Turklāt ar priekšlikumu regulai par pārrobežu pasta paku piegādes pakalpojumiem ir paredzēts uzlabot cenu pārredzamību un regulatīvo uzraudzību minētajā jomā. Patērētāji un mazie uzņēmumi ziņo, ka problēmas ar pasta paku piegādes pakalpojumiem, jo īpaši to augstās cenas, liedz tiem pārdot vai iepirkt vairāk no citām dalībvalstīm. Ar priekšlikumu pārskatītajai Regulai par sadarbību patērētāju tiesību aizsardzības jomā paredzēts uzlabot sadarbību starp valstu patērētāju tiesību aizsardzības iestādēm un nodrošināt stingrāku pārrobežu izpildes mehānismu attiecībā uz patērētāju prasījumiem. Abas šīs iniciatīvas paredzēts publicēt 2016. gada 25. maijā. Ar iniciatīvu, ar ko Vienotajā elektroniskajā mehānismā paredzēts iekļaut arī PVN reģistrāciju, paredzēts vēl vairāk vienkāršot pārrobežu tirdzniecību, samazinot PVN reģistrēšanas un tirgotājiem veicamo maksājumu administratīvo slogu

Attiecībā uz nediskriminēšanu, izmantojot maksāšanas līdzekļus, Regula (ES) Nr. 260/2012 jau aizliedz tirgotājiem pieprasīt, lai, veicot maksājumu, bankas konts būtu konkrētā dalībvalstī. Šis princips nav spēkā attiecībā uz citiem maksāšanas līdzekļiem. Ar Regulu (ES) 2015/751 tika atvieglināta kredītkaršu izmantošana, jo tika noteiktas tādu starpbanku komisijas maksu maksimālās robežvērtības, kas piemērojamas kartēm piesaistītiem maksājumu darījumiem. Savukārt Direktīva (ES) 2015/2366 radīja iespēju izveidot pilnīgi integrētu tirgu, kas reglamentē mazumtirdznieciskus maksājumus ES. Šī regula iet soli tālāk, neļaujot tirgotājiem piemērot atšķirīgus maksāšanas nosacījumus atkarībā no patērētāja dzīvesvietas. Tomēr svarīgi atcerēties, ka tirgotāji var brīvi izlemt, kādus maksāšanas līdzekļus pieņemt no vietējiem un ārvalstu klientiem.

Direktīvā 2000/31/EK (“Elektroniskās tirdzniecības direktīva”) paredzētais izcelsmes valsts princips ir ļāvis tirgotājiem, kuri sniedz informācijas sabiedrības pakalpojumus, veikt pārrobežu darbību un sniegt pakalpojumus, pamatojoties uz noteikumiem, kas piemērojami valstī, kurā tie veic uzņēmējdarbību. Turklāt Pakalpojumu direktīvā ir noteiktas pakalpojumu saņēmēju tiesības, un tās 20. pants tiecas nodrošināt, lai pakalpojumu sniedzēji, kas veic uzņēmējdarbību Savienībā, ne tieši, ne netieši nepiemērotu atšķirīgu attieksmi pret klientiem to valstspiederības vai dzīvesvietas dēļ. Tomēr 20. pantā netiek pietiekami izsmeļoši aplūkota patērētāju diskriminācija, un tas nav mazinājis juridisko nenoteiktību. Tādējādi ir bijis grūti nediskriminēšanas noteikumu piemērot praksē. Lai kliedētu jebkādas šaubas, šis priekšlikums paredz, ka pretrunu gadījumā ar Pakalpojumu direktīvas 20. panta 2. punktu noteicošie būs šīs regulas noteikumi.

Šis priekšlikums neattiecas uz cenu noteikšanu, un tirgotāji līdz ar to var brīvi noteikt savas cenas nediskriminējošā veidā. Tāpat tas neattiecas uz dinamisko cenu noteikšanu jeb gadījumiem, kad tirgotāji laika gaitā pielāgo savu piedāvājumi atkarībā no vairākiem faktoriem, kuri nav saistīti ar klienta dzīvesvietu.

Ar šo priekšlikumu tiek aizliegts bloķēt piekļuvi tīmekļa vietnēm un citām tiešsaistes saskarnēm un pārmaršrutēt klientus no vienas valsts tīmekļa vietnes vai tiešsaistes saskarnes versijas uz citu. Turklāt tas aizliedz diskriminēt klientus četrās konkrētās preču pārdošanas un pakalpojumu sniegšanas situācijās un neļauj apiet šādu diskriminācijas aizliegumu pasīvās pārdošanas līgumos. Šāda prakse kā preču vai pakalpojumu tiešos lietotājus ietekmē gan patērētājus, gan uzņēmumus, kuriem tādējādi būtu jāizmanto šajā priekšlikumā izklāstīto noteikumu sniegtās priekšrocības. Tomēr, lai tirgotājiem būtu iespēja izveidot savu izplatīšanas sistēmu saskaņā ar Eiropas tiesību aktiem konkurences jomā, darījumi, kuros uzņēmums preces vai pakalpojumus iegādājas tālākpārdošanai, nebūtu jāiekļauj šā priekšlikuma darbības jomā.

Neraugoties uz nediskriminēšanas principa iestrādāšanu Direktīvas 2006/123/EK (“Pakalpojumu direktīva”) 20. panta 2. punktā, klienti joprojām saskaras ar atteikumu noformēt pirkumu un atšķirīgiem nosacījumiem, iegādājoties preces vai pakalpojumus citā dalībvalstī. Tas galvenokārt saistīts ar neskaidrību par to, kas ir objektīvi kritēriji, kas attaisnotu tirgotāju atšķirīgo attieksmi pret klientiem. Lai atrisinātu šo problēmu, tirgotājiem un klientiem būtu labāk jāizprot situācijas, kad atšķirīgā attieksme nav pamatota dzīvesvietas dēļ.

Šis priekšlikums attiecas gan uz tirgotājiem, gan klientiem, proti, uz patērētājiem un uzņēmumiem kā tiešajiem lietotājiem. Šajās kategorijās ietilpst mazie un vidējie uzņēmumi (MVU), kā arī mikrouzņēmumi. Atbrīvojot minētos uzņēmumus no šo noteikumu piemērošanas, tiktu apdraudēta pasākuma efektivitāte, jo lielāko daļu tiešsaistes tirdzniecības Eiropas Savienībā veic MVU, tostarp mikrouzņēmumi.

No 2015. gada 24. septembra līdz 28. decembrim notika plaša sabiedriskā apspriešana. Patērētājiem, uzņēmumiem, apvienībām un dalībvalstīm lūdza paust savu viedokli. Tika saņemtas 433 atbildes. Sabiedriskās apspriešanas rezultāti tika publicēti un ir iekļauti arī ietekmes novērtējumā. Turklāt 2015. gada sākumā Komisija aktīvi apspriedās ar ieinteresētajām personām (patērētājiem, uzņēmumiem, patērētāju un uzņēmumu apvienībām un valstu iestādēm), tostarp ieinteresēto personu semināros, lai novērtētu ES intervences dažādās iespējas un to ietekmi. 2016. gada 18. februārī Komisija Amsterdamā organizēja semināru par sabiedriskās apspriešanas rezultātiem un iespējamo turpmāko rīcību.

Šis priekšlikums, kura mērķis ir atvieglot piekļuvi precēm un pakalpojumiem visā Savienībā, jo īpaši uzliek tirgotājiem mērķtiecīgus pienākumus konkrētos apstākļos nepieļaut klientu diskrimināciju dzīvesvietas dēļ. Šādi pienākumi nepārsniedz to, kas vajadzīgs, lai atrisinātu konstatētās problēmas, un attiecas tikai uz šajā priekšlikumā izklāstītajām situācijām. Šis priekšlikums arī palielina juridisko noteiktību tirgotājiem, jo precizē spēkā esošos pienākumus un gadījumus, kad pret klientiem, kuri veic pārrobežu pirkumus, būtu jāpiemēro vienāda attieksme. Turklāt šis priekšlikums neuzliek tirgotājiem nekādas nesamērīgas izmaksas. No šā priekšlikuma izrietošās izmaksas galvenokārt ir vienreizējas pielāgošanas izmaksas.

10. pants paredz grozīt divus spēkā esošus tiesību aktus, kuri īpaši attiecas uz patērētāju aizsardzību, proti, Regulu (EK) Nr. 2006/2004 un Direktīvu 2009/22/EK. Tas nozīmētu, ka šo regulu iekļauj minēto tiesību aktu pielikumos, lai to varētu īstenot arī ar pasākumiem, kas noteikti Regulā par sadarbību patērētāju tiesību aizsardzības jomā un Aizliegumu direktīvā.

9. pants paredz, ka Komisijai ir periodiski jāpārskata šīs regulas piemērošana. Tajā tiek precizēts, ka pirmajā novērtējumā būtu jo īpaši jāizvērtē, vai diskriminācijas aizliegums, kas noteikts 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā, būtu jāattiecina arī uz elektroniski sniegtiem pakalpojumiem, kuru galvenais uzdevums ir nodrošināt piekļuvi ar autortiesībām aizsargātiem darbiem vai citiem aizsargātiem tiesību objektiem vai to izmantošanu, ja tirgotājam ir attiecīgajās teritorijās nepieciešamās tiesības.

8. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu izraudzīties vienu vai vairākas iestādes, kuras sniedz praktisku palīdzību patērētājiem strīdos, kas izriet no šīs regulas.

4. pantā ir izklāstītas trīs konkrētas situācijas, kad klientu diskriminācija dzīvesvietas dēļ ir aizliegta. Pirmā situācija attiecas uz fizisku preču pārdošanu gadījumos, kad tirgotājs neveic ražojuma piegādi uz patērētāja dalībvalsti. Otrā situācija attiecas uz elektroniski sniegtu pakalpojumu nodrošināšanu, izņemot pakalpojumus, kuru galvenais uzdevums ir nodrošināt piekļuvi ar autortiesībām aizsargātiem darbiem vai citiem aizsargātiem tiesību objektiem un to izmantošanu. Trešā situācija attiecas uz pakalpojumiem, kurus tirgotājs sniedz dalībvalstī, kura nav patērētāja dzīvesvietas dalībvalsts.

3. pantā noteikts, ka tirgotāji nevar liegt piekļuvi savām tiešsaistes saskarnēm klienta dzīvesvietas dēļ. Tajā arī noteikts, ka pārmaršrutēšanai vajadzīga klienta piekrišana un tirgotājiem jāsaglabā tā tiešsaistes saskarnes versija, kurai klients sākotnēji mēģināja piekļūt, pirms tika pārmaršrutēts uz citu viegli pieejamu saskarni. Tirgotājs ir atbrīvots no šiem pienākumiem, ja piekļuves ierobežojumi vai pārmaršrutēšana ir noteikta tiesību aktos. Šādos izņēmuma gadījumos tirgotājam ir pienākums sniegt skaidru pamatojumu.

(6)Dažās pakalpojumu jomās tirgotājiem visā Savienībā daži regulatīvie un administratīvie šķēršļi Direktīvas 2006/123/EK īstenošanas rezultātā (materiālās piemērošanas jomā) ir atcelti, tāpēc būtu jānodrošina atbilstība starp šo regulu un Direktīvu 2006/123/EK. Tāpēc šīs regulas noteikumi būtu jāpiemēro, cita starpā, ar audiovizuālajiem līdzekļiem nesaistītiem elektroniski sniegtiem pakalpojumiem, kuru galvenais uzdevums ir nodrošināt piekļuvi ar autortiesībām aizsargātiem darbiem vai citiem aizsargātiem tiesību objektiem un to izmantošanu, tomēr ievērojot 4. pantā paredzēto īpašo izņēmumu un šāda izņēmuma novērtēšanu pēc tā beigām, kā paredzēts 9. pantā. Audiovizuālie pakalpojumi, tostarp pakalpojumi, kuru galvenais uzdevums ir nodrošināt piekļuvi sporta pasākumu pārraidēm un kurus sniedz, pamatojoties uz ekskluzīvām teritoriālajām licencēm, neietilpst šīs regulas darbības jomā. Tāpēc neatkarīgi no šīs regulas noteikumiem par nediskriminēšanu maksājumu jomā izņēmums būtu jāattiecina arī uz piekļuvi mazumtirdznieciskiem finanšu pakalpojumiem, tostarp maksājumu pakalpojumiem.

(5)Šīs regulas mērķis ir novērst diskrimināciju klientu valstspiederības, dzīvesvietas vai uzņēmējdarbības veikšanas vietas dēļ, tostarp ģeogrāfisko bloķēšanu, pārrobežu komercdarījumos starp tirgotājiem un klientiem attiecībā uz preču pārdošanu vai pakalpojumu sniegšanu Savienībā. Tā tiecas risināt tiešu un netiešu diskrimināciju un attiecas arī uz nepamatoti atšķirīgu attieksmi, vadoties no citiem nošķiršanas kritērijiem, kas rada tādu pašu rezultātu kā tieša kritēriju piemērošana, pamatojoties uz klientu valstspiederību, dzīvesvietu vai uzņēmējdarbības veikšanas vietu. Šādus citus kritērijus var izmantot, jo īpaši pamatojoties uz informāciju par klientu fizisko atrašanās vietu, piemēram, izsekojot IP adresi, kas tiek izmantota, lai piekļūtu tiešsaistes saskarnei, preču piegādei norādīto adresi, izvēlēto valodu vai dalībvalsti, kurā izsniegts klienta maksājumu instruments.

(3)Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK 20. pants paredz, ka dalībvalstīm jānodrošina, lai pakalpojumu sniedzēji, kas veic uzņēmējdarbību Savienībā, nepiemērotu atšķirīgu attieksmi pret pakalpojumu saņēmējiem to valstspiederības vai dzīvesvietas dēļ. Tomēr šis noteikums nav izrādījies efektīvs cīņā pret diskrimināciju un nav pietiekamā mērā mazinājis juridisko nenoteiktību, jo īpaši tādēļ, ka ir atļauts pamatot attieksmes atšķirības, un tāpēc ir grūtības to īstenot praksē. Turklāt ģeogrāfisko bloķēšanu un cita veida diskrimināciju valstspiederības, dzīvesvietas vai uzņēmējdarbības veikšanas vietas dēļ var radīt arī tādu tirgotāju darbības, kuri veic uzņēmējdarbību trešās valstīs, un tas neietilpst minētās direktīvas darbības jomā.

(8)Šai regulai nevajadzētu skart noteikumus, kas piemērojami nodokļu jomā, jo Līgums par Eiropas Savienības darbību (LESD) nosaka īpašu pamatu rīcībai Savienības līmenī nodokļu jautājumos.

(9)Ievērojot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 593/2008, tiesību aktu izvēle, ko piemēro līgumiem starp patērētāju un uzņēmēju, kas savu komercdarbību vai profesionālo darbību veic valstī, kurā atrodas patērētāja pastāvīgā dzīvesvieta, vai citā veidā vērš šādas darbības uz minēto dalībvalsti vai vairākām dalībvalstīm, tostarp uz minēto dalībvalsti, nedrīkst izraisīt to, ka patērētājam tiek liegta aizsardzība, kas tam pienākas ar noteikumiem, no kuriem nevar atkāpties saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas patērētāja pastāvīgā dzīvesvieta. Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1215/2012 jautājumos, kas saistīti ar līgumu starp patērētāju un uzņēmēju, kurš savu komercdarbību vai profesionālo darbību veic valstī, kurā atrodas patērētāja domicils, vai jebkādā veidā vērš šādu darbību uz šo valsti vai vairākām valstīm, to skaitā uz attiecīgo dalībvalsti, patērētājs var celt prasību pret otru pusi tās dalībvalsts tiesās, kurā atrodas tā domicils, un tiesvedību pret patērētāju var ierosināt tikai šādas dalībvalsts tiesās.

(10)Šai regulai nevajadzētu skart Savienības tiesību aktus par tiesu iestāžu sadarbību civillietās, jo īpaši noteikumus par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, un noteikumus par jurisdikciju, kas izklāstīti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 593/2008 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1215/2012, tostarp šādu tiesību aktu un noteikumu piemērošanu atsevišķos gadījumos. Konkrēti, tas vien, ka tirgotājs rīkojas saskaņā ar šīs regulas noteikumiem, nebūtu jāinterpretē tā, ka tas savu darbību vērš uz patērētāja dalībvalsti šādas piemērošanas nozīmē.

(11)Diskriminējošā prakse, kuru šī regula tiecas novērst, parasti rodas, izmantojot vispārējus noteikumus, nosacījumus un citu informāciju, ko attiecīgais tirgotājs ir noteicis vai piemēro vai kas tā vārdā ir noteikti un tiek piemēroti kā priekšnosacījums tam, lai gūtu piekļuvi attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem, un kas ir pieejami plašai sabiedrībai. Šādi vispārīgie piekļuves nosacījumi, cita starpā, ir cenas, kā arī maksājumu un piegādes nosacījumi. Tirgotājs pats vai savā vārdā tos var darīt pieejamus plašai sabiedrībai ar dažādiem līdzekļiem, piemēram, izmantojot reklāmā iekļautu informāciju, tīmekļa vietnes vai pirmslīguma vai līguma dokumentus. Šādus nosacījumus piemēro tad, ja nav atsevišķi saskaņota līguma par pretējo, kas noslēgts tieši starp tirgotāju un klientu. Noteikumi un nosacījumi, kuri atsevišķi saskaņoti starp tirgotāju un klientiem, šīs regulas nozīmē nebūtu jāuzskata par vispārīgajiem piekļuves nosacījumiem.

(12)Gan patērētāji, gan uzņēmumi būtu jāaizsargā pret diskrimināciju tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar valstspiederību, dzīvesvietu vai uzņēmējdarbības veikšanas vietu, ja tie šīs regulas nozīmē darbojas kā klienti. Tomēr šāda aizsardzība nebūtu jāattiecina uz klientiem, kuri iegādājas preci vai pakalpojumu tālākpārdošanai, jo tas ietekmētu uzņēmumu starpā plaši izmantotās izplatīšanas sistēmas, piemēram, selektīvo un ekskluzīvo izplatīšanu, kas parasti dod tiesības ražotājiem izvēlēties mazumtirgotājus, ja vien tiek ievēroti konkurences noteikumi.

(13)Diskriminējošā attieksme, kas vērojama komercdarījumos saistībā ar preču pārdošanu vai pakalpojumu sniegšanu Savienībā, vienādi ietekmē gan klientus, gan iekšējo tirgu neatkarīgi no tā, vai tirgotājs veic uzņēmējdarbību dalībvalstī vai kādā trešā valstī. Šā iemesla dēļ un lai panāktu, ka uz konkurējošiem tirgotājiem šai ziņā attiecas tādas pašas prasības, šajā regulā izklāstītie pasākumi būtu vienādi jāpiemēro visiem tirgotājiem, kuri darbojas Savienībā.

(14)Lai palielinātu iespēju klientiem piekļūt informācijai, kas saistīta ar preču pārdošanu un pakalpojumu sniegšanu iekšējā tirgū, un lai palielinātu pārredzamību, tostarp attiecībā uz cenām, tirgotāji nedrīkstētu ar tehnoloģisku pasākumu palīdzību vai kā citādi liegt klientiem pilnīgu un vienlīdzīgu piekļuvi tiešsaistes saskarnēm to valstspiederības, dzīvesvietas vai uzņēmējdarbības veikšanas vietas dēļ. Šādi tehnoloģiskie pasākumi konkrēti var būt tehnoloģijas, ko izmanto, lai noteiktu klienta fizisko atrašanās vietu, arī tās izsekošana pēc IP adreses, koordinātas, kas iegūtas ar globālās navigācijas satelītu sistēmas palīdzību, vai ar maksājuma darījumu saistīti dati. Tomēr šādu diskriminācijas aizliegumu attiecībā uz piekļuvi tiešsaistes saskarnēm nevajadzētu uzskatīt par tādu, kas uzliek tirgotājam pienākumu iesaistīties komercdarījumos ar klientiem.

(15)Daži tirgotāji izmanto dažādas tiešsaistes saskarņu versijas, kas ir orientētas uz dažādu dalībvalstu klientiem. Šāda iespēja būtu jāsaglabā, taču būtu jāaizliedz klienta pārmaršrutēšana no vienas tiešsaistes saskarnes versijas uz citu bez tā nepārprotamas piekrišanas. Visām tiešsaistes saskarnes versijām jebkurā laikā arī turpmāk vajadzētu būt viegli pieejamām klientam.

(16)Dažkārt piekļuves bloķēšana, ierobežošana vai pārmaršrutēšana bez patērētāja piekrišanas uz citu tiešsaistes saskarnes versiju tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar tā valstspiederību, dzīvesvietu vai uzņēmējdarbības veikšanas vietu, var būt vajadzīga, lai nodrošinātu atbilstību tiesiskajām prasībām, kas noteiktas Savienības tiesību aktos vai dalībvalstu tiesību aktos saskaņā ar Savienības tiesību aktiem. Šādi tiesību akti var ierobežot klientu piekļuvi noteiktām precēm vai pakalpojumiem, piemēram, dažās dalībvalstīs aizliedzot konkrēta satura publicēšanu. Tirgotājiem nedrīkstētu būt liegts ievērot šādas prasības un tādējādi bloķēt, ierobežot piekļuvi vai pārmaršrutēt konkrētus klientus vai konkrētās teritorijās esošus klientus uz tiešsaistes saskarni, ja tas vajadzīgs šāda iemesla dēļ.

(17)Ir vairākas konkrētas situācijas, kad atšķirīgo attieksmi pret klientiem, piemērojot vispārīgos piekļuves nosacījumus, tostarp galīgi atsakoties pārdot preces vai sniegt pakalpojumus tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar klientu valstspiederību, dzīvesvietu vai uzņēmējdarbības veikšanas vietu, nav iespējams objektīvi pamatot. Šādos gadījumos visa šāda veida diskriminācija būtu jāaizliedz un būtu jānodrošina, ka klientiem atbilstīgi šajā regulā izklāstītajiem īpašajiem nosacījumiem ir tiesības iesaistīties komercdarījumos ar tādiem pašiem nosacījumiem kā vietējiem klientiem un ka tiem ir pilnīga un vienlīdzīga piekļuve dažādajām piedāvātajām precēm vai pakalpojumiem neatkarīgi no to valstspiederības, dzīvesvietas vai uzņēmējdarbības veikšanas vietas. Tāpēc vajadzības gadījumā tirgotājiem būtu jāveic pasākumi, ar kuriem tiktu nodrošināta diskriminācijas aizlieguma ievērošana, citādi attiecīgajiem klientiem tiktu liegta šāda pilnīga un vienlīdzīga piekļuve. Tomēr šādos gadījumos piemērojamais aizliegums nebūtu jāsaprot kā tāds, kas tirgotājiem liedz savu darbību uz dažādām dalībvalstīm vai konkrētām klientu grupām vērst, sniedzot pielāgotus piedāvājumus un piemērojot atšķirīgus noteikumus un nosacījumus, tostarp izveidojot konkrētās valstīs izmantojamas tiešsaistes saskarnes.

(18)Pirmajā šādā situācijā tirgotājs pārdod preces, bet neveic šo preču pārrobežu piegādi vai tirgotāja vārdā tā netiek veikta uz klienta dzīvesvietas dalībvalsti. Tādā gadījumā klientam vajadzētu būt iespējai iegādāties preces ar tādiem pašiem nosacījumiem, ieskaitot cenu un preču piegādes nosacījumus, kā klientiem, kuri ir tirgotāja dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji. Tas varētu nozīmēt, ka ārvalstu klientam minētā prece būs jāsaņem attiecīgajā dalībvalstī vai kādā citā dalībvalstī, uz kuru tirgotājs veic piegādi. Šajā gadījumā nav vajadzības reģistrēties par pievienotās vērtības nodokļa (“PVN”) maksātāju klienta dalībvalstī, kā arī nav jānodrošina preču pārrobežu piegāde.

(19)Otrajā situācijā tirgotājs nodrošina tādus elektroniski sniegtus pakalpojumus, kas nav pakalpojumi, kuru galvenais uzdevums ir nodrošināt piekļuvi ar autortiesībām aizsargātiem darbiem vai citiem aizsargātiem tiesību objektiem un to izmantošanu, un šādi pakalpojumi ir, piemēram, mākoņdatošanas pakalpojumi, datu uzglabāšanas pakalpojumi, tīmekļa vietņu mitināšana un ugunsmūra nodrošināšana. Tādā gadījumā fiziska piegāde nav vajadzīga, jo pakalpojumi tiek sniegti elektroniski. Tirgotājs var deklarēt un maksāt PVN vienkāršotā veidā saskaņā ar noteikumiem par PVN MOSS, kas izklāstīti Padomes Īstenošanas regulā (ES) Nr. 282/2011.

(20)Visbeidzot, situācijā, kad tirgotājs sniedz pakalpojumus un klients šos pakalpojumus saņem telpās vai vietā, kuru izvēlējies tirgotājs un kura nav dalībvalsts, kuras valstspiederīgais ir klients vai kurā atrodas klienta dzīvesvieta vai uzņēmējdarbības veikšanas vieta, atšķirīgu vispārīgo piekļuves nosacījumu piemērošana ar šādiem kritērijiem saistītu iemeslu dēļ arī nebūtu pamatota. Tas atkarībā no konkrētā gadījuma attiecas uz tādu pakalpojumu sniegšanu kā viesnīcu rezervēšana, sporta pasākumi, automašīnu noma un mūzikas festivālu vai atpūtas parku ieejas biļetes. Šādos gadījumos tirgotājam nav jāreģistrējas par PVN maksātāju citā dalībvalstī un nav jānodrošina preču pārrobežu piegāde.

(21)Visos šādos gadījumos, pamatojoties uz noteikumiem par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, un noteikumiem par jurisdikciju, kas izklāstīti Regulā (EK) Nr. 593/2008 un Regulā (ES) Nr. 1215/2012, ja tirgotājs neveic savu darbību patērētāja dalībvalstī vai nevērš savu darbību uz šādu dalībvalsti, vai ja klients nav patērētājs, atbilstība šīs regulas prasībām nerada tirgotājam papildu izmaksas, kas būtu saistītas ar jurisdikciju vai atšķirībām piemērojamos tiesību aktos. Turpretim, ja tirgotājs veic savu darbību patērētāja dalībvalstī vai vērš savu darbību uz šādu dalībvalsti, tas ir izrādījis vēlmi nodibināt komercattiecības ar minētās dalībvalsts patērētājiem un tādējādi ir varējis rēķināties ar šādām izmaksām.

(22)PVN nav jāmaksā tirgotājiem, uz kuriem attiecas īpašais režīms, kas noteikts Padomes Direktīvas 2006/112/EK XII sadaļas 1. nodaļā. Ja šādi tirgotāji nodrošina elektroniski sniegtus pakalpojumus, aizliegums piemērot atšķirīgus vispārīgos piekļuves nosacījumus klienta valstspiederības, dzīvesvietas vai uzņēmējdarbības veikšanas vietas dēļ nozīmētu prasību reģistrēties, lai deklarētu citās dalībvalstīs maksājamo PVN, un tas varētu radīt papildu izmaksas, kas būtu nesamērīgs slogs, ņemot vērā šādu tirgotāju lielumu un raksturu. Tāpēc šādi tirgotāji būtu jāatbrīvo no minētā aizlieguma uz tik ilgu laiku, kamēr šāds režīms ir piemērojams.

(23)Visās šādās situācijās tirgotājiem dažkārt var būt liegts pārdot preces vai sniegt pakalpojumus konkrētiem klientiem vai konkrētās teritorijās esošiem klientiem to valstspiederības, dzīvesvietas vai uzņēmējdarbības veikšanas vietas dēļ tāda īpaša aizlieguma vai prasības rezultātā, kas noteikts Savienības tiesību aktos vai dalībvalstu tiesību aktos saskaņā ar Savienības tiesību aktiem. Dalībvalstu tiesību aktos var būt noteikts, ka saskaņā ar Savienības tiesību aktiem tirgotājiem ir jāievēro konkrēti noteikumi, nosakot grāmatu cenas. Tirgotājiem nedrīkstētu būt liegts ievērot šādus tiesību aktus, ciktāl tas ir nepieciešams.

(24)Saskaņā ar Savienības tiesību aktiem tirgotāji būtībā var brīvi izlemt, kāda veida maksāšanas līdzekļus tie vēlas pieņemt, tostarp kādus maksājumu zīmolus tie vēlas izmantot. Tomēr, tiklīdz izvēle ir izdarīta, ņemot vērā maksājumu pakalpojumiem piemērojamo spēkā esošo tiesisko regulējumu, tirgotājiem nav pamata diskriminēt klientus Savienībā, atsakot konkrētus komercdarījumus vai citā veidā tiem piemērojot konkrētus atšķirīgus nosacījumus attiecībā uz šādiem maksājumu darījumiem, ar klienta valstspiederību, dzīvesvietu vai uzņēmējdarbības veikšanas vietu saistītu iemeslu dēļ. Šajā konkrētajā sakarā būtu skaidri jāaizliedz arī šāda nepamatota nevienlīdzīga attieksme tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar maksājumu konta reģistrācijas vietu, maksājumu pakalpojumu sniedzēja uzņēmējdarbības veikšanas vietu vai maksājumu instrumenta izdošanas vietu Savienībā. Turklāt jāatgādina, ka Regula (ES) Nr. 260/2012 jau aizliedz visiem maksājumu saņēmējiem, tostarp tirgotājiem, pieprasīt, lai bankas konts euro maksājumu pieņemšanai atrastos konkrētā dalībvalstī.

(25)Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2015/2366 tika ieviestas stingras drošības prasības elektronisko maksājumu iniciēšanai un apstrādei, kuras samazināja krāpšanas risku visiem jaunajiem un tradicionālajiem maksāšanas līdzekļiem, jo īpaši maksājumiem tiešsaistē. Maksājumu pakalpojumu sniedzējiem ir pienākums izmantot tā saukto drošo lietotāju autentificēšanu — autentificēšanas procesu, kura gaitā tiek validēta maksājuma pakalpojuma vai maksājuma darījuma lietotāja identitāte. Attālinātos maksājumu darījumos, piemēram, maksājumos tiešsaistē, drošības prasības ir vēl stingrākas un nosaka, ka jābūt dinamiskai saiknei ar darījuma summu un maksājumu saņēmēja kontu, lai vēl vairāk aizsargātu lietotāju, līdz minimumam samazinot riskus kļūdu vai krāpniecisku uzbrukumu gadījumā. Pateicoties šiem noteikumiem, ir panākts, ka ar maksājumiem saistītas krāpšanas risks iekšzemes un pārrobežu pirkumiem ir vienādā līmenī, un to nevajadzētu izmantot kā argumentu, lai atteiktu vai diskriminētu komercdarījumus Savienībā.

(26)Šai regulai nevajadzētu skart konkurences noteikumu un jo īpaši LESD 101. un 102. panta piemērošanu. Nolīgumu, kas tirgotājiem uzliek pienākumu neveikt pasīvo pārdošanu Komisijas Regulas (ES) Nr. 330/2010 nozīmē, attiecībā uz konkrētiem klientiem vai konkrētās teritorijās esošiem klientiem parasti uzskata par konkurenci ierobežojošiem, un parasti tie nevar būt atbrīvoti no LESD 101. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma. Pat tad, ja uz tiem neattiecas LESD 101. pants, šīs regulas piemērošanas kontekstā tie traucē pienācīgu iekšējā tirgus darbību un var tikt izmantoti, lai apietu šīs regulas noteikumus. Tāpēc šādu nolīgumu un citu ar pasīvo pārdošanu saistītu nolīgumu attiecīgajiem noteikumiem, kas tirgotājam liek rīkoties, pārkāpjot šo regulu, vajadzētu būt automātiski spēkā neesošiem. Tomēr šai regulai un jo īpaši tās noteikumiem par piekļuvi precēm vai pakalpojumiem nevajadzētu ietekmēt nolīgumus, kas ierobežo aktīvo pārdošanu tādā nozīmē, kā to nosaka Regula (ES) Nr. 330/2010.

(27)Dalībvalstīm būtu jāizraugās viena vai vairākas iestādes, kuras ir atbildīgas par aktīvu rīcību nolūkā uzraudzīt un nodrošināt atbilstību šīs regulas noteikumiem. Turklāt dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka tad, ja tirgotāji neievēro šīs regulas noteikumus, tiem var piemērot iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas.