LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 354/35

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Kopējās lauksaimniecības politikas reforma 2013. gadā” (pašiniciatīvas atzinums)

2010/C 354/06

Ziņotājs: Lutz RIBBE kgs

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu 2009. gada 16. jūlijā nolēma izstrādāt pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“Kopējās lauksaimniecības politikas reforma 2013. gadā”.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Lauksaimniecības, lauku attīstības un vides specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2010. gada 25. februārī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 461. plenārajā sesijā, kas notika 2010. gada 17. martā un 18. martā (18. marta sēdē), ar 163 balsīm par, 5 balsīm pret un 5 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1. EESK ar bažām secina, ka neatbilstība starp politiķu izteikumiem par Eiropas lauksaimniecības modeli un daudzfunkcionalitāti, no vienas puses, un ikdienas realitāti lauksaimniecības uzņēmumos, no otras puses, kļūst aizvien lielāka. Tā kā pašreizējās attīstības tendences apdraud Eiropas lauksaimniecības modeli vairāk nekā jebkad agrāk, šobrīd tas jāstiprina un jāpilnveido ar sevišķi lielu apņēmību un mērķtiecību, īstenojot pārdomātu kopējo lauksaimniecības politiku.

1.2. Tirgus — bieži tās ir zemās cenas vai lielās cenu svārstības — būtiski ietekmē lauksaimniekus, kuri spiesti pielāgoties, specializējot un racionalizējot ražošanu. Šādas attīstības tendences var sekmēt nevēlamu reģionālo koncentrāciju un lauksaimnieciskās ražošanas pārtraukšanu mazāk attīstītajos reģionos. Ņemot vērā iepriekš minētās lauksaimnieku grūtības, EESK uzskata, ka turpmāk, īstenojot kopējo lauksaimniecības politiku, visā ES teritorijā noteikti ir jāsaglabā un jāattīsta daudzfunkcionāla un ilgtspējīgas attīstības principiem atbilstoša lauksaimniecība.

1.3. EESK ir pārliecināta, ka konkurētspējas uzlabošana, lai saražoto produkciju varētu piedāvāt pasaules tirgū, nedrīkst būt vienīgais mērķis. Vēlme nodrošināt zemākās cenas, iespējami efektīvāka saimnieciskā darbība, specializēta un reģionāli koncentrēta ražošana nedrīkst būt KLP vadmotīvs laikposmā pēc 2013. gada; tās mērķim jābūt saglabāt Eiropas lauksaimniecības modeli, kas jābalsta uz tādiem principiem kā pārtikas nodrošināšanas neatkarība, ilgtspēja un lauksaimnieku un patērētāju faktiskās vajadzības.

1.4. Tāpēc jāmaina lauksaimniecības politikas pamatnostādnes, jo pasaules tirgū ir tādi nosacījumi un cenas, kas neļauj nodrošināt vēlamo lauksaimniecības daudzfunkcionalitāti.

1.5. EESK aicina Komisiju, Padomi un Parlamentu vispirms skaidri definēt KLP mērķi un pēc tam apzināt šā mērķa sasniegšanai vajadzīgos instrumentus un darīt zināmu līdzekļu apjomu. Tikai tad, kad tas būs paveikts, būtu jārisina finansējuma jautājums. EESK uzskata, ka nav pareizi vispirms noteikt kādai nozarei vajadzīgo finanšu līdzekļu apjomu un tad šos līdzekļus sadalīt konkrētiem pasākumiem un dalībvalstīm.

1.6. Saskaņā ar Līgumu “tirgu stabilizācija” ir viens no KLP mērķiem. Ir svarīgi, lai tirgus būtu stabils. Tāpēc EESK uzskata, ka arī turpmāk ir jālieto tirgus regulēšanas instrumenti, lai nodrošinātu cenu stabilitāti un nepieļautu pārāk lielas cenu svārstības. Tomēr pasākumi tirgu regulēšanai un ražotāju cenu līmeņa nodrošināšanai tika ļoti ierobežoti, un no trešo valstu viedokļa ES lauksaimniecības tirgus ir viens no atvērtākajiem. Tieši tāpēc rodas lielākā daļa problēmu, ko ilgtermiņā nevarēs atrisināt tikai ar maksājumu palīdzību.

1.7. Līdzekļu sadale nav vienīgais lauksaimniecības politikas uzdevums. Pilnīgi pamatota ir lauksaimnieku vēlme gūt taisnīgus ienākumus, tirgū pārdodot saražotās preces un saņemot atalgojumu par sabiedrībai sniegtajiem pakalpojumiem, kā to paredz Eiropas lauksaimniecības modelis.

1.8. Tādēļ ir jāveicina un jāatbalsta tādu augstas kvalitātes preču ražošana un tirdzniecība, kas uzsver reģioniem raksturīgās iezīmes un ES lauku teritoriju daudzveidību, sekmējot īsus izplatīšanas ceļus un atbalstot lauksaimnieku vai ražotāju apvienību tiešu pieeju patēriņa tirgiem, lai uzlabotu uzņēmumu konkurētspēju un pretotos lielo tirdzniecības ķēžu ietekmei uz līgumu nosacījumiem. Jāaizsargā Eiropas preču daudzveidība un raksturīgās iezīmes, tostarp godīgi informējot patērētājus.

1.9. Veicot reformu, svarīgs uzdevums būs šobrīd nesaskaņoto ES lauksaimniecības atbalsta sistēmu pārveidot vienotā, uz objektīviem kritērijiem balstītā un sabiedrības atzītā sistēmā.

1.10. Maksājumus lauksaimniekiem turpmāk vairs nevar pamatot ar sen pieņemtiem lēmumiem vai nostiprinātām tiesībām, bet ar tiem ir jāatlīdzina pakalpojumi (tie ir precīzi jādefinē), kurus lauksaimnieki sniedz sabiedrībai, lai saglabātu Eiropas lauksaimniecības modeli, un kurus nevar iekļaut tirgus cenās. Tāpēc šie maksājumi ir jāsaista ar konkrētiem mērķiem.

1.11. Visā Eiropā vienotiem platībmaksājumiem nav pamatojuma, jo, cita starpā, strukturālie un agroklimatiskie apstākļi ir ļoti dažādi, vidējais ienākumu līmenis valstīs un reģionos ir ļoti atšķirīgs un būtiski atšķiras ražošanas līdzekļu un procesu izmaksas un tie pakalpojumi, ko sniedz dažāda veida uzņēmumi, lai saglabātu Eiropas lauksaimniecības modeli. Tāpēc ir jāmeklē konkrētiem reģioniem un dažādiem uzņēmumiem piemēroti risinājumi.

1.12. Jāpilnveido un jāoptimizē lauku attīstības programmas. Nekādā ziņā nav atbalstāma attiecīgo uzdevumu nodošana vispārējās strukturālās vai reģionālās politikas pārziņā. Komiteja tomēr uzskata, ka no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) finansētajiem pasākumiem jābūt tieši saistītiem ar lauksaimniecību un no šī fonda nav jāfinansē ceļu būve un platjoslas savienojumu nodrošināšana.

2. Veicamie uzdevumi

2.1. Eiropas Komisija 2010. gadā publicēs paziņojumu par prioritātēm turpmākajā politikā un finanšu shēmu laikposmam pēc 2014. gada. Paziņojumā būs precizēta arī Kopienas rīcībpolitiku (piemēram, KLP un struktūrfondu izmantošana) turpmākā virzība.

2.2. Šā pašiniciatīvas atzinuma mērķis ir paust organizētās pilsoniskās sabiedrības būtiskākos apsvērumus par KLP turpmāko virzību un saturu. Komiteja vēlas sniegt ieteikumus un minēt argumentus, kurus Komisija varētu ņemt vērā minētā paziņojuma izstrādē.

3. Stāvokļa raksturojums: “Eiropas lauksaimniecības modelis” — Eiropas lauksaimniecības politikas koncepcija ir apdraudēta

3.1. Prasības, kuras sabiedrība izvirza lauksaimniecībai, ir būtiski mainījušās. EK līguma 33. pantā izvirzītie un arī Lisabonas līgumā bez izmaiņām pārņemtie mērķi, piemēram, paaugstinot ražīgumu, saražot pietiekami daudz pārtikas preču par samērīgām cenām, jau sen vairs nav vienīgie mērķi.

3.2. Tos papildinājuši citi mērķi, proti, bioloģiskās daudzveidības nodrošināšana, kultūrainavas saglabāšana visā ES, lauku teritoriju attīstība, ieskaitot darba vietu izveidošanu un saglabāšanu, reģionālas produkcijas atzīšana par kultūras vērtību utt. Lauksaimniecībai jāspēj arī pārvarēt klimata pārmaiņu ietekme un jāsekmē oglekļa dioksīda piesaiste.

3.3. Pārtikas trūkums visā pasaulē un problēmas enerģētikas tirgos aizvien skaidrāk iezīmē vēl vairākus sevišķi svarīgus vietējās, proti, reģionāli orientētas lauksaimniecības uzdevumus, piemēram, tādās jomās kā nodrošinātība ar pārtiku un/vai pārtikas apgādes suverenitāte, kā arī energoapgāde.

3.4. Nodrošinātībai ar pārtiku jābūt vienām no cilvēku pamattiesībām. Lai arī pilnīga pašapgāde nav nepieciešama, jāizvirza mērķis panākt iespējami augstāku pašapgādes, proti, pārtikas apgādes suverenitātes līmeni.

3.5. Bieži lauksaimniecības preču ražošana ir cieši saistīta ar reģionālo kultūru un identitāti, un pārtikas preces var liecināt par dažādu valstu un reģionu atšķirībām un vēsturi. Pārtikas preces vienmēr var importēt, savukārt kultūrainavas, bioloģisko daudzveidību un kultūru var saglabāt tikai ar aktīvas un tradicionālas lauksaimniecības palīdzību; šīs vērtības nevar importēt un iegādāties. Pārtikas preces nevar salīdzināt, piemēram, ar rūpniecības precēm, jo rūpniecības preču ražošanas vietu nosaka galvenokārt ar ražošanu saistītās izmaksas.

3.6. Debates par ilgtspējīgu saimniekošanu tagad sākušās arī lauksaimniecības nozarē. Saimniekošanu laukos, stingri ievērojot ilgtspējīgas attīstības principus, politiķi dēvē par “Eiropas lauksaimniecības modeli”.

3.7. EESK uzskata — lai pārtikas preču ražošanas apjomi arī turpmāk būtu pietiekami, lai preces būtu kvalitatīvi augstvērtīgas un reģionāli atšķirīgas, lai ražošana notiktu visā ES teritorijā un nenodarītu kaitējumu videi, vienlaicīgi sargājot un kopjot Eiropas telpu, saglabājot preču daudzveidību un atšķirīgās iezīmes, kā arī Eiropas daudzveidīgās un ar dažādām sugām bagātās kultūrainavas un lauku teritorijas, ES jāsaglabā un jāturpina pilnveidot “Eiropas lauksaimniecības modelis”, proti, tradicionāla (1) un daudzfunkcionāla lauksaimniecība, kur lauksaimnieku ienākumi ir pielīdzināmi attiecīgās valsts vai reģiona vidējiem ienākumiem.

3.8. Komiteja uzsver, ka jau šobrīd — arī Eiropā — daudzfunkcionāla lauksaimniecība būtiski atšķiras no tādas lauksaimniecības, kurai pirmām kārtām jāpielāgojas vai kura ir spiesta pielāgoties globalizētu un liberalizētu tirgu prasībām.

3.9. Komiteja ar bažām secina, ka aizvien lielāka kļūst neatbilstība starp politiķu izteikumiem par Eiropas lauksaimniecības modeli un daudzfunkcionalitāti, no vienas puses, un ikdienas realitāti lauksaimniecības uzņēmumos, no otras puses.

3.10. Tas izskaidrojams arī ar to, ka lauksaimniekiem, kuriem ne tikai jāražo lauksaimniecības preces, bet arī jāpilda “daudzfunkcionāli pienākumi” lauku teritorijās un jāveic uzdevumi, kas neļauj gūt peļņu, bet ir saistīti ar izdevumiem, jo lauksaimniecības preču tirgus cenās nav iekļautas lauksaimniecības daudzfunkcionālo pakalpojumu izmaksas.

3.11. Tāpēc uzņēmumi ir spiesti veikt visdažādākos ražīguma paaugstināšanas pasākumus, lai tikai varētu turpināt saimniecisko darbību. Tādējādi ES gandrīz nemanāmi un pakāpeniski attālinās no Eiropas lauksaimniecības modeļa, un ir vērojama lauksaimniecības industrializācijas tendence. Pirmkārt, ražošanā izmanto metodes, kas liecina par ASV lietoto metožu pārņemšanu Eiropas lauksaimniecībā, un, otrkārt, darbību spiesti pārtraukt daudzi uzņēmumi, kuru pastāvēšana būtu svarīga daudzfunkcionālas lauksaimniecības saglabāšanai.

3.12. Šie procesi norit ļoti atšķirīgi kā dažādās nozarēs, tā arī dažādos reģionos. Pēdējo gadu laikā stāvoklis ir strauji mainījies, un dažās vietās notikušas patiešām strukturālas pārmaiņas, piemēram, 2008. gadā tikai Lejassaksijā vien saimniecisko darbību pārtrauca 20 % cūkkopības uzņēmumu, lai gan audzēto cūku skaits nesamazinājās.

3.13. Nav paredzams, kādas būs šādas attīstības sekas. Jau ilgāku laiku neviens nešaubās, ka Eiropā var izzust veselas ražošanas nozares, kā tas noticis rūpniecībā. Pirmais piemērs varētu būt putnkopības nozare, kas salīdzinājumā ar citām nozarēm jau ir lielā mērā “industrializēta”. Viens no lielākajiem Eiropas koncerniem — Francijas putnkopības uzņēmums Doux — jau pārcēlis vairākas ražotnes no Francijas uz Brazīliju, jo tur ražošanas izmaksas ir zemākas.

3.14. Tas nozīmē, ka pat ar nepārtrauktiem ražīguma paaugstināšanas pasākumiem nevar nodrošināt Eiropas lauksaimniecības dzīvotspēju neregulētajos pasaules tirgos. Turklāt tie nekad nav spējuši nodrošināt iespēju nodarboties ar lauksaimniecību visā Eiropas teritorijā.

3.15. EESK uzsver, ka ražošanas lielā koncentrācija mazina Eiropas lauksaimniecības spēju pretoties krīzes ietekmei.

3.16. Eiropas lauksaimniecības modeli raksturo apzinātais lēmums samierināties ar zemāku ražīgumu, kas, protams, mazina konkurētspēju. Tomēr tieši tāda ir politikas veidotāju un visas sabiedrības vēlme. Tas izskaidrojams ar faktu, ka Eiropas iedzīvotāju uzskati par ģenētiski modificētu organismu, hormonu un augšanas stimulatoru izmantošanu, salmonellas kontroli vai ainavas saglabāšanu atšķiras no uzskatiem, kas izplatīti citviet pasaulē. Taču nav šaubu, ka šādas — salīdzinājumā ar citām pasaules valstīm augstākas — prasības pret ražošanu rada izmaksas, un nav pieļaujams, ka šo izmaksu segšana ir tikai lauksaimnieku pienākums!

3.16.1. Tādēļ ir īpaši svarīgi pastiprināt robežkontroles mehānismus, izmantojot nekaitīgumu veselībai apliecinošus protokolus, kas dod iespēju nodrošināt izsekojamību un drošumu un pārbaudīt to, vai netiek lietoti ES aizliegti produkti, turklāt gan uz Kopienā ražotiem, gan importētiem produktiem jāattiecina vienādas prasības.

3.17. Tātad Eiropas politiķu uzdevums ir saglabāt tādu lauksaimniecības modeli, kas neļauj iesaistīties visos ražīguma paaugstināšanas pasākumos, bet tomēr nodrošina pietiekamus ienākumus uzņēmumu īpašniekiem.

3.18. Pasaules tirgū ir tādi nosacījumi un cenas, kas neļauj saglabāt Eiropas lauksaimniecības modeli. Nevaram cerēt, ka lauksaimniecības nozare spēs:

— visos Eiropas reģionos ražot atbilstoši (bieži vien izkropļotiem) pasaules tirgus nosacījumiem,

— panākt atbilstību prasībām attiecībā uz saražoto produkciju (kvalitāte, drošums, dabas resursu saudzēšana, dzīvnieku labturība u. c.) un vienlaicīgi segt Eiropas līmeņa izmaksas,

— nodrošināt arī pietiekami augstu atalgojumu mūsdienīgā darba tirgū, kuram raksturīgs augsts nodarbinātības un drošības, kā arī izglītības un tālākizglītības līmenis.

3.19. Pašreizējās attīstības tendences Eiropas lauksaimniecības modeli apdraud vairāk nekā jebkad agrāk, un tādēļ tas jāstiprina un jāpilnveido, īstenojot pārdomātu KLP.

4. Politika laikposmam pēc 2014. gada — stratēģisks lēmums par KLP turpmāko virzību

4.1. Lai arī laika gaitā kopējā lauksaimniecības politika piedzīvojusi vairākas dažreiz būtiskas pārmaiņas un reformas, ir uzsāktas aizvien jaunas debates par reformām — laikposmam pēc 2000., 2003. un 2008. gada. Tas apliecina, ka līdz šim nav izdevies pienācīgi atrisināt visus ar KLP saistītos sabiedriski svarīgos jautājumus. Tāpēc kopējo lauksamniecības politiku ļoti bieži un asi kritizē, un izskan pat zināmas šaubas, vai tā vispār vajadzīga. EESK uzskata, ka lauksaimniecība nedrīkst būt orientēta vienīgi uz tirgu, ja vēlamies saglabāt Eiropas lauksaimniecības modeli.

4.2. Iesaistītajām personām ne tikai katrā ziņā jāpiedalās šajās publiskajās debatēs, bet arī aktīvi jāietekmē to virzība. Debates paver iespēju informēt sabiedrību par lauksaimniecības īpašo nozīmi. Eiropas lauksaimniecības modeļa principiem atbilstoša ilgtspējīga lauksaimniecība un lopkopība ir pamatposms sabiedrības apgādē ar pārtiku, un minētajām nozarēm ir stratēģiska nozīme saistībā ar teritorijas pārvaldību un plānošanu, ainavu saglabāšanu, vides aizsardzību un klimata pārmaiņu radītās negatīvās ietekmes novēršanu.

4.3. EESK uzskata, ka sabiedrībā noteikti ir jāpanāk vienprātība par Eiropas lauksaimniecības turpmāko modeli, proti, par to, kādiem jābūt Eiropas lauksaimniecības politikas pamatmērķiem. Precīzāk sakot, vai KLP mērķis būs stiprināt un pilnveidot Eiropas lauksaimniecības modeli, vai arī tās prioritāte būs atbalstīt aizvien šaurāk specializētus, noteiktos reģionos koncentrētus un optimizētus uzņēmumus, lai tie, globālajai konkurencei arvien saasinoties, spētu piedāvāt zemākās cenas?

4.4. EESK ir pārliecināta, ka konkurētspējas uzlabošana, lai saražoto produkciju varētu piedāvāt pasaules tirgū, nedrīkst būt vienīgais mērķis. Vēlme nodrošināt zemākās cenas, iespējami efektīvāka saimnieciskā darbība, specializēta un reģionāli koncentrēta ražošana nedrīkst būt KLP vadmotīvs laikposmā pēc 2013. gada; tās mērķim jābūt saglabāt Eiropas lauksaimniecības modeli, kas jābalsta uz tādiem principiem kā pārtikas nodrošināšanas neatkarība, ilgtspēja un lauksaimnieku un patērētāju faktiskās vajadzības.

4.5. Eiropas lauksaimniecības modeli nevarēs saglabāt, ja neuzlabosim daudzfunkcionālās lauksaimniecības spēju konkurēt ar lauksaimniecību, kas vērsta tikai uz iespējami efektīvāku saimniecisko darbību. Tam jākļūst par KLP svarīgāko uzdevumu, kura izpildei jāizmanto lauksaimniecības politikas instrumenti, un tāpēc būs ievērojami jāmaina visa atbalsta sniegšanas sistēma. Turpmāka atteikšanās no regulējošiem instrumentiem būtu pretrunā šim uzdevumam.

4.6. EESK aicina Komisiju, Padomi un Parlamentu vispirms skaidri definēt KLP mērķi un pēc tam apzināt šā mērķa sasniegšanai vajadzīgos instrumentus un darīt zināmu līdzekļu apjomu. Tikai, kad tas būs paveikts, būtu jārisina finansējuma jautājums. EESK uzskata, ka nav pareizi vispirms noteikt kādai nozarei vajadzīgo finanšu līdzekļu apjomu un tad šos līdzekļus sadalīt konkrētiem pasākumiem un dalībvalstīm.

4.7. EESK norāda: diskusijās par KLP virzību pēc 2013. gada ir jāņem vērā, ka sestā daļa darba vietu Eiropā ir tieši vai netieši saistīta ar lauksaimniecības produkcijas ražošanu. Tādēļ KLP ir svarīga nozīme nodarbinātības nodrošināšanā ES, jo īpaši lauku rajonos. Pārtraucot lauksaimniecības produkcijas ražošanu, tiks zaudētas darba vietas arī ar lauksaimniecību saistītās augšupējās un lejupējās nozarēs, tai skaitā arī pārtikas rūpniecībā! Turklāt lauksaimnieki apsaimnieko apmēram 80 % ES teritorijas, un minētajai nozarei ir liela nozīme resursu ilgtspējīgā izmantošanā, dabisko biotopu saglabāšanā, bioloģiskās daudzveidības jomā, u.c. Lauksaimniecībai ir aizvien lielāka nozīme arī klimata pārmaiņu radītās negatīvās ietekmes novēršanā.

5. Daudzveidīgu lauksaimniecības politikas pasākumu kopums

5.1. Tirgū visu nosaka cena, bet vērtībām nav gandrīz nekādas nozīmes. Cenas, par kādām lauksaimnieki var pārdot savu produkciju, aizvien vairāk tuvinās līmenim, ko nosaka pasaulē visizdevīgākie ražošanas nosacījumi un izmaksas. Eiropas lauksaimniecības modelī tomēr īpaša nozīme ir vērtībām, kas neatspoguļojas pasaules tirgū noteiktajās cenās.

5.2. Saskaņā ar Līgumu “tirgu stabilizācija” ir viens no KLP mērķiem. Tāpēc EESK uzskata, ka arī turpmāk ir jālieto tirgus regulēšanas instrumenti, lai nodrošinātu cenu stabilitāti un nepieļautu pārāk lielas cenu svārstības. Tomēr pasākumi tirgu regulēšanai un ražotāju cenu līmeņa nodrošināšanai tika ļoti ierobežoti, un no trešo valstu viedokļa ES lauksaimniecības tirgus ir viens no atvērtākajiem. Tieši tādēļ rodas lielākā daļa problēmu, ko ilgtermiņā nevarēs atrisināt tikai ar maksājumu palīdzību.

5.3. Līdzekļu sadale nav vienīgais lauksaimniecības politikas uzdevums. Pilnīgi pamatota ir lauksaimnieku vēlme gūt taisnīgus ienākumus, tirgū pārdodot saražotās preces un saņemot atalgojumu par sabiedrībai sniegtajiem pakalpojumiem, kā to paredz Eiropas lauksaimniecības modelis.

5.4. Ja sabiedrības vēlas saglabāt Eiropas lauksaimniecības modeli, tai šāda saimniekošana ir jāatbalsta, īstenojot lauksaimniecības politiku. Savukārt lauksaimniecības nozarei būs jāsaprot sabiedrības vēlme, ka ar tās atbalstu tiek īstenotas arī ar daudzfunkcionālu lauksaimniecību saistītās cerības.

5.5. Tirdzniecība, tirgi un to organizācija

Svārstīgi/stabili tirgi

5.5.1. Saistībā ar tirgiem un cenām būtu jāņem vērā un jārisina vismaz trīs atšķirīgas problēmas:

— aizvien svārstīgāki tirgi ar ražošanas cenu samazinājuma tendenci,

— izplatītāju un tirgotāju aizvien lielākā ietekme tirgū salīdzinājumā ar ražotājiem un

— neapšaubāmās problēmas kvalitatīvu, konkrētām apdzīvotajām vietām un reģioniem raksturīgu produktu ražošanā un tirdzniecībā. Šajā jomā ir vajadzīgi attiecīgi noteikumi, kas paredzēti tieši uz vietējiem un reģionālajiem tirgiem vērstai lauksaimniecībai.

5.5.2. Plaša atteikšanās no efektīviem tirgu stabilizācijas instrumentiem ir veicinājusi spekulāciju un tirgu svārstīgumu. Taču šāda rīcība ir pretrunā ES līgumiem, kas ir spēkā pašlaik un bija spēkā agrāk!

5.5.3. Lielās cenu svārstības parasti samazina ražotāju daļu vērtību ķēdē un palielina peļņas daļu, ko gūst tirdzniecības uzņēmumi.

5.5.4. Pēdējo gadu pieredze liecina, ka arī patērētājiem tas nesniedz gandrīz nekādus ieguvumus: cukurbiešu cenu samazināšanās par 40 % mazumtirdzniecības cenās gandrīz neapspoguļojās, un tas pats sakāms par piena un labības cenu kritumu.

5.5.5. Līdzšinējā pieredze liecina, ka regulatīva iejaukšanās — piemērotā laikposmā īstenoti atbilstoši pasākumi — no saimnieciskā viedokļa ir izdevīgāka nekā kaitējumu novēršana vēlākā laikposmā.

5.5.6. Piena tirgus krīze ir nepārprotams pierādījums tam, ka nav iespējams, no vienas puses, būtiski samazināt iespējas regulatīvi iejaukties tirgū un ietekmēt saražotās produkcijas daudzumu un, no otras puses, neapdraudēt produkcijas augstos kvalitātes standartus un iedzīvotājiem svarīgo daudzfunkcionalitāti.

5.5.7. Likvidējot piena kvotu sistēmu, rodas draudi, ka daudzi piena ražotāji, sevišķi no mazāk attīstītajiem reģioniem, pārstās nodarboties ar piensaimniecību, kas bieži nozīmēs arī to, ka zemi viņi vispār vairs neapstrādās. Nav šaubu, ka, piemēram, Igaunijā patērēto pienu lētāk nekā pašā Igaunijā var saražot citos Eiropas reģionos, kuros ražīgums ir augstāks. Tomēr šāda uz izmaksu samazināšanu vērsta ražošanas pārvietošana nekādā gadījumā neatbilst Eiropas lauksaimniecības modeļa mērķiem, tādēļ EESK rosina īstenot tādu lauksaimniecības politiku, kas sniedz iespēju visā ES teritorijā nodarboties ar lauksaimniecību, kas balstīta uz pārtikas nodrošināšanas neatkarības principiem! Vēlreiz jāatkārto, kas tas nav panākams tikai ar maksājumu palīdzību, un tādēļ ir jāregulē tirgi un ražošana.

5.5.8. Tādēļ vienam no KLP reformas svarīgākajiem uzdevumiem jābūt tirgu stabilizācijai, tai skaitā arī tā dēvētā “drošības tīkla” radīšanai!

5.5.9. Tāpēc EESK rosina:

— ne tikai saglabāt un īstenot nedaudzos vēl pastāvošos tirgus stabilizācijas pasākumus tad, kad tie tirgū ir vajadzīgi, bet arī izstrādāt un ieviest jaunus un PTO nostādnēm atbilstošus risinājumus, kas ļauj stabilizēt tirgu,

— nodrošināt stratēģisku gatavību krīzes situācijām un veidot lauksaimniecības produktu uzkrājumus, ņemot vērā aizvien lielākās grūtības prognozēt attīstību starptautiskajos lauksaimniecības produktu tirgos,

— meklēt risinājumus, kā ar ražotāju organizāciju un nozares nolīgumu palīdzību varētu stabilizēt stāvokli tirgos.

Problēmas pārtikas produktu ķēdē

5.5.10. Lauksaimnieki norāda, ka sarunās par cenām iesaistīto dalībnieku stāvoklis nav vienlīdzīgs un līgumu nosacījumi nav taisnīgi, jo pārtikas preču vairumtirgotājiem sarunās ir nesamērīgi liela ietekme.

5.5.11. Šobrīd atbilstoši brīva tirgus principiem tikai tirgus sniedz atbildi uz būtisko jautājumu, cik liela būs katra tirgus dalībnieka daļa vērtību radīšanas ķēdē. Šāds stāvoklis nekādā ziņā nav pieņemams, sevišķi tiem zemniekiem, kuri par (nereti ar augstākām izmaksām uz vienu vienību) saražoto produkciju bieži vien saņem aizvien zemāku samaksu un tāpēc nereti ir spiesti veikt pasākumus, kas ir pretrunā ar Eiropas lauksaimniecības modeļa mērķiem.

5.5.12. Tā kā 27 valstu Eiropas Savienībā tikai 15 tirdzniecības ķēdes jau kontrolē 77 % no pārtikas preču tirgus, EESK uzskata, ka jāseko ASV piemēram un jāpārbauda, vai konkurenci regulējošie tiesību akti ir pietiekami efektīvs līdzeklis, lai tirgū nepieļautu dominējošu struktūru veidošanos un negodīgu līgumu slēgšanas praksi. Svarīgi ir pārbaudes procesā iesaistīt visas ieinteresētās grupas. Pēc šādas analīzes būtu jāizdara izmaiņas Kopienas konkurences tiesību aktu jomā saistībā ar lauksaimniecības un pārtikas produktu ražošanu, nodrošinot, ka tiek ņemtas vērā šīm nozarēm raksturīgās īpatnības, turklāt šie konkurences noteikumi, kā to jau secinājusi augsta līmeņa ekspertu grupa par piensaimniecības jautājumiem, būtu jāpielāgo to valstu noteikumiem, kuras konkurē ar ES pasaules tirgū.

5.5.13. EESK pauž cerību, ka Komisija centīsies palielināt cenu veidošanas pārredzamību un ieteiks risinājumus, kā novērst tā dēvēto “asimetrisko cenu veidošanos” (2).

Vietējo, reģionālo, specializēto un sevišķi augstas kvalitātes preču tirdzniecība

5.5.14. Pārtikas tirdzniecības lielveikalu ķēdes un nozīmīgākie pārtikas pārstrādātāji pieprasa vienotas formas, gandrīz standartizētas un lētas izejvielas. Šādos apstākļos ir ļoti ierobežotas iespējas ražot reģioniem raksturīgas un daudzveidīgas pārtikas preces.

5.5.15. Taču, lai saglabātu Eiropas lauksaimniecības modeli, ļoti svarīga ir tieši augstas kvalitātes preču ražošana un tirdzniecība, tādējādi uzsverot reģioniem raksturīgās iezīmes un ES lauku teritoriju daudzveidību. Tādēļ tā ir jāatbalsta daudz plašāk. Nelielu uzņēmumu, kuros ražošanas process ir darbietilpīgāks, konkurētspēju varētu uzlabot, ja saīsinātu izplatīšanas ceļus un lauksaimniekiem vai ražotāju apvienībām nodrošinātu tiešu pieeju patēriņa tirgum.

5.5.16. Daudz vairāk uzmanības jāvelta ģeogrāfiskajām norādēm un atšķirībām ražošanas tehnoloģijā. Jāatzīst, ka tas ir “intelektuālais īpašums”, kas ir jāaizsargā. Attiecīgas norādes var kļūt par lauksaimniecības produkcijas un tās izcelsmes reģiona sasaistes elementu, t. i., ražojumu izcelsme ir “droša”, un tiem piemīt īpašas kvalitātes pazīmes, kas gadu gaitā ir “guvušas atzinību”. Svarīgi ir skaidri definēt jēdzienu “reģionālie produkti”.

5.5.17. Produktu marķēšanas jomā šobrīd visai bieži ir vērojama maldinoša un apšaubāma prakse. Turpmāk būtu jāaizliedz, piemēram:

— uz piena iepakojuma attēlot govis ganībās, ja piens iegūts no dzīvniekiem, kurus vairs nelaiž ganībās. Tirgus jāietekmē, atbalstot diferencētākus risinājumus (programmas piena iegūšanai no govīm, kas barotas ar sienu vai ganībās; reģionāla līmeņa tirdzniecība, ko īsteno ražotāji vai nelieli kooperatīvi),

— reklāmā izmantot norādes uz konkrētu reģionu, lai gan preces ir ražotas citur.

5.5.18. Jāuzlabo un jākontrolē tirgus pārredzamība, un patērētājiem jāsniedz precīzāka informācija (piemēram, izcelsmes norādes). Lai sabiedrību plašāk iepazīstinātu ar Eiropas lauksaimniekiem saistošajiem noteikumiem, ir jāuzsāk attiecīgas kampaņas patērētāju informēšanai par Eiropas ražošanas sistēmām. Turklāt īpaša uzmanība jāvelta marķēšanas sistēmai; šajā sakarā EESK uzskata, ka ir lietderīgi ņemt vērā atzinumā (3) par pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem izklāstītos apsvērumus.

5.5.19. Nodokļu ieņēmumi turpmāk būtu jāizlieto galvenokārt reģionālo produktu un tirgu nostiprināšanai.

5.6. KLP finanšu instrumenti

Pašreizējais stāvoklis

5.6.1. Šobrīd Eiropas Savienībā nav vienotas sistēmas lauksaimniecības atbalstam — ES-15 izmanto vienreizējo maksājumu modeli, kura pamatā ir agrāk nostiprinātas tiesības saņemt maksājumus un kurš aizvien vairāk līdzinās vienotu platībmaksājumu sistēmai. ES-12 uzreiz ieviesa platībmaksājumu sistēmu, tomēr šajās valstīs maksājumu apmērs ir mazāks nekā ES-15 valstīs.

5.6.2. Līdz ar to lauksaimniekiem atbilstoši pašreizējai sistēmai izmaksāto summu apmērs ir ļoti atšķirīgs. Pirmkārt, daudzi uzskata, ka šāda sistēma nav taisnīga, un, otrkārt, to ir ļoti grūti izskaidrot nodokļu maksātājiem.

5.6.3. Svarīgam gaidāmās reformas uzdevumam jābūt izveidot vienotu, uz objektīviem kritērijiem balstītu un sabiedrības atzītu sistēmu.

5.6.4. Pirmā pīlāra tiešo maksājumu sākotnējais pamatojums bija 1992. gadā īstenotais garantēto cenu samazinājums. Līdz 2003. gadam, kad Luksemburgā pieņēma lēmumu par “atsaistīšanu”, tos piešķīra kā saistītus cenu kompensācijas maksājumus. Tomēr, tā kā lielākā daļa dalībvalstu ir izvēlējušās tā dēvēto “vēsturisko vienreizējo maksājumu modeli”, lauksaimnieku saņemto līdzekļu apjoms, izmantojot pašreizējo sistēmu, joprojām ir ļoti atšķirīgs. Līdz ar atsaistīšanas principa ieviešanu tas ražošanas metodes un paņēmienus vairs tieši neietekmē.

5.6.5. Otrā pīlāra tiešos maksājumus (platībmaksājumus) piešķir, lai lauksaimnieki saņemtu atlīdzību par tādu noteiktu papildu pakalpojumu sniegšanu sabiedrībai, kas pārsniedz pamatprasības un maksa par kuriem nav ietverta tirgus cenā, un lai, ievērojot sabiedrības intereses, lauksaimniekus mazāk attīstītos reģionos motivētu turpināt ražošanu.

5.6.6. Pirmā pīlāra tiešos maksājumus šobrīd 100 % apjomā finansē ES, savukārt otrā pīlāra tiešo maksājumu finansēšanā jāpiedalās arī dalībvalstīm. Šie atšķirīgie finansējuma mehānismi daudzās dalībvalstīs ietekmē to, cik “pievilcīgas” ir attiecīgās programmas. EESK aicina Komisiju, izstrādājot turpmākās programmas, gādāt par to, lai atšķirīgas līdzfinansēšanas pieejas neveicinātu situāciju, kad dalībvalstis noteiktas programmas daļas izvēlas labprāt, bet citas — nelabprāt.

5.6.7. Papildus tiešajiem maksājumiem piešķir arī finansējumu lauku attīstībai (otrā pīlāra trešais prioritārais virziens), atbalstu investīciju veikšanai uzņēmumos (otrā pīlāra pirmais prioritārais virziens) un LEADER programmai.

5.6.8. Ņemot vērā tirgu nestabilitāti un svārstīgumu, kā arī citus apstākļus, tiešie finanšu līdzekļu pārskaitījumi ir kļuvuši ļoti svarīgi daudzu uzņēmumu ienākumu nodrošināšanai. Bez finanšu pārskaitījumiem lauksaimniecībā būtu vērojamas vēl būtiskākas strukturālās pārmaiņas, taču jāsecina, ka atsevišķu uzņēmumu ieguvums no šobrīd svarīgākā instrumenta — pirmā pīlāra tiešajiem maksājumiem — ir ļoti atšķirīgs.

Jaunas maksājumu shēmas

5.6.9. EESK nav mainījusi iepriekš pausto viedokli par pirmā pīlāra tiešajiem maksājumiem. Tā vienmēr uzsvērusi, ka konkrētiem mērķiem paredzētajiem tiešajiem maksājumiem “ (…) ir svarīga, taču tikai papildinoša funkcija” (4). Lauksaimnieku ienākumu galvenajam avotam jābūt peļņai no tirgū pārdotajām precēm un sabiedrībai sniegtajiem pakalpojumiem, kurus nevar pārdot par tirgus cenām.

5.6.10. Lai varētu atlīdzināt šos līdz šim neapmaksātos, bet vajadzīgos pakalpojumus, ir jāpanāk vienprātība par to, tieši kādi pakalpojumi lauksaimniekiem — individuāli vai kolektīvi — būtu jāsniedz. Tas būs svarīgi, lai varētu izstrādāt skaidrus pamatprincipus turpmāko tiešo maksājumu piešķiršanai. Tiem jābūt balstītiem uz objektīviem kritērijiem, turklāt maksājumiem jābūt “piesaistītiem” kādam nosacījumam, lai tie gūtu arī sabiedrības atbalstu.

5.6.11. Jānosaka šādi pamatprincipi:

— pirmā un otrā pīlāra tiešos maksājumus piešķirt vienīgi lauksaimniekiem, kuri aktīvi nodarbojas ar lauksaimniecību, ainavas saglabāšanas apvienībām vai citām organizācijām, kas nodarbojas ar kultūrvides jautājumiem,

— piešķirot pirmā un otrā pīlāra tiešos maksājumus, jāņem vērā katrā saimniecībā radītās darba vietas,

— pirmā un otrā pīlāra tiešajiem maksājumiem būtu jāatlīdzina lauksaimnieku sniegtie pakalpojumi sabiedrībai, kuri ir vajadzīgi Eiropas lauksaimniecības modeļa saglabāšanai. Lauksaimniekiem ienākumi galvenokārt būtu jāgūst no cenām regulētā tirgū, kurā tiek atzītas ražošanas izmaksas,

— ņemot vērā agroklimatisko apstākļu atšķirības Eiropas Savienībā, pirmā un otrā pīlāra tiešajos maksājumos būtu jāiekļauj arī faktors, kas ļautu kompensēt izmaksas, kas dažādu dalībvalstu lauksaimniekiem rodas atšķirīgo agroklimatisko apstākļu dēļ (5).

5.6.12. Tātad ir jāizlemj, par kādiem pakalpojumiem (un kādā apjomā) var saņemt tiešos maksājumus. Uzņēmumiem un ražotnēm, kas minētos pakalpojumus nevar vai nevēlas sniegt un tādējādi neveicina Eiropas lauksaimniecības modeļa saglabāšanu, nevajadzētu piešķirt tiešos maksājumus.

5.6.13. Nav apšaubāma tādu tiešo maksājumu lietderība, kas veido atlīdzību par pakalpojumiem, kuriem nevar noteikt tirgus cenu (piemēram, konkrēti un precīzi noteikti pakalpojumi vides jomā). EESK uzskata, ka atbilstošas programmas ir ne tikai jāpaplašina, bet arī jāpadara pievilcīgākas un elastīgākas. Tāpēc noteikti ir atkal jāievieš “stimulu elementi”. Svarīgs aspekts būtu arī spēja elastīgāk reaģēt uz lauksaimnieku konkrētu rīcību. Jāizstrādā tādas programmas, kuras vairāk vērstas uz konkrētu rezultātu sasniegšanu un mazāk — uz pasākumu īstenošanu.

5.6.14. Daudzi pasākumi turpmāk būs pieskaitāmi tieši šai grupai, piemēram, tādas lauksaimniecības metodes, kuras palīdz mazināt klimata pārmaiņas vai veicina oglekļa absorbēšanu augsnē, šai grupai, protams, pieskaitāma arī ganību apsaimniekošana.

5.6.15. Pilnībā pamatoti ir arī tādi tiešie maksājumi, ko piešķir kā kompensāciju par pastāvīgām, dabas apstākļu radītām grūtībām, no kurām nevar izvairīties, un kā kompensāciju par zemes izmantošanas ierobežojumiem, kas saistīti ar apgrūtinājumiem, piemēram, dabas aizsardzības jomā. Daudzās aizsargājamās teritorijās ir svarīgi izmantot noteiktas lauksaimniecības metodes, lai saglabātu konkrētajam apgabalam raksturīgās iezīmes. EESK uzskata, ka nedrīkst atteikt maksājumu piešķiršanu ar pamatojumu, ka lauksaimniekiem jāievēro Aizsargājamo teritoriju regulā iekļautie noteikumi.

5.6.16. Konkrētiem mērķiem paredzētiem un tātad diferencētiem tiešajiem maksājumiem, kas atkarīgi no noteiktu, sabiedrībai vajadzīgu pakalpojumu sniegšanas, jābūt turpmākās lauksaimniecības atbalsta politikas stūrakmenim tiešo maksājumu jomā. Pie šādiem maksājumiem noteikti pieskaitāmi arī kompensācijas pabalsti.

5.7. Vienoti platībmaksājumi — kompensācija par neizdevīgiem konkurences apstākļiem?

5.7.1. Debatēs pausts arī viedoklis, ka pirmā pīlāra tiešie maksājumi jāpārveido par visā Eiropā vienotiem platībmaksājumiem, ko varētu piešķirt ar pamatojumu, ka Eiropas lauksaimniekiem salīdzinājumā ar ārvalstu konkurentiem ražošanas procesā ir jāievēro stingrākas prasības, kuras mazina viņu konkurētspēju.

5.7.2. EESK pilnībā piekrīt, ka jāapsver attiecīgas kompensācijas par neizdevīgiem konkurences apstākļiem. Tirdzniecības nolīgumos paredzēts, ka sociālie un vides standarti, kas ir neatņemama Eiropas lauksaimniecības modeļa sastāvdaļa, ir ar tarifiem nesaistīti tirdzniecības šķēršļi, un šāda nostāja nekādā gadījumā nav atbalstāma. PTO sistēma ir steidzami jāreformē, jo globāla tirdzniecības sistēma bez sociālajiem un vides standartiem nav pieņemama.

5.7.3. Lai varētu kompensēt neizdevīgus konkurences apstākļus, svarīgi atbildēt uz šādiem jautājumiem:

— tieši kādās ražošanas nozarēs Eiropā spēkā esošie noteikumi atšķiras no tiem, kas jāievēro svarīgākajiem konkurentiem, un

— kādas pierādāmas papildu izmaksas tas rada atsevišķiem uzņēmumiem / uzņēmumu veidiem / ražošanas veidiem.

5.7.4. Ražošanas nosacījumi un tātad arī ražošanas izmaksas Eiropas lauksaimniekiem ir ļoti dažādas — pastāv lielas strukturālas un (agro)klimatiskas atšķirības, kā arī ļoti atšķirīga dzīves dārdzība un ražošanas līdzekļu izmaksas dažādos reģionos. Arī papildu izmaksas, kuras ietekmē apjomradīti ietaupījumi, dalībvalstīs, reģionos un dažāda veida uzņēmumos ir ļoti atšķirīgas.

5.7.5. Skaidri saprotams arī tas, ka, piemēram, uzskatāmus apstākļus, kas kavē lopkopības uzņēmumu darbību, nevar kompensēt, izmaksājot vienotus platībmaksājumus, kurus saņemtu arī uzņēmumi, kas nenodarbojas ar lopkopību.

5.7.6. No iepriekšminētā jāsecina, ka konkurencei nelabvēlīgus apstākļus nevar kompensēt ar visā Eiropā vienotiem platībmaksājumiem; tas būtu jādara atbilstīgi reģioniem raksturīgām iezīmēm, agroklimatiskajiem apstākļiem un dažādu uzņēmumu veidu īpatnībām.

5.8. Vienoti platībmaksājumi ienākumu nodrošināšanai?

5.8.1. Nav šaubu, ka no ES lauksaimniecības budžeta Eiropas lauksaimniecības nozarei katru gadu piešķirtie aptuveni EUR 50 miljardi šobrīd nodrošina daudzu uzņēmumu pastāvēšanu.

5.8.2. Tātad, pašreizējais lauksaimniecības produktu cenu līmenis ir ne tikai pārāk zems, lai saglabātu Eiropas lauksaimniecības modeli, bet tas arī rada draudus visai Eiropas lauksaimniecības nozarei.

5.8.3. Tādēļ ir ierosināts visiem lauksaimniekiem piešķirt vienotu Eiropas platībmaksājumu kā “pamata un iztikas nodrošinājuma piemaksu”.

5.8.4. Ienākumu līmenis dažādos uzņēmumos un dažādos reģionos ir ļoti atšķirīgs. Arī šajā ziņā īpaša nozīme ir 5.7.4. punktā minētajām atšķirībām. Tas nozīme, ka ienākumu problēma jārisina ļoti diferencēti. Arī šo problēmu nevar atrisināt ar vienotu Eiropas platībmaksājumu palīdzību, no kuriem nesamērīgi lielu labumu gūtu, piemēram, uzņēmumi, kam pieder ļoti lielas zemes platības, un uzņēmumi, kuros nodarbināts neliels darbinieku skaits.

5.8.5. Būtu jāpārdomā, vai vienotu platībmaksājumu vietā nevajadzētu apsvērt maksājumus, kuri atkarīgi no personu/nodarbināto skaita, bet kuru maksimālais apjoms būtu ierobežots. Arī šādā variantā, aprēķinot maksājumu apjomu, būtu jāievēro 5.7.4. punktā minētās atšķirības. Turklāt būtu jāņem vērā, ka ienākumu līmenis uzņēmumos ir ļoti lielā mērā atkarīgs no ražotāju cenām un ražošanas izmaksām, kuras pakļautas arvien lielākām svārstībām. Sistēmai, kuras pamatā ir ienākumu līmenis, jānodrošina iespēja pietiekami elastīgi reaģēt uz aizvien lielākajām cenu svārstībām.

Pārejas periodi

5.9. Eiropā ieviešot vienotu maksājumu sistēmu (to nedrīkst jaukt ar Eiropas vienotajiem platībmaksājumiem), kuras pamatā vairs nav sen nostiprinātas tiesības saņemt maksājumus, bet gan konkrēti definējami un pašreizējos apstākļos vajadzīgi pakalpojumi, būtiski mainīsies finansējuma sadalījums starp dalībvalstīm un arī atsevišķiem uzņēmumiem. Tāpēc no finansējuma apjoma viedokļa būs gan ieguvēji, gan arī zaudētāji. EESK aicina ņemt vērā šo apstākli un vajadzības gadījumā paredzēt pārejas periodus. Tomēr, nosakot pārejas periodus, jānodrošina efektīva sistēmas darbība jaunā plānošanas perioda vidusposmā vai vēlākais — tā beigās.

5.10. Otrā pīlāra nākotne

5.10.1. Daudziem iedzīvotājiem izveidojies viedoklis, ka ar KLP otrā pīlāra līdzekļu palīdzību iecerēts daļēji kompensēt to kaitējumu, ko ar neatbilstošiem pamatnosacījumiem ir radījuši paši politiķi.

5.10.2. Sabiedrībai ir saprotami jāizskaidro, ka turpmāk īstenotie KLP otrā pīlāra pasākumi papildinās konkrētu uzdevumu veikšanai paredzētos tiešos maksājumus un turpmāk šos pasākumus izmantos vēl mērķtiecīgāk, lai varētu saglabāt, aizsargāt un piemērot Eiropas lauksaimniecības modeli. Tas nozīmē, ka jāpaaugstina visu pasākumu efektivitāte.

5.10.3. Tas attiecas ne tikai uz pašreizējo otrā pīlāra otro prioritāro virzienu. Arī lauksaimniecības uzņēmumiem sniegtajam investīciju atbalstam jābūt vēl vairāk vērstam uz “ilgtspēju”. EESK ir arī pārliecināta, ka Eiropā ir jāveic lieli ieguldījumi, lai lauksaimniecības uzņēmumi, ievērojot ilgtspējas principus, darbotos pēc iespējas efektīvāk un zināmā mērā pārveidotu arī mūsu kultūrainavu (skatīt, piemēram, Ūdens apsaimniekošanas direktīvu/Ūdens pamatdirektīvu), ko agrāk dažos gadījumos pielāgoja ražošanas tehniskajām vajadzībām.

5.10.4. EESK atbalsta pašlaik otrā pīlāra trešajā prioritārajā virzienā paredzēto uzdevumu kopuma paplašināšanu un optimizēšanu. Tā nekādā ziņā nepiekrīt attiecīgo uzdevumu nodošanai vispārējās strukturālās vai reģionālās politikas pārziņā. Komiteja arī uzskata, ka ar pašreizējā ELFLA atbalstu īstenojamajiem pasākumiem jābūt tieši saistītiem ar lauksaimniecību un ka par tādiem nevar uzskatīt ceļu būvi un platjoslas savienojumu nodrošināšanu!

Briselē, 2010. gada 18. martā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Mario SEPI

(1) Jēdziens “tradicionāla lauksaimniecība” (vācu val. — bäuerlich) neraksturo zemnieku saimniecību lielumu, bet gan to darbības un domāšanas metodes un veidu. Lauksaimniecisko darbību organizē savstarpēji saistītos un papildinošos ciklos iespējami tuvāk saimniecībai, lai saglabātu kvalificētu un daudzveidīgu nodarbinātību un saikni ar attiecīgo apdzīvoto vietu un reģionu, ņemot vērā ekoloģiskās un dzīvnieku labturības prasības, kā arī turpmāko paaudžu intereses.

(2) Pieaugot ražotāju cenām, strauji palielinās arī patēriņa cenas, savukārt, ja ražotāji cenas samazina, patēriņa cenas samazinās ļoti lēni.

(3) OV C 77, 31.3.2009., 81. lpp.

(4) OV C 368, 20.12.1999., 76.–86. lpp., sk. 7.6.1. punktu.

(5) OV C 318, 23.12.2009., 35. lpp.