Natura 2000 teritoriju apsaimniekošana

Dzīvotņu direktīvas 92/43/EEK 6. panta noteikumi

(2019/C 33/01)

SATURS

PRIEKŠVĀRDS 4

1. Ievads 5

1.1. Vieta vispārējā Dzīvotņu direktīvas un Putnu direktīvas darbības shēmā, kā arī plašākā kontekstā 5

1.2. Saiknes ar sugu aizsardzības nodaļu 7

1.3. 6. panta iestrādāšana valsts tiesību aktos: transponēšanas pienākums 7

1.4. 6. panta piemērošanas laiks: kad jāsāk piemērot 6. pantā minētos pienākumus? 8

1.4.1. Īpašas aizsargājamas teritorijas atbilstoši Putnu direktīvai 8

1.4.2. Teritorijas, uz ko attiecas Dzīvotņu direktīva 9

2. 6. panta 1. punkts 10

2.1. Teksts 10

2.2. Darbības joma 10

2.3. Kam jābūt iekļautam “vajadzīgos saglabāšanas pasākumos”? 11

2.3.1. Saglabāšanas mērķu noteikšana teritorijas līmenī 11

2.3.2. Vajadzīgo saglabāšanas pasākumu noteikšana 13

2.3.3. Ekoloģiskās prasības 14

2.4. Kādi var būt saglabāšanas pasākumi? 15

2.4.1. Apsaimniekošanas plāni 15

2.4.2. Normatīvi, administratīvi vai līgumiski pasākumi 16

3. 6. panta 2. punkts 17

3.1. Teksts 17

3.2. Darbības joma 17

3.3. Ko nozīmē “veikt attiecīgus pasākumus, lai nepieļautu (..)”? 19

3.4. Vai īstenošana noplicināšanās un traucējuma gadījumā atšķiras? 20

3.5. Noplicināšanās un traucējuma indikatori 20

3.5.1. Dzīvotņu veidu un sugu dzīvotņu noplicināšanās 21

3.5.2. Sugu iztraucējums 22

4. 6. panta 3. punkts 22

4.1. Teksts 22

4.2. Darbības joma 23

4.3. Saikne starp 6. panta 2. punktu un 6. panta 3. punktu 23

4.4. Ko nozīmē “plāns vai projekts, kas nav tieši saistīts ar konkrēto teritoriju vai nav vajadzīgs tās apsaimniekošanai”? 24

4.4.1. Projekts 25

4.4.2. Plāns 25

4.4.3. Nav tieši saistīti ar apsaimniekošanu vai nav vajadzīgi tai (..) 26

4.5. Kā noteikt, vai plāns vai projekts “atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem”“varētu būtiski ietekmēt teritoriju”? 27

4.5.1. Varētu būtiski ietekmēt (..) 27

4.5.2. Būtiska ietekme 29

4.5.3. (..) atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem 29

4.6. Ko nozīmē “attiecīgi izvērtē ietekmi uz [šo] teritoriju, ievērojot tās aizsardzības [saglabāšanas] mērķus”? 30

4.6.1. Ko nozīmē “attiecīgs” novērtējums? 30

4.6.2. Pienācīgā novērtējuma saturs 32

4.6.3. (..) ievērojot tās saglabāšanas mērķus 33

4.6.4. “Teritorijas viengabalainības [integritātes]” jēdziens 33

4.6.5. Teritorijas aizskāruma novērtēšana 34

4.6.6. Piemērotu seku mazināšanas pasākumu apsvēršana, lai nepieļautu vai mazinātu ietekmi 35

4.7. Lēmumu pieņemšana 36

4.7.1. “Kompetentās valsts iestādes” 36

4.7.2. Kad pienākas noskaidrot plašākas sabiedrības viedokli? 37

4.7.3. Lēmuma pieņemšana, pamatojoties uz pienācīgu novērtējumu 37

5. 6. panta 4. punkts 38

5.1. Teksts 38

5.2. Darbības joma 38

5.3. Sākotnēji apsvērumi 39

5.3.1. Alternatīvu risinājumu izskatīšana 39

5.3.2. Sevišķi svarīgu sabiedrības interešu izskatīšana 40

5.4. Kompensācijas pasākumu pieņemšana 42

5.4.1. Ko nozīmē “kompensācijas pasākumi”, un kad ir jāapsver to izmantošana? 42

5.4.2. Natura 2000 tīkla “vispārējā saskaņotība” 43

5.4.3. Kompensācijas pasākumu mērķis un vispārīgais saturs 44

5.4.4. Galvenie elementi, kas ir jāņem vērā kompensācijas pasākumos 46

5.5. Kompensācijas pasākumu izstrādes kritēriji 46

5.5.1. Mērķorientēta kompensācija 46

5.5.2. Faktiska kompensēšana 47

5.5.3. Tehniskā iespējamība 47

5.5.4. Kompensācijas apmērs 48

5.5.5. Kompensācijas pasākumu īstenošanas vieta 48

5.5.6. Kompensēšanas laiks 49

5.5.7. Īstenošana ilgtermiņā 49

5.6. Kurš sedz kompensācijas pasākumu izmaksas? 50

5.7. Komisijas informēšana par kompensācijas pasākumiem 50

5.8. Kā jārīkojas teritorijās, kurās sastopamas prioritāras dzīvotnes un/vai sugas? 51

5.8.1. Attiecīgās teritorijas 51

5.8.2. Jēdzieni “veselības aizsardzība”, “sabiedrības drošība” un “videi primāri svarīgas labvēlīgas pārveides” 51

5.8.3. Komisijas atzinuma pieņemšana un tā sekas 52

I pielikums. Pienācīgā novērtējuma (PN), IVN un SVN procedūru salīdzinājums 53

II pielikums. Natura 2000 teritorijas ietekmējošu plānu un projektu izskatīšana 56

III pielikums. Veidlapa informācijas sniegšanai Eiropas Komisijai saskaņā ar 6. panta 4. punktu 57

PRIEKŠVĀRDS

ŠĀ DOKUMENTA MĒRĶIS UN RAKSTURS

Dzīvotņu direktīvas (92/43/EEK) 6. pantam ir ļoti liela nozīme to teritoriju pārvaldībā, kas veido Natura 2000 tīklu. Vadoties pēc integrācijas principa, tajā ir norādīti dažādie uzdevumi, kas jāizpilda šo teritoriju dabas saglabāšanas aizsardzībai.

Šā dokumenta mērķis ir sniegt dalībvalstīm norādes par to, kā interpretējami daži nozīmīgākie jēdzieni, kas izmantoti Dzīvotņu direktīvas 6. pantā.

Rīcības plānā dabai, cilvēkam un ekonomikai (1) Komisija ir apņēmusies “atjaunināt skaidrojošu norāžu dokumentu par Dzīvotņu direktīvas 6. panta noteikumiem attiecībā uz Natura 2000 aizsardzību un apsaimniekošanu”. Tāpēc šis dokuments aizstāj šā paša dokumenta sākotnējo versiju, kas tika izdota 2000. gada aprīlī (2).

Šajā atjauninājumā ir ietverts liels skaits Tiesas spriedumu, kas gadu gaitā pieņemti saistībā ar 6. pantu (3). Tas arī pamatojas uz vairākiem Komisijas informatīvajiem paziņojumiem par Natura 2000 pārvaldību, kā arī citiem būtiskiem Komisijas vadlīniju dokumentiem par 6. pantu, kas jāskata kopā ar šo dokumentu (4).

Šā dokumenta galvenā mērķauditorija ir dalībvalstu iestādes. Papildus plānots, ka šis dokuments palīdzēs labāk izprast Dzīvotņu direktīvas darbības mehānismu visiem, kas ir iesaistīti Natura 2000 teritoriju apsaimniekošanā un 6. panta atļauju piešķiršanas procedūrā.

Šis dokuments ir sagatavots pēc apspriešanās ar dalībvalstu dabas aizsardzības iestādēm un ieinteresētajām personām. Tas ir paredzēts, lai palīdzētu dalībvalstu iestādēm un visām personām, kuras ir iesaistītas Natura 2000 teritoriju apsaimniekošanā un 6. panta atļauju piešķiršanas procedūrā, piemērot Dzīvotņu direktīvu. Autoritatīva Savienības tiesību aktu interpretācija ir vienīgi Tiesas kompetencē.

Komisijas interpretācijas var aprobežoties tikai ar direktīvu. Tas ir jo īpaši būtiski šīs direktīvas gadījumā, jo tajā ir iestrādāts subsidiaritātes princips – tāpēc dalībvalstīm ir lielas izvēles iespējas attiecībā uz specifisku pasākumu praktisko īstenošanu saistībā ar dažādām Natura 2000 tīkla teritorijām. Jebkurā gadījumā dalībvalstīm ir tiesības izvēlēties atbilstošu veidu, kā tās vēlas īstenot praktiskos pasākumus, ja vien tie sasniedz direktīvā norādītos rezultātus.

Lai gan šis ir interpretācijas dokuments, tas nav paredzēts absolūtu atbilžu sniegšanai uz jautājumiem par konkrētām teritorijām. Šādi jautājumi jārisina individuāli, vienlaikus turot prātā šajā dokumentā sniegtās vadlīnijas.

DOKUMENTA STRUKTŪRA

Pēc ievadvārdiem par 6. panta vispārējo saturu un darbības loģiku seko katra punkta (6. panta 1., 2., 3. un 4. punktu) sīks iztirzājums tādā pašā secībā. Tajā sniegta pamatinformācija par punktu un tā darbības jomu, kā arī ir pārspriesti galvenie jēdzieni un problēmas, vadoties no Komisijas zināšanām, esošās Tiesas judikatūras un attiecīgā gadījumā arī citiem ES tiesību aktiem.

Lai nozīmīgākos secinājumus varētu ātri uztvert, galvenie no Komisijas analīzes izrietošie punkti ir apkopoti katras iedaļas beigās (treknrakstā).

1. IEVADS

6. panta konteksts

1.1. VIETA VISPĀRĒJĀ DZĪVOTŅU DIREKTĪVAS UN PUTNU DIREKTĪVAS DARBĪBAS SHĒMĀ, KĀ ARĪ PLAŠĀKĀ KONTEKSTĀ

Pirms 6. panta sīka iztirzājuma ir vērts atsaukt atmiņā tā vietu vispārējā Direktīvas 92/43/EEK (5) (turpmāk tekstā – Dzīvotņu direktīva) un Direktīvas 2009/147/EK (6) (turpmāk tekstā – Putnu direktīva) darbības shēmā, kā arī plašākā juridiskā kontekstā.

Dzīvotņu direktīvas pirmās nodaļas nosaukums ir “Definīcijas”, un tajā ietilpst direktīvas 1. un 2. pants. Tajā ir izklāstīts direktīvas mērķis, proti, “sekmēt bioloģisko daudzveidību, aizsargājot dabiskās dzīvotnes un savvaļas faunu un floru Eiropā esošajā dalībvalstu teritorijā, uz kuru attiecas Līgums” (7). Šajā nodaļā ir arī aprakstīta vispārējā direktīvas īstenošanas ievirze, proti, visi pasākumi, ko veic atbilstīgi direktīvai, jāizstrādā tā, lai uzturētu vai atjaunotu noteiktu dzīvotņu un sugu “labvēlīgu saglabāšanās statusu” (8), taču vienlaikus šiem pasākumiem jābūt arī tādiem, kas “ņem vērā ekonomiskās, sociālās un kultūras prasības, kā arī reģionālās un vietējās īpatnības” (9).

Dzīvotņu direktīvas galvenās specifiskās prasības ir sagrupētas divās nākamajās nodaļās. Pirmās nodaļas nosaukums ir “Dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu aizsardzība”, un tajā ietilpst 3.–11. pants. Otras nodaļas nosaukums ir “Sugu aizsardzība”, un tajā ietilpst 12.–16. pants.

Nodaļā “Dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu aizsardzība” ir apskatīta tādu teritoriju izveide un saglabāšana, kas noteiktas Kopienā nozīmīgiem dzīvotņu veidiem un sugām un ir uzskaitītas direktīvas I un II pielikumā. Gan šīs teritorijas, gan teritorijas, kas šādi klasificētas saskaņā ar Putnu direktīvu, veido Natura 2000 tīklu (3. panta 1. punkts). Šajā nodaļā 6. pants satur noteikumus, kas reglamentē Natura 2000 teritoriju saglabāšanu un apsaimniekošanu. Šajā kontekstā 6. pants ir viens no svarīgākajiem direktīvas 24. pantiem, jo tas vislielākajā mērā nosaka saikni starp saglabāšanu un citām sociālām un ekonomiskām darbībām.

Pantā ir trīs galvenās noteikumu grupas. Panta 1. punktā ir aprakstīta nepieciešamo saglabāšanas pasākumu izveide, un uzmanība tiek pievērsta pozitīviem un proaktīviem pasākumiem, lai uzturētu vai atjaunotu dabisko dzīvotņu un savvaļas faunas un floras sugu populāciju labvēlīgu saglabāšanās statusu. 6. panta 2. punkts paredz, ka jāizvairās no dzīvotņu noplicināšanās, kā arī nozīmīga sugu iztraucējuma. Tādējādi tā uzsvars ir uz preventīvām darbībām. 6. panta 3. un 4. punktā ir izklāstīti vairāki procesuāli un materiāli aizsargpasākumi, kas regulē plānus un projektus, kam varētu būt būtiska ietekme uz Natura 2000 teritoriju.

No šīs struktūras redzams, ka 6. panta 1. un 2. punkts nosaka vispārējo režīmu, savukārt 6. panta 3. un 4. punkts nosaka procedūru, kas piemērojama konkrētos apstākļos.

Kopumā 6. panta noteikumi atspoguļo vispārējo pieeju, kas izklāstīta 2. pantā un direktīvas apsvērumos. Tas ietver vajadzību veicināt bioloģisko daudzveidību, uzturot vai atjaunojot noteiktu dzīvotņu un sugu “labvēlīgu saglabāšanās statusu” visā to dabiskajā izplatības areālā ES, vienlaikus ņemot vērā ekonomiskās, sociālās, kultūras un reģionālās prasības kā veidu ilgtspējīgas attīstības nodrošināšanai.

Papildus 6. panta vietai vispārējā Dzīvotņu direktīvas darbības shēmā ir arī jāpaskaidro tā saiknes ar Putnu direktīvas darbības shēmu:

— pirmkārt, Putnu direktīvas darbības shēma lielos vilcienos ir līdzīga Dzīvotņu direktīvas darbības shēmai. Jo īpaši Dzīvotņu direktīvas nodaļa “Dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu aizsardzība” ir analoga Putnu direktīvas 3. un 4. pantam,

— otrkārt, abu direktīvu darbības shēmas lielā mērā ir saplūdušas vai apvienotas. Viens iemesls ir īpašo aizsargājamu teritoriju (ĪAT), kas klasificētas saskaņā ar Putnu direktīvu, iekļaušana Natura 2000 tīklā (10). Otrs iemesls ir Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2., 3. un 4. punkta noteikumu attiecināšana uz ĪAT (11).

6. pants ir arī jāskata plašākā ES bioloģiskās daudzveidības politikas (12) satvarā, un tas ir būtiski svarīgs šīs politikas mērķu sasniegšanai. 6. panta īstenošanai var nākt par labu arī citas darbības, kas veiktas šajā kontekstā. Jo īpaši te minams darbs, kas paveikts ekosistēmu un to pakalpojumu kartēšanas un novērtēšanas (MAES) (13) darbības ietvaros saistībā ar ekosistēmu stāvokļa izmērīšanu, jo tas sniedz noderīgas un būtiskas norādes, tostarp atsevišķi pa nozarēm, lai risinātu tādus jautājumus kā, piemēram, Dzīvotņu direktīvas galvenajiem dzīvotņu veidiem atbilstošu ekosistēmu veidu stāvokļa mērīšana un novērtēšana; ekosistēmu noslodžu mērīšana; ekoloģisko prasību, kā arī teritoriju noplicināšanās un ekoloģiskās integritātes kvantificēšana.

Skatoties plašākā, proti, Līguma par Eiropas Savienību, kontekstā, 6. pantu var uzskatīt par būtisku satvaru, kas iedzīvina integrācijas principu, jo tas mudina dalībvalstis ilgtspējīgi pārvaldīt Natura 2000 teritorijas, kā arī ierobežo darbības, kas var negatīvi ietekmēt aizsargātās zonas, vienlaikus pieļaujot dažus izņēmumus īpašos apstākļos. Pasākumos, ko veic saskaņā ar 6. pantu, var veidot sinerģijas ar citām nozīmīgām ES vides politikas jomām, piemēram, ūdens resursu, jūrlietu vai zivsaimniecības politikas.

Lai īstenotu Dzīvotņu direktīvas 6. panta pasākumus, var būt nepieciešams pieņemt pasākumus atbilstoši kopējai zivsaimniecības politikai (Regula (ES) Nr. 1380/2013). Jo īpaši varētu būt piemērojami KZP 11. panta noteikumi par saglabāšanas pasākumiem, kas vajadzīgi, lai izpildītu Savienības vides tiesību aktos minētos pienākumus; šie noteikumi ir izskaidroti Komisijas dienestu darba dokumentā par saglabāšanas pasākumu noteikšanu kopējās zivsaimniecības politikas ietvaros Natura 2000 teritorijām un Jūras stratēģijas pamatdirektīvas mērķiem (SWD(2018)288 final). Komisija jau ir pieņēmusi vairākus deleģētos tiesību aktus saskaņā ar KZP 11. pantu (pieejami vietnē https://ec.europa.eu/fisheries/cfp/fishing_rules_lv).

Starptautiskā kontekstā 6. pants palīdz izpildīt attiecīgo starptautisko dabas aizsardzības konvenciju mērķus, piemēram, Bernes konvencijas (14) un Konvencijas par bioloģisko daudzveidību (15) mērķus, taču vienlaikus tas sniedz sīkāk izstrādātu satvaru teritoriju aizsardzībai un saglabāšanai nekā minētās konvencijas.

6. pants ir nozīmīga Dzīvotņu direktīvas nodaļas “Dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu aizsardzība” daļa. Tas sniedz satvaru teritoriju aizsardzībai un saglabāšanai, kā arī nosaka proaktīvas, preventīvas un procesuālas prasības. Tas attiecas uz īpašām aizsargājamām teritorijām, kas klasificētas saskaņā ar Putnu direktīvu, kā arī uz teritorijām, kas noteiktas saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu. Šis satvars ir svarīgs līdzeklis abu direktīvu vispārējo mērķu izpildes atbalstam un ES bioloģiskās daudzveidības politikas mērķu izpildei, vides integrācijas principa īstenošanai citās ES politikas jomās un, visbeidzot, ilgtspējīgas attīstības panākšanai.

1.2. SAIKNES AR SUGU AIZSARDZĪBAS NODAĻU

Kā norādīts iepriekš, Dzīvotņu direktīvas nodaļa “Sugu aizsardzība”, kurā ietilpst 12.–16. pants, attiecas uz dzīvnieku un augu sugām, kam vajadzīga stingra aizsardzība un kas uzskaitītas direktīvas IV pielikumā (16), kā arī uz tādām sugām, kurām vajadzīgi īpaši pārvaldības pasākumi, kas uzskaitīti V pielikumā.

12., 13. un 14. pants attiecas uz noteiktām augu un dzīvnieku sugām, kuras arī var būt minētas direktīvas II pielikumā, tādējādi gūstot labumu arī no 6. panta noteikumu piemērošanas Natura 2000 teritorijās, kur tās sastopamas (17). Tāpēc viena darbība var vienlaikus ietilpt abu nodaļu darbības jomā.

Piemēram, iznīcinot brūnā lāča Ursus arctos atpūtas vietu, var pārkāpt 12. panta 2. punkta d) apakšpunktā minēto aizliegumu, kā arī 6. panta prasības, ja atpūtas vieta atrodas šai sugai noteiktajā Natura 2000 teritorijā.

Lai gan varētu šķist, ka tas izraisa dublēšanos, jāņem vērā turpmāk norādītais:

— pirmkārt, dažas augu vai dzīvnieku sugas, uz kurām attiecas 12., 13. vai 14. pants, nav minētas II pielikumā. Tāpēc uz tām tieši neattiecas teritoriju aizsardzība un saglabāšana, ko sniedz Natura 2000,

— otrkārt, jutīgām sugām (piemēram, lielajiem plēsējiem), kuri gūst labumu gan no dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu saglabāšanas, gan no sugu aizsardzības nodaļas, 6. pantā paredzētā aizsardzība darbojas tikai Natura 2000 tīkla teritorijās, bet sugu aizsardzības nodaļas dāvātā aizsardzība ir spēkā arī ārpus šādām teritorijām. Tāpēc 6. pants attiecas uz tādu teritoriju aizsardzību un saglabāšanu, kas noteiktas sugai Natura 2000 tīklā, bet sugu aizsardzības nodaļa pievēršas sugai visā tās dabiskajā izplatības areālā ES (tostarp arī noteiktās zonās ārpus Natura 2000, kur šīs sugas uzturas, jo īpaši šo dzīvnieku vairošanās un atpūtas vietās).

Lai gan noteiktas augu un dzīvnieku sugas aizsargā gan dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu saglabāšanas, gan sugu aizsardzības nodaļa, minēto noteikumu darbības joma un raksturs atšķiras.

1.3. 6. PANTA IESTRĀDĀŠANA VALSTS TIESĪBU AKTOS: TRANSPONĒŠANAS PIENĀKUMS

Ir svarīgi norādīt, ka 6. panta noteikumi ir jātransponē valsts tiesību aktos (proti, tie jāiestrādā valsts tiesību aktos, tā padarot šo noteikumu prasības piemērojamas). Šajā ziņā uz tiem attiecas direktīvas 23. pants, kur norādīts, ka “[d]alībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šo direktīvu divos gados pēc tās izziņošanas”. Atkarībā no dalībvalsts transponēšanas termiņš bija vai nu 1994. gada 10. jūnijs, vai iestāšanās datums ES.

To nosaka izmantotais juridiskais instruments, kas šajā gadījumā ir direktīva. Direktīva ir saistoša tikai attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet dalībvalstij joprojām ir izvēle, kādā veidā un ar kādām metodēm šis rezultāts tiek panākts.

Iedibinātajā judikatūrā skaidrots, ka transponēšanai jābūt skaidrai, precīzai un neapstrīdami saistošai (skatīt Tiesas) lietas C-363/85, C-361/88, lietas C-159/99 32. punkts, lietas C-415/01 21. punkts, C-58/02, lietas C-6/04 21., 25. un 26. punkts, lietas C-508/04 80. punkts) (18).

Termiņš, līdz kuram 6. pants bija jātransponē valsts tiesību aktos, atkarībā no dalībvalsts bija vai nu 1994. gada 10. jūnijs (pirmajām 12 dalībvalstīm), vai iestāšanās datums ES (pārējām dalībvalstīm).

1.4. 6. PANTA PIEMĒROŠANAS LAIKS: KAD JĀSĀK PIEMĒROT 6. PANTĀ MINĒTOS PIENĀKUMUS?

Kopumā ir jānodala termiņš 6. panta noteikumu transponēšanai valsts tiesību aktos no datuma, kad šie noteikumi kļūst piemērojami atsevišķām teritorijām.

Otrajā gadījumā jānodala īpašas aizsargājamās teritorijas, ko par tādām atzīst atbilstīgi Putnu direktīvai, no citām teritorijām – Kopienas nozīmes teritorijām (KNT) un īpaši aizsargājamām dabas teritorijām (ĪADT), uz ko attiecas Dzīvotņu direktīva.

1.4.1. Īpašas aizsargājamas teritorijas atbilstoši Putnu direktīvai

Aizsardzības prasības īpašajām aizsargājamajām teritorijām (ĪAT) ir norādītas Putnu direktīvas 4. panta 4. punkta pirmajā teikumā, kur noteikts, ka šajās teritorijās “dalībvalstis attiecīgi rīkojas, lai nepieļautu dzīvotņu piesārņošanu vai kaitējuma nodarīšanu tām, kā arī novērš jebkurus traucējumus putnu dzīvei, ciktāl tie būtiski skar šā panta mērķus”.

Pēc Dzīvotņu direktīvas stāšanās spēkā minētos pienākumus aizstāj šīs direktīvas 7. pants, kur noteikts, ka:

“[n]o šīs direktīvas 6. panta 2., 3. un 4. punkta izrietošās saistības aizstāj visas saistības, kas izriet no Direktīvas 79/409/EEK 4. panta 4. punkta pirmā teikuma un kas attiecas uz teritorijām, kuras klasificētas saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 1. punktu vai līdzīgā veidā atzītas saskaņā ar 4. panta 2. punktu, jaunajām saistībām stājoties spēkā ar šīs direktīvas ieviešanas datumu vai ar tādas klasifikācijas vai atzīšanas datumu, ko dalībvalsts veic saskaņā ar Direktīvu 79/409/EEK, ja pēdējais ir vēlāks datums”.

Tāpēc 6. panta 1. punkta noteikumi neattiecas uz īpašajām aizsargājamajām teritorijām (ĪAT). Tomēr analogi noteikumi attiecas uz ĪAT atbilstīgi Putnu direktīvas 3. pantam un 4. panta 1. un 2. punktam. Datums, no kura šie līdzīgie noteikumi principā jāpiemēro ĪAT, ir datums, no kura Putnu direktīva kļuva piemērojama dalībvalstīs (lietas C-355/90, Komisija pret Spāniju, Santoña Marshes; lieta C-166/97, Komisija pret Franciju, Seine Estuary).

No 7. panta noteikumiem ir skaidrs, ka 6. panta 2., 3. un 4. punkta noteikumi attiecas uz ĪAT, kas bija šādi klasificētas brīdī, kad Dzīvotņu direktīva stājās spēkā. Tomēr, ņemot vērā 7. panta formulējumu, rodas jautājums, vai Putnu direktīvas 4. panta 4. punkta pirmā teikuma noteikumi pēc “šīs direktīvas īstenošanas datuma” (1994. gada 10. jūnijs esošajām dalībvalstīm un iestāšanās datums jaunajām dalībvalstīm) joprojām ir piemērojami teritorijām, kuras bija jāklasificē kā ĪAT, bet kuras nebija šādi klasificētas.

Lietā Santoña Marshes (lieta C-355/90, 22. punkts) Tiesa noteica, ka Putnu direktīvas 4. panta 4. punkta pirmais teikums bija piemērojams neklasificētai teritorijai, kura bija jāklasificē kā ĪAT no Putnu direktīvas īstenošanas datuma (proti, no 1981. gada 7. aprīļa esošajām dalībvalstīm un no iestāšanās datuma jaunajām dalībvalstīm).

Atbilstīgi spriedumam lietā Basses Corbières (lieta C-374/98, 43.–57. punkts; skatīt arī lietu C-141/14) teritorijām, kas nav klasificētas, bet kurām būtu bijis jābūt klasificētām kā ĪAT, joprojām piemēro režīmu, kas noteikts Putnu direktīvas 4. panta 4. punkta pirmajā teikumā, kurš ir stingrāks nekā Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2., 3. un 4. punkta noteikumi, jo tas neparedz izņēmumus. Divi režīmi stimulē dalībvalstis veikt klasifikāciju, ciktāl tas dod iespēju šīm valstīm izmantot procedūru, kura ļauj sevišķi svarīgu sabiedrības interešu labā, tostarp sociālu vai ekonomisku interešu vārdā, kā arī ievērojot noteiktus nosacījumus, pieņemt plānus vai projektus, kas kaitē ĪAT.

Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts neattiecas uz ĪAT. Tomēr Putnu direktīvas 3. pantā un 4. panta 1. un 2. punktā ir tādi paši noteikumi, kas ir piemērojami no minētās direktīvas īstenošanas datuma. Kas attiecas uz Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2., 3. un 4. punkta piemērošanas datumu ĪAT, šie noteikumi attiecas uz visām teritorijām, kas klasificētas kā ĪAT atbilstoši Putnu direktīvas 4. panta 1. un 2. punktam, no Dzīvotņu direktīvas īstenošanas datuma. Teritorijām, kas nav klasificētas kā ĪAT, bet kurām būtu bijis jābūt šādi klasificētām, joprojām piemēro aizsardzības režīmu, kas noteikts Putnu direktīvas 4. panta 4. punkta pirmajā teikumā, kurš ir stingrāks nekā Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2., 3. un 4. punkta noteikumi.

1.4.2. Teritorijas, uz ko attiecas Dzīvotņu direktīva

6. panta 1. punkts attiecas uz īpaši aizsargājamām dabas teritorijām. Saskaņā ar direktīvas 4. panta 4. punktu ĪADT tiek izveidotas, kad dalībvalstis tām piešķir šādu statusu. Tas var notikt tikai pēc tam, kad teritorija ir apstiprināta kā KNT atbilstoši direktīvas 4. panta 2. punktam. KNT ir jāapstiprina kā ĪADT “cik vien iespējams īsā laikā, bet ne vēlāk kā sešos gados”.

Kad KNT tiek piešķirts ĪADT statuss, ir jāīsteno 6. panta 1. punkta noteikumi, jo visi citi 6. pantā minētie pasākumi, tostarp pienākums novērst turpmāku noplicināšanos (6. panta 2., 3., un 4. punkts), jau attiecās uz KNT, pirms šīs teritorijas tika atzītas par ĪADT.

Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punktā ir paredzēti šādi noteikumi:

“Tiklīdz teritoriju iekļauj 2. punkta trešajā daļā minētajā sarakstā, uz to attiecas 6. panta 2., 3. un 4. punkts.”

Tāpēc atšķirībā no 6. panta 1. punkta noteikumiem, kas attiecas tikai uz gadījumiem, kad KNT teritorija ir atzīta par ĪADT, 6. panta 2., 3. un 4. punkts ir piemērojams, tiklīdz teritorija kļūst par KNT (proti, pirms to atzīst par ĪADT). 6. panta 1. punkts arī attiecas uz tādām KNT, kurām ir beidzies sešu gadu termiņš un kuras, pārkāpjot 4. panta 4. punktu, nav atzītas par ĪADT. Citiem vārdiem, pienākums noteikt vajadzīgos saglabāšanas pasākumus ir piemērojams ne vēlāk kā sešu gadu periodā.

Komisijas lēmumos, kur apstiprinātas KNT, ir skaidri norādīts turpmāk minētais: “(..) jāuzsver, ka pienākumi, kas izriet no Direktīvas 92/43/EEK 4. panta 4. punkta un 6. panta 1. punkta, ir piemērojami pēc iespējas drīzāk un ne vēlāk kā sešu gadu laikā no dienas, kad pieņemts Kopienā nozīmīgu teritoriju sākotnējais saraksts vai atjauninātie saraksti bioģeogrāfiskajam reģionam, atkarībā no tā, kurā Kopienā nozīmīgu teritoriju sarakstā minētā teritorija tika iekļauta pirmo reizi.”

Tas nozīmē, ka sešu gadu periods sākas no datuma, kad teritoriju pirmo reizi iekļāva Komisijas lēmumā. Ja ar vēlākiem lēmumiem tiek mainīta informācija par teritoriju, to nevar izmantot kā attaisnojumu, lai atliktu teritorijas atzīšanu par ĪADT. Tomēr šīs jaunās korekcijas būs jāiekļauj ĪADT atzīšanas procesā un jāņem vērā, nosakot vajadzīgos saglabāšanas pasākumus.

Draggagi lietā (lieta C-117/03, 29. punkts) Tiesa lēma, ka “teritorijās, kas var pretendēt uz Kopienas nozīmes teritoriju statusu un kas iekļautas dalībvalsts sarakstā, kurš iesniegts Komisijai un kurš var ietvert it īpaši teritorijas, kurās sastopami prioritāri dabisko dzīvotņu veidi vai prioritāras sugas, dalībvalstīm atbilstoši Direktīvai ir pienākums pieņemt piemērotus aizsardzības pasākumus šīs ekoloģiskās intereses nodrošināšanai”.

Bund Naturschutz lietā (C-244/05, 47. punkts) Tiesa papildus lēma, “ka atbilstoša aizsardzības sistēma, ko piemēro valsts sarakstā, kas ir nosūtīts Komisijai atbilstoši Direktīvas 4. panta 1. punktam, iekļautajām teritorijām, pieprasa, lai dalībvalstis neatļauj iejaukšanās, kuras var būtiski apdraudēt šo teritoriju ekoloģiskās īpašības”.

Ņemot vērā iepriekš minēto, dalībvalstu iestādēm ir jānodrošina, ka to ierosināto KNT valsts sarakstā ietvertās teritorijas nenoplicinās un ka tās ir aizsargātas to ekoloģiskajās interesēs vēl pirms brīža, kad tiek pieņemts Savienības KNT saraksts. Ja valsts saraksts nav pilnīgs, dalībvalstīm ir arī ieteicams aizsargāt tādu teritoriju ekoloģiskās intereses, kam jābūt valsts sarakstā saskaņā ar zinātniskiem pierādījumiem, kuru pamatā ir Dzīvotņu direktīvas III pielikuma kritēriji. Šajā ziņā praktisks ierosinājums attiecībā uz projektiem, kam varētu būt būtiska ietekme uz vidi (ja uz tiem attiecas norādītā direktīva), ir pienācīgi izmantot ietekmes uz vidi novērtējuma procesu saskaņā ar Direktīvu 2011/92/ES (19). Tiesa jau ir apstiprinājusi, cik liela nozīme piešķirama jutīgām dabas teritorijām, lemjot par to, vai saskaņā ar minēto direktīvu projektiem ir jāveic IVN (lieta C-392/96, 66. punkts).

Iepriekš minētos apsvērumus var apkopot šādā tabulā.

Teritorijas statuss Izvirzītā KNT KNT ĪADT ĪAT Teritorijas, kuras būtu bijis jāklasificē kā ĪAT 6. panta 1. punkts Nav obligāti Nav obligāti (obligāti, ja sešu gadu termiņš ir beidzies) Obligāti Nepiemēro, bet ir piemērojami analogi Putnu direktīvas 3. panta un 4. panta 1. un 2. punkta noteikumi. Nepiemēro Regulas 6. panta 2., 3. un 4. punkts Nav obligāti, bet dalībvalstīm jāīsteno aizsargpasākumi, kas atbilst nolūkam aizsargāt teritorijas ekoloģiskās intereses (20). Obligāti Obligāti Obligāti Nepiemēro, bet uz šīm teritorijām joprojām attiecas Putnu direktīvas 4. panta 4. punkta pirmajā teikumā noteiktais aizsardzības režīms.

Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu 6. panta 2., 3. un 4. punkts attiecas uz KNT un ĪADT. Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu tās 6. panta 1. punkts attiecas uz ĪADT. Tie neattiecas uz teritorijām, kas iekļautas valsts sarakstā, kurš nosūtīts Komisijai saskaņā ar direktīvas 4. panta 1. punktu. Tomēr dalībvalstīm joprojām ir jāveic pienācīgi aizsargpasākumi, lai aizsargātu šo teritoriju ekoloģiskās intereses. Tas ietver atļaujas neizsniegšanu tādām darbībām, kas rada risku, ka šo teritoriju ekoloģiskās īpašības tiks būtiski apdraudētas. Ja nav iesniegts pilnīgs valsts saraksts, dalībvalstīm ieteicams izmantot līdzīgu pieeju teritorijām, kurām nepārprotami būtu jābūt valsts sarakstā, pamatojoties uz direktīvas zinātniskajiem kritērijiem.

2. 6. PANTA 1. PUNKTS

Jēdzienu vajadzīgie saglabāšanas pasākumi; saglabāšanas mērķi; ekoloģiskās prasības; apsaimniekošanas plāni; normatīvi, administratīvi vai līgumiski pasākumi skaidrojums.

2.1. TEKSTS

“Attiecībā uz īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dalībvalstis nosaka vajadzīgos aizsardzības [saglabāšanas] pasākumus, attiecīgā gadījumā tajos iekļaujot atbilstīgus apsaimniekošanas plānus, kas izstrādāti īpaši šīm teritorijām vai iekļauti citos attīstības plānos, kā arī atbilstīgus normatīvus, administratīvus vai līgumiskus pasākumus, kuri atbilst šajās teritorijās sastopamo I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un II pielikuma sugu ekoloģiskajām prasībām.”

2.2. DARBĪBAS JOMA

6. panta 1. punktā izklāstīts vispārējs saglabāšanas režīms, kas dalībvalstīm jānosaka visām īpaši aizsargājamām dabas teritorijām (ĪADT).

6. panta 1. punkts:

— nosaka pozitīvus saglabāšanas pasākumus, pēc vajadzības ietverot apsaimniekošanas plānus un normatīvus, administratīvus vai līgumiskus pasākumus, kuri atbilst teritorijā sastopamo I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un II pielikuma sugu ekoloģiskajām prasībām. Šajā ziņā 6. panta 1. punkts jānošķir no pārējiem trīs 6. panta punktiem, kuri paredz preventīvus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nepieļautu Natura 2000 teritoriju noplicināšanos, traucējumu un būtisku ietekmēšanu,

— kalpo kā vērtīgs atskaites punkts, lai izprastu 6. panta un tā trīs pārējo punktu loģiku un vispārējo darbību,

— nosaka vispārējo saglabāšanas režīmu, kas bez izņēmuma attiecas uz visām ĪADT Natura 2000 tīklā un uz visiem teritorijā sastopamajiem I pielikumā uzskaitītajiem dzīvotņu veidiem un II pielikumā uzskaitītajām sugām, izņemot tās, kas Natura 2000 datu standartveidlapā (DSV) atzītas par nenozīmīgām (21),

— attiecas tieši uz ĪADT: atšķirībā no 6. panta 2., 3. un 4. punkta 6. panta 1. punkts neattiecas uz īpašām aizsargājamām teritorijām (ĪAT). Tādējādi likumdevējs ir noteicis: — režīmu, kas ietver “īpašus saglabāšanas pasākumus” attiecībā uz ĪAT, kuras klasificētas atbilstīgi Putnu direktīvas 3. pantam un 4. panta 1. un 2. punktam, — režīmu, kas ietver “vajadzīgus saglabāšanas pasākumus” attiecībā uz ĪADT, kas noteiktas atbilstīgi Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktam,

— attiecas arī uz KNT, kurām ir beidzies sešu gadu termiņš un kuras vēl nav atzītas par ĪADT, tā pārkāpjot 4. panta 4. punktu. Citiem vārdiem, pienākums noteikt vajadzīgos saglabāšanas pasākumus ir piemērojams ne vēlāk kā sešu gadu periodā,

— ir saistīts ar 1. panta a) punktu, kurā saglabāšanas pasākumi ir definēti kā tādu pasākumu kopums, kas vajadzīgi, lai uzturētu vai atjaunotu dabiskās dzīvotnes un savvaļas faunas un floras sugu populācijas tām labvēlīgā stāvoklī,

— ir saistīts ar 2. panta 2. punktu, kurš nosaka, ka pasākumus, ko veic saskaņā ar šo direktīvu, izstrādā tā, lai uzturētu vai atjaunotu to dabisko dzīvotņu un savvaļas faunas un floras sugu labvēlīgu saglabāšanās statusu, kam ir Kopienas līmeņa nozīme,

— ir saistīts ar 2. panta 3. punktu, kurā noteikts, ka, veicot pasākumus saskaņā ar šo direktīvu, ņem vērā ekonomiskās, sociālās un kultūras prasības, kā arī reģionālās un vietējās īpatnības.

Visu ĪADT gadījumā dalībvalstīm ir jāizstrādā saglabāšanas pasākumi un jāpieņem atbilstoši normatīvi, administratīvi vai līgumiski pasākumi. Šie pasākumi jānosaka ne vēlāk kā sešu gadu laikā no brīža, kad pieņemti Kopienas nozīmes teritoriju (KNT) Savienības saraksti. Šie pasākumi ir pozitīvi un paredzēti katrai konkrētai teritorijai atsevišķi; tie attiecas uz visiem teritorijā sastopamajiem I pielikuma dabisko dzīvotņu veidiem un II pielikuma sugām, izņemot tās sugas un dzīvotnes, kuru sastopamība atbilstīgi Natura 2000 datu standartveidlapai nav būtiska. To mērķis ir uzturēt vai atjaunot Kopienas nozīmes dabisko dzīvotņu un savvaļas faunas un floras sugu labvēlīgu saglabāšanās statusu; šajos pasākumos ņem vērā ekonomiskās, sociālās un kultūras prasības, kā arī reģionālās un vietējās īpatnības.

2.3. KAM JĀBŪT IEKĻAUTAM “VAJADZĪGOS SAGLABĀŠANAS PASĀKUMOS”?

2.3.1. Saglabāšanas mērķu noteikšana teritorijas līmenī (22)

Direktīvas preambulā ir vairākas atsauces uz terminu “aizsardzības [saglabāšanas] mērķi”, un tas ir arī skaidri minēts 6. panta 3. punktā. Vajadzību pēc šāda jēdziena apliecina arī direktīvas 4. panta 4. punkts un 6. panta 1. punkts. Tāpēc ir noderīgi apskatīt, ko apzīmē termins “saglabāšanas mērķi” un kā šie mērķi saistās ar ĪADT vajadzīgo saglabāšanas pasākumu noteikšanu atbilstīgi 6. panta 1. punktam.

1. pantā ir norādīts, ka direktīvas izpratnē “aizsardzība [saglabāšana] ir tādu pasākumu kopums, kas vajadzīgi, lai saglabātu vai atjaunotu dabisko dzīvotni un savvaļas faunas un floras sugu populācijas tiem labvēlīgā stāvoklī (..)”.

Kā norādīts 2. pantā, Dzīvotņu direktīvas vispārējais mērķis ir sekmēt bioloģisko daudzveidību, saglabājot dabiskās dzīvotnes un savvaļas faunu un floru. Atbilstīgi direktīvai veiktie pasākumi ir paredzēti, lai nodrošinātu, ka direktīvas darbības jomā iekļautām sugām un dzīvotņu veidiem tiek panākts “labvēlīgs saglabāšanās statuss”, proti, ka to ilgtermiņa pastāvēšana ir nodrošināta visā to dabiskajā izplatības areālā ES.

Lai gan visām teritorijām ir jādod ieguldījums labvēlīga saglabāšanās statusa (LSS) sasniegšanā, vispārējo mērķi var definēt un sasniegt tikai sugas vai dzīvotnes veida dabiskās izplatības areāla līmenī (skatīt direktīvas 1. panta e) un i) apakšpunktu). Tāpēc plašu saglabāšanas mērķi, kura nolūks ir panākt LSS, var skatīt tikai atbilstošā līmenī, piemēram, valsts, bioģeogrāfiskā vai Eiropas līmenī.

Tomēr vispārējais mērķis nodrošināt LSS visiem dzīvotņu veidiem un sugām, kas uzskaitīti Dzīvotņu direktīvas I un II pielikumā, jāizsaka teritorijas mēroga saglabāšanas mērķos. Ir svarīgi nodalīt atsevišķu teritoriju saglabāšanas mērķus un vispārējo mērķi panākt LSS.

Teritorijas līmeņa saglabāšanas mērķi ir specifisku mērķu kopums, kas jāsasniedz teritorijā, lai garantētu, ka šī teritorija labākajā iespējamajā veidā dod ieguldījumu LSS nodrošināšanā atbilstošā līmenī (ņemot vērā attiecīgo sugu vai dzīvotņu veidu dabisko izplatības areālu).

Teritorijas līmeņa saglabāšanas mērķi ir jānosaka ne tikai īpaši aizsargājamām dabas teritorijām (ĪADT), ko regulē Dzīvotņu direktīva, bet arī īpašām aizsargājamām teritorijām (ĪAT), ko regulē Putnu direktīva, lai izpildītu prasības, kas noteiktas šīs direktīvas 2. un 3. pantā un 4. panta 1., 2. un 4. punktā.

Principā teritorijas līmeņa saglabāšanas mērķi būtu jānosaka visām Kopienas nozīmes sugām un dzīvotņu veidiem, kas minēti Dzīvotņu direktīvā, un Putnu direktīvas I pielikumā uzskaitītajām putnu sugām vai migrējošām putnu sugām, kuras regulāri un būtiskā mērā sastopamas attiecīgajā teritorijā. Tomēr nav vajadzīgs noteikt īpašus saglabāšanas mērķus vai saglabāšanas pasākumus sugām vai dzīvotņu veidiem, kuru sastopamība minētajā teritorijā atbilstoši Natura 2000 DSV nav nozīmīga (23).

Teritorijas līmeņa saglabāšanas pasākumi jābalsta uz šajā teritorijā sastopamo dabisko dzīvotņu veidu un sugu ekoloģiskajām prasībām (sk. 2.3.3. iedaļu), un ir jādefinē vēlamais saglabāšanas stāvoklis teritorijā. Tiem jāatspoguļo tas, cik teritorija ir nozīmīga tajā sastopamo dzīvotņu veidu un sugu uzturēšanai vai atjaunošanai, kā arī Natura 2000 saskaņotībai. Tiem arī jāatspoguļo noplicināšanās vai iznīcināšanas draudi, kam pakļautas teritorijā sastopamās dzīvotnes un sugas, tostarp tādi draudi, ko rada klimata pārmaiņas.

Ar teritorijas līmeņa saglabāšanas mērķiem jādefinē teritorijā sastopamo sugu un dzīvotņu veidu vēlamais saglabāšanās stāvoklis, lai maksimāli palielinātu šīs teritorijas devumu LSS sasniegšanā attiecīgajā līmenī. Tos dažkārt definē kā mērķrādītājus, kas jāsasniedz noteiktā laika posmā. Šie mērķrādītāji jānosaka atkarībā no katras teritorijā sastopamās sugas un dzīvotnes veida saglabāšanās statusa novērtējuma datu standartveidlapā DSV.

Saglabāšanas mērķi var atspoguļot teritorijas prioritātes. Lietā C-241/08 Tiesa secināja: “lai noteiktu saglabāšanas un atjaunošanas mērķus saistībā ar Natura 2000, var būt vajadzīgs, kā savu secinājumu 71. punktā pareizi norāda arī ģenerāladvokāte, novērst dažādu mērķu savstarpējās pretrunas.”

Ir skaidri jānodala mērķi un pasākumi. Piemēram, sagaidāms, ka saglabāšanas mērķi laika gaitā paliks samērā stabili, turklāt vairumā gadījumu tiem tik tiešām ir jābūt ilgtermiņa mērķiem. Bet saglabāšanas pasākumi, kas vajadzīgi šo mērķu sasniegšanai, visticamāk, mainīsies, cita starpā kā reakcija uz izmaiņām teritorijas apdraudējumu tendencēs un, protams, gaidāmo pozitīvo ietekmi, ko radīs jau veikties saglabāšanas pasākumi.

Pēc tam, kad Natura 2000 teritorijai ir definēti saglabāšanas mērķi, ir iespējama zināma elastība, definējot un izveidojot saglabāšanas pasākumus. Var apsvērt vairākas iespējas (administratīvi, līgumiski vai normatīvi pasākumi), kur tiek ņemtas vērā citas sociālās un ekonomiskās darbības teritorijās.

Teritorijas līmeņa saglabāšanas mērķu piemēri 1. Teritorija x ir izraudzīta, jo tā ir svarīga šādam dzīvotnes veidam: daļēji dabīga pļava (6210). Saskaņā ar DSV šīs dzīvotnes saglabāšanās stāvoklis ir slikts (DSV atzīmēts kā C klase). Tāpēc šai teritorijai kā saglabāšanas mērķi var izvirzīt dzīvotnes veida saglabāšanās stāvokļa uzlabošanu līdz A klasei (izcils stāvoklis) 10 gadu laikā, ņemot vērā, ka attiecīgajā reģionā šā dzīvotnes veida saglabāšanās stāvoklis ir ļoti nelabvēlīgs. Atbilstoši 6. panta 1. punktam noteiktie nepieciešamie saglabāšanas pasākumi ir izstrādāti, lai sasniegtu šo mērķi. 2. Teritorija y ir izraudzīta, jo tur lielā platībā izvietojies aktīvs augstais purvs (7110). Saskaņā ar DSV dzīvotnes stāvoklis ir izcils (DSV atzīmēts kā A klase). Tāpēc šai teritorijai noteiktais saglabāšanas mērķis ir vienkārši uzturēt šo stāvokli, lai gan šai dzīvotnei reģionā ir nelabvēlīgs saglabāšanās stāvoklis. Atbilstoši 6. panta 1. punktam nav noteikts neviens saglabāšanas pasākums, jo teritorijai nav vajadzīgi aktīvi apsaimniekošanas pasākumi, lai uzturētu šo stāvokli. Principā saglabāšanas mērķi ir jānosaka katrai teritorijai un visām sugām un dzīvotņu veidiem, kuru sastopamība šajā teritorijā ir ievērojama. Šo mērķu pamatā ir teritorijā sastopamo sugu un dzīvotņu ekoloģiskās prasības, un ir jādefinē teritorijā sastopamo sugu un dzīvotņu veidu vēlamais saglabāšanās stāvoklis. Mērķi jānosaka atkarībā no katras sugas un dzīvotnes veida saglabāšanās novērtējuma datu standartveidlapā. saglabāšanas mērķiem ir arī jāatspoguļo teritorijas nozīmīgums Natura 2000 saskaņotības sakarā, jo katrai teritorijai vislabākajā iespējamajā veidā jādod ieguldījums labvēlīga saglabāšanās statusa sasniegšanā attiecīgajā ģeogrāfiskajā līmenī minēto sugu vai dzīvotņu veidu dabiskajā izplatības areālā.

2.3.2. Vajadzīgo saglabāšanas pasākumu noteikšana (24)

Saglabāšanas pasākumi ir faktiskie mehānismi un darbības, kas jāievieš attiecībā uz Natura 2000 teritoriju, lai sasniegtu tās saglabāšanas mērķus un novērstu slodzes un apdraudējumu, ar ko saskaras sugas un dzīvotnes šajā teritorijā.

Saskaņā ar 6. panta 1. punktu “dalībvalstis nosaka vajadzīgos aizsardzības [saglabāšanas] pasākumus”, kas atbilst attiecīgajās teritorijās sastopamo Kopienas nozīmes dzīvotņu un sugu ekoloģiskajām prasībām. Tas jāsaprot tā, ka ir jāveic visi vajadzīgie saglabāšanas pasākumi.

To savā spriedumā ir apstiprinājusi arī Tiesa, norādot, ka “[d]irektīva nosaka pienākumu veikt vajadzīgos aizsardzības [saglabāšanas] pasākumus, kas izslēdz jebkādu dalībvalstu rīcības brīvību šajā jomā un aprobežo iespējamās valsts iestāžu normatīvās un lēmumu pieņemšanas pilnvaras ar ieviešamajiem pasākumiem un šo pasākumu ietvaros izmantojamo metodiku. [A]r direktīvas 6. panta 1. punktā izmantotajiem vārdiem Kopienu likumdevējs vēlējās uzlikt dalībvalstīm pienākumu veikt vajadzīgos aizsardzības [saglabāšanas] pasākumus , kas atbilst dabisko dzīvotņu tipu un sugu, kas paredzētas direktīvas I un II pielikumā, vides prasībām” (lieta C-508/04, 76. un 87. punkts).

Tiesa arī ir lēmusi, ka “Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktā un Putnu direktīvas 4. panta 1. un 2. punktā ir prasīts ne vien pieņemt aizsardzības [saglabāšanas] pasākumus, kas ir nepieciešami, lai saglabātu labvēlīgu aizsardzības [saglabāšanās] stāvokli attiecīgajā teritorijā aizsargātajām dzīvotnēm un sugām, bet arī un par visu vairāk, lai tos efektīvi īstenotu , pretējā gadījumā tie zaudētu jebkādu lietderīgu iedarbību” (lieta C-441/17, 213. punkts).

Nepieciešamie saglabāšanas pasākumi ir jānosaka neatkarīgi no tā, vai tie tiek piemēroti individuālās teritorijās vai dažos gadījumos, iespējams, pat ārpus teritorijas robežām vai vairākās teritorijās. Dažos gadījumos dalībvalsts var izmantot plašāka tvēruma pasākumus kā nozīmīgu elementu, lai nodrošinātu atbilstību 6. panta 1. punktam, ja šie pasākumi tomēr dod ieguldījumu teritorijām specifisko saglabāšanas mērķu sasniegšanā un ir pielāgoti ĪADT sastopamo aizsargāto dzīvotņu un sugu ekoloģiskajām prasībām. Tas var jo īpaši attiekties uz jūras teritorijām, kur nozīmīgs elements 6. panta 1. punkta izpildē varētu būt, piemēram, plašāks zvejas darbību regulējums (25).

Galvenie elementi, kas ir jāņem vērā, nosakot vajadzīgos saglabāšanas pasākumus (26) Pilnvērtīga zināšanu bāze par situāciju teritorijā, par sugu un dzīvotņu statusu, galvenajām slodzēm un apdraudējumiem, kas var tās ietekmēt, esošo zemes lietojumu, ieinteresēto personu interesēm utt. Jānorāda precīza nozīmīgāko dabas elementu (dzīvotņu veidu un sugu) atrašanās vieta; galvenie zemes lietojuma veidi un darbības, kas var ietekmēt attiecīgo dzīvotņu un sugu saglabāšanās statusu; visas attiecīgās ieinteresētās personas, kas ir jāiesaista vai ar kurām ir jāapspriežas apsaimniekošanas plānošanas procesā; iespējamie konflikti un veidi un līdzekļi, kā tos risināt. Līdzdalība, apspriešanās un saziņa, plānojot un sagatavojot Natura 2000 teritorijas saglabāšanas pārvaldību, ļauj ņemt vērā to personu viedokli, kuras dzīvo vai strādā šajās teritorijās vai tās izmanto, kā arī nodrošina dažādu ieinteresēto personu iesaisti teritorijas pārvaldībā, tā palielinot sekmīga iznākuma iespēju. Līdzdalību var nodrošināt visā pārvaldības plānošanas procesā, sākot ar ieinteresēto personu agrīnu uzklausīšanu un iesaisti, lai informētu par teritorijas saglabāšanas mērķiem un tās nozīmi, kā arī skaidrotu pienācīgai pārvaldībai vajadzīgās darbības. Piemēram, to var darīt, izmantojot vadības grupas vai komitejas, kurā piedalās Natura 2000 teritorijas vietējās iestādes un zemes īpašnieku, lietotāju un galveno operatoru pārstāvji. Tam ir nepieciešama efektīva procesa organizācija, kopdarbība dažādos rīcībpolitiskajos līmeņos, pietiekams daudzums darbinieku un budžeta līdzekļu, kā arī efektīvi saziņas rīki; lielu pievienoto vērtību var nodrošināt arī mērķtiecīga apmācība un efektīvas konfliktu risināšanas metodes, kā arī visa procesa sekmēšana, ko veic īpaši iecelts “teritorijas atbalstītājs”. Vajadzīgo saglabāšanas pasākumu definēšana pietiekami sīki izstrādātā līmenī (kas dara ko, kad un kā) sekmē to īstenošanu un var novērst iespējamus konfliktus. Pasākumiem ir jābūt reāli izpildāmiem, skaitliski izsakāmiem, pārvaldāmiem un skaidri formulētiem, tiem jāpamatojas uz pienācīgu tehnisko zināšanu līmeni, kas ļauj identificēt gan būtiskos pasākumus, gan tādus pasākumus, kur ir dažādi varianti, kā īstenošanu pielāgot vietējām interesēm. Jānorāda precīza to rīku un līdzekļu atrašanās vieta un apraksts, kuri vajadzīgi šo pasākumu īstenošanai, piemēram, to norādot pietiekami elastīgā darba plānā, ko var pārskatīt un pēc vajadzības pielāgot. Ir arī svarīgi noteikt grafiku, kādā tiks izvērtēta veikto saglabāšanas pasākumu īstenošana un piemērotība un saglabāšanas mērķu izpildes progress. Ikvienā Natura 2000 teritorijas apsaimniekošanas instrumentā ir jāņem vērā saglabāšanas pasākumu izpildei vajadzīgie resursi, tostarp informācija par aplēstajām īstenošanas, uzraudzības, administrēšanas un kompensācijas maksājumu izmaksām utt., kā arī informācija par vajadzīgajiem cilvēkresursiem un prasmēm, un par iespējamiem finanšu instrumentiem. Tāpēc ir pilnībā jāņem vērā visi tie daudzie ieguvumi, kas izriet no ieguldīšanas Natura 2000, izmantojot ekosistēmu pakalpojumus. Ir jāanalizē arī dažādās sociālās un ekonomiskās darbības un to mijiedarbība ar dabisko vidi, lai noteiktu iespējamās izmaksas un ieguvumus, kas izriet no teritorijas apsaimniekošanas, un faktisko vajadzību pēc finansiāla atbalsta. Ir jānodrošina sekmīga īstenošana un saziņa, izmantojot mehānismu, kas pierāda, ka vajadzīgie pasākumi ir ne tikai noteikti, bet arī īstenoti, kā arī padarot datus par šiem pasākumiem par publiski pieejamu informācijas avotu (piemēram, tīmekļa vietnēs vai oficiālos reģistros) visām iesaistītajām personām.

Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkts nosaka pienākumu noteikt un īstenot vajadzīgos saglabāšanas pasākumus, kas atbilst I pielikuma un II pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un sugu ekoloģiskajām prasībām – tas šajā ziņā izslēdz jebkādu dalībvalstu rīcības brīvību.

2.3.3. Ekoloģiskās prasības

6. panta 1. punktā noteikts, ka nepieciešamajiem saglabāšanas pasākumiem jāatbilst “šajās teritorijās sastopamo I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un II pielikuma sugu ekoloģiskajām prasībām”. Tieši tāpēc dalībvalstīm saglabāšanas pasākumi ir jānosaka attiecībā pret dabisko dzīvotņu veidu un sugu ekoloģiskajām prasībām.

Lai gan apzīmējums “ekoloģiskās prasības” direktīvā nav definēts, 6. panta 1. punkta mērķis un konteksts liecina, ka tās ietver visas ekoloģiskās vajadzības, tostarp gan abiotiskus, gan biotiskus faktorus, ko uzskata par vajadzīgiem, lai panāktu dzīvotņu veidu un sugu saglabāšanu, ietverot to saiknes ar fizisko vidi (gaiss, ūdens, augsne, veģetācija utt.) (27).

Šīs prasības pamatojas uz zinātnisku informāciju, un tās var definēt tikai katrā gadījumā atsevišķi atbilstīgi I pielikuma dabiskajiem dzīvotņu veidiem, II pielikuma sugām un teritorijām, kur tās sastopamas. Šādas zināšanas ir būtiski svarīgas, lai būtu iespējams izstrādāt individuāli pielāgotus saglabāšanas pasākumus.

Ekoloģiskās prasības var atšķirties ne tikai dažādām sugām, bet arī vienai un tai pašai sugai dažādās teritorijās. Piemēram, II pielikumā norādītajiem sikspārņiem ekoloģiskās prasības atšķiras hibernācijas periodā (ko tie pavada pazemē, seklās atverēs vai dzīvojamās mājās) un aktīvajā periodā, sākot no pavasara (kad sikspārņi pamet ziemošanas vietas un atsāk kukaiņu medības). II pielikumā iekļautajam lielajam tritonam Triturus cristatus ekoloģiskās prasības mainās dzīves cikla laikā. Šī suga pārziemo zemē (plaisās, dobumos), tad pavasarī un vasaras sākumā dīķos dēj olas. Pēc tam šī suga pamet ūdens vidi un vasaru un rudeni pavada uz sauszemes. Tāpēc vienai sugai ekoloģiskās prasības var mainīties atkarībā no attiecīgās teritorijas (ūdens vai sauszeme). Eiropā šīs sugas izplatības areāls ir plašs, un tāpēc dažādās areāla vietās var atšķirties arī ekoloģiskās prasības.

Dalībvalstis ir atbildīgas par teritorijās sastopamo I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un II pielikuma sugu ekoloģisko prasību apzināšanu. Iespējams, ka dalībvalstis vēlas dalīties ar zināšanām šajā jomā ar Eiropas Komisijas un Eiropas Vides aģentūras Eiropas Bioloģiskās daudzveidības tematiskā centra atbalstu.

Saglabāšanas pasākumiem jāatbilst teritorijā sastopamo I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un II pielikuma sugu ekoloģiskajām prasībām. Šo dabisko dzīvotņu veidu un sugu ekoloģiskās prasības ietver visas ekoloģiskās vajadzības, ko uzskata par nepieciešamām dzīvotņu veidu un sugu aizsardzības nodrošināšanai. Tās var definēt tikai katrā gadījumā individuāli un, izmantojot zinātnisku informāciju.

2.4. KĀDI VAR BŪT SAGLABĀŠANAS PASĀKUMI?

Saglabāšanas pasākumi var būt “atbilstīgi normatīvi, administratīvi vai līgumiski pasākumi” un “attiecīgā gadījumā atbilstīgi apsaimniekošanas plāni”.

Atbilstoši subsidiaritātes principam dalībvalstīm ir dota iespēja izvēlēties. Direktīva nosaka sasniedzamos rezultātus, bet atstāj dalībvalstu ziņā izvēli, kā tos praktiski sasniegt. Natura 2000 teritoriju apsaimniekošanā bieži tiek kombinētas 6. panta 1. punktā minētās dažādās iespējas.

Visos gadījumos ir skaidri jānosaka atbildība par saglabāšanas pasākumu īstenošanu, kā arī attiecīgie finanšu resursi.

2.4.1. Apsaimniekošanas plāni

Vajadzīgie saglabāšanas pasākumi var “attiecīgā gadījumā [iekļaut] atbilstīgus apsaimniekošanas plānus, kas izstrādāti īpaši šīm teritorijām vai iekļauti citos attīstības plānos”. Šādiem apsaimniekošanas plāniem jāpievēršas visām esošajām darbībām, tostarp regulāri notiekošām darbībām, piemēram, ikdienas lauksaimniecības darbiem, savukārt uz jauniem plāniem un projektiem attiecas 6. panta 3. un 4. punkts.

Kopumā teritoriju apsaimniekošanas plānus izmanto, lai formulētu attiecīgās teritorijas saglabāšanas mērķus, par pamatu ņemot šajā teritorijā sastopamo sugu un dzīvotņu saglabāšanās statusu, kā arī analizējot slodzes un apdraudējumus, ar ko tās saskaras, un nosakot arī pasākumus, kas nepieciešami šo mērķu sasniegšanai. Apsaimniekošanas plānus bieži izmanto kā rīku, pēc kura apsaimniekotāji un citas ieinteresētās personas var vadīties Natura 2000 teritoriju saglabāšanas darbībās un ar kuru vajadzīgo saglabāšanas pasākumu īstenošanā var iesaistīt dažādas sociāli un ekonomiski ieinteresētās personas un iestādes, tostarp vietējās kopienas, zemes īpašniekus, zemniekus, zvejniekus un citas interešu grupas.

Apsaimniekošanas plāni ir noderīgs rīks, lai nodrošinātu 6. panta 1. punkta noteikumu izpildi skaidrā un pārredzamā veidā, un tas dod visām ieinteresētajām personām iespēju saņemt informāciju par Natura 2000 mērķiem un aktīvi iesaistīties šajā diskusijā. Apsaimniekošanas plāni var arī palīdzēt apzināt pasākumu finansēšanas vajadzības un panākt labāku integrāciju citos plānos.

Vārdi “attiecīgā gadījumā” nozīmē, ka apsaimniekošanas plāni ne vienmēr ir vajadzīgi. Ja dalībvalsts izvēlas izstrādāt apsaimniekošanas plānus, bieži ir saprātīgi tos izveidot pirms citu 6. panta 1. punktā minēto pasākumu (jo īpaši līgumisku pasākumu) finalizēšanas. Līgumiski pasākumi bieži ietver saikni starp kompetentajām iestādēm un atsevišķiem zemes īpašniekiem un attiecas tikai uz individuāliem zemes īpašumiem, kas parasti ir mazāki nekā teritorija. Šādos apstākļos uz teritoriju vērsts apsaimniekošanas plāns nodrošinās plašāku satvaru, un tā saturs būs noderīgs atskaites punkts attiecībā uz konkrētām līgumisko pasākumu detaļām.

Apsaimniekošanas plāniem ir jābūt “atbilstīgiem” un “izstrādātiem īpaši šīm teritorijām”, proti, paredzētiem Natura 2000 tīkla teritorijām. Esošie apsaimniekošanas plāni citām aizsargātu teritoriju kategorijām (piemēram, valsts vai dabas parki utt.) ne vienmēr ir pietiekami Natura 2000 teritoriju apsaimniekošanas vajadzībām, un tāpēc tie ir jāpielāgo vai jāstiprina ar papildu pasākumiem, lai sasniegtu attiecīgajā teritorijā sastopamo Kopienas nozīmes sugu un dzīvotņu veidu konkrētos saglabāšanas mērķus. Turklāt citu aizsargāto teritoriju robežas ne vienmēr sakritīs ar Natura 2000 teritoriju robežām.

Apsaimniekošanas plāni var būt atsevišķi dokumenti vai arī tie var būt integrēti “citos attīstības plānos”, kas atbilst principam par vides aspektu integrēšanu citās ES rīcībpolitikās. Integrēta plāna gadījumā ir svarīgi nodrošināt, ka teritorijā sastopamajām attiecīgajām dzīvotnēm un sugām ir noteikti skaidri saglabāšanas mērķi un pasākumi.

Natura 2000 teritoriju apsaimniekošanas plāni ir noderīgs rīks, lai panāktu, ka 6. panta 1. punkta noteikumi tiek īstenoti skaidrā un pārredzamā veidā, iesaistot ieinteresētās personas. Šie plāni ne vienmēr ir vajadzīgi, bet, ja tādi tiek izmantoti, tiem jābūt individuāli izstrādātiem konkrētajai teritorijai vai iekļautiem citos attīstības plānos, ja tādi ir. Tajos jāapskata visas zināmās darbības, bet uz jauniem plāniem un projektiem attiecas 6. panta 3. un 4. punkts.

2.4.2. Normatīvi, administratīvi vai līgumiski pasākumi

Vārdi “attiecīgā gadījumā” attiecas tikai uz apsaimniekošanas plāniem, nevis normatīviem, administratīviem vai līgumiskiem pasākumiem, kas ir vajadzīgi visos gadījumos (lieta C-508/04, 71. punkts). Tāpēc dalībvalstij ir jāveic šādi pasākumi pat tad, ja tā uzskata, ka apsaimniekošanas plāns nav vajadzīgs.

Dalījums minētajās trīs pasākumu kategorijās ir jāskata plaši. Par katrai teritorijai noteikto saglabāšanas mērķu sasniegšanai piemērotiem var uzskatīt dažāda veida pasākumus. Tie bieži ietver aktīvu apsaimniekošanu, lai gan dažos gadījumos var būt vajadzīgi pasīvāki preventīvie pasākumi (piemēram, apsaimniekošana bez iejaukšanās). Šiem pasākumiem ne vienmēr jābūt jauniem, jo par pietiekamiem var uzskatīt arī esošos pasākumus, ja tie ir piemēroti.

— Normatīvi pasākumi parasti atbilst tiesību aktos noteiktajai kārtībai, un ar tiem var noteikt specifiskas prasības attiecībā uz teritorijā atļautām, ierobežotām vai aizliegtām darbībām.

— Ar administratīviem pasākumiem var noteikt attiecīgus noteikumus, kas reglamentē saglabāšanas pasākumu īstenošanu vai citu darbību atļaušanu teritorijā.

— Līgumiski pasākumi ietver līgumus vai vienošanās – parasti starp teritorijas apsaimniekošanas iestādēm un teritorijas zemes īpašniekiem vai lietotājiem.

Agrovides vai meža vides pasākumi ir labs līgumisku pasākumu piemērs, kur, slēdzot līgumus, kas dod labumu Natura 2000 teritorijām, tiek ņemtas vērā sociālas un ekonomiskas prasības. Tie ir jāizstrādā atbilstoši teritorijai noteiktajiem saglabāšanas pasākumiem, un ar tiem jācenšas sasniegt saglabāšanas mērķus. — Lai saglabātu vai uzlabotu noteiktu dzīvotņu veidu (piemēram, ganību, pļavu) un sugu saglabāšanās stāvokli dažādās teritorijās, kā līgumisku pasākumu var izmantot arī lauku attīstības programmās ar lauksaimniekiem noslēgtus agrovides līgumus. — Var izmantot arī meža vides pasākumus, lai slēgtu līgumus un vienošanās ar mežu īpašniekiem par mežu pārvaldību veidā, kas nāk par labu dzīvotņu un sugu saglabāšanai.

Šajā ziņā pasākumu īstenošanai būtu jāapsver visi piemērotie ES fondi (28) (piemēram, lauku attīstības un reģionālie fondi, kā arī programma LIFE (29)).

Izvēle par labu normatīviem, administratīviem vai līgumiskiem pasākumiem ir dalībvalstu ziņā. Tas atbilst subsidiaritātes principam. Tomēr ir jāizvēlas vismaz viena no šīm trijām kategorijām, proti, normatīvi, administratīvi vai līgumiski pasākumi.

Šo trīs kategoriju starpā nepastāv hierarhija. Tādējādi dalībvalstīm Natura 2000 teritorijā ir tiesības izvēlēties tikai vienu pasākumu kategoriju (piemēram, tikai līgumiskus pasākumus) vai kombinētus pasākumus (piemēram, normatīvu un līgumisku pasākumu kombināciju atbilstoši I pielikumā uzskaitīto dabisko dzīvotņu veidu un II pielikumā uzskaitīto sugu saglabāšanas problēmām). Papildus izvēlētajiem obligātajiem pasākumiem dalībvalstis var arī izveidot un īstenot apsaimniekošanas plānus.

Šīs trīs pasākumu kategorijas tiek atzītas par “piemērotām”. Šāds kvalifikators direktīvā nav definēts. Tomēr 6. panta 1. punktā normatīvi, administratīvi vai līgumiski pasākumi ir ietverti saglabāšanas pasākumu koncepcijā. Kvalifikatoram “piemērots” nav cita nolūka, kā atgādināt, ka, neskatoties uz dalībvalsts izvēlēto pasākumu veidu, ir jānodrošina, ka šie pasākumi atbilst konkrēto Natura 2000 teritoriju mērķelementu ekoloģiskajām prasībām un direktīvas vispārējam mērķim, kas definēts 2. panta 1. un 2. punktā.

ĪADT gadījumā dalībvalstīm ir jāizstrādā un jāīsteno piemēroti normatīvi, administratīvi un līgumiski pasākumi. Tiem ir jāatbilst a) attiecīgajā teritorijā sastopamo I pielikumā uzskaitīto dzīvotņu un II pielikumā uzskaitīto sugu ekoloģiskajām prasībām un b) direktīvas vispārējam mērķim uzturēt vai atjaunot Kopienas nozīmes dabisko dzīvotņu un savvaļas faunas un floras sugu labvēlīgu saglabāšanās statusu.

3. 6. PANTA 2. PUNKTS

Jēdzienu veic attiecīgus pasākumus, lai nepieļautu (..), noplicināšanās un traucējums skaidrojums

3.1. TEKSTS

“Dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai īpaši aizsargājamās dabas teritorijās novērstu dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanos, kā arī lai novērstu traucējumu, kas skar sugas, kuru dēļ noteikta attiecīgā teritorija, ja šāds traucējums varētu būt nozīmīgs attiecībā uz šīs direktīvas mērķiem.”

3.2. DARBĪBAS JOMA

Pirmais aspekts, uz ko pamatojas šis pants, ir prevencijas princips: “dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai īpaši aizsargājamās dabas teritorijās novērstu [nepieļautu] (..) noplicināšanos, kā arī (..) traucējumu (..)”.

Šie pasākumi ir plašāki nekā apsaimniekošanas pasākumi, kuri vajadzīgi saglabāšanas nolūkiem, jo tie jau ir ietverti 6. panta 1. punktā. Vārdi “nepieļaut” un “varētu būt nozīmīgs” uzsver veicamo pasākumu preventīvo raksturu. Nav pieņemams gaidīt, līdz notiek noplicināšanās vai rodas traucējums, pirms tiek veikti kādi pasākumi (lieta C-418/04, skatīt arī 6. panta 3. punkta vārda varētu interpretāciju 4.4.1. iedaļā).

Šis pants jāinterpretē tā, ka dalībvalstīm ir jāveic visi attiecīgie pasākumi, lai nepieļautu noplicināšanos vai nozīmīgu traucējumu. Saskaņā ar šo pantu ir jāizvairās no paredzamas dabiskas un cilvēku radītas dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanās.

Šā panta darbības joma ir plašākā nekā 6. panta 3. un 4. punkta darbības joma, kas attiecas tikai uz plāniem un projektiem. Tā arī attiecas uz visu patlaban notiekošo darbību izpildi, piemēram, lauksaimniecību, zvejniecību vai ūdens resursu apsaimniekošanu, uz ko varētu neattiekties 6. panta 3. punkta darbības joma (30), kā arī uz projektiem un plāniem, kas jau ir apstiprināti un vēlāk varētu izraisīt noplicināšanos vai traucējumus (31). Šis punkts var arī attiekties uz tādu plānu un projektu īstenošanu, kuri tika apstiprināti, pirms 6. panta 3. punkts kļuva piemērojams (lieta C-399/14, 33. punkts).

6. panta 2. punkts:

— pastāvīgi attiecināms uz ĪADT, ĪAT un KNT. Tas var attiekties uz iepriekšējām, notiekošām vai nākotnes darbībām. Ja kāda ĪADT vai ĪAT notiekoša darbība varētu izraisīt dabisko dzīvotņu noplicināšanos vai to sugu traucējumu, kuru dēļ teritorija izraudzīta, uz šo darbību attiecīgā gadījumā jāattiecina piemēroti Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta vai Putnu direktīvas 4. panta 4. punkta pasākumi. Pēc vajadzības tas var ietvert negatīvas ietekmes izbeigšanu, pārtraucot darbību un/vai veicot atjaunošanas vai ietekmes mazināšanas pasākumus. To var izdarīt, veicot ex post izvērtējumu. Iepriekš minēto apliecina spriedums lietā Owenduff (lieta C-117/00, 28.–30. punkts) (32), kur Tiesa lēma, ka ir pārkāpts 6. panta 2. punkts, jo nebija pieņemti pasākumi, kas nepieļautu, ka ĪAT nenoplicinās to sugu dzīvotnes, kuru dēļ šī teritorija tika izraudzīta. Tiesa arī lēma, ka, vispārīgi paredzot, ka noteiktas darbības, ko veic atbilstoši spēkā esošos likumos un noteikumos paredzētiem nosacījumiem un tajos noteiktajos apgabalos, nav traucējošas darbības vai darbības ar traucējošu ietekmi, dalībvalsts nav izpildījusi Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktā izklāstītos pienākumus (lieta C-241/08, 76. punkts).

— Šis punkts ietver ne tikai apzinātas darbības, bet var ietvert arī jebkādus nejaušus notikumus, kas varētu rasties (ugunsgrēks, plūdi utt.), ja vien šie notikumi ir paredzami, piemēram, ja tiem ir tendence ik pēc dažiem gadiem atkārtoties (33). Katastrofu gadījumā tas attiecas tikai uz pienākumu veikt (relatīvus) piesardzības pasākumus, lai samazinātu šādu katastrofu risku, ja tās varētu apdraudēt direktīvas mērķa izpildi. — Punkts neattiecas tikai uz cilvēka darbībām. Lietas C-6/04 34. punktā Tiesa norādīja, “ka Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta ieviešanai ir jāveic gan pasākumi, lai novērstu cilvēka radītus ārējus aizskārumus un traucējumus, gan arī pasākumi, kas paredzēti dabiskas attīstības, kas varētu noplicināt sugu un dabisko dzīvotņu saglabāšanu ĪA[D]T, apturēšanai”. Piemēram, dabiskās sukcesijas vai klimata pārmaiņu ietekmes gadījumā ir jāveic pasākumi, lai apturētu šos procesus vai tos neitralizētu, ja tiek konstatēts, ka tie negatīvi ietekmē sugas un dzīvotņu veidus, kuru dēļ teritorija ir izraudzīta. Tāpēc katrā individuālā gadījumā ir jānovērtē dabīgi dinamiskas situācijas, kā arī izmaiņas, kas saistītas ar klimata pārmaiņām (piemēram, jūras līmeņa paaugstināšanās, sugu izzušana vai jaunu sugu parādīšanās) (34).

Likumdevējs ir paredzējis noteiktus dalībvalsts atbildības ierobežojumus.

— Telpiskais ierobežojums – pasākumi ir vērsti tikai uz sugām un dzīvotnēm, kas atrodas iekšpus ĪADT. Bet pasākumi var būt jāveic arī ārpus ĪADT, ja teritorijā esošās sugas un dzīvotnes var ietekmēt ārēji notikumi. Piemēram, ja toksisku vielu noplūde ietekmē mitrāju, saskaņā ar 6. panta 2. punktu būtu jāveic visi preventīvie pasākumi, lai izvairītos no noplūdes, pat ja tā atrodas tālu no mitrāja. Šis pants nenosaka, ka pasākumi jāveic iekšpus ĪADT, bet gan to, ka ir jāizvairās no noplicināšanās ĪADT iekšienē. Tā pati loģika attiecas uz ĪAT.

— Attiecīgo dzīvotņu un sugu ierobežojums – minētie attiecīgie pasākumi attiecas tikai uz dzīvotnēm un sugām, “kuru dēļ noteikta attiecīgā teritorija”. Par dzīvotnēm un sugām, uz kurām attiecas šie pasākumi, uzskatāmas dzīvotnes un sugas, kas identificētas Natura 2000 datu standartveidlapās (sk. 2.2. un 4.6.3. iedaļu). Tāpēc mērķis ir veikt pasākumus, kas ir vērsti uz tām sugām un dzīvotnēm, kuru dēļ ir noteikta attiecīgā teritorija (piemēram, kuru izplatība DSV ir reģistrēta kā nozīmīga un kuri ir minēti noteikšanas aktā), nevis vispārējus aizsardzības pasākumus. Traucējumus un/vai noplicināšanos attiecīgi nosaka, pamatojoties uz dalībvalstu sniegto informāciju, kuru izmanto, lai nodrošinātu Natura 2000 tīkla saskaņotību saistībā ar attiecīgajām sugām un dzīvotnēm.

Dalībvalstīm ir jāveic preventīvi pasākumi, lai izvairītos no noplicināšanās un traucējumiem saistībā ar paredzamiem notikumiem, darbībām vai procesiem. Šie pasākumi attiecas uz visām sugām un dzīvotnēm, kuru dēļ teritorijas ir tikušas noteiktas, un vajadzības gadījumā tie ir jāveic arī ārpus teritorijām.

3.3. KO NOZĪMĒ “VEIKT ATTIECĪGUS PASĀKUMUS, LAI NEPIEĻAUTU (..)”?

6. panta 2. punktā noteikts, ka dalībvalstis “veic attiecīgus pasākumus, lai (..) novērstu [nepieļautu] (..)”. Vairākās Tiesas lietās ir skaidrots juridiskās aizsardzības režīms, kas jāievieš Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta vajadzībām. Jo īpaši tiek uzsvērts, ka tiesiskajam regulējumam ir jābūt konkrētam, konsekventam un pilnīgam, ir jāspēj nodrošināt attiecīgo teritoriju ilgtspējīga apsaimniekošana un patiesa aizsardzība (lieta C-293/07, 26.–29. punkts) (35).

Tiesa ir arī konstatējusi pārkāpumus lietās, kur izveidotais režīms bija “pārāk vispārīgs un neattiecās konkrēti uz ĪAT un tajā dzīvojošajām sugām” (lieta C-166/04, 15. punkts), kur noteikumi var tikt piemēroti tikai “pēc attiecīgo darbību izpildes uzsākšanas un tāpēc tikai tad, kad noplicināšanās jau notikusi” (lieta C-418/04, 208. punkts), vai kur ĪAT tika pakļautas “heterogēniem juridiskajiem režīmiem, kas nenodrošināja ĪAT pietiekamu aizsardzību” (lieta C-293/07, 26. punkts).

Noteiktos gadījumos ar vienu pašu kriminālprocesu vai naudas sodu personai, kas atbildīga par noplicināšanos/traucējumu, dalībvalsts var nebūt pietiekami nodrošinājusi atbilstību 6. panta 2. punktam (lieta C-504/14, 55. un 56. punkts).

Saskaņā ar Tiesas spriedumu “termins “attiecīgas darbības”, kas ietverts Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktā, nozīmē, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība tā piemērošanā. (..) ir jāatgādina, ka darbību var uzskatīt par atbilstošu šai tiesību normai tikai tad, ja ir nodrošināts, ka tā nerada traucējumu, kas varētu būtiski ietekmēt minētās direktīvas mērķus un it īpaši tajā noteiktos saglabāšanas mērķus” (spriedums lietā C-404/09, Eiropas Komisijas pret Spānijas Karalisti, 126. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa arī ir norādījusi, ka, “ja šajā gadījumā izrādītos, ka novērtējums a posteriori, pamatojoties uz Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktu, ir “attiecīgais pasākums” šīs tiesību normas izpratnē, šajā novērtējumā jābūt detalizēti definētam, kādi noplicināšanās vai traucējumu riski, kas var būt nozīmīgi minētās tiesību normas izpratnē, var būt saistīti ar attiecīgā plāna vai projekta īstenošanu, un tas būtu jāveic saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 3. punkta prasībām” (lieta C-399/14, 40., 41.un 54. punkts).

Saskaņā ar 6. panta 2. punktu juridiskajam režīmam ir jābūt konkrētam, konsekventam un pilnīgam un tam jāspēj nodrošināt attiecīgo teritoriju patiesu aizsardzību. Dalībvalstīm ir rīcības brīvība, veicot attiecīgas darbības 6. panta 2. punkta īstenošanai, ja tiek garantēts, ka nenotiks noplicināšanās un neradīsies traucējums. Ja plāns vai projekts ir jāpārskata, lai nodrošinātu atbilstību 6. panta 2. punkta noteikumiem, tas jādara saskaņā ar 6. panta 3. punkta prasībām.

3.4. VAI ĪSTENOŠANA NOPLICINĀŠANĀS UN TRAUCĒJUMA GADĪJUMĀ ATŠĶIRAS?

Attiecībā uz sugu iztraucējumu 6. panta 2. punktā ir norādīts, ka jāveic attiecīgas darbības, lai no tā izvairītos, “ja šāds traucējums varētu būt nozīmīgs attiecībā uz šīs direktīvas mērķiem ”.

Minētajam traucējumam ir jābūt būtiskam (ietekmējošam) attiecībā uz sugu saglabāšanās statusu saistībā ar direktīvas mērķiem. Tieši tāpēc dalībvalstīm ir jāizmanto šie mērķi, lai noteiktu, vai traucējums ir vai nav būtisks.

Tomēr attiecībā uz dzīvotņu noplicināšanos (kas skar gan dabiskas dzīvotnes, gan sugu dzīvotnes) ietekme saistībā ar direktīvas mērķiem nav nepārprotami minēta 6. panta 2. punkta tekstā. Ir vienkārši norādīts, ka jāizvairās no dzīvotņu noplicināšanās.

Var šķist grūti novērtēt noplicināšanos absolūtā izteiksmē, neatsaucoties uz izmērāmām robežvērtībām. Tomēr, sasaistot noplicināšanos ar teritorijas mēroga saglabāšanas mērķiem, kuri dod ieguldījumu direktīvas mērķu sasniegšanā, var rast iespēju interpretēt tās robežas, kas iezīmē noplicināšanos (sk. 3.5.1. iedaļu).

Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. un 3. punkts ir jāskata kā vienots veselums, kas paredzēts, lai nodrošinātu vienāda līmeņa aizsardzību dzīvotņu veidiem un sugu dzīvotnēm (lieta C-258/11, 32. punkts, lieta C-521/12, 19. punkts. lieta C-387 un 388). Tāpēc, ja ir jāizvērtē noplicināšanās, tas jādara, lietojot kritērijus un metodes līdzīgi, kā to dara, piemērojot 6. panta 3. punktu (sk. arī lietu C-399/14, 54. punktu).

Teritorijā sastopama dzīvotnes veida vai sugas dzīvotnes saglabāšanās stāvokli var novērtēt, salīdzinot ar tās saglabāšanās stāvokli Natura 2000 datu standartveidlapā, ja tā ir aktualizēta.

Konkrētā teritorijā saglabāšanās stāvoklim ir jāatspoguļo attiecīgo dzīvotņu un sugu dinamiskais raksturs.

Nedrīkst pieļaut sugu iztraucējumu, ja šāds traucējums varētu būt nozīmīgs attiecībā uz direktīvas mērķiem. Savukārt dabiskās dzīvotnes vai sugas dzīvotnes noplicināšanos nekvalificē pēc tās nozīmīguma attiecībā pret direktīvas mērķiem – noplicināšanos vienkārši nevajadzētu pieļaut. Noplicināšanās un traucējums jānovērtē pēc teritorijas saglabāšanas mērķiem un teritorijā sastopamo sugu un dzīvotņu veidu saglabāšanās stāvokļa, izmantojot tādus pašus kritērijus kā 6. panta 3. punkta procedūrā. Šis jēdziens ir jāinterpretē dinamiski, atbilstoši attiecīgās teritorijas dzīvotnes vai sugu saglabāšanās stāvokļa izmaiņām.

3.5. NOPLICINĀŠANĀS UN TRAUCĒJUMA INDIKATORI

Dalībvalstīm jāveic attiecīgi aizsardzības pasākumi, lai uzturētu Natura 2000 teritoriju ekoloģiskās īpašības no brīža, kad tās ierosina atzīt par Kopienas nozīmes teritorijām.

Tiesa to ir apstiprinājusi Bund lietā (lieta C-244/05, 45. punkts): “(..) ir svarīgi atgādināt, ka saskaņā ar Direktīvas III pielikuma (1. posms) atbildīgās valsts iestādes norādīto teritoriju ekoloģiskajām īpašībām ir jāatspoguļo tajā noteiktie novērtējuma kritēriji, proti, dabiskās dzīvotnes veida pārstāvētības pakāpe, tās teritorijas platība, struktūra un funkcijas, sugu populāciju skaits un blīvums konkrētajā teritorijā, attiecīgai sugai nozīmīgas dzīvotnes iezīmes, teritorijā esošās populācijas nošķirtības pakāpe, kā arī teritorijas nozīme konkrētu dzīvotņu un attiecīgo sugu saglabāšanā.”

Tāpēc nedrīkst pieļaut, ka teritorijas ekoloģiskās īpašības pasliktinās salīdzinājumā ar līmeni teritorijas izraudzīšanās laikā. Ja ir panākts labāks stāvoklis, par atskaites punktu uzskata šo jauno stāvokli. Parasti noplicināšanos vai traucējumu konkrētā teritorijā novērtē katrā atsevišķā gadījumā, izmantojot indikatorus (sk. turpmāk tekstā) saistībā ar to vērtības izmaiņu nozīmīgumu (36).

3.5.1. Dzīvotņu veidu un sugu dzīvotņu noplicināšanās

Noplicināšanās ir jebkāda veida degradācija, kas skar dzīvotni. Dalībvalstij ir jāņem vērā visu veidu ietekme uz vidi, kur atrodas dzīvotnes (telpa, ūdens, gaiss, augsne). Ja šīs ietekmes rezultātā dzīvotnes saglabāšanās parametri kļūst sliktāki nekā iepriekš, var uzskatīt, ka notikusi noplicināšanās.

Ir svarīgi atcerēties, ka prasība novērst noplicināšanos attiecas ne tikai uz Dzīvotņu direktīvas I pielikumā uzskaitītajiem dzīvotņu veidiem , kuru dēļ teritorija ir noteikta, bet arī uz Dzīvotņu direktīvas II pielikumā un Putnu direktīvas I pielikumā uzskaitītajām sugu dzīvotnēm , kā arī uz migrējošo sugu dzīvotnēm, kuru dēļ teritorija ir noteikta un kurām ir piemērojams Putnu direktīvas 4. panta 2. punkts.

Lai novērtētu šo noplicināšanos, var izmantot teritorijas saglabāšanas mērķus un ekoloģiskās īpašības, kuru dēļ tā izraudzīta par KNT (atbilstoši atlases kritērijiem direktīvas III pielikumā) vai par ĪAT.

Šīs dzīvotņu veidu ekoloģiskās īpašības reģistrē DSV, izmantojot turpmāk norādītos parametrus (37).

— Dzīvotnes veida pārstāvētības pakāpe – tā parāda, “cik tipisks” ir dzīvotnes veids. Tas jāsasaista ar I pielikumā uzskaitīto dzīvotņu veidu interpretācijas rokasgrāmatu (38), jo šajā rokasgrāmatā ir sniegta katra dzīvotnes veida definīcija, kā arī informācija par raksturīgām sugām un citiem nozīmīgiem elementiem. Katrs notikums, darbība vai process, kas samazina dzīvotnes veida pārstāvētību, jāuzskata par noplicināšanos.

— Dzīvotnes platība teritorijā un tās relatīvā platība salīdzinājumā ar dzīvotnes veida kopējo platību valsts teritorijā. Par noplicināšanos uzskatāms katrs notikums, darbība vai process, kas sekmē to, ka attiecīgajā teritorijā samazinās tā dzīvotnes veida vai sugas dzīvotnes lielums, kuru dēļ teritorija ir noteikta.

— Attiecīgā dabiskās dzīvotnes veida struktūras un funkciju saglabāšanās pakāpe un iespējas to atjaunot.

Līdzīgi apsvērumi var būt piemērojami sugu dzīvotnēm, piemēram, mitrājiem, kuros mīt putni. Jebkāda tādu faktoru pasliktināšanās, kas ir vajadzīgi dzīvotņu un sugu dzīvotņu ilgtermiņa uzturēšanai, var tikt uzskatīta par noplicināšanos, piemēram, noplicināšanos var izraisīt ne tikai dzīvotnes lieluma fiziska samazināšanās, bet arī kvalitātes zudums kā sugu vairošanās, barošanās, atpūtas vai uzturēšanās vietai.

Protams, ka ilgtermiņa uzturēšanai vajadzīgās funkcijas ir atkarīgas no attiecīgās dzīvotnes. Dalībvalstīm ir jābūt informētām par šīm prasībām (veicot pētījumus, vācot datus utt.), jo 6. panta 1. punkts nosaka, ka tām ir jāveic pasākumi, “kuri atbilst šajās teritorijās sastopamo I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un II pielikuma sugu ekoloģiskajām prasībām”.

Dzīvotņu noplicināšanās teritorijā notiek, kad sarūk tā platība, ko šajā teritorijā aizņem dzīvotnes veids vai sugu dzīvotne, vai kad samazinās dzīvotnei raksturīgā struktūra un funkcijas, kas vajadzīgas tās ilglaicīgai uzturēšanai, vai to sugu statuss, kas ir saistītas ar šo dzīvotni, salīdzinājumā ar to sākotnējo vai atjaunoto stāvokli. Šo novērtējumu veic atbilstoši teritorijas saglabāšanas mērķiem un tās ieguldījumam tīkla saskaņotībā.

3.5.2. Sugu iztraucējums

Atšķirībā no noplicināšanās, traucējums tieši neietekmē teritorijas fizisko stāvokli; tas skar sugas un var būt ierobežots laikā (troksnis, gaismas avots utt.). Tāpēc traucējuma intensitāte, ilgums un atkārtošanās biežums ir svarīgi parametri.

Lai noteiktu, vai traucējums ir nozīmīgs attiecībā uz direktīvas mērķiem, var atsaukties uz termina “labvēlīgs sugas saglabāšanās statuss” definīciju 1. panta i) apakšpunktā, kuras pamatā ir šādi faktori:

— “attiecīgo sugu populācijas dinamikas dati liecina, ka ilgtermiņā suga sevi atražo un ir dzīvotspējīga konkrētās dabiskās dzīvotnes sastāvdaļa,” Katru notikumu, darbību vai procesu, kas veicina teritorijās sastopamo sugu populācijas ilgtermiņa samazināšanos, var uzskatīt par nozīmīgu traucējumu,

— “sugas dabiskās izplatības areāls nav samazinājies , un šķiet, ka tas nemazināsies arī tuvākajā laikā,” Katru notikumu, darbību vai procesu, kas veicina teritorijās sastopamo sugu populācijas izplatības areāla samazināšanos vai samazināšanās risku, var uzskatīt par nozīmīgu traucējumu,

— “dzīvotne ir un šķiet, ka arī turpmāk būs pietiekami plaša tās populāciju ilglaicīgai uzturēšanai.” Katru notikumu, darbību vai procesu, kas veicina sugas pieejamās dzīvotnes lieluma samazināšanos, var uzskatīt par nozīmīgu traucējumu.

Šajā ziņā nozīmīgu traucējumu sugai var radīt tāda ietekme kā troksnis, vibrācijas un sugas apakšpopulāciju izolācija. Tāpēc, ja dalībvalsts neveic piemērotus pasākumus, lai novērstu minēto, tā nav izpildījusi Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta prasības (lieta C-404/09).

Lai noteiktu traucējuma nozīmīgumu, var ņemt vērā tādus faktorus kā traucējuma intensitāte, biežums un ilgums, kuri dažādām sugām var atšķirties atkarībā no laika un apstākļiem (piemēram, barības resursi, citi pietiekami netraucēti apgabali tuvumā).

Sugas iztraucējums teritorijā rodas tādu notikumu, darbību vai procesu dēļ, kuri attiecīgā teritorijā veicina sugas populācijas ilgtermiņa samazināšanos, tās izplatības areāla samazināšanos vai samazināšanās risku, kā arī pieejamās dzīvotnes samazināšanos. Šo novērtējumu veic atbilstoši teritorijas saglabāšanas mērķiem un tās ieguldījumam tīkla saskaņotībā.

4. 6. PANTA 3. PUNKTS

Šādu jēdzienu skaidrojums: plāns vai projekts, būtiskas ietekmes varbūtība, pienācīgs novērtējums, teritorijas saglabāšanas mērķi; kumulatīva ietekme, kompetentās iestādes, sabiedrības viedoklis, teritorijas integritāte

4.1. TEKSTS

“Visiem plāniem vai projektiem, kas nav tieši saistīti ar konkrēto teritoriju vai nav vajadzīgi tās apsaimniekošanai, bet kas atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem varētu būtiski ietekmēt minēto teritoriju, pienācīgi izvērtē ietekmi uz šo teritoriju, ievērojot tās aizsardzības [saglabāšanas] mērķus. Ņemot vērā novērtējuma atzinumus par ietekmi uz minēto teritoriju, un saskaņā ar 4. punkta noteikumiem, kompetentā valsts iestāde piekrīt plāna vai projekta īstenošanai tikai tad, ja tā ir pārliecinājusies, ka netiks izjaukta attiecīgās teritorijas viengabalainība [integritāte], un vajadzības gadījumā noskaidrojusi plašākas sabiedrības viedokli.”

4.2. DARBĪBAS JOMA

Attiecībā uz mērķi un kontekstu 6. panta trešā un ceturtā punkta nozīme jāskata saistībā ar šā paša panta pirmo (vai ĪAT gadījumā saistībā ar Putnu direktīvas 3. un 4. panta pirmo un otru punktu) un otro punktu. Jo īpaši svarīgi ir atcerēties, ka pat gadījumos, kad tiek noteikts, ka iniciatīva vai darbība neietilpst 6. panta 3. punkta darbības jomā, tai joprojām ir jābūt saderīgai ar citiem minētajiem noteikumiem.

Jānorāda, ka darbības, kuras dod ieguldījumu teritorijas saglabāšanas mērķu sasniegšanā vai kuras ir saderīgas ar šiem mērķiem, iespējams, jau ietilpst 6. panta 1. un 2. punkta darbības jomā, piemēram, tradicionāla zemkopības prakse, kas uztur noteiktas dzīvotnes un sugas. 6. panta 3. un 4. punkta noteikumi veido atļaujošu režīmu un nosaka apstākļus, kādos plānus un projektus, kam varētu būt būtiska negatīva ietekme uz Natura 2000 teritorijām, drīkstētu vai nedrīkstētu atļaut. Šie noteikumi nodrošina iespēju teritorijas saglabāšanas mērķu gaismā pilnā mērā izvērtēt ekonomiskās un citas neekoloģiskās prasības.

6. panta 3. punkts nosaka pakāpenisku procedūru plānu un projektu izskatīšanai (39):

a) procedūras pirmā daļa ietver pirmsnovērtēšanas posmu (iepriekšēja izpēte), kurā nosaka, vai plāns vai projekts ir tieši saistīts ar teritorijas apsaimniekošanu vai vajadzīgs tai, un vai tam varētu būt būtiska ietekme uz teritoriju; to reglamentē 6. panta 3. punkta pirmais teikums;

b) otrā procedūras daļa, ko reglamentē 6. panta 3. punkta otrais teikums, ir saistīta ar pienācīgu novērtējumu un valsts kompetento iestāžu lēmumu.

Trešā procedūras daļa (ko reglamentē 6. panta 4. punkts) ir jāveic, ja, neskatoties uz negatīvu novērtējumu, tiek rosināts nenoraidīt plānu vai projektu, bet izskatīt to sīkāk. Šajā gadījumā noteiktos apstākļos 6. panta 4. punkts pieļauj izņēmumus no tā paša panta 3. punkta.

Procedūras piemērošana un tās piemērošanas pakāpe ir atkarīga no vairākiem faktoriem, un šajā darbību secībā katru nākamo soli ietekmē iepriekšējais solis. Tāpēc, lai pareizi piemērotu 6. panta 3. punktu, ir svarīgi ievērot darbību secību.

Saistībā ar novērtējuma ģeogrāfisko tvērumu 6. panta 3. punkta noteikumi attiecas ne tikai uz tiem plāniem un projektiem, ko īsteno vienīgi aizsargātajā teritorijā vai uz ko tie attiecas; tie attiecas arī uz plāniem un projektiem, kas atrodas ārpus šīs teritorijas, bet kam, visticamāk, būs būtiska ietekme uz to neatkarīgi no šo plānu un projektu attāluma no minētās teritorijas (lieta C-98/03, 51. punkts, lieta C-418/04, 232. un 233. punkts).

Tiesa ir arī norādījusi, ka Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkts neizslēdz iespēju noteikt stingrākus nacionālos aizsardzības pasākumus, kas var, piemēram, pilnībā aizliegt noteiktus darbības veidus, pat neprasot novērtēt atsevišķa projekta vai plāna ietekmi uz attiecīgās Natura 2000 teritorijas vidi (lieta C-2/10, 39.–75. punkts).

6. panta 3. punktā ir definēta pakāpeniska procedūra tādu plānu un projektu izskatīšanai, kuriem var būt būtiska ietekme uz Natura 2000 teritoriju. Darbībām, kas neietilpst 6. panta 3. punkta darbības jomā, tomēr jābūt saderīgām ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punkta (vai ĪAT gadījumā ar Putnu direktīvas 3. panta un 4. panta 1. un 2. punkta), kā arī 6. panta 2. punkta noteikumiem.

4.3. SAIKNE STARP 6. PANTA 2. PUNKTU UN 6. PANTA 3. PUNKTU

Gan 6. panta 2. punkta, gan tā paša panta 3. punkta nolūks ir novērst negatīvu ietekmi uz teritoriju. 6. panta 2. punkta gadījumā nolūks ir novērst “noplicināšanos vai būtisku traucējumu”. 6. panta 3. punkta gadījumā mērķis ir izvairīties no tādu plānu vai projektu apstiprināšanas, kas varētu “izjaukt attiecīgās teritorijas viengabalainību [integritāti]”. Tāpēc mērķi lielā mērā ir līdzīgi. Tomēr jāatceras, ka 6. panta 2. punkta noteikumi uz teritoriju attiecas vienmēr, savukārt 6. panta 3. punkta noteikumi ir piemērojami tikai tad, ja tiek ierosināts plāns vai projekts, kas var būtiski ietekmēt teritoriju. Tā kā abiem punktiem ir viens vispārējais mērķis, ir loģiski secināt, ka saskaņā ar 6. panta 3. punkta noteikumiem apstiprināts plāns vai projekts atbildīs arī 6. panta 2. punkta noteikumiem, ja vien pēc tam nekļūst skaidrs, ka šis plāns vai projekts varētu noplicināt dzīvotni un/vai traucēt sugām, kuru dēļ attiecīgā teritorija ir noteikta.

To ir apstiprinājusi Tiesa (lieta C-127/02, 35.–37. punkts): “ja kāds plāns vai projekts saskaņā ar Dabisko dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktā paredzēto procedūru ir apstiprināts, tad saistībā ar minētā plāna vai projekta ietekmi uz aizsargājamo teritoriju, vienlaicīgi nav jāpiemēro 6. panta 2. punktā minētā vispārējā aizsardzības norma. Faktiski kāda plāna vai projekta atļauja, kas izdota saskaņā ar Dabisko dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktu, noteikti pieprasa, lai plāns vai projekts neietekmētu attiecīgās teritorijas viengabalainību [integritāti] un tādējādi to arī būtiski nepasliktinātu vai tai netraucētu minētā panta 2. punkta izpratnē.

Tomēr nevar izslēgt iespēju, ka vēlāk šāds plāns vai projekts, pat ja tā nav kompetento iestāžu kļūda, uzrāda pazīmes, kas izraisa šādu pasliktināšanos vai traucējumus. Šādos apstākļos Dabisko dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts pieļauj iespēju sekot būtiskajam vides kvalitātes saglabāšanas un aizsardzības mērķim, t. i., dabisko dzīvotņu, kā arī savvaļas dzīvnieku un augu aizsardzībai, kā tas minēts šīs direktīvas pirmajā apsvērumā.”

Bet, ja plāns vai projekts ir apstiprināts, nenodrošinot atbilstību 6. panta 3. punktam, var tikt konstatēts 6. panta 2. punkta pārkāpums, ja tiek atklāta tās dzīvotnes noplicināšanās vai traucējums tai sugai, kuras dēļ attiecīgā teritorija tikusi noteikta (lietas C-304/05, C-388/05, C-404/09, C-141/14).

Tas pats attiecas uz visiem projektiem un darbībām, kuri atļauti pirms teritoriju iekļaušanas KNT sarakstā vai to atzīšanas par ĪAT un kuriem nav piemērojams pienākums izvērtēt sekas dzīvotņu veidiem un sugām atbilstīgi 6. panta 3. punktam, bet kuri var negatīvi ietekmēt šo teritoriju integritāti. Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. un 3. punkts ir jāskata kā saistīts veselums, kas paredzēts, lai nodrošinātu vienāda līmeņa aizsardzību dabiskām un sugu dzīvotnēm (lietas C-258/11, C-521/12, C-399/14, C-387 un 388/15).

Tāpēc, ja no 6. panta 2. punkta izriet pienākums pārskatīt plāna vai projekta ietekmes uz attiecīgo teritoriju novērtējumu, tas jādara saskaņā ar 6. panta 3. punkta prasībām (lieta C-399/14, 54. punkts).

6. panta 3. punkts nav piemērojams darbībām, kuru īstenošanai bija jāsaņem atļauja, bet kuras tikušas īstenotas bez atļaujas, proti, nelikumīgi. Tomēr šādām darbībām var būt sekas, kas neatbilst 6. panta 2. punktam, un dalībvalstij ir jārīkojas atbilstoši šim punktam (lieta C-504/14).

4.4. KO NOZĪMĒ “PLĀNS VAI PROJEKTS, KAS NAV TIEŠI SAISTĪTS AR KONKRĒTO TERITORIJU VAI NAV VAJADZĪGS TĀS APSAIMNIEKOŠANAI”?

Tā kā Dzīvotņu direktīvā nav definēti vārdi “plāns” vai “projekts”, rūpīgi jāņem vērā vispārējie interpretācijas principi, jo īpaši princips, ka ES tiesību aktu atsevišķi noteikumi ir jāinterpretē, pamatojoties uz šo noteikumu formulējumu, nolūku un kontekstu.

Vārdu “plāns” vai “projekts” plašu interpretāciju var pamatot ar diviem argumentiem:

— pirmkārt, direktīva neierobežo vārdu “plāns” vai “projekts” darbības jomu, norādot kādas konkrētas kategorijas. Galvenais ierobežojošais faktors ir, vai šiem plāniem un projektiem varētu būt būtiska ietekme uz teritoriju,

— otrkārt, lai darbībām, kas ir izslēgtas no 6. panta 3. un 4. punkta darbības jomas, varētu turpināt piemērot 6. panta 2. punktu, jāapzinās, ka, jo šaurāk tiek definēti vārdi “plāns” un “projekts”, jo ierobežotākas varētu būt iespējas apsvērt saglabāšanas intereses pār kaitējošām nesaglabāšanas interesēm un tādējādi nodrošināt pareizu 6. panta 2. punkta piemērošanu, proti, novērst noplicināšanos un traucējumu.

4.4.1. Projekts

Pēc analoģijas Direktīva 2011/92/ES par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (40) (turpmāk tekstā IVN direktīva) vēl vairāk pastiprina atbalstu vārda “projekts” plašai definīcijai. Šī direktīva darbojas līdzīgā kontekstā, jo tajā izklāstīti noteikumi, kā novērtējami projekti, kam varētu būt nozīmīga ietekme uz vidi. IVN direktīvas 1. panta 2. punktā ir norādīts, ka “projekts” nozīmē:

“— celtniecības darbu vai citu ierīkošanu vai programmu izpildi; – citu iejaukšanos dabiskajā apkārtnē un ainavā, to skaitā iejaukšanos, kas saistīta ar minerālo resursu ieguvi.”

Tā ir ļoti plaša definīcija (lieta C-72/95, Kraaijeveld, 30. un 31. punkts), kura ietver ne tikai celtniecības darbus, bet arī iejaukšanos dabiskajā vidē, tostarp regulāras darbības, kuru mērķis ir dabas resursu izmantošana (41). Piemēram, tā varētu ietvert lauksaimniecības intensitātes nozīmīgu palielināšanos, kura var kaitēt teritorijas pusdabiskajam raksturam vai to iznīcināt (42).

Tiesa ir devusi vairākus nolēmumus par to, uz kāda veida iejaukšanos ir jāattiecina 6. panta 3. punkts.

Waddenzee lietā (lieta C-127/02, 25.–29. punkts) tika skaidri noteikts, ka darbības, kuras attiecīgajā teritorijā periodiski veic daudzus gadus, bet licenci (licenci, par kuru ikreiz no jauna jāveic novērtējums gan par iespēju šo darbību veikt, gan par teritoriju, kur to var veikt) par to izsniedz ik gadu no jauna uz noteiktu laiku – katra pieprasījuma gadījumā jāuzskata par atsevišķu plānu vai projektu Dzīvotņu direktīvas nozīmē.

Papenburg lietā (lieta C-226/08, 50.–51. punkts) Tiesa arī lēma, ka: “(..) nepārtrauktiem uzturēšanas pasākumiem, kas tiek veikti estuāra kuģuceļā, kas nav tieši saistīti ar teritoriju vai nav vajadzīgi tās apsaimniekošanai (..) tiktāl, ciktāl tie ir uzskatāmi par projektu un var būtiski ietekmēt attiecīgo teritoriju, ir jāveic to ietekmes uz teritoriju novērtējums, piemērojot minētās tiesību normas [6. panta 3. punktu].”

Tomēr, “ja, ņemot vērā minēto pasākumu atkārtošanos (..) vai izpildes nosacījumus, tie var tikt uzskatīti par tādiem, kas rada vienotu darbību, īpaši, ja to mērķis ir uzturēt kārtībā noteikta dziļuma kuģuceļu, šajā sakarā veicot regulāras un nepieciešamas bagarēšanas darbības, šie uzturēšanas pasākumi var tikt uzskatīti par vienu un to pašu projektu Dabisko dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkta izpratnē.”

Tiesa ir arī lēmusi, ka iespēja vispārīgi atbrīvot noteiktas darbības no noteikumu izpildes neatbilst 6. panta 3. punkta noteikumiem (lietas C-256/98, C-6/04, C-241/08, C-418/04, C-538/09). Turklāt Tiesa ir arī noteikusi, ka projektus nedrīkst atbrīvot no izvērtēšanas pienākuma tikai tāpēc, ka tiem nav vajadzīga atļauja (lieta C-98/03, 43.–52. punkts).

Tiesa ir arī norādījusi, ka projekta lielums nav būtisks, jo tas pats par sevi neizslēdz iespēju, ka projekts varētu būtiski ietekmēt aizsargāto teritoriju (lieta C-98/03, lieta C-418/04, 244. punkts).

4.4.2. Plāns

Arī terminu “plāns” 6. panta 3. punkta piemērošanas vajadzībām ir iespējams interpretēt ļoti plaši. Ja pēc analoģijas skatām Direktīvu 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (43) (turpmāk tekstā SVN direktīva), tās 2. panta a) apakšpunktā plāni un programmas ir definētas šādi:

“plāni un programmas, tostarp ar Eiropas Kopienas līdzfinansējumu, kā arī visi plānu un programmu grozījumi:

— kurus sagatavo un/vai pieņem valsts, reģionālā vai vietējā līmenī, vai arī tādi, ko pieņemšanai likumdošanas kārtībā parlamentā vai valdībā sagatavo iestāde un

— kas prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem.”

Šajā ziņā Tiesa ir spriedusi, ka, “ņemot vērā Direktīvas 2001/42 mērķi nodrošināt augstu vides aizsardzības līmeni, noteikumi, kuros ir noteikta šīs direktīvas piemērošanas joma , tostarp tie, kuros ir izklāstītas direktīvā paredzēto aktu definīcijas, ir jāinterpretē plaši ” (lieta C-567/10, 24. punkts).

Saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu acīmredzama nozīme ir zemes izmantošanas vai teritoriālajiem plāniem. Dažiem plāniem ir tieša juridiska ietekme uz zemes lietošanu, bet citiem tikai netieša ietekme. Piemēram, reģionālus vai ģeogrāfiski plašus teritoriālos plānus bieži nepiemēro tieši – tie ir citu sīkāk izstrādātu plānu pamatā vai kalpo par satvaru attīstīšanas atļaujām, kam savukārt ir tiešas juridiskas sekas. Ciktāl abi zemes lietošanas plānu veidi varētu nozīmīgi ietekmēt kādu Natura 2000 teritoriju, uz tiem jāattiecina 6. panta 3. punkts.

Tiesa šo nostāju apstiprināja (lieta C-6/04, 52. punkts), norādot, ka, kaut arī zemes izmantošanas plāni paši par sevi ne vienmēr sniedz atļauju attīstības projektiem un šādiem projektiem ir jāsaņem plānošanas atļauja atbilstoši ierastajai procedūrai, tie ievērojami ietekmē lēmumus šajā jautājumā. Tādējādi zemes lietošanas plāniem ir jāveic pienācīgs novērtējums par to ietekmi uz attiecīgo teritoriju (skatīt arī lietu C-418/04).

Arī nozaru plāni, ciktāl tiem, varētu būt būtiska ietekme uz Natura 2000 teritoriju, ir uzskatāmi par tādiem, kas ietilpst 6. panta 3. punkta darbības jomā. Piemēri varētu būt transporta tīklu plāni, enerģētiskie plāni, atkritumu apsaimniekošanas plāni, ūdens resursu apsaimniekošanas plāni vai meža apsaimniekošanas plāni (sk. lietu C-441/17, 122.–124. punkts).

Tomēr ir jānošķir “plāni”, kas pēc būtības ir rīcībpolitiski paziņojumi, proti, rīcībpolitikas dokumenti, kas parāda ministrijas vai zemāka līmeņa iestādes vispārējo politisko gribu vai nolūku. Šāda plāna piemērs varētu būt dalībvalsts vai reģiona vispārējas ilgtspējīgas attīstības plāns. Nešķiet pareizi tos uzskatīt par “plāniem” 6. panta 3. punkta nozīmē, jo īpaši tad, ja no šādiem rīcībpolitiskiem paziņojumiem izrietošām iniciatīvām jāsagatavo zemes lietošanas vai nozares starpplāns (lieta C 179/06, 41. punkts) (44). Tomēr, ja saikne starp šādas iniciatīvas saturu un iespējamo būtisko ietekmi uz Natura 2000 teritoriju ir skaidra un tieša, jāpiemēro 6. panta 3. punkts.

Ja plānā vispārēji ir iekļauts viens vai vairāki specifiski projekti (bet ne sīka projekta informācija), plāna līmenī veikts novērtējums neatceļ pienākumu veikt specifisko projektu novērtējumu atbilstoši 6. panta 3. punktam tad, kad par tiem pieejamās informācijas ir vairāk (45).

4.4.3. Nav tieši saistīti ar apsaimniekošanu vai nav vajadzīgi tai (..)

6. panta konteksts un mērķis liecina, ka termins “apsaimniekošana” acīmredzami jāuzskata par tādu, kas attiecas uz teritorijas “saglabāšanas” pārvaldību, proti, tas jāskata tā, kā šis termins tiek lietots 6. panta 1. punktā. Tāpēc, ja darbība ir tieši saistīta ar saglabāšanas mērķu izpildi un ir vajadzīga šim nolūkam, uz to var neattiecināt prasību veikt novērtējumu.

Ieviešot iespēju izveidot apsaimniekošanas plānus, 6. panta 1. punkts ļauj dalībvalstīm elastīgi izvēlēties šādu plānu iespējamo formu. Tie var būt īpaši izstrādāti teritorijām vai “iekļauti citos attīstības plānos”. Tāpēc var būt “tīrs” saglabāšanas pārvaldības plāns vai “kombinēts” plāns, kur saglabāšana ir viens no mērķiem.

Ar vārdiem “nav tieši saistīti ar (..) vai nav vajadzīgi (..)” nodrošina to, ka var prasīt pienācīgi novērtēt ar saglabāšanu nesaistītu elementu, ja tas ietilpst plānā vai projektā, kurš citu mērķu starpā ietver saglabāšanas pārvaldību.

Piemēram, komerciāla koksnes ieguve var būt iekļauta tādas kokaugiem klātas zemes saglabāšanas pārvaldības plānā, kas atzīta par īpaši aizsargājamu dabas teritoriju. Ciktāl komerciālais elements nav vajadzīgs teritorijas saglabāšanas pārvaldībai, iespējams, ka vajadzētu apsvērt iespēju veikt pienācīgu novērtējumu.

Tiesa atbalstīja šo viedokli (lieta C-241/08, 55. punkts), norādot, ka “tas vien, ka Natura 2000 līgumi atbilst teritorijas aizsardzības [saglabāšanas] mērķiem, ievērojot Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktu, nevar tikt uzskatīts par pietiekamu, lai minētajos līgumos paredzētie celtniecības, apdares vai labiekārtošanas darbi būtu konsekventi atbrīvoti no ietekmes uz teritoriju novērtējuma”.

Var būt situācijas, kad ar vienas teritorijas apsaimniekošanu tieši saistīts vai tai vajadzīgs plāns vai projekts var ietekmēt citu teritoriju.

Piemēram, lai uzlabotu plūdu režīmu vienā teritorijā, var rosināt būvēt aizsprostu citā teritorijā, tā, iespējams, to būtiski negatīvi ietekmējot. Šajā gadījumā plāns vai projekts jāizvērtē attiecībā uz skarto teritoriju.

Turklāt lietā C-441/17 (123. punkts) ir aprakstīts tāda plāna piemērs (attiecas tikai uz iegūstamās koksnes apjoma palielināšanu, veicot aktīvas meža apsaimniekošanas darbības Natura 2000 teritorijā), kas nav tieši saistīts ar saglabāšanu, jo tas nenosaka nekādus saglabāšanas mērķus vai pasākumus un tāpēc nebūtu jāskata atbilstoši 6. panta 3. punktam.

Tādēļ termins “projekts” ir jāinterpretē plaši, aptverot gan būvdarbus, gan citādu iejaukšanos dabiskajā vidē. Arī terminam “plāns” ir plaša nozīme: tas ietver gan zemes lietošanas plānus, gan nozares plānus un programmas. Plāni un projekti, kas ir tieši saistīti ar teritorijas saglabāšanas pārvaldību (atsevišķi vai citu plānu vai projektu ietvaros), parasti jāizslēdz no 6. panta 3. punkta noteikumu piemērošanas jomas, tomēr to ar saglabāšanu nesaistītie elementi joprojām var būt jānovērtē.

4.5. KĀ NOTEIKT, VAI PLĀNS VAI PROJEKTS “ATSEVIŠĶI VAI KOPĀ AR CITIEM PLĀNIEM VAI PROJEKTIEM”“VARĒTU BŪTISKI IETEKMĒT TERITORIJU”?

Šis formulējums ietver gan cēlonisku sakarību, gan kumulatīvu aspektu. No vienas puses, ir jāpēta, kāda veida ietekme (“būtiska ietekme”) ir aptverta, un tad jānosaka, kāda veida cēloņi varētu radīt šādu ietekmi (“atsevišķi vai kopā (..) varētu”).

Novērtējums par to, vai plānam vai projektam varētu būt būtiska ietekme, radīs praktiskas un juridiskas sekas. Tāpēc, kad tiek rosināts plāns vai projekts, ir svarīgi, pirmkārt, izvērtēt šo galveno jautājumu, otrkārt, nodrošināt, lai šis novērtējums būtu zinātniski pamatots un eksperti to varētu atzīt.

Plānus un projektus, kam, visticamāk, nebūs būtiskas ietekmes, var izskatīt, neatsaucoties uz turpmākām 6. panta 3. punktā minētām darbībām. Tomēr dalībvalstīm ir jāpamato šāds iepriekšējas izpētes secinājums, kā arī jādokumentē tā iemesli.

4.5.1. Varētu būtiski ietekmēt (..)

6. panta 3. punktā noteiktie aizsargpasākumi ir jāpiemēro nevis tad, kad būtiska ietekme noteikti radīsies, bet gan tad, ja tā varētu rasties. Tāpēc atbilstīgi piesardzības principam nav pieņemams, ka netiek veikts novērtējums, pamatojoties uz to, ka nav pārliecības par būtisku ietekmi.

Tiesa to apstiprināja Waddenzee lietā (lieta C-127/02, 39.–44. punkts): “6. panta 3. punktā paredzētais vides aizsardzības mehānisms nepamatojas uz to (..), ka plāns un projekts uzskatāms par tādu, kas attiecīgo teritoriju būtiski ietekmē, bet gan izriet no vienkāršas pieļaujamības, ka šim plānam vai projektam varētu būt šāda iedarbība. (..) ja pastāv šaubas par to, vai iespējama būtiska ietekme, ir veicama pārbaude . (..) 6. panta 3. punkta pirmais teikums ir interpretējams tādējādi, ka plāni un projekti, kas nav tieši saistīti ar konkrēto teritoriju vai nav vajadzīgi tās apsaimniekošanai, ir pienācīga novērtējuma par ietekmi uz šo teritoriju priekšmets, ievērojot šīs teritorijas aizsardzības [saglabāšanas] mērķus, ja, pamatojoties uz objektīviem apstākļiem, nevar izslēgt, ka tas atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem varētu būtiski ietekmēt minēto teritoriju.”

Šeit atkal ir lietderīgi atsaukties uz grozīto IVN direktīvu (Direktīva 2011/92/ES), jo formulējums “varētu būtiski ietekmēt” ir gandrīz tāds pats kā pamata formulējums, kas dalībvalstīm uzliek novērtēšanas pienākumu IVN direktīvā (46). IVN direktīva palīdz arī tādējādi, ka tajā izklāstīti vairāki faktori, kas var palielināt būtiskas ietekmes rašanās iespēju (47). Var uzskatīt, ka ikviens priekšlikums, kas ir jāizvērtē atbilstoši IVN direktīvai, cita starpā pamatojoties uz iespējamu būtisku ietekmi uz Natura 2000 teritoriju, ir jānovērtē arī atbilstīgi 6. panta 3. punktam (48).

Nosakot būtiskas ietekmes iespēju un tāpēc arī vajadzību veikt pienācīgu novērtējumu, nevar ņemt vērā ietekmes mazināšanas pasākumus (proti, pasākumi, kas nepieļauj vai mazina negatīvo ietekmi). To ir apstiprinājusi Tiesa lietā C-323/17: “Padomes 1992. gada 21. maija Direktīvas 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību 6. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai noteiktu, vai vēlāk ir jāveic atbilstošs plāna vai projekta ietekmes uz attiecīgo teritoriju novērtējums, iepriekšējas izpētes posmā nav jāņem vērā pasākumi, kas ir vērsti uz šī plāna vai šī projekta kaitīgās ietekmes uz šo teritoriju novēršanu vai samazināšanu.” (49)

Būtiska ietekme iespējama ne tikai no tiem plāniem un projektiem, kuri tiek īstenoti aizsargātajā teritorijā, bet arī ārpus tās (lieta C-142/16, 29. punkts). Piemēram, mitrājam var kaitēt drenāžas projekts kādu gabalu aiz tās robežām, vai teritoriju var ietekmēt piesārņotāju emisija no ārēja avota. Šā iemesla dēļ ir svarīgi, lai dalībvalstis gan tiesību aktos, gan praksē ļautu piemērot 6. panta 3. punkta aizsargpasākumus visām teritorijas attīstīšanas radītajām slodzēm, tostarp slodzēm ārpus Natura 2000 teritorijām, bet kam varētu būt būtiska ietekme uz tām.

Tas ietver arī jebkādu iespējamu pārrobežu ietekmi. Ja plānam vai projektam vienā valstī atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem varētu būt būtiska ietekme uz Natura 2000 teritoriju citā valstī, ir jāveic attiecīgs novērtējums, cita starpā nosakot iespējamo ietekmi uz šo attiecīgo Natura 2000 teritoriju integritāti arī šajā citā valstī.

Ir atbilstoši jāizvērtē pārrobežu plāni un projekti (proti, plāni vai projekti, kurus īsteno vairāk nekā vienā dalībvalstī, piemēram, cauruļvadi, kabeļi, tilti vai tuneļi), nodrošinot, ka tiek ņemta vērā visa iespējamā ietekme uz Natura 2000 teritorijām. Lai to panāktu un lai izvairītos no darbību pārklāšanās, attiecīgajām kompetentajām iestādēm būtu jākoordinē veiktie novērtējumi.

Tas atbilst Espo konvencijas un tās SVN protokola (50) nosacījumiem, kas tiek īstenoti ES ar IVN un SVN direktīvu palīdzību (51). Tā kā šīs direktīvas attiecas uz plāniem un projektiem, kam, visticamāk, būs jāveic arī novērtējums saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. pantu, pārrobežu ietekme ir jāiekļauj arī atbilstoši Dzīvotņu direktīvai veiktajos attiecīgajos novērtējumos atbilstoši minēto direktīvu noteikumiem.

6. panta 3. punktā noteiktā procedūra ir jāpilda nevis tad, ja būtiska ietekme noteikti radīsies, bet gan tad, ja tāda ir iespējama projektu vai plānu dēļ neatkarīgi no tā, vai šos plānus īstenos aizsargātajā teritorijā vai ārpus tās. Šāda iespējamība pastāv, ja nevar izslēgt būtisku ietekmi uz teritoriju. Šajā posmā nevar ņemt vērā mazināšanas pasākumus. Jāņem vērā arī pārrobežu ietekme.

4.5.2. Būtiska ietekme

Jēdzienu “būtiska ietekme” nedrīkst interpretēt brīvi. Pirmkārt, direktīvā šis jēdziens ir izmantots objektīvā kontekstā (proti, tā to nekvalificē ar patstāvīgiem formulējumiem). Otrkārt, lai nodrošinātu, ka Natura 2000 funkcionē kā saskaņots tīkls, lietojot apzīmējumu “būtisks” jāievēro konsekventa pieeja.

Lai gan apzīmējuma “būtisks” darbības joma ir jāinterpretē objektīvi, to nevar atdalīt no plāna vai projekta skartās aizsargātās teritorijas specifiskajām īpašībām un vidiskajiem apstākļiem. Šajā ziņā teritorijas saglabāšanas mērķi, kā arī iepriekšēja vai sākotnējā informācija par teritoriju var būt ļoti nozīmīga, lai precīzāk definētu jutīgus aizsardzības aspektus (lieta C-127/02, 46.–48. punkts).

Daļa šīs informācijas tiek norādīta datu standartveidlapā, ko atbilstīgi Dzīvotņu direktīvai un Putnu direktīvai izmanto teritoriju atlases procesā (sk. 3.5.1. iedaļu). Dalībvalstīm var būt pieejami arī sīki izstrādāti teritorijas saglabāšanas pārvaldības plāni, kuros aprakstītas variācijas teritorijā sastopamo dzīvotņu un sugu jutībā pret dažādiem apdraudējumiem.

Būtiskums variēs atkarībā no tādiem faktoriem kā ietekmes mērogs, veids, pakāpe, ilgums, intensitāte, laiks, varbūtība, kumulatīvās sekas un attiecīgo dzīvotņu un sugu neaizsargātība.

Ņemot to vērā, ir skaidrs, ka tas, kas ir būtisks saistībā ar vienu teritoriju, var nebūt būtisks citā teritorijā.

Piemēram, nelielai teritorijai, kurā ir reti sastopamas orhidejas dzīvotne, simts kvadrātmetru zudums var būt nozīmīgs, bet lielai stepes teritorijai līdzīgas platības zudums var būt nenozīmīgs, ja tas neietekmē teritorijas saglabāšanas mērķu sasniegšanu.

“Būtiskuma” jēdziens ir jāinterpretē objektīvi. Ietekmes būtiskums ir jānosaka saistībā ar specifiskajām īpašībām un vidiskajiem apstākļiem, kas raksturīgi aizsargātajai teritorijai, kuru ietekmē plāns vai projekts, īpaši ņemot vērā teritorijas saglabāšanas mērķus un ekoloģiskās īpašības.

4.5.3. (..) atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem

Vairāku seku virkne, kas, atsevišķi ņemtas, ir nelielas, visas kopā var radīt būtisku ietekmi. Kā Tiesa ir norādījusi, “praksē neņemot vērā projektu kumulatīvo ietekmi, rodas situācija, kad nevienam no noteikta veida projektiem netiek piemērota prasība par izvērtējumu, lai gan kopā tiem varētu būt būtiska ietekme uz vidi” (lieta C-418/04, lietas C-392/96, 76., 82. punkts).

Ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktu tiek mēģināts risināt šo situāciju, ņemot vērā kombinēto citu plānu vai projektu radīto ietekmi. Šajā ziņā 6. panta 3. punktā nav skaidri noteikts, uz kādiem citiem plāniem un projektiem attiecas noteikums par kombinēto ietekmi.

Ir svarīgi norādīt, ka šā noteikuma nolūks ir ņemt vērā kumulatīvo ietekmi, un tā bieži rodas tikai laika gaitā. Šajā kontekstā var apsvērt plānus vai projektus, kas ir pabeigti, apstiprināti, bet nepabeigti , vai tikai ierosināti .

— Šajā “otrajā” izvērtēšanas līmenī papildus minēto plānu vai projektu ietekmei, kas ir galvenais novērtējuma priekšmets, var būt nepieciešams ņemt vērā jau pabeigto plānu un projektu ietekmi, pievēršoties arī plāniem un projektiem, kas tika īstenoti pirms direktīvas transponēšanas vai teritorijas noteikšanas datuma (sk., piemēram, lietu C-142/16, 61. un 63. punkts). Lai gan pabeigtie plāni un projekti netiek iekļauti 6. panta 3. punkta novērtējuma prasībās, tos joprojām ir svarīgi ņemt vērā, novērtējot esošā plāna vai projekta ietekmi, lai noteiktu, vai ir kāda iespējama kumulatīva ietekme, ko rada esošais projekts kopā ar citiem jau pabeigtiem plāniem vai projektiem. Parasti šādu pabeigtu plānu un projektu radītajai ietekmei būtu jābūt iekļautai teritorijas bāzes apstākļos, kas tiek apskatīti šajā posmā (52). — Ja plāns vai projekts ir apstiprināts agrāk, bet vēl nav īstenots vai pabeigts, tas ir jāiekļauj kombinētās ietekmes noteikumā. — Attiecībā uz citiem rosinātajiem plāniem vai projektiem juridiskās noteiktības dēļ šķiet, ka nosacījumu par kombinēto ietekmi būtu pienācīgi piemērot tikai tādiem plāniem un projektiem,