Lai nodrošinātu, ka līdztiesības iestādes var pilnībā izmantot savu potenciālu, efektīvi veicināt visu līdztiesības direktīvu izpildi un palīdzēt no diskriminācijas cietušajiem piekļūt tiesu iestādēm, Komisija 2018. gadā pieņēma Ieteikumu par līdztiesības iestāžu standartiem. Jo īpaši tās mērķis bija risināt problēmas, kas izriet no plašiem un nepilnīgiem noteikumiem par līdztiesības iestādēm ES direktīvās.

Spēkā esošajās ES vienlīdzības direktīvās nav iekļauti noteikumi par līdztiesības iestāžu faktisko struktūru un darbību, bet tikai prasīts, lai tām būtu noteiktas minimālās kompetences un lai tās, pildot savas pilnvaras, rīkotos neatkarīgi. Tā kā dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība šo noteikumu īstenošanā, pastāv būtiskas atšķirības starp līdztiesības iestādēm dažādās dalībvalstīs, jo īpaši attiecībā uz to mandātu, pilnvarām, vadību, neatkarību, resursiem, pieejamību un efektivitāti. Tas ietekmē to mērķu sasniegšanu saskaņā ar ES tiesību aktiem. Lai gan šo atšķirību iemesls daļēji ir dalībvalstu atšķirīgās tiesību tradīcijas un tiesību sistēmas, šī situācija atspoguļo arī atšķirīgos mērķu vērienīguma un sasniegumu līmeņus dalībvalstīs attiecībā uz šo direktīvu mērķu sasniegšanu.

Šā priekšlikuma mērķis ir izveidot saistošus standartus līdztiesības iestādēm vienlīdzīgas attieksmes un vienlīdzīgu iespēju starp sievietēm un vīriešiem nodarbinātības un profesijas, tostarp pašnodarbinātības, jautājumos. Ir pieņemts atsevišķs priekšlikums, lai noteiktu saistošus standartus līdztiesības iestādēm attiecībā uz vienlīdzīgu attieksmi pret personām neatkarīgi no viņu rases vai etniskās piederības, vienlīdzīgu attieksmi nodarbinātības un profesijas jomā pret personām neatkarīgi no viņu reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas, kā arī starp vīriešiem un sievietēm sociālā nodrošinājuma jautājumos un attiecībā uz piekļuvi precēm un pakalpojumiem, preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu. Kopā ar paralēlo priekšlikumu šā priekšlikuma mērķis ir izveidot spēcīgāku satvaru līdztiesības iestādēm Eiropas Savienībā, lai veicinātu vienlīdzīgu attieksmi un vienlīdzīgas iespējas un apkarotu diskrimināciju jebkādu iemeslu dēļ un jomās, kas noteiktas turpmāk minētajās līdztiesības direktīvās.

Priekšlikums Direktīvai par vardarbības pret sievietēm un vardarbības ģimenē apkarošanu arī ietver noteikumus par to līdztiesības iestāžu iespējamo lomu, kuras izveidota saskaņā ar Direktīvu 2004/113/EK, 2006/54/EK un 2010/41/ES. Tas sniedz dalībvalstīm elastību izraudzīt līdztiesības iestādi vai citu struktūru veikt uzdevumus, kuri noteikti ierosinātajā direktīvā, kas attiecas uz neatkarīgas palīdzības un konsultāciju sniegšanu personām, kuras cietušas no vardarbības pret sievietēm un vardarbības ģimenē; publicēt neatkarīgus ziņojumus un sniegt ieteikumus šajā jomā un apmainīties ar informāciju ar attiecīgajām Eiropas iestādēm.

Eiropas Parlaments un Padome ir pauduši atbalstu jaunu noteikumu pieņemšanai, lai stiprinātu līdztiesības iestāžu lomu. Eiropas Parlaments 2021. gadā aicināja Komisiju ierosināt tiesību aktus par līdztiesības iestāžu standartiem, piešķirot tām plašākas pilnvaras un pienācīgus resursus, lai garantētu vienlīdzīgu attieksmi pret personām ar invaliditāti un nodrošinātu visiem pieejamu informāciju. Padome 2022. gadā aicināja dalībvalstis atbalstīt stabilas līdztiesības struktūras un pieņemt tiesisko regulējumu, kas ļautu tām neatkarīgi pildīt savus uzdevumus, un nodrošināt tām pietiekamus resursus, lai tās varētu efektīvi veikt savus uzdevumus. Turklāt Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja uzsvēra, ka ir vajadzīgs lielāks atbalsts valstu līdztiesības un cilvēktiesību struktūrām, jo īpaši attiecībā uz to neatkarības uzlabošanu un personāla un finanšu resursu palielināšanu, un pauda atbalstu Komisijas iniciatīvai par valsts līdztiesības iestāžu efektivitāti un to potenciāla, daudzo uzdevumu un spēju attīstīšanu.

Šim priekšlikumam pievienotajā analītiskajā dokumentā izklāstītā retrospektīvā analīze apstiprināja šo novērtējumu. Tajā secināts, ka nav pilnībā sasniegts mērķis nodrošināt ES tiesību aktu īstenošanu un izpildi attiecībā uz nevienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas apkarošanu un to novēršanas pastiprināšanu. Diskriminācijas līmenis joprojām ir augsts, un no diskriminācijas cietušo informētība par viņu tiesībām joprojām ir zema. Nepietiekama ziņošana joprojām ir būtiska problēma; sabiedrības informētība par diskrimināciju un zināšanas par to joprojām ir ierobežotas. Daudzām līdztiesības iestādēm nav pienācīgu pilnvaru un resursu, lai varētu efektīvi palīdzēt cietušajiem.

Ar šo iniciatīvu netiek ieviesti tiesību akti jaunā jomā. Ar to tiek pārskatīti jau spēkā esošie tiesību akti nolūkā palielināt to efektivitāti. Jau ir panākta kopīga vienošanās par to, ka šajā jomā ir vajadzīga ES līmeņa rīcība un ka tā atbilst subsidiaritātes principam.

Līdztiesības iestādes kopā ar ombudiem un valstu cilvēktiesību iestādēm arī ir būtiski elementi līdzsvara un atsvara sistēmā veselīgā demokrātijā. Mēģinājumi ierobežot to darbības telpu var apdraudēt tiesiskumu. 2022. gada ziņojumā par tiesiskumu ir uzsvērts, ka šīm iestādēm ir vajadzīgas strukturālas neatkarības garantijas un pietiekami resursi, lai tās varētu efektīvi darboties, un vairākas no šīm iestādēm dalībvalstīs joprojām saskaras ar problēmām.

Saskaņā ar priekšlikumu tiks svītroti spēkā esošie noteikumi par līdztiesības iestādēm Direktīvā 2006/54/EK un Direktīvā 2010/41/ES. Jauna direktīva būs paredzēta līdztiesības iestādēm, un tajā tiks apvienoti visi attiecīgie noteikumi to efektīvai darbībai attiecībā uz iemesliem un jomām, uz kurām attiecas Direktīva 2006/54/EK un Direktīva 2010/41/ES. Pašreizējo noteikumu svītrošana nozīmē arī to, ka var precizēt un papildināt pašreizējo līdztiesības iestāžu uzdevumu sarakstu, piemēram, skaidri pievienojot noteikumus par preventīviem un veicināšanas pasākumiem, kas esošajos noteikumos nebija pietiekami skaidri.

Retrospektīvā analīze liecina, ka regularitāte, ar kādu līdztiesības iestādes veic neatkarīgus pētījumus, apsekojumus un publicē ziņojumus, ir ļoti atšķirīga. Tas pats attiecas uz primāro un sekundāro datu par līdztiesību vākšanu. Ņemot vērā to, ka informētība par diskrimināciju un zināšanas par to joprojām ir nepietiekamas, šajā jomā ir vajadzīgi skaidrāki noteikumi.

Cietušajiem sniegtā palīdzība un šajā nolūkā līdztiesības iestādēm piešķirtās pilnvaras dažādās dalībvalstīs ievērojami atšķiras. Lai nodrošinātu pamattiesību uz nediskrimināciju minimālo aizsardzības līmeni, būtu lietderīgi izstrādāt konkrētākus kopīgus noteikumus šajā jomā. Tiesvedības pilnvaras šajā ziņā ir īpaši svarīgas pilnvaras. Lai varētu palīdzēt visiem no diskriminācijas cietušajiem, ir svarīgi arī nodrošināt, ka līdztiesības iestādes bez šķēršļiem ir pieejamas visiem no diskriminācijas cietušajiem.

ES pievienotā vērtība ir novērtēta pozitīvi. Analīze liecina, ka Direktīvas 2000/43 pieņemšanas laikā tikai aptuveni pusei no toreizējām ES-15 dalībvalstīm bija līdztiesības iestāde ar ierobežotām pilnvarām un tikai vienai no pārējām ES-12 dalībvalstīm pirms pievienošanās procesa bija līdztiesības iestāde. Pētījuma laikā aptaujātās ieinteresētās personas apstiprināja, ka bez ES rīcības līdztiesības iestādes nebūtu tikušas izveidotas visās dalībvalstīs. Tas, ka visās dalībvalstīs joprojām ir augsts diskriminācijas līmenis, liecina, ka joprojām ir vajadzīga rīcība ES līmenī. Tomēr šādai rīcībai vajadzētu būt detalizētākai un konkrētākai nekā pašreizējam tiesiskajam regulējumam, lai nodrošinātu lielāku juridisko skaidrību par pasākumiem, kas dalībvalstīm jāīsteno.

Pašreizējā ES satvarā saskaņotība visos līmeņos kopumā ir novērtēta kā pozitīva. Analīze ir parādījusi, ka saskaņotība ar Līgumiem un Hartu ir laba, jo ES satvara mērķis ir veicināt līdztiesību un nediskrimināciju, kas ir ES pamatvērtības. Līdztiesība arī ir pamattiesības, ko aizsargā Harta. Lai gan starptautiskie instrumenti, piemēram, Apvienoto Nāciju Organizācijas “Principi attiecībā uz valstu cilvēktiesību iestāžu statusu” (tā dēvētie “Parīzes principi”) un Eiropas Komisijas pret rasismu un neiecietību (ECRI) Ieteikums Nr. 2 no Eiropas Padomes, ir sīkāk izstrādāti to atšķirīgā juridiskā rakstura dēļ, šie dažādie instrumenti satura ziņā ir konsekventi.

Komisija izmantoja arī informāciju, kas iegūta, sagatavojot 2021. gada 19. martā publicēto dienestu darba dokumentu par to, kā tiek īstenots Komisijas Ieteikums par līdztiesības iestāžu standartiem. Tajā bija iekļautas saņemtās atbildes, kā arī jau esošā informācija no dalībvalstīm, Eiropas Līdztiesības iestāžu tīkla (Equinet), ES Pamattiesību aģentūras (FRA), Eiropas Komisijas pret rasismu un neiecietību (ECRI), līdztiesības iestādēm, pilsoniskās sabiedrības un Eiropas juridisko ekspertu tīkla dzimumu līdztiesības un nediskriminācijas jomā. Tās pamatā bija arī paraugprakse, kas tika kopīgota paraugprakses apmaiņas seminārā, kuru 2019. gada jūnijā kopīgi rīkoja Komisija un Zviedrijas valdība.

Neliels skaits dalībvalstu jau piešķir savām līdztiesības iestādēm diezgan visaptverošu resursu un pilnvaru kopumu, taču vairums citu dalībvalstu tikai daļēji izpilda iepriekšminētos mērķus. Tāpēc pielāgošanās nepieciešamība un apjoms, kas izriet no jaunajiem ES noteikumiem, katram politikas pasākumam būtu atšķirīgs atkarībā no situācijas katrā dalībvalstī attiecībā uz to līdztiesības iestādes (vai struktūru) iezīmēm.

Komisāre Dalli 2022. gada 24. maijā ar jaunajiem aktīvistiem līdztiesības jomā organizēja jaunatnes politikas dialogu “Equality bodies that work for all of us”. Tas bija daļa no Eiropas Jaunatnes gada (2022. gads), un tā mērķis bija pirms šā priekšlikum vēl vairāk paplašināt apspriešanās pasākumus. Dalībnieki apstiprināja, ka tikai daži jaunieši vērstos pie līdztiesības iestādes, ja tiktu pārkāptas viņu tiesības. Viņi uzstāja, ka ir jāpastiprina sadarbība starp līdztiesības iestādēm un jaunatnes organizācijām, arī vietējā līmenī.

Pētījums apstiprināja, ka līdztiesības iestādes tiek uzskatītas par (ļoti) svarīgu aizsardzības mehānismu cīņā pret diskrimināciju. Pētījuma ietvaros veiktās mērķorientētās aptaujas respondenti apstiprināja šo konstatējumu. Tajā tika konstatēts, ka līdztiesības iestādes – ņemot vērā to kompetences, jo īpaši tad, ja tās tiktu pastiprinātas, – varētu uzlabot citu aizsardzības mehānismu efektivitāti. Papildus līdztiesības iestāžu lomai aizsardzības mehānismi, kas var palīdzēt novērst diskrimināciju un aizsargāt pret to, ietver noteikumus par tiesību aizsardzību un viktimizāciju, sankcijām, pozitīvu rīcību un dialogu. Pētījumā tika konstatēti daži iespējamie trūkumi saistībā ar šiem esošajiem mehānismiem (piemēram, sankcijām, tiesībām uz aizstāvību) un mehānismiem/pasākumiem, kas varētu ļaut izmantot proaktīvākas/preventīvākas pieejas, vienlaikus apkarojot diskrimināciju (piemēram, valstu rīcības plāni, līdztiesības pienākumi, līdztiesības datu vākšana). Tajā tika ieteikts līdztiesības iestādēm piešķirt lielāku lomu šādās jomās:

Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka līdztiesības iestādēm ir atbilstošas pilnvaras, nosacījumi un instrumenti, lai tās varētu pildīt savus uzdevumus, nenosakot to, kā tām tie jebkurā konkrētā situācijā būtu jāizpilda (piemēram, tām būtu pilnvaras rīkoties tiesā, bet ne pienākums to darīt).

Turklāt saskaņā ar šo noteikumu dalībvalstīm ir jānodrošina, ka līdztiesības iestāžu iekšējā struktūra garantē to pilnvaru un kompetenču neatkarīgu īstenošanu. Līdztiesības iestāžu (iekšējā) struktūra nodrošina to spēju īstenot savas kompetences un efektīvi pildīt savus uzdevumus. Piemēram, lai pieņemtu lēmumus vai sniegtu atzinumus par lietu, līdztiesības iestādēm ir jārīkojas objektīvi, savukārt cietušo atbalstam var būt nepieciešams, lai līdztiesības iestādes būtu cietušo pusē.

Šajā noteikumā ir uzskaitītas īpašas prasības, kas veicina un/vai garantē šo neatkarību. Tās attiecas uz līdztiesības iestāžu juridisko struktūru, pārskatatbildību, budžetu, personālu, organizatoriskajiem jautājumiem un noteikumiem, kas piemērojami to personālam un vadībai, lai nodrošinātu to kompetenci un neatkarību.

Šā noteikuma mērķis ir nodrošināt, ka valdība un citas publiskās iestādes regulāri apspriežas ar līdztiesības iestādēm par tādu valsts politiku, kas ietver līdztiesības un nediskriminācijas jautājumus, pateicoties savlaicīgu un pārredzamu procedūru pieņemšanai. Tas arī ļauj līdztiesības iestādēm sniegt ieteikumus par šādu valsts politiku, kas ir kompetence, kāda līdztiesības iestādēm ir kopš to izveides saskaņā ar ES tiesību aktiem. Tādējādi šis noteikums palīdz nostiprināt to kā valsts ekspertu lomu vienlīdzīgas attieksmes jautājumos.

(17)Lai nodrošinātu, ka līdztiesības iestādes var īstenot visas savas kompetences un pildīt visus savus uzdevumus, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka līdztiesības iestāžu iekšējā struktūra ļauj neatkarīgi īstenot to dažādās kompetences. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš situācijām, kad iestādēm ir jābūt gan objektīvām, gan jāsniedz atbalsts cietušajiem. Tas ir īpaši svarīgi, ja līdztiesības iestādei ir saistošas lēmumu pieņemšanas pilnvaras, kas prasa objektivitāti, vai ja tā ir daļa no struktūras, kurai ir vairāki mandāti un kurā cita mandāta īstenošanai ir nepieciešama objektivitāte. Iekšējai struktūrai, kas nodrošina attiecīgo kompetenču un uzdevumu stingru nošķiršanu, būtu jāgarantē, ka līdztiesības iestāde var tos efektīvi īstenot.

(16)Līdztiesības iestādes var efektīvi pildīt savus pienākumus tikai tad, ja tās spēj rīkoties pilnīgi neatkarīgi bez jebkādas ārējas ietekmes. Šajā nolūkā dalībvalstīm būtu jāņem vērā vairāki kritēriji, kas veicina līdztiesības iestāžu neatkarību. Līdztiesības iestādes nevajadzētu izveidot kā daļu no ministrijas vai struktūras, kas saņem norādījumus tieši no valdības. Jebkuram darbiniekam vai personai, kas ieņem vadošu amatu, piemēram, līdztiesības iestādes valdes loceklim, līdztiesības iestādes vadītājam, vietniekam vai pagaidu darbiniekam, vajadzētu būt neatkarīgam, jābūt atbilstīgai kvalifikācijai un jābūt izvēlētam pārredzamā procesā. Līdztiesības iestādēm būtu jāspēj pārvaldīt savu budžetu un resursus, tostarp atlasot un pārvaldot savus darbiniekus, un būtu jāspēj noteikt savas prioritātes.

(11)Tie paši saistošie minimālie standarti līdztiesības iestāžu darbībai jautājumos, uz kuriem attiecas 79/7/EEK, 2000/43/EK, 2000/78/EK un 2004/113/EK, ir paredzēti Direktīvā (ES).../...[par līdztiesības iestāžu standartiem attiecībā uz vienlīdzīgu attieksmi pret personām neatkarīgi no viņu rases vai etniskās piederības, vienlīdzīgu attieksmi nodarbinātības un profesijas jomā pret personām neatkarīgi no viņu reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas, vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm sociālā nodrošinājuma jautājumos un attiecībā uz piekļuvi precēm un pakalpojumiem, preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu un par Direktīvas 2000/43/EK 13. panta un Direktīvas 2004/113/EK 12. panta svītrošanu].

(3)Šīs direktīvas mērķis ir noteikt minimālās prasības līdztiesības iestāžu darbībai ar mērķi uzlabot to efektivitāti un garantēt to neatkarību, tādējādi stiprinot vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu, kas izriet no Direktīvām 2006/54/EK un 2010/41/ES.

(18)Atbilstīgu resursu trūkums ir būtiska problēma, kas kavē līdztiesības iestāžu spēju pienācīgi pildīt savus uzdevumus. Tāpēc dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka līdztiesības iestādes saņem pietiekamu finansējumu, var pieņemt darbā kvalificētus darbiniekus un tām ir piemērotas telpas un infrastruktūra, lai tās katru uzdevumu varētu veikt efektīvi, saprātīgā termiņā un ievērojot termiņos, kas paredzēti valsts tiesību aktos. To budžeta piešķīrumam vajadzētu būt stabilam, izņemot kompetenču palielināšanas gadījumos, kas plānoti daudzgadu perspektīvā, un ar to būtu jāvar segt izmaksas, kuras var būt grūti paredzēt, piemēram, izmaksas saistībā ar tiesvedību. Lai nodrošinātu, ka līdztiesības iestādēm ir piešķirti pietiekami resursi, to budžetā, piemēram, nevajadzētu veikt samazinājumus, kas būtu ievērojami lielāki par samazinājumiem, kādi vidēji tiek veikti citu publisko struktūru budžetos; tāpat arī to gada pieaugumam vajadzētu būt vismaz piesaistītam vidējam citu struktūru finansējuma pieaugumam. Ja līdztiesības iestāžu uzdevumi un pilnvaras tiek paplašināti, būtu proporcionāli jāpalielina arī to resursi.

(19)Automatizētas sistēmas, tostarp mākslīgais intelekts, ir lietderīgs instruments diskriminācijas modeļu identificēšanai, taču risks ir arī algoritmiskā diskriminācija. Tādēļ līdztiesības iestādēm vajadzētu būt piekļuvei kvalificētiem darbiniekiem vai pakalpojumiem, kas, no vienas puses, var izmantot automatizētas sistēmas savam darbam un, no otras puses, novērtēt to atbilstību nediskriminācijas noteikumiem. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš tam, lai līdztiesības iestādēm nodrošinātu pienācīgus digitālos resursus gan tieši, gan apakšuzņēmuma līgumu veidā.

(20)Līdztiesības iestādēm kopā ar citiem dalībniekiem ir būtiska nozīme diskriminācijas novēršanā un līdztiesības veicināšanā. Lai risinātu diskriminācijas strukturālos aspektus un veicinātu sociālās pārmaiņas, tām būtu jāveicina vienlīdzības pienākumi, laba prakse, pozitīva rīcība un līdztiesības aspekta iekļaušana publiskajās un privātajās struktūrās un jānodrošina tām attiecīga apmācība, informācija, konsultācijas, norādījumi un atbalsts. Tām būtu jāsazinās ar publiskām un privātām struktūrām un grupām, kas pakļautas diskriminācijas riskam, un jāiesaistās publiskās debatēs, lai cīnītos pret stereotipiem un palielinātu informētību par daudzveidību un tās priekšrocībām, kas ir viens no galvenajiem Savienības līdztiesības stratēģiju pīlāriem.

(21)Papildus preventīviem pasākumiem līdztiesības iestāžu galvenais uzdevums ir sniegt palīdzību no diskriminācijas cietušajiem. Šai palīdzībai vienmēr būtu jāietver galvenās informācijas sniegšana sūdzības iesniedzējiem un viņu sūdzības sākotnējais novērtējums, pamatojoties uz sākotnējo informāciju, kas uz brīvprātības principa iegūta no pusēm. Dalībvalstīm vajadzētu būt atbildīgām par to, lai noteiktu kārtību, kādā līdztiesības iestāde sniegtu šo novērtējumu, piemēram, procesa grafiku vai procesuālās garantijas pret atkārtotām vai ļaunprātīgām sūdzībām.

(22)Lai nodrošinātu, ka visi cietušie var iesniegt sūdzību, vajadzētu būt iespējai iesniegt sūdzības dažādos veidos. Dalībvalstīm būtu arī pienācīgi jāņem vērā Komisijas Ieteikums 2018/951, saskaņā ar kuru sūdzību iesniegšanai vajadzētu būt iespējamai sūdzības iesniedzēja izvēlētajā valodā, kas tiek izmantota dalībvalstī, kurā atrodas līdztiesības iestāde. Lai novērstu vienu no nepietiekamas ziņošanas iemesliem, proti, bailes no represijām, un neskarot Direktīvu (ES) 2019/1937 par to personu aizsardzību, kuras ziņo par Savienības tiesību aktu pārkāpumiem, būtu jānodrošina konfidencialitāte lieciniekiem, trauksmes cēlējiem un, ciktāl iespējams, sūdzības iesniedzējiem.

(23)Lai piedāvātu iespēju ātri un par pieņemamu cenu izšķirt strīdus ārpustiesas kārtībā, dalībvalstīm būtu jānodrošina iespēja pusēm panākt strīdu izšķiršanu savstarpējas vienošanās ceļā ar līdztiesības iestādes vai citas esošas īpašas struktūras starpniecību. Tām būtu jānosaka izlīguma procesa kārtība saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

(24)Ja līdztiesības iestādēm ir aizdomas par Direktīvās 2006/54/EK vai 2010/41/ES noteiktā vienlīdzīgas attieksmes principa iespējamu pārkāpumu, tām vajadzētu būt iespējai rīkoties arī pēc sūdzības saņemšanas vai pēc savas iniciatīvas.

(25)Pierādījumi ir būtiski, lai noteiktu, vai ir notikusi diskriminācija, un bieži vien tie atrodas pie iespējamā noziedzīgā nodarījuma izdarītāja. Tāpēc līdztiesības iestādēm vajadzētu būt iespējai piekļūt informācijai, kas vajadzīga, lai konstatētu diskrimināciju un sadarbotos ar attiecīgajiem publiskajiem dienestiem, piemēram, darba inspekcijām vai izglītības inspekcijām. Dalībvalstīm būtu jāizveido piemērota sistēma šīs kompetences īstenošanai saskaņā ar valsts noteikumiem un procedūrām.

(26)Pamatojoties uz pierādījumiem, kas savākti vai nu brīvprātīgi, vai izmeklēšanā, līdztiesības iestādēm savs novērtējums būtu jāsniedz sūdzības iesniedzējam un iespējamajam noziedzīgā nodarījuma izdarītājam. Dalībvalstīm būtu jānosaka šā novērtējuma juridiskais spēks, kas var būt nesaistošs atzinums vai saistošs izpildāms lēmums. Abos būtu jānorāda novērtējuma iemesli un vajadzības gadījumā jāiekļauj pasākumi, lai novērstu visus konstatētos pārkāpumus un novērstu turpmākus atgadījumus. Lai nodrošinātu līdztiesības iestāžu darba efektivitāti, dalībvalstīm būtu jāpieņem atbilstīgi pasākumi attiecībā uz darbu pēc atzinumu pieņemšanas un lēmumu izpildi.

(27)Lai veicinātu savu darbu un līdztiesības tiesību aktus, līdztiesības iestādēm vajadzētu būt iespējai publicēt savu atzinumu un lēmumu kopsavilkumu, neizpaužot persondatus.

(28)Līdztiesības iestādēm vajadzētu būt tiesībām piedalīties tiesvedībā civillietās vai administratīvajās tiesībās, lai palīdzētu nodrošināt vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu, kas noteikts Direktīvās 2006/54/EK un 2010/41/ES. Lai gan uz šīm tiesvedībām būtu jāattiecina valsts procesuālie tiesību akti, tostarp valsts noteikumi par prasību pieņemamību, šādus noteikumus un jo īpaši visus leģitīmo interešu nosacījumus nevar piemērot tā, lai mazinātu līdztiesības iestāžu tiesību rīkoties efektivitāti. Izmeklēšanas un lēmumu pieņemšanas pilnvaras un tiesības piedalīties tiesvedībā, kas ar šo direktīvu piešķirtas līdztiesības iestādēm, atvieglos Direktīvu 2000/43/EK, 2000/78/EK un 2004/113/EK par pierādīšanas un tiesību aizsardzības pienākumu pašreizējo noteikumu īstenošanu. Saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajiem nosacījumiem līdztiesības iestādes varēs konstatēt faktus, “no kuriem var secināt, ka ir notikusi tieša vai netieša diskriminācija”, tādējādi izpildot nosacījumus, kas paredzēti Direktīvas 2000/43/EK 8. pantā, Direktīvas 2000/78/EK 10. pantā un Direktīvas 2004/113/EK 9. pantā. Tāpēc viņu atbalsts atvieglos tiesu iestāžu pieejamību cietušajiem.

(29)Juridiskais statuss ļauj līdztiesības iestādēm rīkoties cietušo vārdā vai viņu atbalstam, ļaujot viņiem piekļūt tiesu iestādēm gadījumos, kad procesuāli un finansiāli šķēršļi vai bailes no viktimizācijas bieži vien viņus attur. Juridiskais statuss arī ļauj līdztiesības iestādēm stratēģiski izvēlēties lietas, kurās tās nolemj vērsties valsts tiesās, un veicināt vienlīdzīgas attieksmes tiesību aktu pareizu interpretāciju un piemērošanu.

(30)Pret dažiem diskriminācijas gadījumiem ir grūti cīnīties, jo nav sūdzības iesniedzēja, kas pats būtu iesniedzis prasību. Spriedumā, kas pieņemts lietā C-54/07 (Feryn), ko savā vārdā iesniedza līdztiesības iestāde, Tiesa apstiprināja, ka diskrimināciju var konstatēt pat tad, ja nav identificēta cietušā. Tāpēc ir svarīgi, lai līdztiesības iestādes varētu rīkoties savā vārdā ar mērķi aizstāvēt sabiedrības intereses.

(31)Līdztiesības iestādēm vajadzētu būt arī iespējai iesniegt mutiskus vai rakstiskus paziņojumus tiesām, piemēram, amicus curiae, kas būtu vieglāks veids, kā pamatot lietas ar savu ekspertu atzinumu.

(32)Līdztiesības iestāžu tiesības rīkoties tiesā ir jāīsteno atbilstīgi taisnīgas tiesas un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principiem. Tādēļ, izņemot gadījumus, kad līdztiesības iestāde rīkojas kā puse tiesvedībā par sava lēmuma izpildi vai pārskatīšanu tiesā vai rīkojas kā amicus curiae, līdztiesības iestādei nevajadzētu būt iespējai tiesvedībā iesniegt pierādījumus, kuri iegūti iepriekšējās izmeklēšanās tajā pašā lietā un kurus sniegt bija iespējamā noziedzīgā nodarījuma izdarītāja vai jebkuras trešās personas juridisks pienākums.

(33)Lai nodrošinātu individuālo tiesību ievērošanu, dalībvalstīm līdztiesības iestāžu pilnvaras būtu jānosaka ar atbilstošām procesuālajām garantijām, nodrošinot, ka tiek pienācīgi aizsargāti galvenie principi, piemēram, tiesības uz aizstāvību, tiesības uz pārskatīšanu tiesā un tiesības uz konfidencialitāti.

(34)Noteikumi par līdztiesības iestāžu tiesībām rīkoties tiesvedībā nemaina cietušo un apvienību, organizāciju vai citu juridisku personu, kas īsteno cietušo tiesības, tiesības, kurām saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem ir likumīgas intereses nodrošināt Direktīvas 2006/54/EK un 2010/41/ES ievērošanu, kā noteikts minētajās direktīvās.

(35)Līdztiesības iestāžu darba efektivitāte ir atkarīga arī no tā, vai diskriminācijas riskam pakļautajām grupām tiks nodrošināta pilnīga piekļuve to pakalpojumiem. Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūras veiktajā apsekojumā 71 % etnisko vai imigrantu minoritāšu grupu locekļu ziņoja, ka nav informēti par organizācijām, kas sniedz atbalstu vai konsultācijas no diskriminācijas cietušajiem. Šīs piekļuves atbalstīšanai svarīgs solis ir dalībvalstīm nodrošināt, ka cilvēki zina savas tiesības un apzinās līdztiesības iestāžu pastāvēšanu un piedāvātos pakalpojumus. Tas ir īpaši svarīgi nelabvēlīgā situācijā esošām grupām un grupām, kuru piekļuvi šai informācijai var kavēt, piemēram, to ekonomiskais statuss, invaliditāte, rakstpratība vai piekļuves tiešsaistes rīkiem trūkums.

(36)Būtu jāgarantē visiem vienlīdzīga piekļuve līdztiesības iestāžu pakalpojumiem un publikācijām. Šajā nolūkā būtu jāapzina un jānovērš iespējamie šķēršļi piekļuvei līdztiesības iestāžu pakalpojumiem. Sūdzības iesniedzējiem pakalpojumiem vajadzētu būt bez maksas. Dalībvalstīm būtu arī jānodrošina, ka līdztiesības iestāžu pakalpojumi ir pieejami visiem potenciālajiem cietušajiem visā to teritorijā, piemēram, izveidojot vietējos birojus, tostarp mobilos birojus, organizējot vietējas kampaņas vai sadarbojoties ar vietējiem delegātiem vai pilsoniskās sabiedrības organizācijām.

(37)Savienība un visas dalībvalstis ir parakstījušas ANO Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām (UNCRPD), kas ietver pienākumu aizliegt diskrimināciju invaliditātes dēļ un garantēt personām ar invaliditāti vienlīdzīgu un efektīvu tiesisko aizsardzību pret jebkāda veida diskrimināciju. Šī direktīva būtu jāinterpretē saskaņā ar UNCRPD. Lai personām ar invaliditāti garantētu vienlīdzīgu un efektīvu tiesisko aizsardzību un piekļuvi visiem līdztiesības iestāžu pakalpojumiem un darbībām, ir jānodrošina piekļūstamība saskaņā ar Direktīvā (ES) 2019/882 noteiktajām prasībām un saprātīgi pielāgojumi. Līdztiesības iestādēm būtu jānodrošina fiziska un digitāla piekļūstamība, novēršot un likvidējot šķēršļus, ar kuriem personas ar invaliditāti var saskarties, piekļūstot saviem pakalpojumiem un informācijai, un jānodrošina saprātīgi pielāgojumi, vajadzības gadījumā veicot nepieciešamās un atbilstošās izmaiņas un pielāgojumus.