu, ko atbalstīja arī tiesneši un juristi, dažas dalībvalstis norādīja, ka oficiālas atzīšanas prasība nebūtu jāatceļ, nesaglabājot konkrētas tiesiskas garantijas. Tika ieteikts, ka gadījumā, ja oficiālas atzīšanas prasība tiek atcelta, ir jāparedz tiesiskas garantijas attiecībā uz tādām jomām kā pušu tiesības un bērna uzklausīšana un dokumentu pienācīga izsniegšana. Ievērojams respondentu skaits par svarīgu uzlabojamu jomu uzskatīja tādu lēmumu par vecāku atbildību izpildi, kuri pieņemti citā dalībvalstī Praktizējošu juristu galvenais ierosinājums ietvēra kopīgu standartu minimuma pieņemšanu, ieskaitot vienotu izpildes procedūru, bet dalībvalstis pret šādu risinājumu bija noskaņotas skeptiski. Visbeidzot vecāki jo īpaši pauda bažas par centrālo iestāžu sadarbību, kuru likumiskais uzdevums ir atbalstīt viņus pārrobežu tiesvedībā saistībā ar bērniem. Efektīvas sadarbības trūkums bija galvenais jautājums respondentu atbilžu lielākajā daļā. Lai to risinātu, respondenti ierosina precizēt uzdevumus un nodrošināt sekmīgāku atbalstu vecākiem. Tāpat respondenti atbalstīja bērnu labklājības iestāžu iekļaušanu sadarbības sistēmā, lai nodrošinātu regulas netraucētu darbību. Sabiedriskās apspriešanas rezultāti kopumā apstiprina konstatējumus, kas izdarīti 2014. gadā pieņemtajā Komisijas ziņojumā par direktīvas piemērošanu. •Ekspertu atzinumu pieprasīšana un izmantošana Ir ierobežota statistikas datu par regulas piemērošanu pieejamība un pilnīgums, un dažādās dalībvalstīs tie ir ļoti atšķirīgi. Kvalitatīvo un kvantitatīvo analīzi par regulas darbību veica ārējā pētījumā. Lai iegūtu konkrētus datus attiecībā uz lēmumiem par vecāku atbildību, papildus pētījumam 2015. gadā uzsāktas divas aptaujas (regulā izraudzīto centrālo iestāžu un dalībvalstu aptauja). Turklāt, lai apspriestu problēmas un iespējamos pārskatīšanas risinājumus, tika izveidota atsevišķa ekspertu grupa. Regulas darbība tika regulāri apspriesta vairākās centrālo iestāžu sanāksmēs, kuras rīkotas Eiropas Tiesiskās sadarbības tīkla civillietās un komerclietās ietvaros.

•Ietekmes novērtējums Šim priekšlikumam pievienotajā ietekmes novērtējumā politikas risinājumus un to ietekmes novērtējumu izskatīja atsevišķi attiecībā uz katru no jautājumiem, kuri regulas izvērtējumā identificēti kā problemātiski. Visiem jautājumiem tika izstrādāts pamatscenārijs un alternatīvie risinājumi. Attiecībā uz laulības lietām un lietām par vecāku atbildību tika aplūkoti politikas risinājumi ar dažādu intervences pakāpi. Attiecībā uz bērna nolaupīšanas procedūru tika apsvērta vien pašreizējā mehānisma precizēšana kopā ar iespēju paredzēt vairākus papildu pasākumus. Turklāt tika izstrādāti divi risinājumi, lai novērtētu atpakaļatdošanas mehānisma iespējamas būtiskas pārmaiņas (atgriešanās pie “Hāgas” sistēmas un īpaša izcelsmes dalībvalstu foruma izveide). Attiecībā uz ievietošanas mehānismu piedāvāti divi risinājumi izvēlēties starp prezumētas vai nepārprotamas piekrišanas sistēmu. Attiecībā uz atzīšanu un izpildi abos galvenajos politikas risinājumos paredzēta oficiālas atzīšanas prasības atcelšana vai ierosināta jauna procedūra, lai sekmīgāk risinātu neefektivitātes problēmu. Jaunā ierosinātā sistēma tika papildināta ar trim alternatīviem apkašrisinājumiem problēmai saistībā ar bērna uzklausīšanu. Turklāt tika aplūkoti divi papildu risinājumi izpildes uzlabošanai, izmantojot indikatīvu termiņu vai pilnībā saskaņojot izpildes tiesības vecāku atbildības lēmumu jomā. Novērtējuma noslēgumā sniegts visaptverošs pārskats vēlamajiem risinājumiem attiecībā uz visiem jautājumiem, kuri ietverti ziņojumā. Vēlamais politikas risinājums attiecībā uz laulību lietām ir saglabāt status quo. Tas nozīmē, ka laulātajiem starptautiskā laulībā joprojām būs iespēja apvienot dažādus procesus, kas pašlaik atļauts ar regulu un citiem aktiem ģimenes tiesību jomā (piemēram, Uzturēšanas saistību regula). Tajā pašā laikā laulātajiem tiks saglabāta elastība pieteikt laulības šķiršanu kādā no iestādēm, kas norādītas regulā. Šīs elastības samazināšanas vai atcelšanas priekšrocības (ko vēlas dažas dalībvalstis) būtu mazākas par aplūkoto risinājumu trūkumiem, lai reaģētu uz tādu problēmu kā “traukšanās uz tiesu” (piekritības nodošana vai pamatojumu hierarhija), uz ko norādījušas citas dalībvalstis. Turklāt laulātie, kuriem nav kopīga ES valstspiederība un kuri dzīvo trešā valstī, bet saglabā saikni ar konkrētu dalībvalsti un vēlas šķirt laulību, arī turpmāk varēs paļauties uz valstu noteikumiem par ES tiesu pieejamību vai panākt attiecībā uz viņiem trešā valstī pieņemto lēmumu atzīšanu ES. Attiecībā uz lietām par vecāku atbildību problēmas mēroga un neatliekamības dēļ vēlamais risinājums ir ES intervence. Konkrētāk, būtu jāuzlabo bērna atpakaļatdošanas procedūra, izmantojot risinājumu, ar ko precizē pašreizējo mehānismu, un ieviešot jaunus pasākumus, piemēram, piekritības koncentrāciju un iespēju tiesai, kurā celta prasība, lemt par neatliekamajiem aizsardzības pasākumiem, kas var tikt “pārcelti kopā ar bērnu” uz pastāvīgās dzīvesvietas valsti, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu drošu atpakaļatdošanu. Jaunajos noteikumos atsevišķi nosakot termiņus tiesvedībai pirmās un otrās instances tiesā, atpakaļatdošanas termiņu varētu ievērot. Tiesvedības termiņš tiktu saīsināts, nosakot termiņu arī centrālajai iestādei, kurai izteikts lūgums, un līdz vienai ierobežojot pārsūdzību skaitu attiecībā uz lēmumu par atpakaļatdošanu vai neatdošanu atpakaļ. Vēlamais risinājums nepārprotami mudinātu tiesnesi apsvērt, vai lēmums būtu provizoriski izpildāms. Attiecībā uz ievietošanas lēmumiem būtu jāparedz autonoma piekrišanas procedūra, kas piemērojama visiem pārrobežu ievietošanas gadījumiem, ko papildinātu termiņš atbildes sniegšanai uz lūgumu dalībvalstij, kurai tas izteikts. Oficiālas atzīšanas prasība tiktu atcelta, saglabājot atbilstošas tiesiskas garantijas (neatzīšanas pamatojumi un izpildes kā tādas apstrīdēšana vai konkrētu izpildes pasākumu apstrīdēšana), kuras atbildētājs vecāks izpildes posmā izpildes dalībvalstī varētu izmantot vienlaicīgi, tādējādi saīsinot tiesvedības kopējo ilgumu. Lai mazinātu problēmas, kas izriet no atšķirīgas valstu bērna uzklausīšanas prakses, un no lēmumiem, ko izdevušas tiesas, kurām lēmuma sagatavošanas laikā nav ciešas saiknes ar bērnu, un no tiem izrietošajiem lēmuma atzīšanas atteikumiem, saskaņā ar vēlamo risinājumu dalībvalstīm būtu savstarpēji jāievēro attiecīgie valstu noteikumi, vienlaikus uzliekot tām pienākumu sniegt bērnam iespēju paust savu viedokli un šo viedokli pienācīgi ņemt vērā, un panākt piekritības atbilstību pamatprincipam “tuvums bērnam”, iestrādājot principu perpetuatio fori. Attiecībā uz izpildi vēlamais risinājums garantētu to, ka izpildi varētu atteikt, vienīgi pamatojoties uz atteikuma pamatojumu vienotu un ierobežotu sarakstu. Izpildei tiktu paredzēts termiņš ar ziņošanas pienākumu, ja termiņš tiek pārsniegts, un iespēju izcelsmes valsts tiesai pasludināt lēmumu par provizoriski izpildāmu, neraugoties uz pārsūdzību par lēmumu, vienlaikus saglabājot rīcības brīvību izpildes posmā novērst neatliekamus riskus bērna interesēm, kas savukārt nepārprotami uzlabo tiesvedības efektivitāti un aizsargā bērna intereses. Attiecībā uz sadarbību, precizējot attiecīgo pantu, būtu jānorāda: 1) kas var lūgt palīdzību, 2) kādu palīdzību vai informāciju, 3) no kā un 4) ar kādiem nosacījumiem. Iestādei, kurai izteikts lūgums, tiktu norādīts atbildes sniegšanas termiņš. Turklāt tiktu skaidri noteikts, ka arī tiesas un bērnu labklājības iestādes var lūgt centrālo iestāžu palīdzību. Papildus tiktu turpināti iedibinātie ieteikuma tiesību pasākumi, lai nodrošinātu nepārtrauktu atbalsta struktūru tiem, kuri izskata pieteikumus saskaņā ar šo regulu. Pievienojot ierosināto pantu par pienācīgiem resursiem, tiktu skaidri noteikta pašreizējā netiešā prasība, kas šobrīd ir izpildīta attiecībā uz dažām, bet ne visām centrālajām iestādēm, tādējādi vairojot savstarpēju uzticēšanos. Vēlamo politikas risinājumu pakete attiecībā uz lietām par vecāku atbildību atbilstu vienkāršošanas mērķiem, jo tiktu saīsināta kavēšanās, kas saistīta ar bērna atpakaļatdošanu, ievietošanas lēmumiem un centrālo iestāžu sadarbību, un novērsta nevajadzīga kavēšanās un izmaksas, kuras saistītas ar oficiālas atzīšanas prasību. Vienlaikus tā arī būtu atbilde uz to problēmu risināšanas steidzamības jautājumu, ar kurām pašlaik saskaras šajā jomā, kurā ir ļoti svarīgi rīkoties un sekmēt pārmaiņas, paturot prātā bērnus, ģimenes un viņu intereses. Tiktu uzlabota tiesvedības efektivitāte saistībā ar bērna atpakaļatdošanas procedūru, samazinot pārsūdzības līmeņu skaitu, vajadzības gadījumā paredzot lēmumu provizorisku izpildāmību, skaidrāk nosakot centrālo iestāžu uzdevumus un pienākumus un uzliekot dalībvalstīm pienākumu koncentrēt piekritību ierobežotā tiesu skaitā tādā veidā, kas atbilst to attiecīgo tiesību sistēmu struktūrai. Attiecībā uz ievietošanas lēmumiem kavēšanās ar piekrišanas saņemšanu tiks saīsināta, paredzot autonomu piekrišanas procedūru un nosakot termiņu (maks. astoņas nedēļas nevis seši mēneši un ilgāk, kā tas ir pašreiz) atbildes sniegšanai uz lūgumu dalībvalstij, kurai tas izteikts. Attiecībā uz spriedumu atzīšanu un izpildi kavēšanās saistībā ar oficiālu atzīšanu (kas var ilgt pat vairākus mēnešus) tiks novērsta pilnībā. Tā kā atbildētājs izpildes posmā vienlaicīgi izmantotu tiesiskas garantijas (neatzīšanas pamatojumi un izpildes kā tādas apstrīdēšana vai konkrētu izpildes pasākumu apstrīdēšana), kopējais tiesvedības ilgums būtu īsāks. Tāpat vēlamais risinājums mazinātu kavēšanos (dažos gadījumos tā ir ilgāka par vienu gadu) faktiskās izpildes laikā, jo tiktu paredzēts sešu nedēļu maksimālais termiņš. Visbeidzot, precizējot centrālo iestāžu uzdevumus, tiktu saīsināta kavēšanās, kas saistīta ar to savstarpējo sadarbību. •Normatīvā atbilstība un vienkāršošana Kā normatīvu tehnisku paņēmienu izmantojot redakcijas pārstrādāšanu un tādējādi uzlabojot akta darbību praksē, to padarot skaidrāku un pilnīgāku, vienkāršojot to un uzlabojot tā efektivitāti, tiks uzlabota arī normatīvā atbilstība. Jo īpaši paredzot autonomu piekrišanas procedūru un nosakot termiņu atbildes sniegšanai uz lūgumu dalībvalstij, kurai tas izteikts, tiks saīsināts laiks, kas nepieciešams piekrišanas iegūšanai ievietošanas procedūrās (maks. astoņas nedēļas nevis seši mēneši un ilgāk, kā tas ir pašreiz). Atceļot oficiālas atzīšanas prasību, kavēšanās (līdz pat vairākiem mēnešiem) un izmaksas (līdz EUR 4000) oficiālas atzīšanas saņemšanai tiktu novērstas. Ierosinātie grozījumi procedūrā attiecībā uz bērna atpakaļatdošanu nolaupīšanas lietā samazinātu vecākiem sniegto specializēto juridisko konsultāciju izmaksas (pašlaik no EUR 1000 līdz EUR 4000). •Pamattiesības Visi reformas elementi atbilst pamattiesībām, kas noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, jo īpaši tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu, kuras garantētas tās 47. pantā. Ņemot vērā regulas priekšmetu, proti, attiecības starp bērnu un viņa vecākiem, vēlamais politikas risinājums attiecībā uz lietām par vecāku atbildību stiprinās tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību (7. pants). Visbeidzot, ierosinātās izmaiņas stiprinās bērna tiesības (24. pants) un vēl ciešāk saskaņos regulu ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par bērna tiesībām, ciešāk sasaistot regulas un konvencijas noteikumus. 4.IETEKME UZ BUDŽETU Priekšlikums rada salīdzinoši nelielas atbilstības nodrošināšanas izmaksas. Atceļot oficiālas atzīšanas prasību un koncentrējot piekritību, dalībvalstīm rastos izmaksas par juridisko profesiju pārstāvju apmācību par jaunajām paredzētajām procedūrām. Tomēr apmācība ir nepieciešama arī patlaban. Turklāt, tā kā regulā ir paredzēta piekritības koncentrācija nākotnē, būs jāapmāca mazāk tiesnešu. To dalībvalstu pieredze, kurās piekritība ir koncentrēta, liecina par lielāku iespējamību, ka tiesneši, kuri izskata vairāk nolaupīšanas lietu, biežāk piedalīsies kādā no piedāvātajiem apmācības pasākumiem, un lēmumi, kurus pieņēmuši specializējušies un pieredzējuši pirmās instances tiesu tiesneši tiek pārsūdzēti retāk, šādi radot izmaksu ietaupījumu katrā atsevišķā gadījumā un tiesas spriešanā kopumā. Dalībvalstīm arī patlaban jāizraugās centrālās iestādes un jānodrošina to pienācīga darbība, lai tās varētu pildīt pienākumus, kuri tām uzticēti saskaņā ar šo regulu. Dažām dalībvalstīm sīkāks centrālo iestāžu uzdevumu skaidrojums varētu radīt papildu izmaksas (īpaši cilvēkresursu ziņā), ja to centrālās iestādes pašlaik ar tiem nav pietiekami nodrošinātas, Pārējās paredzētās izmaiņas ir samērā vienkāršas spēkā esošo noteikumu izmaiņas, saskaņā ar kurām nebūtu nepieciešams izveidot jaunas procedūras un kuras iestādēm vajadzētu varēt piemērot bez īpašas apmācības. 5.CITI ELEMENTI •Īstenošanas plāni un uzraudzības, izvērtēšanas un ziņošanas kārtība Lai uzraudzītu grozītās regulas efektīvu piemērošanu, Komisija regulāri iesniegs ziņojumus un veiks ex post izvērtējumus, apspriežoties ar dalībvalstīm, ieinteresētajām personām un ārējiem ekspertiem. Tiks rīkotas arī regulāras ekspertu sanāksmes, lai apspriestu piemērošanas problēmas un apmainītos ar labāko praksi dalībvalstu starpā Eiropas Tiesiskās sadarbības tīkla civillietās un komerclietās ietvaros. Sadarbība minētā tīkla ietvaros būs īpaši lietderīga, lai formulētu konkrētas datu vākšanas vajadzības un ar statistikas datiem pamatotu jebkādu turpmāku priekšlikumu. •Konkrētu priekšlikuma noteikumu sīks skaidrojums

Pasākumu ieviešana, ar kuriem palielina efektivitāti un uzlabo “prevalējošā mehānisma” darbību Ir ierosinātas vairākas būtiskas izmaiņas ar mērķi uzlabot nolaupītā bērna atpakaļatdošanas efektivitāti un novērst problēmas, kas saistītas ar regulā paredzētā “prevalējošā mehānisma” sarežģītību. Pirmkārt, priekšlikumā ir precizēts termiņš izpildāma atpakaļatdošanas rīkojuma izdošanai saskaņā ar valdošo viedokli tajās dalībvalstīs, kurās atpakaļatdošanas lietas izskata saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju un dara to visātrāk. Tiesvedībai pirmās instances tiesā un apelācijas instancē attiecīgi tiktu piemērots atsevišķs sešu nedēļu termiņš. Turklāt saskaņā ar šo priekšlikumu centrālajām iestādēm arī tiktu noteikts sešu nedēļu termiņš saņemt un apstrādāt pieteikumu, noteikt atbildētāja un bērna atrašanās vietu, veicināt starpniecību, vienlaikus nodrošinot, ka tā nekavē lietas izskatīšanu, un ieteikt pieteikuma iesniedzējam kvalificētu juristu vai iesniegt lietu tiesā (atkarībā no valsts tiesību sistēmas). Patlaban centrālajām iestādēm nav noteikts termiņš, Tādējādi, tā vietā, lai lieta vidēji tiktu izskatīta līdz pat 165 dienām, kā tas ir tagad, šis jaunais “6 + 6 + 6” termiņš paredz ne ilgāk kā 18 nedēļas visiem iespējamajiem posmiem. Tas nozīmētu, ka tiesām noteiktais termiņš kļūtu reālāks, lai aizsargātu atbildētāja tiesības uz taisnīgu tiesu, ierobežojot to uz iespējami īsāko termiņu, kurš ir reāli iespējams. Turklāt ierosinātie pasākumi ietver pienākumu dalībvalstīm koncentrēt piekritību bērnu nolaupīšanās lietās ierobežotā tiesu skaitā tādā veidā, kas atbilst attiecīgās tiesību sistēmas struktūrai. Tas nodrošinātu, ka tiesneši, kuri saskaras ar šo ļoti īpaša veida procedūru, lemtu par atpakaļatdošanas pieteikumiem. Iespēju pārsūdzēt lēmumus par atpakaļatdošanu priekšlikums ierobežo līdz vienai iespējai un mudina tiesnesi apsvērt, vai lēmums par atpakaļatdošanu būtu izpildāms provizoriski. Turklāt priekšlikumā ietverti vairāki precizējumi spēkā esošo noteikumu labākai īstenošanai: tajā uzliek pienākumu tai dalībvalstij, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas, veikt rūpīgu bērna interešu noskaidrošanu, pirms tiek pieņemts galīgais aizgādības lēmums, ar ko, iespējams, paredz bērna atpakaļatdošanu. Šajā sakarā, veicot šo bērna interešu noskaidrošanu, katram bērnam, kurš ir spējīgs formulēt savu viedokli, ir tiesības tikt uzklausītam, pat bez viņa fiziskas klātbūtnes, vajadzības gadījumā izmantojot alternatīvus līdzekļus, piemēram, videokonferences iespēju. Būtu jāatvieglo centrālo iestāžu sadarbība vai tiesneša tieša saziņa ar attiecīgo tiesu izcelsmes dalībvalstī, lai izvērtētu pasākumus (“attiecīgi pasākumi”), kuri īstenoti dalībvalstī, uz kuru bērns būtu jāatdod atpakaļ. Ja pastāv nopietns risks, ka bērna atpakaļatdošana uz pastāvīgās dzīvesvietas valsti, nenosakot tiesiskas garantijas, nodarīs viņam kaitējumu vai citādi radīs neciešamu situāciju, mītnes dalībvalsts tiesai vajadzētu būt arī iespējai lemt par tur nepieciešamajiem neatliekamajiem aizsardzības pasākumiem, kas vajadzības gadījumā var tikt “pārcelti kopā ar bērnu” uz pastāvīgās dzīvesvietas valsti, kur jāpieņem galīgais lēmums pēc būtības. Šāds neatliekams pasākums tiktu atzīts saskaņā ar tiesību aktiem dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, bet tā darbība tiktu izbeigta, tiklīdz minētās dalībvalsts tiesas būtu veikušas attiecīgajā situācijā nepieciešamos pasākumus. Piemēram, tiesa, kas izskata atpakaļatdošanas lietu, varēs piešķirt vienam no vecākiem saskarsmes tiesības, kas būs izpildāmas arī bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī, kamēr šīs valsts tiesa pieņem galīgo lēmumu attiecībā uz saskarsmes tiesībām. Attiecībā uz ievietošanas lēmumiem būtu jāparedz autonoma piekrišanas procedūra, kas piemērojama visiem pārrobežu ievietošanas gadījumiem, ko papildinātu astoņu nedēļu termiņš atbildes sniegšanai uz lūgumu dalībvalstij, kurai tas izteikts. Priekšlikums par pārrobežu ievietošanu paredz ieviest jaunus noteikumus šādās jomās: –saņēmējvalsts piekrišana kā obligāta prasība visu veidu pārrobežu ievietošanai, ko ierosinājusi kādas dalībvalsts tiesa vai iestāde, –vienotu prasību ieviešana attiecībā uz dokumentiem, kas iesniedzami ar lūgumu par piekrišanas sniegšanu: iestādei, kura izsaka lūgumu, jāiesniedz ziņojums par bērnu un jāizklāsta iemesli apsvērtajai pārrobežu ievietošanai, –tulkošanas prasību noteikuma ieviešana: lūgumam jāpievieno tulkojums tās dalībvalsts valodā, kurai tas izteikts, –visu lūgumu novirzīšana caur centrālajām iestādēm, –astoņu nedēļu termiņa izvirzīšana lēmuma pieņemšanai par lūgumu valstij, kurai tas izteikts. Oficiālas atzīšanas prasības atcelšana, izpildes posmā paredzot atbilstošas tiesiskas garantijas, t. i., izcelsmes valstī pieņemtā lēmuma atzīšanas vai izpildes apstrīdēšana vai tādu konkrētu izpildes pasākumu apstrīdēšana, ko pieņēmusi valsts, kurā lūgta izpilde, vienā un tajā pašā procedūrā valstī, kurā lūgta izpilde Šodien tiesu iestāžu sadarbība un starp dalībvalstīm valdošās uzticības līmenis ir sasniedzis tādu brieduma pakāpi, kas ļauj virzīties uz vienkāršāku un lētāku lēmumu aprites sistēmu, atceļot dalībvalstu vidū pastāvošās formalitātes. Šāda oficiālas atzīšanas atcelšana jau ir īstenota vairākās jomās, tostarp ģimenes tiesību jomā (saskarsmes tiesības, konkrēti atpakaļatdošanas rīkojumi, uzturēšanas saistības). Tādējādi ar šo priekšlikumu izdara būtisku grozījumu, atceļot oficiālas atzīšanas procedūru visiem lēmumiem, kas ir regulas darbības jomā. Oficiālas atzīšanas prasības atcelšanu papildinās procesuālas tiesiskas garantijas, kas nodrošina pienācīgu aizsardzību atbildētāja tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu, kuras garantētas ES Pamattiesību hartas 47. pantā. Oficiālas atzīšanas prasības atcelšana ļautu Eiropas pilsoņiem, kuri iesaistīti pārrobežu tiesvedībā, ietaupīt lielāko daļu pašreizējo izmaksu, kas saistītas ar procedūru (vidēji EUR 2200, kas maksājami par pieteikuma apstrādi), un novērst kavēšanās, kas dažās lietās ilgst vairākus mēnešus. Atbildētājam vecākam būtu pieejami trīs galvenie tiesību aizsardzības līdzekļi, ar kuru palīdzību viņš ārkārtas apstākļos varēs novērst vienā dalībvalstī pieņemta lēmuma stāšanos spēkā citā dalībvalstī. Ja ir bažas, ka varētu tikt piemērots kāds no neatzīšanas pamatojumiem vai konkrētu izpildes pasākumu apstrīdēšanas pamatojumiem, atbildētājs var iesniegt pieteikumu, lai vienā un tajā pašā procedūrā apstrīdētu atzīšanu un/vai izpildi izpildes dalībvalstī. Priekšlikumā ietverti vienoti noteikumi par to, kādās situācijās varētu iestāties ne tikai pret pārrobežu izpildāmību, bet arī pret izpildi kā tādu. Ar minētajiem noteikumiem, piemēram, reglamentētu situāciju, kurā notikusi apstākļu maiņa. Turklāt šie noteikumi vienotā veidā risina situācijas, kad bērns iebilst pret izpildi vai izpildi pagaidu faktisku šķēršļu dēļ nevar veikt. Tādējādi tiks ietaupīts laiks un līdzekļi, kas bija nepieciešami oficiālajai atzīšanai, bet nepieciešamā aizsardzība atbildētājiem būs nodrošināta arī turpmāk.

Kā tas ir spēkā esošajā regulā, priekšlikumā arī iekļauti vairāki apliecību paraugi, kuru mērķis ir atvieglot ārvalstu lēmumu atzīšanu vai izpildi, vairs nepastāvot oficiālas atzīšanas procedūrai. Minētās apliecības atvieglos kompetento iestāžu lēmuma izpildi un mazinās lēmuma tulkošanas nepieciešamību. Pienākuma ieviešana sniegt bērnam iespēju paust savu viedokli Priekšlikums neskar dalībvalstu noteikumus un praksi, kas attiecas uz to, kā tiek uzklausīts bērns, bet paredz savstarpēju atzīšanu starp tiesību sistēmām. Tas nozīmē, ka pienākums sniegt iespēju bērnam, kurš ir spējīgs formulēt savu viedokli, paust savu viedokli, tiktu skaidri norādīts regulā, paturot prātā to, ka visas dalībvalstis ir ratificējušas ANO Konvenciju par bērna tiesībām, kura jau uzliek tām pienākumu uzklausīt bērnus, kuri atbilst iepriekš minētajam nosacījumam, visos iekšzemes un pārrobežu procesos, kas uz viņiem attiecas. Tāpat kā Pamattiesību hartas attiecīgajā pantā, īpaši tiek nošķirts jautājums, kad bērnam jāsniedz iespēja tikt uzklausītam, no vienas puses (t. i., ja viņš spēj formulēt un paust savu viedokli), no jautājuma, kādu nozīmi tiesa piešķir bērna viedoklim, no otras puses (tas ir atkarīgs no bērna vecuma un brieduma pakāpes). Minētais nošķīrums jāreģistrē lēmumā un tam pievienotajā apliecībā. Vecākam, kurš prasa citā dalībvalstī pieņemta lēmuma atzīšanu, tas nozīmē, ka tiesa šajā valstī neatteiks atzīšanu, vien pamatojoties uz to, ka bērna uzklausīšana citā valstī veikta atšķirīgi salīdzinājumā ar šīs tiesas piemērotajiem standartiem. Mērķtiecīgu pasākumu ieviešana izpildes uzlabošanai Lai risinātu neefektīvas izpildes problēmu, ar priekšlikumu ievieš vairākus pasākumus. Tajā paredzēts, ka izpildes pieteikums jāiesniedz izpildes dalībvalsts tiesā, bet kopumā procedūra — izpildes līdzekļi un to modalitātes — tajā saglabāta izpildes dalībvalsts tiesību aktu satvarā, piemēram, attiecībā uz to, kurš konkrētais izpildes pasākums būtu jānorīko kādos apstākļos. Ja citas dalībvalsts lēmums jāizstrādā sīkāk vai jāpielāgo, lai tas tiktu izpildīts saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem, šīs dalībvalsts kompetentajai tiesai, ievērojot lēmuma būtiskos elementus, būtu jāsniedz vajadzīgās specifikācijas vai jāveic pielāgojumi. Pusei, kas apstrīd citā dalībvalstī pieņemta lēmuma izpildi, cik vien iespējams būtu jāvar tās pašas procedūras ietvaros un saskaņā ar tiesību sistēmu dalībvalstī, kurā izpilde tiek prasīta, papildus atzīšanas atteikuma pamatojumiem atsaukties uz izpildes kā tādas atteikuma pamatojumiem. Neatbilstība bērna interesēm, ko izraisījusi apstākļu maiņa (piemēram, bērna nopietna slimība) vai pietiekama vecuma un brieduma bērna pamatotie iebildumi, būtu jāapsver tikai tad, ja tā sasniedz tādu nozīmi, kas ir salīdzināma ar izņēmumu sabiedriskās kārtības apsvērumu nolūkos. Priekšlikumā paredzēts arī indikatīvs termiņš lēmuma faktiskai izpildei. Ja izpilde nav notikusi pēc sešām nedēļām no brīža, kad tika uzsākts izpildes process, izpildes dalībvalsts tiesai par šo faktu un pamatojumiem tam, kādēļ izpilde nav veikta savlaicīgi, būtu jāinformē izcelsmes dalībvalsts centrālā iestāde, kura izsaka lūgumu (vai pieteikuma iesniedzējs, ja tiesvedība norisinās bez centrālās iestādes palīdzības). Šajā priekšlikumā turklāt paredzēts, ka izcelsmes dalībvalsts tiesa varētu pasludināt lēmumu par provizoriski izpildāmu, pat ja šāda iespēja tās valsts tiesību aktos nepastāv. Tas ir lietderīgi sistēmās, kurās lēmums, par kuru var iesniegt pārsūdzību, vēl nav izpildāms. Rezultātā vecākam būs iespēja saskarties ar bērnu, pamatojoties uz lēmumu, kas pasludināts par provizoriski izpildāmu, savukārt pārsūdzība par šo lēmumu tiks izskatīta pēc otra vecāka lūguma. Centrālo iestāžu un citu iestāžu, kurām izteikts lūgums, uzdevumu precizēšana un panta pievienošana par pienācīgiem resursiem Priekšlikumā precizē šādus aspektus: 1) kas var lūgt palīdzību, 2) kādu palīdzību vai informāciju, 3) no kā un 4) ar kādiem nosacījumiem. Tajā skaidri noteikts, ka arī tiesas un bērnu labklājības iestādes var lūgt centrālo iestāžu palīdzību. Turklāt attiecībā uz sociālo ziņojumu nosūtīšanu priekšlikumā izdara precizējumus un tajā ietver arī tādus ziņojumus par pieaugušajiem un brāļiem un māsām, kuri ir relevanti tiesvedībā saistībā ar bērniem atbilstoši regulai, ja situācija, kādā ir bērns, to prasa. Tajā ir skaidri noteikts, ka tā (tiesām) ir bezmaksas alternatīva (izņemot iespējamās tulkošanas izmaksas) Pierādījumu iegūšanas regulai un ka tā rada juridisko pamatu bērnu labklājības iestādēm ar centrālo iestāžu starpniecību iegūt nepieciešamo informāciju no citām dalībvalstīm. Lūgumam jāpievieno tulkojums tās dalībvalsts valodā, kurai tas izteikts. Tāpat priekšlikumā paredzēts noteiktu prasību minimums attiecībā uz lūgumu par sociālā ziņojuma sniegšanu, proti, tās lietas apraksts, par kuru tas nepieciešams, un faktiskās situācijas apraksts, kas bija pamatā šai lietai. Priekšlikumā iestādei, kurai izteikts lūgums, noteikts atbildes sniegšanas termiņš. Attiecībā uz valsts iestādi, kurai izteikts lūgums, piemēram, gadījumos, kad lūgts sniegt sociālo ziņojumu, regula skaidri nosaka, ka iestādei, kurai izteikts lūgums, ir autonoms pienākums saskaņā ar šo regulu sniegt šādu ziņojumu bez jebkādu papildu prasību izpildes, kuras paredzētas tās valsts tiesību aktos, kurai izteikts lūgums. Piemēram, tiesa dalībvalstī, pirms pieņemt lēmumu par bērna uzņemšanu aprūpē, kurš patlaban atrodas tās jurisdikcijā, izmantojot centrālās iestādes kanālus, var iegūt informāciju par to, vai citā dalībvalstī tiek izskatīta lieta un lūgt lēmumu kopijas, ar kuriem norīko aizsardzības pasākumus attiecībā uz bērniem, kuri nāk no vienas ģimenes, un sociālo ziņojumu kopijas par brāļiem un māsām un viņu savstarpējām attiecībām, vai par vecāku, kurš ir relevants saistībā ar izskatāmo lietu. Turklāt priekšlikumā paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, lai centrālo iestāžu rīcībā būtu pienācīgi finanšu resursi un cilvēkresursi, lai tās varētu pildīt pienākumus, kuri tām uzticēti saskaņā ar šo regulu. Priekšlikumā nav paredzēti grozījumi attiecībā uz darbības jomu un laulības lietām, saglabājot status quo. Tas nozīmē, ka I nodaļa (izņemot vienkāršus precizējumus definīcijās) un II nodaļas 1. iedaļa (izņemot 6. un 7. panta precizējumus) paliek nemainīgas. Tādējādi laulātajiem starptautiskā laulībā joprojām būs iespēja apvienot dažādus procesus, kā pašlaik paredzēts regulā un citos aktos ģimenes tiesību jomā (piemēram, Uzturēšanas saistību regulā). Tajā pašā laikā laulātajiem tiks saglabāta elastība pieteikt laulības šķiršanu kādā no iestādēm, kas norādītas regulā. Laulātie, kuriem nav kopīga ES valstspiederība un kuri dzīvo trešā valstī, bet saglabā saikni ar konkrētu dalībvalsti un vēlas šķirt laulību, arī turpmāk varēs paļauties uz valstu noteikumiem par ES tiesu pieejamību vai panākt attiecībā uz viņiem pieņemto lēmumu (pieņemts trešā valstī) atzīšanu ES. Tādējādi, pārstrādājot regulu, grozījumi netika veikti šādos pantos: 1., 2., 3., 4., 5., 6. un 7. pantā, 8. panta 2. punktā, 9. un 10. pantā, 11. panta 1., 2., 3., 5. un 7. punktā, 12. panta 2. punktā un 4. punktā, 13. un 14. pantā, 15. panta 1.–5. punktā, 16., 17., 18. un 19. pantā, 20. panta 2. punktā, 21. panta 1., 2. un 4. punktā, 22. pantā, 23. panta a), c)–f) punktā, 24., 25., 26. un 27. pantā, 41. panta 2. punktā, 42. panta 2. punktā, 44., 48., 49., 51., 53. un 54. pantā, 55. panta b)–e) punktā, 56. panta 2. un 3. punktā, 58. pantā, 59. panta 1. punktā, 60. panta a)–d) punktā, 63. un 66. pantā, 67. panta a) un b) punktā. ê 2201/2003 (pielāgots) ð jauns 2016/0190 (CNS) Priekšlikums PADOMES REGULA

par jurisdikciju, un spriedumu  lēmumu  atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un  par bērnu starptautisko nolaupīšanu  par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (pārstrādāta redakcija) EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,  Līgumu par Eiropas Savienības darbību  un jo īpaši tā 61. panta c) punktu un 67. panta 1. punktu 81. panta 3. punktu, ņemot vērā  Eiropas  Komisijas priekšlikumu, ð pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem, ï ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu, ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu, saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru, tā kā: ò jauns (1)Padomes Regula (EK) Nr. 2201/2003 ir vairākkārt būtiski grozīta. Skaidrības labad šī regula būtu jāpārstrādā, jo ir paredzēts izdarīt vēl citus grozījumus. (2)Šajā regulā paredzēti vienoti piekritības noteikumi par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu un laulības atzīšanu par neesošu, kā arī noteikumi par tādiem strīdiem par vecāku atbildību, kuros ir starptautisks elements. Tā sekmē lēmumu brīvu apriti Savienībā, paredzot noteikumus par to atzīšanu un izpildi citās dalībvalstīs. ê 2201/2003 1. apsvērums (pielāgots) ð jauns (3)ð Savienībai ir ļoti svarīga tās tiesiskuma telpas netraucēta un pareiza darbība, ievērojot dalībvalstu atšķirīgās tiesību sistēmas un tradīcijas. Šajā sakarā būtu jāturpina palielināt savstarpējo uzticēšanos pārējo dalībvalstu tieslietu sistēmām. ï  Savienība  Eiropas Kopiena ir noteikusi sev mērķi izveidot,  uzturēt un pilnveidot  brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kurā tiek nodrošināta personu brīva pārvietošanās un  tiesas pieejamība.  ð Lai īstenotu šos mērķus, tiesvedībā būtu jāstiprina personu tiesības, īpaši bērnu tiesības, lai atvieglotu tiesu un administratīvo iestāžu sadarbību un lēmumu izpildi ģimenes tiesību lietās, kurām ir pārrobežu ietekme. Būtu jāsekmē lēmumu civillietās savstarpēja atzīšana, jāvienkāršo tiesas pieejamība un jāuzlabo informācijas apmaiņa starp dalībvalstu iestādēm. ï (4)Tālab Kopienai  Savienībai  , cita starpā, ir jāveic pareizai iekšējā tirgus darbībai vajadzīgie pasākumi attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbību civillietās, ð kurām ir pārrobežu ietekme, jo īpaši tad, kad ï  tas nepieciešams iekšējā tirgus pienācīgai darbībai  . ò jauns

(5)Lai sasniegtu mērķi panākt lēmumu brīvu apriti laulības lietās un lietās par vecāku atbildību, ir vajadzīgi un lietderīgi, ka normas, kas nosaka piekritību un lēmumu atzīšanu un izpildi, reglamentē kāds Savienības juridiskais akts, kas ir saistošs un tieši piemērojams. ê 2201/2003 2. apsvērums (pielāgots) Eiropadome sanāksmē Tamperē apstiprināja tiesas spriedumu savstarpējās atzīšanas principu par pamatu patiesas tiesiskuma telpas izveidei un kā prioritāti noteica apmeklējuma tiesības. ê 2201/2003 3. apsvērums (pielāgots) Padomes Regulā (EK) Nr. 1347/2000 izklāstīti noteikumi par jurisdikciju, spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un laulības lietās par abu laulāto vecāku atbildību par bērniem. Šīs regulas saturs būtībā ir pārņemts no 1998. gada 28. maija Konvencijas, kas reglamentē tos pašus jautājumus . ê 2201/2003 4. apsvērums (pielāgots) 2000. gada 3. jūlijā Francija iesniedza iniciatīvu pieņemt Padomes Regulu par savstarpēju spriedumu izpildi attiecībā uz saskarsmes tiesībām ar bērniem . ê 2201/2003 5. apsvērums (pielāgots) ð jauns (6)Lai nodrošinātu vienlīdzību attiecībā uz visiem bērniem, šī regula attiecas  šai regulai būtu jāattiecas  uz visiem lēmumiem par vecāku atbildību, tostarp uz bērnu aizsardzības pasākumiem, neatkarīgi no saiknes ar laulības lietu ð vai citām lietām ï. ê 2201/2003 6. apsvērums (pielāgots) (7)Kopš brīža, kad tiek piemēroti Ö Tā kā Õ noteikumi par vecāku atbildību, kas bieži notiek Ö tiek piemēroti Õ laulības lietu sakarā, lietderīgāks  tomēr  būtu viens akts attiecībā uz šķiršanās lietām un vecāku atbildību. ê 2201/2003 7. apsvērums (pielāgots) Šīs regulas darbības joma attiecas uz civillietām neatkarīgi no tiesas rakstura.

ê 2201/2003 8. apsvērums (pielāgots) (8)Attiecībā uz spriedumiem  lēmumiem  par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu šī regula Ö būtu Õ jāpiemēro tikai attiecībā uz laulības šķiršanu un nebūtu jāattiecina uz tādiem jautājumiem kā laulības šķiršanas pamatojums, laulāto mantas piederība vai jebkuriem citiem saistītiem pasākumiem. ê 2201/2003 9. apsvērums (pielāgots) (9)Attiecībā uz bērna īpašumu šīo regulau  būtu  jāpiemēro tikai bērna aizsardzības pasākumiem, t.i., i)  proti,  tās personas vai tās iestādes iecelšanai un funkcijām, kas atbildīga par bērna īpašumu un kas pārstāv bērnu vai palīdz tam, un ii) bērna īpašuma pārvaldīšanai, uzglabāšanai vai atsavināšanai. Šajā ziņā šī regula  būtu  jāpiemēro, piemēram, gadījumos, kad vecākiem ir domstarpības attiecībā uz  lietas priekšmets ir tās personas vai struktūras iecelšana, kas pārvalda  bērna īpašumua pārvaldīšanu. Pasākumus, kas saistīti ar bērna īpašumu un kas neattiecas uz bērna aizsardzību, arī turpmāk reglamentē Padomes Regula (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1215/2012 . ê 2201/2003 10. apsvērums (pielāgots) (10)Šīo regulau ir paredzēts piemērot lietās, kas saistītas ar sociālo nodrošināšanu, vispārīgiem valsts pasākumiem izglītības vai veselības aizsardzības jomā vai lēmumiem par patvēruma tiesībām un imigrāciju. Turklāt to nepiemēro  nebūtu jāpiemēro  vecāku stāvokļa konstatēšanai, jo šis jautājums atšķiras no vecāku atbildības iegūšanas, kā arī to nepiemēro citiem jautājumiem, kas saistīti ar personu statusu. Bez tam regulu nepiemēro pasākumiem, ko veic tādu noziedzīgu nodarījumu rezultātā, kurus paveikuši bērni. ê 2201/2003 11. apsvērums (pielāgots) (11)Uzturēšanas pienākumi ir izslēgti no šīs regulas darbības jomas, jo uz tiem jau attiecas Padomes Regula (EK) Nr. 44/2001 Nr. 4/2009 . Tiesas  Iestādes , kurām saskaņā ar šo regulu ir jurisdikcija, parasti lemj par  papildu  uzturēšanas pienākumiem, piemērojot minētās Padomes regulas Nr. 44/2001 5. 3. panta 2. d) punktu. ò jauns (12)Šī regula būtu jāpiemēro visiem bērniem vecumā līdz 18 gadiem, kā tas paredzēts 1996. gada 19. oktobra Hāgas Konvencijā par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, atzīšanu, izpildi un sadarbību attiecībā uz vecāku atbildību un bērnu aizsardzības pasākumiem (“1996. gada Hāgas konvencija”). Tādējādi būtu iespējams izvairīties no darbības jomas pārklāšanās ar 2000. gada 13. janvāra Hāgas Konvenciju par pieaugušo starptautisko aizsardzību, kas attiecas uz personām vecumā no 18 gadiem. Attiecībā uz bērniem vecumā līdz 16 gadiem būtu jāturpina piemērot 1980. gada 25. oktobra Hāgas Konvenciju par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem (“1980. gada Hāgas konvencija”) un līdz ar to arī šīs regulas III nodaļu, kas attiecas uz 1980. gada Hāgas konvencijas piemērošanu dalībvalstu attiecībās. ê 2201/2003 12. apsvērums (pielāgots) ð jauns (13)Šajā regulā noteiktais Ppiekritības pamats lietās par vecāku atbildību ir izveidots, ņemot vērā bērna intereses, jo īpaši tuvuma kritēriju, ð un tas būtu jāpiemēro, ievērojot minētās intereses. Atsauces uz bērna interesēm būtu jāinterpretē, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 24. pantu un 1989. gada 20. novembra Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par bērna tiesībām. ï (14), jo īpaši  Lai aizsargātu bērna intereses, piekritība, pirmkārt, būtu jānosaka saskaņā ar  tuvuma kritēriju. Tas nozīmē, ka  Līdz ar to  piekritībai ir, pirmkārt,  vajadzētu būt  bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstij, izņemot dažus gadījumus, kad  ja bērna  pastāvīgā dzīvesvieta mainīta saskaņā ar vienošanos starp personām, kam ir vecāku atbildība.

ò jauns (15)Ja likumīgas pārcelšanās rezultātā mainās bērna pastāvīgā dzīvesvieta, piekritība būtu jāmaina, lai ievērotu tuvuma kritēriju. Tas būtu piemērojams, ja lieta vēl netiek izskatīta, kā arī izskatāmās lietās. Tomēr puses izskatāmās lietās tiesu sistēmas efektivitātes labad var vienoties, ka piekritība tiek saglabāta to dalībvalstu tiesām, kurās lietas tiek izskatītas, līdz tiek pieņemts galīgais lēmums, ar nosacījumu, ka tas ir bērna interesēs. Šī iespēja ir īpaši svarīga, ja lietas izskatīšana tuvojas noslēgumam, un viens no vecākiem kopā ar bērnu vēlas pārcelties uz citu dalībvalsti. (16)Noteiktos apstākļos, ja tas ir bērna interesēs, piekritība lietās par vecāku atbildību var tikt noteikta arī dalībvalstī, kurā starp vecākiem tiek izskatīta lieta par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, vai citā dalībvalstī, ar kuru bērnam ir būtiska saikne un par kuru puses ir vienojušās, pat tad, ja bērna pastāvīgā dzīvesvieta nav šajā dalībvalstī. Šāda piekritība, kas ir izņēmums tuvuma principam, kurš iestrādāts tās dalībvalsts piekritībā, kurā ir bērna pastāvīgā dzīvesvieta, uz kuru princips perpetuatio fori neattiecas, būtu jāizbeidz, tiklīdz lēmums šajā lietā par vecāku atbildību ir stājies likumīgā spēkā, lai nākotnē visās jaunās lietās ievērotu tuvuma prasību. ê 2201/2003 16. apsvērums (pielāgots) ð jauns (17)Šai regulai nevajadzētu liegt dalībvalstu tiesām  iestādēm ,  kurām nav piekritības izspriest lietu pēc būtības, pieņemt  veikt pagaidu pasākumus, tostarp aizsardzības pasākumus steidzamos gadījumos attiecībā uz ð bērna ï personāmu vai īpašumu, kas atrodas šajā valstī  dalībvalstī . ð Minētie pasākumi būtu jāatzīst un jāizpilda visās pārējās dalībvalstīs, tostarp dalībvalstīs, kurām ir piekritība saskaņā ar šo regulu, līdz šādas dalībvalsts kompetentā iestāde ir pieņēmusi pasākumus, kurus tā uzskata par atbilstošiem. Tomēr pasākumi, ko pieņēmusi tiesa vienā dalībvalstī, būtu jāgroza vai jāaizstāj tikai ar turpmākiem pasākumiem, kurus pieņēmusi tiesa tajā dalībvalstī, kurai ir piekritība izskatīt lietu pēc būtības. Iestādei, kurai ir piekritība tikai attiecībā uz pagaidu pasākumiem, tai skaitā aizsardzības pasākumiem, ja tai iesniegts pieteikums par lietas būtību, pēc savas iniciatīvas būtu jāpaziņo, ka tai nav piekritības. Ciktāl ir nepieciešams aizsargāt bērna intereses, iestādei tieši vai ar centrālās iestādes starpniecību par veiktajiem pasākumiem būtu jāpaziņo tās dalībvalsts iestādei, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība izskatīt lietu pēc būtības. Citas dalībvalsts iestādes neinformēšana kā tāda tomēr nebūtu uzskatāma par pamatojumu pasākuma neatzīšanai. ï ê 2201/2003 13. apsvērums (pielāgots) ð jauns (18)ð Izņēmuma gadījumos tās dalībvalsts iestādes, kurā ir bērna pastāvīgā dzīvesvieta, var nebūt atbilstošākās iestādes, lai izskatītu lietu. ï Bērna interesēs šī regula izņēmuma kārtā vai noteiktos apstākļos pieļauj to, ka tiesa  iestāde , kurai ir piekritība, var nodot  konkrētu  lietu citas dalībvalsts tiesai  iestādei  , ja šīs tiesas  iestāde ir piemērotāka  atrašanās vieta ir labāka, lai izspriestu lietu. Tomēr tādā gadījumā otrai tiesai  iestādei  nedrīkstētu ļaut  nebūtu jāļauj  nodot lietu  piekritību  trešai tiesai  iestādei  . ò jauns (19)Ja lietās par vecāku atbildību ir izdarīta atsauce uz “piekritību saskaņā ar šo regulu”, tai būtu jāiekļauj arī 7.–14. pants, proti, arī pārējie piekritības jautājumi saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kā paredzēts šīs regulas 13. pantā, un piekritība, kura noteikta, nododot piekritību. ê 2201/2003 14. apsvērums (pielāgots) (20)Šaiī regulai  nevajadzētu skart  jāpiemēro, neskarot starptautisko publisko tiesību piemērošanu attiecībā uz diplomātisko neaizskaramību. Ja šajā regulā paredzētā jurisdikcija nevar tikt realizēta,  jo  tādēļ, ka saskaņā ar starptautiskajām tiesībām pastāv diplomātiskā neaizskaramība, piekritība  būtu  jārealizē atbilstoši tās dalībvalsts valsts tiesību aktiem, kurā attiecīgajai personai nav šādas neaizskaramības. ê 2201/2003 15. apsvērums (pielāgots)

(21)Uz dokumentu izsniegšanu tiesvedībā, kas sākta atbilstīgi šai regulai, būtu jāattiecas Padomes Regula (EK) Nr. 1348/2000 (2000. gada 29. maijs) par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK) Nr. 1393/2007  . ò jauns (22)Ja lietas izskatīšanas rezultāts dalībvalsts iestādē, kurai nav piekritības saskaņā ar šo regulu, ir atkarīgs no lēmuma par saistītu jautājumu, uz ko attiecas šīs regulas darbības joma, ar šo regulu nevajadzētu liegt minētajai iestādei lemt par šo jautājumu. Tādējādi, ja lietas priekšmets, piemēram, ir strīds par mantojumu, kurā ir iesaistīts bērns un kurā ir jāieceļ aizbildnis ad litem, kurš pārstāvētu bērnu minētajā lietā, iestādei, kurai ir piekritība strīdā par mantojumu, būtu jāļauj iecelt aizbildni lietā, ko tā izskata, neatkarīgi no tā, vai iestādei saskaņā ar šo regulu ir piekritība lietās par vecāku atbildību. Jebkādam šādam pieņemtam lēmumam par saistītu jautājumu vajadzētu būt spēkā tikai attiecīgajā lietā. ê 2201/2003 18. apsvērums Ja tiesa ir lēmusi neatdot bērnu, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas Konvencijas 13. pantu, tai jāinformē tiesa, kurai ir piekritība, vai centrālā iestāde dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas. Ja tiesā minētajā dalībvalstī ir iesniegta prasība, šai tiesai vai centrālajai iestādei jāinformē puses. Šim pienākumam nevajadzētu liegt centrālai iestādei arī paziņot attiecīgajām valsts iestādēm saskaņā ar valsts tiesību aktiem. ê 2201/2003 19. apsvērums (pielāgots) ð jauns (23) ð Tiesvedībā lietās par vecāku atbildību saskaņā ar šo regulu, kā arī par atpakaļatdošanu saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju, būtu jāņem vērā bērna tiesības brīvi paust savu viedokli, un, izvērtējot bērna intereses, šis viedoklis būtu pienācīgi jāņem vērā. ï Bērna uzklausīšanai ð saskaņā ar 24. panta 1. punktu Eiropas Savienības Pamattiesību hartā un 12. pantu Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijā par bērna tiesībām ï ir būtiska loma, piemērojot šo regulu., kaut arī Šīšis dokuments  regula tomēr  nav paredzētas, lai pārveidotu piemērojamās valsts procedūras. ð lai, piemēram, noteiktu, kā bērns uzklausāms, vai bērnu uzklausa tiesnesis personiski vai īpaši apmācīts eksperts, kurš pēc tam ziņo tiesai, vai arī bērns uzklausāms tiesas zālē vai citā vietā. ï ê 2201/2003 20. apsvērums (pielāgots) (24) Attiecīgā gadījumā  bBērna uzklausīšana citā dalībvalstī var notikt saskaņā ar  atbilstīgi  kārtībaiu, kas noteikta Padomes Regulā (EK) Nr. 1206/2001 (2001. gada 28. maijs) par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās. ê 2201/2003 17. apsvērums (pielāgots) (25)Ja bērns ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts, nekavējoties  būtu  jāpanāk bērna atpakaļatdošana, un šai nolūkā  būtu jāturpina piemērot  piemēro 1980. gada 25. oktobra  1980. gada  Hāgas konvenciju, kuru papildina šīs regulas noteikumi, jo īpaši tās 11. pants III nodaļa. ò jauns (26)Lai iespējami drīz noslēgtu atpakaļatdošanas lietas saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju, dalībvalstīm būtu jākoncentrē piekritība saistībā ar minētajām lietām vienā vai vairākās tiesās, ņemot vērā to iekšējās struktūras attiecīgai tiesvedībai. Piekritības koncentrācija ierobežotā tiesu skaitā dalībvalstī ir būtisks un efektīvs līdzeklis bērnu nolaupīšanas lietu paātrinātai izskatīšanai vairākās dalībvalstīs, jo tiesneši, kuri izskata biežāk izskata minētās lietas, iegūst īpašas prasmes. Atkarībā no tiesību sistēmas struktūras piekritību bērna nolaupīšanas lietās varētu koncentrēt vienā tiesā visā valstī vai dažās tiesās, piemēram, par atskaites punktu izmantojot apelācijas tiesu skaitu un koncentrējot piekritību starptautiskās bērnu nolaupīšanas lietās vienā pirmās instances tiesā katrā apelācijas tiesas apgabalā. Katras instances tiesai būtu jāpieņem lēmums ne vēlāk kā sešu nedēļu laikā pēc tam, kad tai iesniegts pieteikums vai pārsūdzība. Pārsūdzību skaitu, ko iespējams iesniegt attiecībā uz lēmumu par bērna atpakaļatdošanu vai neatdošanu atpakaļ saskaņā ar 1980. gada Hāgas Konvenciju par bērna nolaupīšanu, dalībvalstīm vajadzētu samazināt līdz vienai pārsūdzībai.

(27)Ja centrālās iestādes uzsāk vai veicina tiesvedības uzsākšanu par bērnu atpakaļatdošanu saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju, tām būtu jānodrošina, ka dokumentācija, kas tiek gatavota saistībā ar šādu tiesvedību, ir sagatavota sešu nedēļu laikā, izņemot gadījumus, kad ārkārtas apstākļu dēļ tas nav iespējams. Lai centrālā iestāde, kurai izteikts lūgums, varētu ievērot šo termiņu, centrālajai iestādei, kura izsaka lūgumu, būtu cieši jāsadarbojas ar prasītāju un nekavējoties jāatbild uz visiem lūgumiem pēc papildu informācijas vai trūkstošiem dokumentiem no centrālās iestādes, kurai izteikts lūgums. (28)Visās lietās, kas attiecas uz bērniem, un jo īpaši starptautiskās bērnu nolaupīšanas lietās, tiesu un administratīvajām iestādēm būtu jāapsver iespēja panākt miermīlīgus risinājumus, izmantojot starpniecību un citus piemērotus līdzekļus, attiecīgā gadījumā ar esošo tīklu un atbalsta struktūru starpniecībai pārrobežu strīdos par vecāku atbildību palīdzību. Tomēr šiem centieniem nevajadzētu pārmērīgi pagarināt atpakaļatdošanas lietas saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju. ê 2201/2003 17. apsvērums (pielāgots) ð jauns (29)Tiesām dalībvalstī, uz kuru bērns ir nelikumīgi aizvests vai kurā bērns nelikumīgi aizturēts,  būtu  jāspēj iestāties pret  atteikt  viņa atpakaļatdošanu īpašos, attiecīgi pamatotos gadījumos,. ð kā tas atļauts saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju. Pirms atteikt bērna atpakaļatdošanu, tiesai tomēr vajadzētu apsvērt, vai ir veikti vai var tikt veikti atbilstoši aizsardzības pasākumi, lai novērstu visu veidu riskus bērna interesēm, kuri varētu liegt atpakaļatdošanu saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 13. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Šajā nolūkā tiesai būtu jākonsultējas ar kompetentajām tiesu un administratīvajām iestādēm dalībvalstī, kurā ir bērna pastāvīgā dzīvesvieta, izmantojot centrālo iestāžu palīdzību vai Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās, kurš izveidots ar Padomes 2001. gada 28. maija Lēmumu 2001/470/EK, un attiecīgos gadījumos būtu jānorīko vajadzīgie aizsardzības pasākumi saskaņā ar šīs regulas 12. pantu, lai nodrošinātu drošu bērna atpakaļatdošanu. Minētie pasākumi būtu jāatzīst un jāizpilda visās pārējās dalībvalstīs, tostarp dalībvalstīs, kurām ir piekritība saskaņā ar šo regulu, līdz šādas dalībvalsts kompetentā tiesa ir pieņēmusi pasākumus, kurus tā uzskata par atbilstošiem. ï (30)ð Ja tiesa dalībvalstī, uz kuru bērns ir nelikumīgi aizvests vai kurā viņš ir nelikumīgi aizturēts, nolemj atteikt bērna atpakaļatdošanu saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvenciju, tiesai savā lēmumā būtu jāizdara nepārprotamas atsauces uz attiecīgajiem 1980. gada Hāgas konvencijas pantiem, kuri ir atteikuma pamatā. ï Tomēr šāds lēmums var tikt aizstāts ar turpmāku lēmumu, ko ð tiesvedībā par aizgādības tiesībām pēc bērna interešu rūpīgas pārbaudes ï pieņem tās dalībvalsts tiesa, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas. Ja minētais lēmums nosaka bērna atpakaļatdošanu, atpakaļatdošanai Ö būtu Õ jānotiek, nepieprasot nekādu īpašu minētā sprieduma  lēmuma  atzīšanas un izpildes procedūru dalībvalstī, uz kuru bērns ir aizvests, vai kurā viņš ir aizturēts. ê 2201/2003 21. apsvērums Dalībvalstī taisītu spriedumu atzīšana un izpilde jābalsta uz savstarpējas uzticēšanās principu, un neatzīšanas iemesli jāsaglabā noteiktā minimuma līmenī. ê 2201/2003 22. apsvērums Publiskie akti un nolīgumi starp pusēm, kuri ir piemērojami vienā dalībvalstī, jāuzskata par līdzvērtīgiem “spriedumiem” atzīšanas un izpildes noteikumu piemērošanā. ê 2201/2003 23. apsvērums (pielāgots) ð jauns (31)Eiropadome sanāksmē Tamperē savos secinājumos (34. punktā) ð Savstarpēja uzticēšanās tiesas spriešanā Savienībā pamato principu, ï uzskatīja,  ka citā dalībvalstī pieņemti lēmumi  spriedumi ģimenes lietās “automātiski  būtu  jāatzīst visā Savienībā  visās dalībvalstīs, nepiemērojot jebkāda veida atzīšanas procedūru  bez nekādiem starpposmu procesiem vai iemesliem izpildes atteikšanai”. Tādēļ spriedumi par saskarsmes tiesībām un spriedumi par atpakaļatdošanu, kas apstiprināti  Jo īpaši, ja tām iesniegts tāds citā dalībvalstī pieņemts lēmums par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, kas vairs nav pārsūdzams  izcelsmes dalībvalstī, saskaņā ar šī regulas noteikumiem,  kompetentajām iestādēm dalībvalstī, kurai izteikts lūgums,  saskaņā arpēc likumua  būtu  jāatzīst  šis lēmums  un jāizpilda visās pārējās dalībvalstīs, nepieprasot nekādu turpmāku procedūru,  un attiecīgi jāveic civilstāvokļa aktu atjaunošana  . Pasākumus šādu spriedumu izpildei arī turpmāk reglamentē valsts tiesību akti. ò jauns (32)Lēmuma atzīšanu vajadzētu atteikt tikai tad, ja pastāv viens vai vairāki 37. un 38. pantā noteiktie atzīšanas atteikuma pamatojumi. Pamatojumus, kas minēti 38. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā, tomēr nevar izmantot pret lēmumiem par saskarsmes tiesībām un lēmumiem par atpakaļatdošanu saskaņā ar 26. panta 4. punkta otro daļu, kuri izcelsmes dalībvalstī apstiprināti saskaņā ar šo regulu, kā tas jau bija paredzēts Regulā (EK) Nr. 2201/2003.

(33)Turklāt mērķis padarīt pārrobežu tiesvedību attiecībā uz bērniem mazāk laikietilpīgu un lētāku attaisno to, ka izpildes dalībvalstī tiek atcelta izpildāmības pasludināšana pirms visu lēmumu lietās par vecāku atbildību izpildes. Ar Regulu (EK) Nr. 2201/2003 šo prasību atcēla tikai attiecībā uz lēmumiem par saskarsmes tiesību piešķiršanu un konkrētiem lēmumiem par bērna atpakaļatdošanu, šajā regulā tagad paredzēta vienota procedūra visu lēmumu lietās par vecāku atbildību pārrobežu izpildei. Tādējādi, ievērojot šīs regulas noteikumus, dalībvalsts iestāžu pieņemts lēmums būtu jāuzskata par tādu, it kā tas būtu pieņemts izpildes dalībvalstī. (34)Publiskie akti un pušu nolīgumi, kuri ir piemērojami vienā dalībvalstī, atzīšanas un izpildes noteikumu piemērošanā būtu jāuzskata par līdzvērtīgiem “lēmumiem”. (35)Izpildes dalībvalsts tiesai būtu jānorīko konkrēti izpildes pasākumi, jāizdod nepieciešamie papildu rīkojumi, kuri var būt vajadzīgi saskaņā ar valsts izpildes tiesību aktiem, un jāuzdod kompetentajai izpildes iestādei sākt izpildi. Ja citas dalībvalsts lēmums jāprecizē sīkāk vai jāpielāgo, lai tas tiktu izpildīts saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem, minētās dalībvalsts kompetentajai tiesai, ievērojot lēmuma būtiskos elementus, būtu jāsniedz vajadzīgie precizējumi vai jāveic pielāgojumi. Jo īpaši, ja lēmums par saskarsmes tiesību piešķiršanu nav pietiekami konkrēts vai trūkst vajadzīgo praktisko pasākumu, šādus papildinājumus norīko izpildes dalībvalsts tiesa. Ja lēmumā ir noteikts pasākums vai rīkojums, kas nav atrodams tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā izpilde tiek prasīta, minētais pasākums vai rīkojums, tostarp tajā norādītās tiesības, cik vien iespējams būtu jāpielāgo tam, kāds pastāv minētās dalībvalsts tiesību aktos un kam ir līdzvērtīgas sekas un tādi paši mērķi un nolūki. (36)Dalībvalstī veiktai citā dalībvalstī pieņemta lēmuma tiešai izpildei bez izpildāmības pasludināšanas nebūtu jāapdraud aizstāvības tiesību ievērošana. Tādēļ personai, pret kuru prasīta izpilde, vajadzētu būt iespējai prasīt atteikt lēmuma atzīšanu vai izpildi, ja tā uzskata, ka pastāv viens no lēmuma atzīšanas vai izpildes atteikuma pamatojumiem, kas minēti šajā regulā. (37)Pusei, kas apstrīd citā dalībvalstī pieņemta lēmuma izpildi, cik vien iespējams un saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību sistēmu būtu jāvar tās pašas procedūras ietvaros papildus šīs regulas 37. un 38. pantā noteiktajiem atzīšanas un izpildes atteikuma pamatojumiem atsaukties uz izpildes kā tādas atteikuma pamatojumiem, kā paredzēts šīs regulas 40. panta 2. punktā. Lēmuma izpildes neatbilstība bērna interesēm, ko izraisījusi pietiekama vecuma un brieduma bērna pamatotie iebildumi vai cita apstākļu maiņa, kas notikusi pēc tam, kad lēmums ticis pieņemts, būtu jāapsver tikai tad, ja neatbilstība ir tik nozīmīga, ka ir salīdzināma ar izņēmumu sabiedriskās kārtības apsvērumu nolūkos. Nedrīkst atsaukties uz izpildes atteikuma pamatojumiem, kas pieejami valstu tiesību aktos. Ja izpildes atteikums ir pamatots ar pietiekama vecuma un brieduma bērna iebildumiem, izpildes dalībvalsts kompetentajām iestādēm, pirms atteikt izpildi, tomēr būtu jāveic visi attiecīgie pasākumi, lai lēmuma izpildei sagatavotu bērnu un panāktu viņa sadarbību. (38)Lai informētu personu, pret kuru ir prasīta citā dalībvalstī pieņemta lēmuma izpilde, tai saprātīgā termiņā pirms pirmā izpildes pasākuma, vajadzības gadījumā pievienojot lēmumu, būtu jāizsniedz ar šo regulu izveidotā apliecība. Šajā gadījumā pirmajam izpildes pasākumam vajadzētu nozīmēt pirmo izpildes pasākumu pēc šādas izsniegšanas. ê 2201/2003 24. apsvērums (pielāgots) ð jauns (39)Apliecībai, kas izsniegta, lai veicinātu sprieduma  lēmuma  izpildi, nevajadzētu būt pārsūdzamai. TāTas ir  būtu  labojamas tikai gadījumos, kad pieļauta būtiska kļūda, proti,  t. i.,  ja tātas neprecīzi atspoguļo  lēmumu  spriedumu. ð Ievērojot šajā regulā noteiktās prasības, tā būtu jāatsauc, ja skaidri redzams, ka tā izsniegta nepamatoti. ï ò jauns (40)Ja pagaidu pasākumus, tai skaitā aizsardzības pasākumus, norīko iestāde, kurai ir piekritība izskatīt lietu pēc būtības, būtu jānodrošina šādu pasākumu brīva aprite saskaņā ar šo regulu. Tas pats attiecas uz pagaidu pasākumiem, tai skaitā aizsardzības pasākumiem, kurus neatliekamos gadījumos, pamatojoties uz šīs regulas 12. pantu, norīko dalībvalsts iestāde, kurai nav piekritības izskatīt lietu pēc būtības. Minētie pasākumi būtu jāpiemēro, līdz tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kurai ir piekritība izskatīt lietu pēc būtības saskaņā ar šo regulu, ir veikusi pasākumus, kurus tā uzskata par atbilstošiem. Tomēr saskaņā ar šo regulu nevajadzētu atzīt un izpildīt pagaidu pasākumus, tai skaitā aizsardzības pasākumus, kas norīkoti, neuzaicinot ierasties atbildētāju. ê 2201/2003 25. apsvērums (pielāgots) (41) Lietās par vecāku atbildību visās dalībvalstīs būtu jāizraugās  centrālās iestādes.  Tām būtu jāatbalsta vecāki un kompetentās iestādes pārrobežu tiesvedībā un  jāsadarbojas gan vispārējos jautājumos, gan konkrētos gadījumos, tajā skaitā, lai sekmētu ģimeņu strīdu atrisināšanu draudzīgā ceļā, lietās par vecāku atbildību. Tālab centrālām iestādēm  būtu jāpiedalās  Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklā civillietās un komerclietās, kurš izveidots ar Padomes Lēmumu 2001/470/EK (2001. gada 28. maijs), ar ko izveido Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās. ò jauns (42)Konkrētās lietās par vecāku atbildību, kuras ir šīs regulas darbības jomā, centrālajām iestādēm būtu savstarpēji jāsadarbojas, sniedzot palīdzību valsts iestādēm, kā arī personām, kam ir vecāku atbildība. Šādai palīdzībai vajadzētu jo īpaši ietvert bērna atrašanās vietas noteikšanu tieši vai ar citu kompetento iestāžu palīdzību, ja tas ir nepieciešams, lai izpildītu lūgumu saskaņā ar šo regulu, un ar bērnu saistītās informācijas sniegšanu, kas nepieciešama lietas izskatīšanai.

(43)Personas datu apstrādei, ko veic dalībvalstis, piemērojot šo regulu, piemēro Regulu (ES) Nr. 2016/679. (44)Neskarot prasības, kas ietveras tās valsts procesuālajās tiesībās, iestādei, kura izsaka lūgumu, ir tiesības nepieciešamās informācijas iegūšanai pēc saviem ieskatiem brīvi izvēlēties starp dažādiem tai pieejamajiem kanāliem, piemēram, tiesu gadījumā: saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1206/2001, izmantojot Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās, jo īpaši izmantojot centrālās iestādes, kas izveidotas saskaņā ar šo regulu, Tīkla tiesnešus un kontaktpunktus, vai tiesu un administratīvo iestāžu gadījumā — lūdzot informāciju ar nevalstiskās organizācijas starpniecību, kura specializējusies šajā jomā. (45)Ja iesniegts pamatots lūgums sniegt ziņojumu par bērna situāciju, par notiekošajām procedūrām vai par lēmumiem, kas pieņemti attiecībā uz bērnu, dalībvalsts, kurai izteikts lūgums, kompetentajām iestādēm būtu jāizpilda šāds lūgums, nepiemērojot papildu prasības, kas varētu būt spēkā saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Lūgumā jo īpaši būtu jāiekļauj tās lietas apraksts, par kuru informācija ir nepieciešama, un faktiskās situācijas apraksts, kas bija minētās lietas pamatā. (46)Ja tas nepieciešams bērna interesēs, dalībvalsts iestādei, kura apsver lēmumu par vecāku atbildību, vajadzētu būt tiesīgai prasīt citas dalībvalsts iestādēm sniegt informāciju, kas ir būtiska bērna aizsardzībai. Atkarībā no apstākļiem tā var būt informācija par lietām un lēmumiem attiecībā uz vecāku vai bērna brāļiem un māsām vai vecāka spēju rūpēties par bērnu vai saskarsmi ar bērnu. (47)Ja persona, kurai ir de facto ģimenes saites ar bērnu, kā iedibināts Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā, dzīvo vienā dalībvalstī un vēlas sākt tiesvedību par saskarsmes tiesībām otrā dalībvalstī, kurā ir bērna pastāvīgā dzīvesvieta, minētajai personai būtu jāļauj tieši sazināties ar tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā dzīvo šī persona, un iegūt atzinumu par šīs personas piemērotību izmantot saskarsmes tiesības un par nosacījumiem, saskaņā ar kuriem saskarsme būtu jāapsver, lai šos atzinumus varētu izmantot tiesvedībā dalībvalstī, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība. Kompetentajām iestādēm dalībvalstī, kurā dzīvo persona, kas cenšas iegūt saskarsmes tiesības, būtu jāsniedz tāda paša informācija, ja šādu lūgumu izteikušas iestādes citā dalībvalstī, kurai ir piekritība saskaņā ar šo regulu. (48)Tā kā lietās par vecāku atbildību būtiskākais ir savlaicīgums, atbilde uz visiem lūgumiem, kas iesniegti saskaņā ar 64. un 65. pantu, būtu jānosūta divu mēnešu laikā. (49)Ja kāda dalībvalsts iestāde jau ir pieņēmusi lēmumu lietā par vecāku atbildību vai apsver šādu lēmumu, un tā īstenošanai jānotiek citā dalībvalstī, šī iestāde var lūgt attiecīgās citas dalībvalsts iestāžu palīdzību īstenot lēmumu. Tas, piemēram, attiektos uz lēmumiem par uzraudzītas saskarsmes tiesību piešķiršanu, kas īstenojamas dalībvalstī, kura nav tā dalībvalsts, kurā atrodas iestāde, kas piešķir saskarsmes tiesības, vai uz lēmumiem saistībā ar jebkādu citu kompetentās iestādes papildu pasākumu tajā dalībvalstī, kurā izpildāms lēmums. (50)Ja kāda dalībvalsts iestāde apsver bērna ievietošanu audžuģimenē vai iestādē citā dalībvalstī, pirms ievietošanas ar abu dalībvalstu centrālo iestāžu starpniecību būtu jāveic apspriešanās procedūra. Iestādei, kas apsver ievietošanu, pirms rīkojuma par ievietošanu, būtu jāsaņem kompetentās iestādes piekrišana dalībvalstī, kurā bērns būtu jāievieto. Tā kā ievietošana visbiežāk ir neatliekami pasākumi, kas nepieciešami, lai pārtrauktu bērna atrašanos situācijā, kas apdraud viņa intereses, šādiem lēmumiem ir ļoti svarīgs savlaicīgums. Tādēļ, lai paātrinātu apspriešanās procedūru, šajā regulā ir paredzētas izsmeļošas prasības lūguma iesniegšanai un atbilžu sniegšanas termiņš dalībvalstij, kurā bērns būtu jāievieto. Tomēr nosacījumus, ar kādiem piešķir vai atsaka piekrišanu, joprojām reglamentē ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurai izteikts lūgums. (51)Bērna ilgtermiņa ievietošanai ārvalstīs vajadzētu notikt saskaņā ar ES Pamattiesību hartas 24. panta 3. punktu (tiesības uzturēt personiskus sakarus ar vecākiem) un Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par bērna tiesībām un jo īpaši tās 8., 9. un 20. pantu. Jo īpaši, apsverot risinājumus, būtu pienācīgi jāņem vērā vēlamība nodrošināt bērna audzināšanas nepārtrauktību un bērna etniskā izcelsme, reliģiskā, kultūras un valodas piederība. ê 2201/2003 26. apsvērums (pielāgots) (52)Komisijai Ö būtu Õ jādara publiski pieejamia un jāatjaunina  informācija par  to tiesāmu un to pārsūdzības procedūrāmas saraksti, par kurām informējušas dalībvalstis. ê 2201/2003 27. apsvērums Šīs regulas īstenošanai nepieciešamie pasākumi jānosaka saskaņā ar Padomes Lēmumu 1999/468/EK (1999. gada 28. jūnijs), ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību . ò jauns (53)Lai nodrošinātu to, ka apliecības, kas izmantojamas saistībā ar lēmumu, publisko aktu un nolīgumu atzīšanu vai izpildi saskaņā ar šo regulu, tiek atjauninātas, Komisijai būtu jādeleģē pilnvaras pieņemt aktus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 290. pantu attiecībā uz šīs regulas I–III pielikuma grozījumiem. Sevišķi svarīgi ir Komisijai sagatavošanas darba gaitā pienācīgi apspriesties, tostarp ar ekspertiem, un šo apspriešanos īstenot saskaņā ar principiem, kas noteikti 2016. gada 13. aprīļa Iestāžu nolīgumā par labāku likumdošanas procesu. Jo īpaši, lai deleģēto aktu sagatavošanā nodrošinātu vienlīdzīgu dalību, Padome visus dokumentus saņem vienlaicīgi ar dalībvalstu ekspertiem, un šiem ekspertiem ir sistemātiska piekļuve to Komisijas ekspertu grupu sanāksmēm, kuras nodarbojas ar deleģēto aktu sagatavošanu. ê 2201/2003 28. apsvērums (pielāgots)

Šī regula aizstāj Regulu (EK) Nr. 1347/2000, kura tiek atcelta. ê 2201/2003 29. apsvērums (pielāgots) (54)Lai šī regula pienācīgi darbotos, Komisijai būtu jāpārskata  jānovērtē  tās piemērošana un jāiesaka grozījumi, kas var būt nepieciešami. ê 2201/2003 30. apsvērums (pielāgots) ð jauns (55)ð [Saskaņā ar 1. un 2. pantu un 4.a panta 1. punktu Protokolā Nr. 21 par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Līgumam par Eiropas Savienības darbību, un neskarot minētā protokola 4. pantu, Apvienotā Karaliste un Īrija nepiedalās šīs regulas pieņemšanā, un šī regula tām nav saistoša un nav jāpiemēro.] ï [Apvienotā Karaliste un Īrija Saskaņā ar 3. pantu  un 4.a panta 1. punktu  Protokolā  Nr. 21  par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju  saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu,  kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Līgumam  par Eiropas Savienības darbību,  Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam, Apvienotā Karaliste un Īrija ir paziņojušas, ka vēlas piedalīties šīs regulas pieņemšanā un piemērošanā.] ê 2201/2003 31. apsvērums (pielāgots) (56)Kā noteikts 1. un 2. pantā Protokolā  Nr. 22  par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un  Līgumam par Eiropas Savienības darbību  Eiropas Kopienu dibināšanas līgumam, Dānija nepiedalās šīs regulas pieņemšanā, un tāpēc Dānijai tā nav saistoša un nav jāpiemēro. ê 2201/2003 32. apsvērums (pielāgots) ð jauns (57)Tā kā dalībvalstis nevar pilnībā sasniegt šīs regulas mērķus, ð jo valstu noteikumi, kas nosaka piekritību un lēmumu atzīšanu un izpildi, ir atšķirīgi, ï un  bet  ð šīs regulas tiešas piemērojamības dēļ un tādēļ, ka tā ir saistoša, ï to var vieglāk izdarīt tikai Kopienas  Savienības  līmenī, Kopiena  Savienība  var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma  par Eiropas Savienību  5. pantā izklāstīto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šī regula nosaka tikai to, kas ir vajadzīgs šo mērķu sasniegšanai,. ê 2201/2003 33. apsvērums (pielāgots) Šajā regulā atzītas pamattiesības un respektēti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas principi. Jo īpaši, ar to tiek izdarīti centieni nodrošināt to bērna pamattiesību ievērošanu, kas noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 24. pantā, ê 2201/2003 (pielāgots)

IR PIEŅĒMUSI ŠO REGULU. I NODAĻA DARBĪBAS JOMA UN DEFINĪCIJAS 1. pants Darbības joma 1. Šo regulu neatkarīgi no  tiesu vai administratīvo iestāžu  tiesas iestādes būtības piemēro civillietās, kas saistītas ar: a)laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu; b)vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, deleģēšanu, ierobežošanu vai izbeigšanu. 2. Lietas, kas minētas 1. punkta b) apakšpunktā, var jo īpaši attiekties uz  ietvert  : a)aizgādības tiesības un saskarsmes tiesības; b)aizbildnību, aizgādnību un līdzīgus tiesiskus režīmus; c) tādu personu vai iestāžu iecelšanu un funkcijas, kuras ir atbildīgas par bērnu pašu vai viņa īpašumu, pārstāv bērnu vai palīdz viņam; d)bērna nodošanu Ö ievietošanu Õ audžuģimenē vai aprūpes iestādē; e)bērna aizsardzības pasākumus, kas saistīti ar bērna īpašuma pārvaldīšanu, glabāšanu vai atsavināšanu. 3. Šī regula neattiecas uz: a)vecāku un bērnu attiecību nodibināšanu vai apstrīdēšanu; b)lēmumiem par adopciju, adopcijas sagatavošanas pasākumiem vai adopcijas atcelšanu; c)bērna uzvārdu un vārdiem; d)atbrīvošanu no vecāku atbildības; e)uzturēšanas pienākumiem;

f)trastiem un mantošanu; g)pasākumiem, ko veic saistībā ar bērnu izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem. 2. pants Definīcijas Šajā regulā  izmanto šādas definīcijas : 1. termins “tiesa”  “iestāde”  ir attiecas uz visām tām iestādēm  jebkura tiesu vai administratīvā iestāde  dalībvalstīs, kurām ir jurisdikcija lietās, uz ko, ievērojot 1. pantu, attiecas šīs regulas darbības joma; 2. 2. ar terminu“tiesnesis” saprot  ir  tiesnesis vai amatpersona, kurai lietās, uz ko attiecas  šīs  regulas darbības joma, ir līdzvērtīgas pilnvaras tām, kādas ir tiesnesim; 3. 3. ar terminu “dalībvalsts” saprot ir visas dalībvalstis, izņemot Dāniju; 4. ar terminu “spriedums”  “lēmums”  saprot  ir   dalībvalsts iestādes dekrēts, rīkojums vai spriedums par  laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu, vai laulības atzīšanu par neesošu, kā arī dalībvalsts tiesas spriedums, kas saistīts ar  vai  vecāku atbildību,neatkarīgi no tā, kā spriedums var tikt dēvēts, tostarp, dekrēts, rīkojums vai lēmums; 5. ar terminu “izcelsmes dalībvalsts” saprot  ir  dalībvalsts, kurā izdots  pieņemts  izpildāmais  lēmums  spriedums; 6. ar “izpildes dalībvalsts” saprot  ir  dalībvalsts, kurā prasīta sprieduma  lēmuma  izpilde; ò jauns 7. “bērns” ir persona, kas ir jaunāka par 18 gadiem; ê 2201/2003 (pielāgots) ð jauns 78. ar terminu “vecāku atbildība” saprot  ir  visas tiesības un pienākumi attiecībā uz bērna personu vai bērna īpašumu, kuras piešķir fiziskai vai juridiskai personai ar spriedumu  lēmumu , likumu izpildi vai nolīgumu, kam ir juridisks spēks., Jēdziens ietver  tostarp aizgādības  uzraudzības tiesības un saskarsmes tiesības; 89. ar terminu “persona, kam ir vecāku atbildība,” saprot  ir  jebkurua personua,  iestāde vai cita struktūra  , kam ir vecāku atbildība par bērnu; 910. termins “uzraudzības Ö “aizgādības Õ tiesības” ietver  ir  tiesības un pienākumusi, kas attiecas uz rūpēm par bērnu, un jo īpaši tiesības noteikt bērna dzīvesvietu;  tostarp situācijas, kad saskaņā ar lēmumu, likumu   vai nolīgumu, kuram ir juridisks spēks saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā ir bērna pastāvīgā dzīvesvieta,   viena persona, kam ir vecāku atbildība, nevar lemt par bērna dzīvesvietu bez citas personas piekrišanas, kam ir vecāku atbildība. ;

1011. 10. termins “saskarsmes tiesības” ietver, jo īpaši,  ir saskarsmes tiesības ar bērnu, tostarp  tiesības ierobežotā laikposmā paņemt bērnu uz vietu, kas nav viņa pastāvīgā dzīvesvieta; 1112. 11. ar terminu “nelikumīga aizvešana vai aizturēšana” saprot  ir  bērna aizvešana vai aizturēšana, ja: a) ar to tiek pārkāptas uzraudzības Ö aizgādības Õ tiesības, kas iegūtas ar spriedumu  lēmumu  , likumu vai nolīgumu, kuram ir juridisks spēks saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms aizvešanās vai aizturēšanas; un b) aizvešanas vai aizturēšanas laikā uzraudzības Ö aizgādības Õ tiesības atsevišķi vai kopīgi tika faktiski īstenotas, vai arī tās tiktu šādi īstenotas, ja nebūtu notikusi aizvešana vai aizturēšana. Uzraudzību uzskata par kopīgi īstenotu, ja saskaņā ar lēmumu vai likumu viena persona, kam ir vecāku atbildība, nevar lemt par bērna dzīvesvietu bez citas personas piekrišanas, kam ir vecāku atbildība. II NODAĻA PIEKRITĪBA 1. IEDAĻA Laulības šķiršana, laulāto atšķiršana un laulības atzīšana par neesošu 3. pants Vispārējā piekritība 1. Lietas, kas saistītas ar laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu un laulības atzīšanu par neesošu, piekrīt tās dalībvalsts tiesām  iestādēm  : a) kuras teritorijā atrodas: –laulāto pastāvīgā dzīvesvieta, vai –laulāto pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta, ja viens no tiem arvien tur dzīvo, vai –atbildētāja pastāvīgā dzīvesvieta, vai –laulāto kopīga pieteikuma gadījumā, viena vai otra laulātā pastāvīgā dzīvesvieta, vai –prasītāja pastāvīgā dzīvesvieta, ja viņš tur pastāvīgi dzīvojis vismaz gadu tieši pirms prasības iesniegšanas, vai –prasītāja pastāvīgā dzīvesvieta, ja viņš tur pastāvīgi dzīvojis vismaz sešus mēnešus tieši pirms prasības iesniegšanas un tam ir šīs dalībvalsts piederība vai, Apvienotās Karalistes vai Īrijas gadījumā, “domicils” šajā dalībvalstī; b) kuras valsts piederība ir abiem laulātajiem, vai, Apvienotās Karalistes un Īrijas gadījumā, kurā ir abu laulāto “domicils”. 2. Šajā regulā “domicilam” ir Apvienotās Karalistes un Īrijas tiesību sistēmās piešķirtā nozīme.

4. pants Pretprasības Tiesai  Iestādei  , kurā norit tiesvedība uz 3. panta pamata, piekrīt izskatīt arī pretprasības tiktāl, cik  tās  kuras ietilpst šīs regulas darbības jomā. 5. pants Laulāto atšķiršanas pārveide par laulības šķiršanu Neskarot 3. pantu, dalībvalsts tiesai  iestādei , kura ir pasludinājusi spriedumu  pieņēmusi lēmumu  par laulāto atšķiršanu, piekrīt arī minētā lēmuma pārveide par laulības šķiršanu, ja to paredz dalībvalsts likumi. 6.7. pants Pārējie piekritības jautājumi 1. Ja dalībvalsts tiesām  iestādēm  nav piekritības saskaņā ar 3., 4. un 5. pantu, piekritību katrā dalībvalstī nosaka šīs valsts  dalībvalsts  tiesību akti. 6. pants Šīs regulas 3., 4. un 5. pantā noteiktās piekritības ekskluzīvums  2. Šā panta 1. punkts neattiecas uz atbildētāju  Laulāto: a) kura pastāvīgā dzīvesvieta ir kādas dalībvalsts teritorijā; vai b) kuram ir kādas dalībvalsts piederība vai, Apvienotās Karalistes un Īrijas gadījumā, “domicils” kādas šīs dalībvalsts teritorijā., drīkst iesūdzēt tiesā citā dalībvalstī tikai saskaņā ar 3., 4. un 5. pantu. 23. Pret atbildētāju, kurš nedzīvo pastāvīgi dalībvalsts teritorijā, un kuram nav dalībvalsts piederības vai, Apvienotās Karalistes un Īrijas gadījumā, “domicila” vienā no šīm dalībvalstīm, ikkatrs kādas dalībvalsts piederīgais, kurš pastāvīgi dzīvo citas dalībvalsts teritorijā, kā šīs dalībvalsts piederīgais, drīkst izmantot minētajā  dalībvalstī  valstī piemērojamos piekritības noteikumus tāpat kā tās piederīgie. 2. IEDAĻA Vecāku atbildība 7.8. pants Vispārējā piekritība

1. Dalībvalsts tiesām  iestādēm  ir piekritīgas lietas par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī brīdī, kad tiesā iesniegta prasība. ð Ja bērns likumīgi pārvietojas no vienas dalībvalsts uz citu un iegūst tajā jaunu pastāvīgu dzīvesvietu, piekritība ir jaunās pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts iestādēm. ï 2. Uz šā panta 1. punktu attiecas 8.,9., 9.10. un 10.12. panta noteikumi. 8.9. pants Bērna iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas Piekritības turpināšanās  saistībā ar saskarsmes tiesībām  1. Ja bērns likumīgi pārvietojas no vienas dalībvalsts uz citu un iegūst tajā jaunu pastāvīgu dzīvesvietu, bērna iepriekšējās dzīvesvietas dalībvalsts tiesām  iestādēm  , atkāpjoties no 8. panta, saglabājas piekritība trīs mēnešus pēc pārvietošanās, lai varētu labot tādu  lēmumu  spriedumu par saskarsmes tiesībām, kas  pieņemts  izdots šajā dalībvalstī, pirms bērns pārvietojās uz citu valsti, ja persona, kam atbilstoši  lēmumam  spriedumam par saskarsmes tiesībām ir  piešķirtas  saskarsmes tiesības, turpina pastāvīgi dzīvot bērna iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī. 2. Šā panta 1. punktu nepiemēro, ja persona, kam ir saskarsmes tiesības, un kas minēta 1. punktā, ir pieņēmusi bērna jaunās pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesu  iestāžu  piekritību, piedaloties šajās tiesās  iestādēs  notiekošos tiesas procesos bez to piekritības apstrīdēšanas. 9.10. pants Piekritība bērna nolaupīšanas gadījumos Ja bērns ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts, tās dalībvalsts tiesām  iestādēm  , kurā pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta, saglabājas piekritība, kamēr bērns nav ieguvis pastāvīgo dzīvesvietu kādā citā dalībvalstī un: a) kamēr visas personas, iestādes vai citas struktūras, kam ir uzraudzības Ö aizgādības Õ tiesības, nav piekritušas aizvešanai vai aizturēšanai; vai b) kamēr bērns vismaz vienu gadu nav dzīvojis minētajā citā dalībvalstī pēc brīža, kad persona, iestāde vai cita struktūra, kam ir uzraudzības Ö aizgādības Õ tiesības, ir zinājusi vai kad tām vajadzēja zināt par bērna atrašanās vietu, un bērns nav iekārtojies savā jaunajā vidē un neizpildās viens no šādiem nosacījumiem: i) viena gada laikā pēc tam, kad persona, kam ir uzraudzības Ö aizgādības Õ tiesības, ir zinājusi vai tai vajadzēja zināt pat bērna atrašanās vietu, nekādas prasības par atdošanu nav iesniegtas kompetentajās tās dalībvalsts iestādēs, kurā bērns ir aizvests vai tiek aizturēts; ii) atpakaļatdošanas prasība, ko iesniegusi persona, kurai ir uzraudzības Ö aizgādības Õ tiesības, ir atsaukta un jauna prasība nav iesniegta termiņā, kas noteikts i) daļā; ò jauns iii) atpakaļatdošanas prasība, ko iesniegusi persona, kurai ir aizgādības tiesības, ir atteikta, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvencijas 13. pantu; ê 2201/2003 (pielāgots) ð jauns

iv iii) lieta, ko izskata tiesa dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas, ir slēgta atbilstoši 26.11. panta 3. 7. punktam punkta otrajai daļai; iv v) spriedumu  lēmumu  par uzraudzību Ö aizgādību Õ, kas neparedz bērna atpakaļatdošanu, ir izdevušas  pieņēmušas  tās dalībvalsts tiesas  iestādes  , kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas. 10.12. pants Vienošanās par piekritību  Tiesas izvēle papildu un autonomos procesos  1. Dalībvalsts tiesām, kurām saskaņā ar 3. pantu ir piekritīgs pieteikums par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, ir piekritība visās lietās, kas attiecas uz vecāku atbildību, kura saistīta ar šo pieteikumu, ja  ir izpildīti šādi nosacījumi  : a) vismaz vienam no laulātajiem ir vecāku atbildība par šo bērnu; un b) lietu piekritību tiesām ir skaidri vai citādi nepārprotami pieņēmuši laulātie un personas, kurām ir vecāku atbildība, ð vēlākais tad, ï kad tiesā ir iesniegta prasība, ð vai, ja tas ir paredzēts dalībvalsts tiesību aktos, attiecīgās lietas izskaitīšanas laikā ï; un  c) piekritība  ir bērna interesēs. 2. Šā panta 1. punktā noteiktā piekritība izbeidzas, tiklīdz: a) spriedums, ar kuru apmierina vai noraida  lēmums par  prasību  pieteikumu  par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanas par neesošu, ir stājies likumīgā spēkā;  vai  b)  lēmums  spriedums šajā lietā  lietā par vecāku atbildību  ir stājies likumīgā spēkā gadījumos, kad  šī lieta  a) apakšpunktā minētajā brīdī vēl nav izšķirtas dienā, kad a) apakšpunktā minētais lēmums  stājies likumīgā spēkā  jautājums par vecāku atbildību;  vai  c) tiesvedība a) un b) apakšpunktā minētajos gadījumos izbeigta cita iemesla dēļ. 3. Dalībvalsts tiesām ir arī piekritība attiecībā uz vecāku atbildību tiesas procesos, kas nav minēti 1. punktā, ja  ir izpildīti šādi nosacījumi  : a) bērnam ir būtiska saikne ar attiecīgo dalībvalsti, jo īpaši, pamatojoties uz to, ka vienai no personām, kurām ir vecāku atbildība, pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī, vai ja bērns ir šīs dalībvalsts pilsonis; un b) tiesu piekritību ir skaidri vai citādi, nepārprotami pieņēmušas visas puses ð vēlākais ï brīdī, kad tiesā ir iesniegta prasība, vai, ð ja to paredz dalībvalsts tiesību akti, — lietas izskatīšanas laikā, ï un  c) piekritība  ir bērna interesēs. ò jauns 4. Šā panta 3. punktā noteiktā piekritība izbeidzas, tiklīdz lietā pieņemts galīgais lēmums. 5. Ja visas puses lietā par vecāku atbildību lietas izskatīšanas laikā pieņem piekritību, kas minēta 1.–3. punktā, pušu nolīgumu dokumentē tiesā saskaņā ar tiesas dalībvalsts tiesību aktiem.

ê 2201/2003 (pielāgots) ð jauns 46. Ja bērna pastāvīgā dzīvesvieta ir tās trešās valsts teritorijā, kura nav līgumslēdzēja puse 1996. gada 19. oktobra Hāgas Konvencijai par piekritību, piemērojamiem tiesību aktiem, atzīšanu, izpildi un sadarbību sakarā ar vecāku atbildību un bērnu aizsardzības pasākumiem  (1996. gada Hāgas konvencija) , piekritībai saskaņā ar šo pantu jābūt tai, kas ir bērna interesēs, jo īpaši, ja izrādās, ka nav iespējama tiesvedība attiecīgajā trešā valstī. 11.13. pants Piekritība, kuras pamatā ir bērna klātbūtne 1. Ja nevar noskaidrot bērna pastāvīgo dzīvesvietu un nevar noteikt piekritību, pamatojoties uz 12. 10. pantu, piekritība ir tās dalībvalsts tiesām  iestādēm , kurā atrodas bērns. 2. Šā panta 1. punktu arī piemēro bēgļu bērniem vai bērniem, kas starptautiski pārvietoti viņu valstī notiekošo nemieru dēļ. 12.20. pants Pagaidu pasākumi, tai skaitā aizsardzības pasākumi 1. Steidzamos gadījumos šīs regulas noteikumi neliedz  tās  dalībvalsts tiesām  iestādēm , ð kurā atrodas bērns vai bērna īpašums, ir piekritība pieņemt ï noteikt tādus pagaidu pasākumus, ieskaitot drošības pasākumus, attiecībā uz personām ð konkrēto bērnu ï vai lietām ð īpašumu ï minētajā dalībvalstī, kurus attiecīgajā dalībvalstī paredz likums, arī tad, ja saskaņā ar šo regulu lietas izskatīšana pēc būtības piekrīt citas dalībvalsts tiesai. ò jauns Ciktāl ir nepieciešams aizsargāt bērna intereses, iestāde, kura ir pieņēmusi aizsardzības pasākumus, tieši vai ar tādas centrālās iestādes starpniecību, kura izraudzīta saskaņā ar 60. pantu, ziņo tās dalībvalsts iestādei, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība pēc būtības. ê 2201/2003 (pielāgots) ð jauns 2. Pasākumus, kas minēti  kuri veikti saskaņā ar  1. punktu, pārtrauc piemērot,  tiklīdz  brīdī, kad dalībvalsts tiesa  iestāde , kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība pēc būtības, ir veikusi pasākumus, ko tā uzskata par atbilstošiem. 13.14. pants Pārējie piekritības jautājumi

Ja dalībvalsts tiesai  iestādei  nav piekritības saskaņā ar 8., 7. līdz 13. 11. pantu, piekritību katrā dalībvalstī nosaka šīs valsts  dalībvalsts  tiesību akti. 14.15. pants Lietas nodošana tiesai  dalībvalstij  , kas atrodas labākā vietā tiesas spriešanai 1. Izņēmuma kārtā dalībvalsts tiesas  iestādes , kurām ir piekritība pēc būtības, ja tās uzskata, ka citas tās dalībvalsts tiesa  iestāde  , ar kuru bērnam ir īpaša saikne, ir labākā atrašanās vietā tiesas spriešanai vai atsevišķas lietas daļas izskatīšanai, un ja tas ir bērna interesēs, var: a) apturēt tiesvedību vai attiecīgo tās daļu un aicināt puses iesniegt prasību minētās citas dalībvalsts tiesā  kompetentajā iestādē  saskaņā ar 4. punktu; vai b) lūgt citas dalībvalsts tiesu  kompetento iestādi  pieņemt piekritību saskaņā ar 5. punktu. 2. Šā panta 1. punktu piemēro: a) pēc pieteikuma saņemšanas no kādas puses; vai b) pēc pašas tiesas  iestādes  ierosmes; vai c) pēc pieteikuma saņemšanas no citas tās dalībvalsts tiesas  iestādes  , ar kuru bērnam ir īpaša saikne saskaņā ar 3. punktu. Īstenoto lietas nodošanu pēc tiesas  iestādes  ierosmes vai pēc citas dalībvalsts tiesas  iestādes  pieteikuma saņemšanas jāpieņem vismaz vienai no pusēm. 3. Uzskata, ka bērnam ir 1. punktā minētā īpašā saikne ar dalībvalsti, ja šī dalībvalsts: a) ir kļuvusi par bērna pastāvīgo dzīvesvietu pēc tam, kad 1. punktā minētajā tiesā  iestādē  iesniegta prasība; vai b) ir bērna iepriekšējā pastāvīgā dzīvesvieta; vai c) ir bērna pilsonības vieta; vai d) ir tās personas pastāvīgā dzīvesvieta, kurai ir vecāku atbildība; vai e) ir vieta, kurā atrodas bērna īpašums, un ja lieta ir saistīta ar bērna aizsardzības pasākumiem, kuri attiecas uz šī īpašuma pārvaldīšanu, saglabāšanu vai atsavināšanu. 4. Dalībvalsts tiesa  iestāde  , kurai ir piekritība pēc būtības, nosaka termiņu, kurā minētās citas dalībvalsts tiesās  iestādēs  jāiesniedz prasībau saskaņā ar 1. punktu. Ja šajā laikā  termiņā  attiecīgajās tiesās  iestādēs  nav iesniegta prasība, tiesa  iestāde , kurā iesniegta prasīb