LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 204/77

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas Atzinums par tematu “Zaļā grāmata par topošo kopējo Eiropas patvēruma sistēmu”

COM(2007) 301 galīgā redakcija

(2008/C 204/17)

Eiropas Komisija saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 262. pantu 2007. gada 6. jūnijā nolēma apspriesties ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju par tematu

“Zaļā grāmata par topošo kopējo Eiropas patvēruma sistēmu”.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Nodarbinātības, sociālo lietu un pilsoniskuma specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2008. gada 21. februārī. Ziņotāja — LE NOUAIL-MARLIÈRE kdze.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 443. plenārajā sesijā, kas notika 2008. gada 12. un 13. martā (12. marta. sēdē), ar 118 balsīm par, 1 pret un 9 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Apspriešanās par tematu “Zaļā grāmata par topošo kopējo eiropas patvēruma sistēmu” pamatojums

1.1. Topošās kopējās Eiropas patvēruma sistēmas (KEPS) juridiskā bāze ir Amsterdamas līguma (1999) IV sadaļa “Vīzu politika, patvēruma politika, imigrācijas politika un cita politika, kas saistīta ar personu brīvu pārvietošanos”, kā arī Tamperes sammitā (Somijā, 1999) un Hāgas sammitā pieņemtie lēmumi. KEPS “darbības” pamatā ir arī Dublinas I Regula (1997), Dublinas II Regula (2003), kas stājās spēkā 2006. gadā, un Šengenas I līgums (1985), kuram 2007. gadā pievienojās vairākas jaunās dalībvalstis. Jāņem arī vērā, ka galvenais mērķis bija panākt, lai visas ES dalībvalstīs vienādi piemērotu un transponētu 1951. gada Ženēvas starptautisko konvenciju par bēgļu statusu, ko ratificējušas lielākā daļa dalībvalstu, nodrošinot tādējādi, ka personas, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība, to arī saņem. KEPS izveide izriet no idejas Eiropas Savienībā veidot vienotu bēgļu aizsardzības telpu, pamatojoties uz Ženēvas konvencijas pilnīgu un visaptverošu piemērošanu un uz visām dalībvalstīm kopīgām cilvēciskām vērtībām. Hāgas programmas rīcības plānā paredzēts priekšlikumu par KEPS pieņemt līdz 2010. gada beigām.

1.2. Pirms otrā posma uzsākšanas un 2008. gada jūlijā paredzētās rīcības plāna publicēšanas Komisija, pamatojoties uz Zaļo grāmatu, ir uzsākusi plašu apspriešanās procesu ar mērķi noskaidrot, kādi risinājumi saskaņā ar pašreizējo ES tiesisko regulējumu ir iespējami.

1.3. Tamperes programmu, kuru vēlāk apstiprināja Hāgas programma, īsumā var raksturot šādi: izveidot kopīgu patvēruma procedūru un vienotu statusu, līdzvērtīgus noteikumus un augsta līmeņa aizsardzību ar vienādiem nosacījumiem visās dalībvalstīs, nodrošinot Ženēvas konvencijas saskaņotu piemērošanu.

1.4. Pirmajā posmā no 1999. līdz 2006. gadam pieņemtie četri galvenie juridiskie instrumenti veido pašreizējo acquis un Kopējās Eiropas patvēruma sistēmas pamatu. Komisija nodrošinās, ka jau pieņemtie juridiskie instrumenti tiks savlaicīgi transponēti un īstenoti dalībvalstīs.

1.5. Pirmā posma instrumentu novērtēšanas process joprojām turpinās, tomēr, ņemot vērā nepieciešamību savlaicīgi nākt klajā ar priekšlikumiem otrajam posmam, lai tos varētu pieņemt 2010. gadā, Komisija uzskata, ka ir būtiski jau tagad uzsākt padziļinātu izskatīšanu un debates par patvēruma sistēmas turpmāko struktūru.

1.6. Komisijas mērķis ir arī panākt lielāku solidaritāti starp dalībvalstīm, stiprināt visu dalībnieku rīcībspēju un uzlabot minētā procesa kvalitāti kopumā, novērst pastāvošos trūkumus, kā arī saskaņot spēkā esošo praksi, īstenojot atbalsta pasākumus dalībvalstu praktiskās sadarbības jomā.

1.7. Komisijas apspriešanās sastāv no 4 sadaļām un 35 jautājumiem: juridiskie instrumenti, īstenošana, solidaritāte un atbildības sadale, ārēja dimensija.

2. Secinājumu un ieteikumu kopsavilkums

2.1. Komiteja, ņemot vērā (vairākus) iepriekš pieņemtos atzinumus par minēto tematu, kā arī bēgļu atbalsta jomā darbojošos NVO ieteikumus un UNHCR (1) ES prezidentvalstij Portugālei un Slovēnijai iesniegtos secinājumus.

2.2. un atgādinot, ka Padome patvēruma jautājumu izskatīšanai jau piemēro kvalificēta balsu vairākuma procedūru, bet migrācijas jautājumu izskatīšanai vēl joprojām piemēro vienprātīga lēmuma procedūru, ko saskaņā ar Lisabonas līgumu paredzēts nomainīt ar kvalificēta balsu vairākuma procedūru, iesaka Komisijai un Padomei, īstenojot kopējo procedūru, atteikties vai izskaust atsevišķu dalībvalstu bieži piemērotās nacionālās izņēmuma klauzulas (opt-out).

2.3. Komiteja atbalsta taisnīgas patvēruma sistēmas izveidi, proti, ar humānu ievirzi, kurā patvēruma meklētāju aizsardzība ir viens no mērķiem, lai veidotu sociālu Eiropu. Komiteja norāda, ka šie sociālie mērķi nekonkurē ar uzņēmējas valsts iedzīvotāju, ne arī dalībvalstu ekonomiskajām un drošības interesēm un nav pretrunā tām.

2.4. Komiteja aicina radīt priekšnoteikumus, kas sekmētu starptautisko konvenciju, starptautiskajām tiesībām un cilvēktiesībām atbilstošu ES direktīvu, kā arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas ievērošanu; labāku atbildības sadali starp dalībvalstīm; bēgļu vai alternatīvās aizsardzības saņēmēju pārcelšanos un ātru integrāciju; efektīvu sadarbības politiku un attīstības sadarbības politiku, lai uzlabotu demokrātijas līmeni atsevišķās trešās valstīs un sekmētu starptautisko solidaritāti patvēruma jautājumu risināšanā.

2.5. Šajā sakarā Komiteja iesaka šādus savstarpēji neatdalāmus un papildinošus pasākumus.

2.5.1. Nodrošināt, lai personām, kam nepieciešama starptautiskā aizsardzība, nebūtu liegta iebraukšana ES teritorijā, lai cik stingri arī nebūtu kontroles pasākumi, tādējādi ievērojot ikvienas personas tiesības iesniegt patvēruma pieteikumu jebkurā formā un nodrošinot piekļuvi taisnīgai un efektīvai procedūrai.

2.5.2. Nodrošināt, lai lēmējiestāde izskatītu visus pieteikumus par bēgļa statusa piešķiršanu, tai skaitā pieprasījumus, kas iesniegti uz robežas, un sniegtu uz tiem rakstisku un pamatotu atbildi pirms jautājuma par alternatīvās aizsardzības piešķiršanu izskatīšanas.

2.5.3. Nodrošināt patvēruma meklētājiem tiesības brīvi izvēlēties valsti, kur iesniegt pieteikumu.

2.5.4. Nodrošināt īpašu aizsardzību nepilngadīgajiem bez pavadības, sievietēm un neaizsargātām personām (2): patvēruma meklētājiem ar fiziskiem, psiholoģiskiem vai garīgiem traucējumiem, kuriem nepieciešama īpaša palīdzība — grūtniecēm, bērniem, gados vecākiem cilvēkiem, slimiem cilvēkiem, invalīdiem u.c.

2.5.5. Ņemt vērā specifiskus vajāšanas veidus attiecībā uz atsevišķām sieviešu grupām un uzskatīt tos par iemeslu individuālas aizsardzības piešķiršanai, neatkarīgi no personām, kas viņas pavada vai kuras viņa pavada (nepilngadīgi bērni, dzīvesbiedri, vecāki, citi…) (3).

2.5.6. Nodrošināt ikvienam patvēruma meklētājam viņa pieteikuma izskatīšanu individuālā kārtībā, tulka palīdzību, bezmaksas juridisko palīdzību un pietiekamu termiņu pieprasījuma iesniegšanai.

2.5.7. Nodrošināt patvēruma procedūras pamatprincipu piemērošanu jebkuram, tai skaitā arī acīmredzami nepamatotam, patvēruma pieteikumam.

2.5.8. Panākt, lai bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības piešķiršanas atteikuma pārsūdzības gadījumā vienmēr tiktu apturēta izraidīšanas lēmuma izpilde, jo īpaši attiecībā uz personām, kuras izraidot uz citu valsti, tiek apdraudēta vai pakļauta briesmām viņu dzīvība vai brīvība.

2.5.9. Nodrošināt integrāciju un pārcelšanos pieņemamos un cieņu neaizskarošos apstākļos, pamatojoties uz piekļuvi autonomijai, kuras nosacījumi ar ieinteresētās personas piekrišanu ir jāpiemēro pēc iespējas agrāk, jau no ierašanās brīža: piekļuve medicīniskajai aprūpei, vides iepazīšana un valodas apguve; kontakti ar bēgļu atbalsta apvienībām un vietējiem iedzīvotājiem; apmācība, kvalifikāciju novērtēšanu un atzīšanu ieskaitot; legālas darba iespējas utt.

2.6. Iesaka nodrošināt NVO un apvienību, kas sniedz juridisku, materiālu un humāno palīdzību bēgļiem, piekļuvi atvērtiem vai slēgtiem aizturēšanas centriem; saistībā ar peronu, kurām piešķirts bēgļa statuss, pārcelšanos atbilstoši atbildības sadalei starp dalībvalstīm, Komiteja atsaucas uz 2004. gada 15. decembrī pieņemtā atzinuma CESE 1643/2004 2.4. punktu, kurā noteikts: “Ir jāuzlabo bēgļu atbalsta jomā darbojošos NVO un apvienību piekļuves nosacījumi uzņemšanas centriem, slēdzot partnerības līgumus ar uzņēmējas valsts iestādēm vai precizējot minēto organizāciju tiesības.”

2.6.1. Piemērot šos personas cieņu neaizskarošus uzņemšanas standartus bez izņēmuma visiem patvēruma meklētājiem — gan tiem, kas atbilst bēgļu statusam, gan arī alternatīvās aizsardzības saņēmējiem.

2.6.2. Dot priekšroku alternatīviem risinājumiem (atvērti izmitināšanas centri), nevis sistemātiski ievietot patvēruma meklētājus slēgtos aizturēšanas centros, kas nav pieejami ne tikai NVO, bet dažkārt arī Sarkanajam Krustam.

2.7. Iebilst pret t.s. drošu valstu sarakstu izmantošanu (saskaņā ar Ženēvas konvenciju patvēruma meklētāju pieteikumi ir jāizskata individuālā kārtībā) un iesaka pārskatīt trešām izcelsmes vai tranzīta valstīm piemērojamo statusu “drošas trešās valstis”, kas nenodrošina katra patvēruma meklētāja individuālā gadījuma izskatīšanu, ne arī ar to saistītās tiesības. (4)

2.8. Tomēr gadījumā, ja par “drošām” uzskatīto valstu saraksti būtu jāsaglabā, Komiteja iesaka, lai tie būtu pieejami visām dalībvalstīm, apstiprināti valstu parlamentos un Eiropas Parlamentā, lai tajos tiktu ņemta vērā kompetento NVO sniegtā informācija un lai to izmantošana pagaidām tiktu apturēta.

2.9. Iesaka apmācīt patvēruma tiesību un cilvēktiesību jautājumos krasta apsardzes, valsts pārvaldes iestāžu darbiniekus, sabiedrisko vai privāto dienestu darbiniekus, kuru amata pienākumi sākotnējā vai turpmākajā patvēruma pieprasīšanas posmā saistīti ar patvēruma meklētājiem (policijas, muitas, veselības aprūpes, izglītības, nodarbinātības dienesti).

2.10. Atkārtoti iesaka ņemt vērā vietējo un reģionālo pašvaldību pasākumus sākotnējā atbalsta un turpmākās integrācijas jomā personām, kam piešķirts bēgļa statuss vai alternatīvā aizsardzība, un plašāk iesaistīt tās kopējās patvēruma politikas izstrādē; Komiteja iesaka arī turpmāk izmantot un precizēt Eiropas Bēgļu fonda līdzekļu izlietojumu un sadali, kā norādīts turpmāk.

2.11. Atzinīgi vērtē Eiropas biroja izveidi dalībvalstu atbalstam ar nosacījumu, ka tas papildinās UNHCR reģionālo un vietējo pārstāvniecību darbu un ka tā mērķis būs uzlabot lēmumu kvalitāti un saskaņotību, lai nodrošinātu starptautiskās aizsardzības piešķiršanu personām, kam tā nepieciešama, neatkarīgi no tā, kurā ES dalībvalstī iesniegts pieteikums, kā arī pastāvīgi novērtēt Eiropas likumu pilnīgu atbilstību starptautiskajām bēgļu tiesībām un cilvēktiesībām. Atbalsta birojs varētu organizēt mācības robežsargiem, kā atšķirt bēgļus no citiem imigrantiem, sadarbībā ar UNHCR, kas šobrīd jau nodrošina un piedalās šādā apmācībā, tostarp, kopš Šengenas zonas paplašināšanas (Ungārija, Polija, Slovākija, Slovēnija) arī uz ES austrumu robežas.

2.12. Īstenojot imigrācijas kontroles pasākumus, iesaka nepieļaut, ka tiek pārkāptas pamattiesības, proti, tiesības pieprasīt un saņemt patvērumu sakarā ar vajāšanu.

2.13. Prasa noteikt obligātu prasību kuģu kapteiņiem, veicot aizturēšanas un glābšanas operācijas jūrā, sniegt palīdzību cietušajiem, kā arī sekmēt viņu atbildības atzīšanu par jūrā izglābtajām personām, pieteikumu tūlītējas izskatīšanas organizēšanu un, vajadzības gadījumā, starptautiskās aizsardzības piešķiršanu.

2.14. Saistībā ar debatēm par vienotas procedūras ieviešanu Eiropā, Komiteja atsaucas uz 2004. gada 15. decembrī pieņemto atzinumu CESE 1644/2004 un, jo īpaši uz tajā iekļautajiem ieteikumiem un brīdinājumiem par aizsardzības standartu iespējamo pazemināšanos no 2004. līdz 2008. gadam — laika posmā no konsultācijām par vienoto procedūru līdz Zaļajai grāmatai par kopējo patvēruma politiku.

2.15. Atgādina dalībvalstīm, ka neatkarīgi no procedūras formas (administratīva, juridiska) visiem tās posmiem jāatbilst aizsardzības, nevis apsūdzības loģikai.

2.16. Iesaka Komisijai un Padomei vispārīgās programmas “Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība” ietvaros ievērot skaidrību un pārskatāmību Eiropas bēgļu fonda līdzekļu piešķiršanā un izmantošanā no 2008. līdz 2013. gadam, kā norādīts Komitejas atzinumā (5), proti, “pieņemot lēmumus par šo dažādo fondu izveidošanu, paredzēt konkrētus pasākumus, lai dalībvalstis un pati Komisija, pieņemot ikgadējās un daudzgadu pamatnostādnes, pēc iespējas agrākā stadijā iesaistītu nevalstiskās jomas dalībniekus”.

2.17. Iesaka, lai finansiāli atbalsta pasākumi atbilstoši atsevišķu dalībvalstu, piemēram, Zviedrijas, nozīmīgajam ieguldījumam vai dažu dalībvalstu, piemēram, Maltas un Kipras, ierobežotajai kapacitātei (platība un iedzīvotāju skaits) nesekmētu citu dalībvalstu daļēju atteikšanos no savas atbildības un pienākumiem attiecībā uz piekļuvi teritorijai, aizsardzības pieteikumu izskatīšanu, bēgļu grupu pārcelšanos vienas dalībvalsts robežās (solidaritāte un sadale) vai pārcelšanos uz citu dalībvalsti (ārpusreģionālo pasākumu sekmēšana).

3. Vispārējas piezīmes

3.1. Komiteja atzinīgi vērtē topošās kopējās Eiropas patvēruma sistēmas izveides sabiedrisku apspriešanu, kuras pamatā ir Zaļā grāmata. Komiteja pauž gandarījumu par to, ka Komisija izmanto šo iespēju, lai noskaidrotu, kā novērst trūkumus Eiropas juridiskajā sistēmā un pārvarēt atšķirības starp Eiropas likumiem un dalībvalstu praksi.

3.2. Komiteja aicina Komisiju un Padomi nodrošināt, lai debatēs par robežu pārvaldību tiktu ievērotas pamattiesības prasīt patvērumu vai starptautisko aizsardzību, tai skaitā uz sauszemes, gaisa vai jūras robežas, aizturēšanas vai glābšanas operācijās uz jūras dalībvalstu teritoriālajos ūdeņos vai ārpus tiem.

3.3. Terorisma, noziedzības un cilvēku tirdzniecības apkarošanas jomā Komiteja prasa Komisijai un Padomei nodrošināt, lai nedrošība pasaulē neveidotu sabiedrības negatīvu attieksmi pret bēgļiem un patvēruma meklētājiem un lai tā nekaitētu patvēruma integritātei un būtībai.

4. Īpašas piezīmes

4.1. Juridiskie instrumenti; patvēruma pieteikumu izskatīšana; nacionālās izņēmuma klauzulas.

Komisija, atsaucoties uz vairākiem NVO un UNHCR ziņojumiem, direktīvā “par patvēruma procedūrām” noteica procesuālos standartus, kas balstās uz kopīgiem obligātajiem kritērijiem, ļaujot dalībvalstīm tos brīvi interpretēt un piemērot izņēmuma klauzulas. Šī iemesla dēļ personām, kas meklē patvērumu ES, ir atšķirīgas tiesības atkarībā no dalībvalsts un dažkārt pat atkarībā no vietas attiecīgajā dalībvalstī, kur iesniegts pieprasījums. Kā liecina dažas nacionālās tiesību reformas, šo atšķirību rezultātā patvēruma meklētāju tiesību ievērošanas līmenis ir pakāpeniski pazeminājies.

Komiteja atbalsta tādas kopējas Eiropas patvēruma sistēmas izveidi, kuras pamatmērķis ir nodrošināt katram patvēruma meklētājam piekļuvi taisnīgām un līdzvērtīgām procedūrām. Tādēļ kopīgas procedūras ieviešana nav savienojama ar nacionālajām izņēmuma klauzulām, ko bieži piemēro dalībvalstis. Komiteja īpašu uzmanību veltīs Komisijas “rīcības plānā” paredzētajām kopīgajām procedūrām un tam, lai kopīgās procesuālās normas un kritēriji netiktu noteikti, pamatojoties uz bēgļu aizsardzības zemāko līmeni.

4.2. Drošas izcelsmes valstis.

Komiteja pauž bažas par šķēršļiem, kas kavē atsevišķu patvēruma meklētāju piekļuvi taisnīgai procedūrai un kas ir pretrunā ar Ženēvas konvencijas nediskriminācijas principu (3. pants).

Līdz ar to personu, kas ierodas no “drošām” vai “drošām trešām” valstīm, pieteikumus uzskata par “nepamatotiem” steidzamas izskatīšanas kārtībā vai arī izskata “steidzamā” vai “prioritārā” kārtībā, negarantējot pārsūdzību un lēmuma izpildes atlikšanu. Tā kā dalībvalstis nav panākušas vienošanos par kopīgu sarakstu, ir novērojamas atšķirības, jo īpaši Dublinas II Regulas piemērošanā: “atbildīgā valsts” var noraidīt pieteikumu, pamatojoties uz attiecīgajā valstī spēkā esošo drošu valstu sarakstu, kaut gan minētā valsts nav iekļauta tās valsts sarakstā, kas ir veikusi repatriāciju.

Komiteja iesaka dalībvalstīm ātri izveidot vienotu sarakstu.

Norādot, ka “dalībvalstīm ir jācenšas panākt, lai tiktu ievērotas pamattiesības — brīva un neierobežota piekļuve teritorijai un patvēruma procedūrai” (6), Komiteja uzskata, ka atsauce uz “drošu” valsti “nedrīkst būt par vienīgo iemeslu pieteikuma noraidīšanai” (7), jo saskaņā ar Ženēvas konvenciju pieteikumi ir jāizskata paredzētajā kārtībā. Prasība par jebkura aizsardzības vai bēgļu statusa pieteikuma izskatīšanu individuālā kārtībā paredz, ka vienu valsti nevar uzskatīt par drošu visām personām un ka personu var vajāt arī individuāli (piederība kādai sociālajai grupai, vajāšana no nevalstiskas iestādes darbinieka(-u) puses, kā arī citu iemeslu dēļ).

Turklāt jāatzīmē, ka paredzētie noteikumi nenodrošina patvēruma meklētājam efektīvu un ilglaicīgu aizsardzību valsī, uz kuru viņš tiek repatriēts.

4.3. Pārsūdzība un lēmuma izpildes atlikšana.

Saskaņā ar efektivitātes un taisnīguma principiem pieņemtie lēmumi nedrīkst nonākt pretrunā ar tiesībām iesniegt pārsūdzību neitrālā un neatkarīgā iestādē vai tiesā. Secinot, ka atsevišķas dalībvalstis bieži vien šīs tiesības piemēro nepilnīgi vai mākslīgi, Komiteja uzsver, ka pārsūdzības laikā vienmēr ir jāatliek lēmuma izpilde, un prasa Komisijai un Padomei to nodrošināt.

4.4. Informācija par izcelsmes valsti.

Komiteja uzskata, ka patvēruma pieteikumi jāizskata, ņemot vērā pārbaudītus datus par izcelsmes valstī pastāvošo reālo risku. Komiteja 2001. gada 26. aprīļa atzinumā ierosina, lai “informāciju par patvēruma meklētāja izcelsmes valsti un valstīm, kuras viņš šķērsojis, varētu sniegt arī pilsoniskās sabiedrības pārstāvības organizācijas, kas darbojas dalībvalstī, kurā izskata patvēruma pieteikumu” (8).

Lai izveidotu visām dalībvalstīm kopēju sistēmu, Komiteja uzskata, ka pirmās instances lēmumu kvalitāti un konsekvenci būtiski ietekmēs par izcelsmes valsti pieejamās informācijas, uz kuru balstīsies dalībvalstu iestādes vai tiesas, kvalitāte un konsekvence.

4.5. Patvēruma pieteikuma iesniegšana uz robežas.

Komiteja pieņem zināšanai, ka dalībvalstis ir aicinātas uzlabot piekļuvi procedūrām, bet pauž bažas par patvēruma meklētāju nepietiekamu informēšanu par viņu tiesībām un viņiem nodrošinātajām garantijām.

Tā kā patvēruma pieteikumu skaits ES pastāvīgi samazinās (9),bet plašsaziņas līdzekļi apgalvo pretējo, Komiteja vēlas uzsvērt, ka katram patvēruma meklētajam neatkarīgi no situācijas un atrašanās vietas ir jānodrošina viņa pieteikuma efektīva izskatīšana, kā arī tulka palīdzība, bezmaksas juridiskā palīdzība un pietiekams termiņš pieteikuma iesniegšanai. Komiteja norāda uz priekšlikumu, kas paredz “katram patvēruma meklētājam tiesības sazināties ar kompetentajām nevalstiskajām organizācijām (NVO), kuru uzdevums ir patvēruma tiesību aizsardzība un veicināšana” (10) .

Šajā sakarā Komiteja atkārtoti norāda arī uz savām iebildēm attiecībā uz to, ka dalībvalstis pārāk bieži novērtē pieteikumu kā “acīmredzami nepamatotu”. Komiteja secina, ka šāda novērtējuma piemērošana dažādām situācijām ir iespējama “procedūru” direktīvas 23.4. panta neskaidrās redakcijas dēļ, un tādēļ uzskata, ka minētā koncepcija ir jāpārskata. Šajā jautājumā Komiteja piekrīt UNHCR nostājai un atkārtoti uzsver, ka “patvēruma procedūras pamatprincipi jāpiemēro visiem, tai skaitā arī acīmredzami nepamatotiem patvēruma pieteikumiem” (11).

Šajā sakarā Komiteja ar interesi uzņem Komisijas priekšlikumu, kas paredz “stiprināt tiesiskās garantijas, kas saistās ar būtisko robežprocedūru sākumposmu un jo īpaši ar reģistrācijas un pārbaudes procesu”.

4.6. Vienota procedūra.

Komisija uzskata, ka “ievērojamu virzību (..) var panākt, kā obligātu KEPS elementu iekļaujot vienotu procedūru alternatīvas aizsardzības un bēgļa statusa pieteikumu novērtēšanai” (12). Valstīs, kur jau izmanto “vienotu procedūru”, ir ievērojami samazinājušies lēmuma pieņemšanas termiņi, un līdz ar to katra patvēruma meklētāja neziņas periods.

Šāda procedūra paredz, ka patvēruma meklētājs griežas pie viena vienīga “lodziņa” un ka lēmējiestāde vispirms pieņem lēmumu par bēgļa statusu saskaņā ar Ženēvas konvenciju, bet pēc tam — lēmumu par alternatīvas aizsardzības piešķiršanu. Lai šo mērķi sasniegtu, minētā procedūra būtu jāpiemēro visos gadījumos, tai skaitā attiecībā uz pieteikumiem, kas saņemti uz robežas. (13)

Tāpat kā 2002. gada 29. maija atzinumā, Komiteja vēlreiz vēlas uzsvērt, ka “alternatīvā aizsardzība nedrīkst būt līdzeklis, lai mazinātu bēgļa statusā paredzēto aizsardzības līmeni” (14) un piekrīt UNHCR secinājumam (15), ka dalībvalstis plaši piemēro alternatīvo aizsardzību, kaut gan nav pamata saistīt šo faktu ar situācijas attīstību izcelsmes valstī; lai arī patvēruma meklētājam ir tiesības iepazīties ar pamatojumu, lēmums par alternatīvās aizsardzības piešķiršanu ne vienmēr ir pietiekami pamatots.

4.7. Patvēruma meklētāju uzņemšanas nosacījumi; standarti.

Komiteja secina, ka patvēruma meklētāju uzņemšanas nosacījumi visās dalībvalstīs nav vienādi. Piemēram, atsevišķas dalībvalstis vēlas ar saskaņošanu panākt tiesības ierobežojošus standartus — ieviest “ģeogrāfiskus ierobežojumus (..) attiecībā uz pieteikuma iesniegšanas un uzturēšanās vietu” (16), vēloties tādējādi padarīt atsevišķas valstis mazāk pievilcīgas salīdzinājumā ar citām.

Komiteja apzinās, ka nesaskaņoti valstu standarti rada migrācijas plūsmas ES robežās; bet tas nenozīmē, ka ir jāsamazina patvēruma meklētāju tiesību līmenis. Atšķirības var mazināt, nepaaugstinot aizsardzības līmeni vairāk kā tas nepieciešams, ar nosacījumu, ka visām dalībvalstīm ir kopīgi standarti, kurus tās piemēro vienādi.

4.8. Piekļuve izglītībai un darba tirgum.

Atsevišķas dalībvalstis pret patvēruma meklētāju piekļuvi darba tirgum iebilst galvenokārt divu iemeslu dēļ: dalībvalsts vēlas nodrošināt saviem iedzīvotājiem plašākas nodarbinātības iespējas; sakarā ar patvēruma pieteikumu noraidījumu ievērojamo skaitu un paātrinātām izskatīšanas procedūrām patvēruma meklētāju iesaistīšanās darba tirgū būs īslaicīga.

Lai arī mērķis ir paātrināt patvēruma pieteikumu izskatīšanu, Komiteja uzskata, ka saņemto pieteikumu skaits un to specifika var pagarināt izskatīšanas termiņus dažās dalībvalstīs. Neskatoties uz to, ka “uzņemšanas” direktīva paredz, ka dalībvalstis īsteno pasākumus, “lai nodrošinātu patvēruma prasītajiem veselības standartiem atbilstošu dzīves līmeni un iztiku” (13. pants), Komiteja secina, ka bēgļu integrācija uzņēmējā valstī ir atkarīga no viņu piekļuves autonomijai un ka tā būs efektīvāka tad, ja priekšnoteikumi tiks īstenoti tūlīt pēc ierašanās.

Komitejas 2001. gada 28.novembra atzinumā norādīts, ka “ patvēruma meklētājiem dotā iespēja piekļūt darba tirgum neapšaubāmi sniedz materiālas un morālas priekšrocības kā uzņēmējai valstij, tā arī pašiem patvēruma meklētājiem” (17) ; Komiteja atkārtoti pauž šādu viedokli un uzsver, ka ir jānodrošina patvēruma meklētāju apmācība, valodu kursi un piekļuve medicīniskās aprūpes pakalpojumiem.

Fakts, ka daži patvēruma meklētāji nevarēs palikt dalībvalstī, jo viņu pieteikums ir noraidīts, nav pietiekams iemesls, lai atteiktos no pasākumu īstenošanas nolūkā veicināt patvēruma meklētāju autonomiju; minētie pasākumi ir “labākais veids, kā nodrošināt veiksmīgu integrāciju vai pamatotu atgriešanos izcelsmes valstī” (18). Savukārt viss liecina par to, ka, liedzot viņiem piekļuvi darba tirgum, tiks veicināts nelegālais darbs.

Komiteja piekrīt Komisijai, ka personas cieņu neaizskaroši uzņemšanas standarti būtu jāpiemēro visiem patvēruma meklētājiem bez izņēmuma un neatkarīgi no tā, vai viņi atbilst bēgļu statusam vai alternatīvās aizsardzības saņēmēja statusam.

4.9. Aizturēšana.

Komiteja pauž bažas par vairāku dalībvalstu praksi ievietot patvēruma meklētājus “slēgtos centros”, kas vairāk atbilst aizturēšanas nekā uzņemšanas idejai.

Saskaņā ar Eiropas Padomes ieteikumiem EESK jau ir paudusi savu nostāju attiecībā uz to, ka patvēruma meklētājus var aizturēt tikai izņēmuma gadījumā un tikai uz nepieciešamo laiku (19) . Priekšroka jādod alternatīviem risinājumiem (20) .

Jebkurā gadījumā prasītājs, kas nonācis šādā situācijā, nav jāuzskata par “likumpārkāpēju” un viņam, tāpat kā citiem patvēruma meklētājiem, jānodrošina bezmaksas, neatkarīga un kvalificēta juridiskā palīdzība; jānodrošina NVO piekļuve minētajiem centriem, lai tās varētu sniegt padomu un atbalstu patvēruma meklētājiem. Īpaši aizsardzības pasākumi jāpiemēro attiecībā uz “neaizsargātām” personām (21), tai skaitā jauniešiem un jo īpaši jauniešiem bez pavadības.

Ir jāņem vērā specifiski vajāšanas veidi, kas skar sievietes, un jāuzskata tie par iemeslu individuālas aizsardzības piešķiršanai neatkarīgi no personām, kas viņas pavada vai kuras viņa pavada (nepilngadīgi bērni, dzīvesbiedri, vecāki, citi…).

Turklāt Komiteja uzskata, ka Eiropas Komitejai spīdzināšanas novēršanai regulāri jāveic pārbaudes slēgtajos centros.

4.10. Aizsardzības piešķiršana.

Neaizsargātas un neizraidāmas personas

Komisija paredz saskaņot to personu statusu, kuras kaut kādu iemeslu dēļ nedrīkst izraidīt no dalībvalsts, kaut arī tām atteikts patvērums. Tas saistīts ar bēgļu tiesību un cilvēktiesību starptautiskajos instrumentos paredzēto principu piemērošanu, uz kuriem balstās Eiropas Cilvēktiesību tiesas prakse.

Tā kā dalībvalstu prakse šajā jomā ir atšķirīga, Komiteja uzskata, ka ir jānosaka visām dalībvalstīm kopīgi minētā statusa pamatprincipi. Komiteja īpaši iebilst pret situāciju, kad dažās valstīs personas ir “bez statusa” — bez uzturēšanās atļaujas, bet nav arī izraidāmas — un pakļautas juridiskai, sociālai un ekonomiskai nenoteiktībai, kas ir pretrunā ar personas cieņas ievērošanu, un saskaras ar nelegālo imigrantu izraidīšanas politikas problēmām. Komiteja apzinās, ka šis ir sarežģīts jautājums, tomēr uzskata, ka minētajām personām ir jāpiešķir pagaidu uzturēšanās un darba atļauja.

4.11. Solidaritāte un pienākumu sadale.

Atbildības sadale — Dublinas sistēma

Komiteja 2001. gada 12. jūlija atzinumā par “kopēju patvēruma procedūru un vienotu statusu” (22) pauda atbalstu Dublinas konvencijas piemērošanai. Komiteja secināja, ka minētā sistēma ir nevis sekmējusi problēmu risināšanu, bet gan ir radījusi jaunas problēmas; rezultāti nav attaisnojuši ievērojamās izmaksas un nav novērsta patvēruma meklētāju izzušana pirms viņu pārvietošanas uz pirmo ES dalībvalsti, kurā viņi ieradās.

Atsaucoties uz šīm piezīmēm, Komiteja uzskata, ka Dublinas sistēmas (EURODAC Regula) pozitīvais faktors bija pacelt patvēruma pieteikumu izskatīšanas jautājumu Kopienas līmenī. Vienlaikus Komiteja secina, ka minētā sistēma, kuras pamatmērķis bija “visīsākajā laikā noteikt, kura dalībvalsts ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu”, nav ļāvusi sasniegt blakusmērķi t.i. “novērst tālāku pārvietošanos starp dalībvalstīm” (23), kā arī ir radījusi dažām dalībvalstīm, jo īpaši tām, kas atrodas uz ES ārējām robežām, ievērojamus papildizdevumus.

Turklāt no Komisijas novērtējuma ziņojuma (24) izriet, ka nodošanas tiek vienmērīgi sadalītas starp atsevišķām dalībvalstīm un, šķiet, būtu pat iespējams “ļaut dalībvalstīm slēgt divpusējus līgumus par patvēruma meklētāju vienādā skaitā apmaiņas atcelšanu dažos konkrētos gadījumos” (25). Patvēruma meklētāju pirkstu nospiedumu reģistrēšanai EURODAC sistēmā būtu jāsekmē tādas parādības kā izdevīgāko patvēruma noteikumu meklēšana (asylum shopping) un vairāku pieteikumu iesniegšanas prakses izskaušana.

Komiteja secina, ka Dublinas sistēmas piemērošanas izmaksas cilvēkresursu izteiksmē ir neproporcionālas tās tehniskajiem mērķiem. Komiteja uzskata, ka kopējo standartu pieņemšanas rezultātā mazināsies pieteikumu izskatīšanas atšķirības starp dalībvalstīm, kā arī šā kritērija nozīme citu kritēriju vidū, kas pamato patvēruma meklētāja izvēli iesniegt pieteikumu kādā konkrētā dalībvalstī, savukārt kultūras un sociālajiem faktoriem būs būtiska nozīme bēgļa integrācijai uzņēmējā valstī.

Tādēļ Komiteja, atsaucoties uz iepriekšējiem atzinumiem (26), iesaka nodrošināt patvēruma meklētājam tiesības brīvi izvēlēties valsti, kurā iesniegt patvēruma pieteikumu, un jau tagad aicināt dalībvalstis piemērot Regulas 15.1. pantā paredzēto humāno klauzulu. Tā kā personas, kam piešķirts bēgļa statuss, ir tiesīgas brīvi pārcelties no valsts, kas tai piešķīrusi bēgļa statusu, uz citu valsti, iepriekš minēto noteikumu piemērošana būs pirmais solis šādu tiesību īstenošanā.

Komiteja uzskata, ka šo Regulu nekādā gadījumā nedrīkst piemērot attiecībā uz nepilngadīgajiem bez pavadības, izņemot gadījumus, kad tas ir labākais risinājums bērna interešu aizstāvībai.

4.12. Solidaritāte finanšu jomā.

Dublinas sistēmas reformai būtu ievērojami jāatvieglo to dalībvalstu situācija, kurās pašreiz ierodas visvairāk patvēruma meklētāju. Reģistrēto patvēruma pieteikumu skaita ziņā starp dalībvalstīm nenoliedzami pastāv lielas atšķirības. Tādēļ būtu vajadzīgs efektīvs pienākumu sadales mehānisms, lai palīdzētu dalībvalstīm, kurās ir vislielākais patvēruma pieteikumu skaits.

“Iekšējā” pārcelšanās (ES robežās) varētu būt viens no risinājumiem, bet tā nevar būt vienīgais noteikums vai risinājums, vēl jo vairāk tādēļ, ka pārcelšanās var notikt tikai ar bēgļa nepārprotamu piekrišanu, nodrošinot pārcelšanās nosacījumu atbilstību augstam bēgļa integrācijas līmenim jaunajā uzņēmējā valstī.

4.13. Patvēruma ārējā dimensija.

Sniegt atbalstu trešām valstīm aizsardzības stiprināšanā — Reģionālās aizsardzības programmas

Atsaucoties uz reģionālo aizsardzības programmu ietvaros veiktajiem izmēģinājuma pasākumiem ar mērķi nodrošināt bēgļu aizsardzību viņu izcelsmes reģionos vai tranzīta valstīs, Komisija paredz pilnveidot un stiprināt minētos pasākumus. Šis mērķis ir viens no Hāgas programmas galvenajiem mērķiem.

Komiteja atbalsta iniciatīvas, kuru mērķis ir uzlabot patvēruma meklētāju uzņemšanas nosacījumus trešās valstīs, bet vienlaikus arī pauž bažas par uzņemšanas centru izveides sekām atsevišķās valstīs, piemēram, nesen neatkarību ieguvušās valstīs (Ukrainā, Moldovā, Baltkrievijā), kas nebūt nenodrošina patvērumu meklētāju uzņemšanas nosacījumiem atbilstošas garantijas. Komiteja atzīmē, ka minētās programmas, šķiet, vairāk paredzētas nevis bēgļu aizsardzības uzlabošanai, bet gan lai ierobežotu viņu mēģinājumus ierasties uz Eiropas Savienības robežām.

Eiropas Padomes parlamentārā asambleja (27) norādīja, ka, turpinot šādu centru izveidi, “tie vispirms jāveido Eiropas Savienībā un tikai pēc tam šādu praksi var piemērot arī ārpus ES vai Eiropas robežām ”. Komiteja uzsver, ka valstis, kas nav ratificējušas Starptautisko Bēgļu aizsardzības konvenciju (Ženēvas 1951. gada konvencija), nedrīkst piedalīties šajās programmās. Komiteja atzinīgi vērtē ES solidaritāti attiecībā uz dažām trešām valstīm, kas lielākā vai mazākā mērā saskaras ar migrācijas plūsmām.

4.14. Jauktās migrācijas plūsmas uz robežām.

Komiteja atgādina, ka atzinumā par Frontex tā uzsvēra, ka robežkontroles efektivitāte nedrīkst būt pretrunā patvēruma tiesībām. “Aģentūras uzdevumos jāiekļauj arī koordinācijas pasākumi ar glābšanas dienestiem (tostarp jūras), lai rīkotos preventīvi un palīdzētu personām, kas nonākušas nelaimē tādēļ, ka nelegālai imigrācijai izmantojušas bīstamus līdzekļus” (28) un prasa apmācīt cilvēktiesību jautājumos krasta apsardzes darbiniekus.

Komiteja norāda, ka gadījumos, kad aizturēšana notiek jūrā, nav paredzēta ne patvēruma pieteikuma, ne piekļuves teritorijai pieteikuma izskatīšanas procedūra. Komiteja prasa ieviest minētās procedūras, tostarp lai nodrošinātu patvēruma pieteikumu reģistrēšanu iespējami tuvāk aizturēšanas vietai.

4.15. ES kā globālā procesa dalībnieces loma bēgļu jautājumu risināšanā.

Komiteja uzskata, ka kopējās patvēruma sistēmas izveides ietvaros ES ir jācenšas veidot tādu sistēmu, kas būtu par paraugu citām pasaules valstīm, veiksmīgi iekļautos starptautiskajā bēgļu aizsardzības sistēmā, nodrošinātu Eiropas likumu pilnīgu atbilstību starptautiskajām bēgļu tiesībām un cilvēktiesībām, kā arī darbotos saskaņā ar tās mērķi.

4.16. Kontroles instrumenti.

Komiteja atzīme, ka Komisija ir pieprasījusi atzinumu par topošo kopējo Eiropas patvēruma sistēmu laikā, kad pirmā posma instrumentu un iniciatīvu novērtēšana vēl nav pabeigta un visas dalībvalstis vēl nav transponējušas direktīvas. Lai ievērotu 2010. gada termiņu, Komiteja iesaka paredzēt mehānismus, lai pielāgotos novērtējumam, un ierosina, lai jauno instrumentu ieviešanu un/vai esošo instrumentu pārskatīšanu papildinātu analīzes un kontroles pasākumi saistībā ar kopējās patvēruma sistēmas sekām un tās ietekmi uz bēgļu stāvokli; to varētu veikt Zaļajā grāmatā paredzētais atbalsta birojs sadarbībā ar UNHCR, šajā jomā aktīvajām NVO, ES pamattiesību aģentūru, izstrādājot ikgadēju ziņojumu, ko iesniedz ES iestādēm un dalībvalstīm.

Komiteja prasa, lai Komisija turpmāk katru gadus izstrādātu ziņojumu par kopējās patvēruma sistēmas īstenošanu un iesniegtu to konsultatīvajām iestādēm (EESK un RK) un Eiropas Parlamentam.

Briselē, 2008. gada 12. martā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Dimitris DIMITRIADIS

(1) ANO Augstais komisariāts bēgļu jautājumos.

(2) UNHCR izpratnē (Master Glossary of Terms, 2006. gada jūnijs).

(3) Izvarošana, izvarošana karadarbības apstākļos, fiziska, garīga vai sociāla rakstura vajāšana sakarā ar nepakļaušanos vīriešu iedibinātajai kārtībai. Skatīt EESK atzinuma par priekšlikumu Direktīvai par statusa noteikšanu 2.5.1. punktu (ziņotāja — Le Nouail Marliere kdze, OV C 221, 17.9.2002.): “Neskatoties uz to, ka 1951. gada Ženēvas konvencija neparedz dzimumvajāšanas specifiskas formas (piemēram, sieviešu dzimumorgānu kropļošana, piespiedu laulības, apmētāšana ar akmeņiem aizdomu gadījumā par laulības pārkāpšanu, sieviešu un meiteņu sistemātiska izvarošana kā kaujas stratēģija), tās būtu jāuzskata par pamatotu iemeslu patvēruma pieteikuma iesniegšanai un likumīgu pamatojumu patvēruma piešķiršanai ES dalībvalstīs.”

(4) EESK 2004. gada 15. decembra atzinums par tematu “Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei — Efektīvāka vienotā Eiropas pavēruma sistēma: vienota procedūra kā nākamais solis”. Ziņotāja — Le Nouail Marliere kdze (OV C 157, 28.6.2005.), 2.7. punkts.

(5) EESK 2006. gada 14. februāra atzinums, ziņotāja Le Nouail Marlière kdze (OV C 88, 11.4.2006.), 2.4. punkts un secinājumu 4. ievilkums.

(6) EESK 2001. gada 26. aprīļa atzinums par tematu “Priekšlikums Padomes direktīvai par obligātajiem standartiem bēgļu statusa piešķiršanai vai atsaukšanai ES dalībvalstīs”. Ziņotājs — Melicías kgs (OV C 192, 10.7.2001.), 3.2.2. punkts.

(7) Melicias, 3.2.12.3. punkts.

(8) EESK 2001. gada 26. aprīļa atzinums par tematu “Priekšlikums Padomes direktīvai par obligātajiem standartiem bēgļu statusa piešķiršanai vai atsaukšanai ES dalībvalstīs”. Ziņotājs — Melicías kgs (OV C 192, 10.7.2001.), 2.3. punkts.

(9) ES 27 dalībvalstis 2006. gadā ir saņēmušas 192 300 patvēruma pieteikumus, t.i., uz pusi mazāk nekā 2001. gadā un par 70 % mazāk nekā 1992. gadā (ES 15 dalībvalstis), Eurostat izdevums “Statistika īsumā” 110/2007.

(10) Melicias, 3.2.4.4. punkts.

(11) Melicias, 3.2.15.2. punkts; UNHCR preses konference 2007. gada 15. jūnijā un ieteikumi ES prezidentvalstij Portugālei un nākamajai prezidentvalstij 2007. gada 11. decembrī.

(12) Zaļā grāmata, 4. lpp.

(13) “Asylum in the European Union, A study of the implementation of the Qualification Directive”, UNHCR, 2007. gada novembrī.

(14) EESK 2002. gada 29. maija atzinums par tematu “Priekšlikums Padomes direktīvai par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu”. Ziņotāja — Le Nouail-Marlière kdze (OV C 221, 17.9.2002.), 2.3.5. punkts.

(15) Jau minētais UNHCR pētījums. Komiteja atsaucas arī uz grozījumu priekšlikumiem direktīvai par “statusa noteikšanu” (8.3. un 8.1. pants; 15.c panta 26. apsvērums; 12. un 14. pants (atbilstība 1951. gada Ženēvas konvencijai); 17. un 19. pants; un uz šādiem ieteikumiem: Eiropas Komisijai — lūgt Kopienu tiesai interpretāciju un lēmumus; Lēmumu izpildes nodrošināšana un kvalitātes pārbaude visās ES dalībvalstīs; Izglītība; Vadlīniju pieņemšana; ES dalībvalstīm — piemērot UNHCR izstrādātās vadlīnijas; Dalībvalstu tiesas iestāžu prejudiciāli nolēmumi Eiropas Kopienu tiesā; Lēmumu publiskošana rakstiski; Dalībvalstu pieņemto lēmumu kvalitātes pārbaude; Aizsardzības jomā iesaistīto dalībnieku potenciāla analīze; Aizsardzība uz vietas; Piekļuve un tiesības uz aizsardzību; Nopietns risks; Pamatojumi un izņēmumi, UNHCR , 2007. gada novembris.

(16) Francija: “Nacionālās Asamblejas ES delegācijas informatīvs ziņojums”, iesniedzis Lequiller kgs, Nr. 105, 2007. gada 25. jūlijā.

(17) EESK 2001. gada 28. novembra atzinums par tematu “Priekšlikums Padomes direktīvai par obligātajiem standartiem patvēruma meklētāju uzņemšanai ES dalībvalstīs”. Ziņotāji — Mengozzi kgs un Pariza Castaños kgs (OV C 48, 21.2.2002.), 4.3. punkts.

(18) Idem, 3.1. punkts.

(19) EESK 2001. gada 26. aprīļa atzinums par tematu “Priekšlikums Padomes direktīvai par obligātajiem standartiem bēgļu statusa piešķiršanai vai atsaukšanai ES dalībvalstīs”. Ziņotājs — Melicías kgs, (OV C 192, 10.7.2001.), 3.2.11. punkts.

(20) Starptautiskās izpētes grupas ziņojums “Apcietināt ārvalstniekus, atturēt patvēruma meklētājus no patvēruma pieteikuma iesniegšanas: migrācijas plūsmu kontrole Maltā”, Cilvēktiesību līgas starptautiskā federācija, Catherine TEULE, 4.1.1. punkts.

Skatīt arī atzinumu CESE 1643 un 1644/2004 sagatavošanas ietvaros Rumānijas pievienošanās ES procesa laikā rīkotās misijas secinājumus par kontrolētu, bet atvērtu izmitināšanas centru modernizāciju .

(21) UNHCR izpratnē (Master Glossary of Terms, 2006. gada jūnijā): personas ar fiziskiem, psiholoģiskiem un garīgiem traucējumiem, kam nepieciešama īpaša palīdzība — sievietes, grūtnieces, bērni, gados vecāki cilvēki, slimi cilvēki, invalīdi u.c.

(22) EESK 2001. gada 12. jūlija atzinums par tematu “Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei — Ceļā uz kopēju Eiropas Savienības patvēruma procedūru un vienotu statusu personām, kam piešķirts patvērums”. Ziņotāji — Mengozzi kgs un Pariza Castaños kgs (OV C 260, 17.9.2001.).

(23) Zaļā grāmata, 12. punkts.

(24) “Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei par Dublinas sistēmas novērtēšanu”, COM(2007) 299 galīgā redakcija, 2007. gada 6. jūnijā.

(25) COM(2007) 299, 8. lpp.

(26) EESK 2001. gada 12. jūlija atzinums par tematu “Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei — Ceļā uz kopēju Eiropas patvēruma procedūru un vienotu statusu personām, kam piešķirts patvērums”, ziņotāji — Mengozzi kgs un Pariza Castaños kgs (OV C 260, 17.9.2001.) un 2002. gada 29. maija atzinums “Priekšlikums Padomes direktīvai par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezpavalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu”, ziņotāja — Le Nouail-Marlière kdze (OV C 221, 17.9.2002.).

(27) Eiropas Padomes parlamentārās asamblejas dokuments Nr. 11304 “Tranzīta un kontroles centru izveides novērtējums saistībā ar jauktām imigrantu un patvēruma meklētāju plūsmām”, 2007. gada 15. jūnijā.

(28) EESK 2004. gada 29. janvāra atzinums par tematu “Priekšlikums Padomes regulai, ar ko izveido Eiropas Aģentūru operatīvās sadarbības vadībai pie Eiropas Savienības dalībvalstu ārējām robežām”. Ziņotājs — Pariza Castaños kgs (OV C 108, 30.4.2004.), 3.2. punkts.