Visas dalībvalstis rada radioaktīvos atkritumus, un 21 valsts no tām arī apsaimnieko lietoto kodoldegvielu savā teritorijā. Radioloģisko īpašību un iespējamā apdraudējuma dēļ, ko šādi materiāli var radīt darba ņēmējiem un sabiedrībai, ir svarīgi nodrošināt to drošu apsaimniekošanu no to rašanās līdz apglabāšanai. Tie ir ilgstoši jāglabā noslēgtās iekārtās izolēti no cilvēkiem un dzīvās dabas. Pieņemot un transponējot Direktīvu, dalībvalstis ir atzinušas savu juridisko un ētisko pienākumu nodrošināt augstu drošuma līmeni šādu materiālu apsaimniekošanā un izvairīties no nepamatota sloga uzlikšanas nākamajām paaudzēm.

Radioaktīvie atkritumi ir radioaktīvi materiāli gāzes, šķidrā vai cietā agregātstāvoklī, kurus neplāno un neapsver turpmāk lietot un kuri klasificēti kā radioaktīvie atkritumi. To radīšana ir saistīta ar elektroenerģijas ražošanu kodolelektrostacijās vai ar radioaktīvu materiālu izmantošanu tādos nolūkos, kas nav saistīti ar elektroenerģiju, t. i., medicīnā, pētniecībā, rūpniecībā un lauksaimniecībā. Atkarībā no to radioloģiskajām īpašībām un iespējamajiem apdraudējumiem radioaktīvos atkritumus parasti klasificē kā “ļoti zema radioaktivitātes līmeņa atkritumus” (VLLW), “zema radioaktivitātes līmeņa atkritumus” (LLW), “vidēja radioaktivitātes līmeņa atkritumus” (ILW) vai “augsta radioaktivitātes līmeņa atkritumus” (HLW). Gandrīz 90 % no radioaktīvajiem atkritumiem ES klasificē kā “ļoti zema radioaktivitātes līmeņa atkritumus” vai “zema radioaktivitātes līmeņa atkritumus”.

Lietotā kodoldegviela ir reaktora aktīvajā zonā apstarota un no tās neatgriezeniski izņemta kodoldegviela, kuru vairs nevar izmantot tās esošajā formā. Tā rodas kodolreaktoru darbības rezultātā elektroenerģijas ražošanas, pētniecības, apmācības pasākumu un demonstrējumu laikā. Lai apsaimniekotu lietoto kodoldegvielu, dalībvalstis var izvēlēties vai nu reģenerēt daļu no materiāla, to pārstrādājot — atlikušais materiāls ir augsta radioaktivitātes līmeņa atkritumi, kas jāapglabā, —, vai arī tieši apglabāt lietoto kodoldegvielu, kas nozīmē tās pārklasificēšanu par augsta radioaktivitātes līmeņa atkritumiem. Tas izskaidro, kāpēc šā materiāla apsaimniekošana ir jāskata kopā ar radioaktīvo atkritumu apsaimniekošanu.

Katra dalībvalsts var pati noteikt tās energoavotu struktūru. Laikā, kad dalībvalstis iesniedza ziņojumus, 14 dalībvalstīs darbojās 129 kodolenerģijas reaktori ar kopējo jaudu aptuveni 120 GWe un vidējo ekspluatācijas laiku 30 gadi. Pēc Kodoljomas pārskata programmas (PINC) aplēsēm no reaktoriem, kas pašlaik darbojas ES, vairāk nekā 50 tiks slēgti līdz 2025. gadam, savukārt jaunu reaktoru būvniecība ir plānota desmit dalībvalstīs (četri reaktori jau ir būvniecības stadijā — Francijā, Slovākijā un Somijā). Tā rezultātā tiks radīti papildu radioaktīvie atkritumi un lietotā kodoldegviela, kurus vajadzēs droši un atbildīgi apsaimniekot pēc šā gadsimta beigām.

Direktīvas pieņemšana bija liels solis ceļā uz visaptveroša un juridiski saistoša ES līmeņa satvara izveidi lietotās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu drošai un atbildīgai apsaimniekošanai. Direktīvas mērķis ir:

−nodrošināt darba ņēmēju un sabiedrības aizsardzību pret draudiem, ko rada jonizējošais starojums tagad un turpmāk. Tas pārsniedz valstu robežas;

−īstenot augstākos drošuma standartus radioaktīvo atkritumu un lietotās kodoldegvielas apsaimniekošanas jomā un izvairīties no nepamatota sloga uzlikšanas nākamajām paaudzēm;

−panākt dalībvalstu apņemšanos laikus īstenot ilgtspējīgus risinājumus lietotās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu apsaimniekošanā, tostarp ilgtermiņā ar pasīvā drošuma elementiem;

−nodrošināt politisku lēmumu pārvēršanu skaidrā rīcībā (t. i., rīcībpolitikās un programmās, konkrētos projektos un iekārtu būvniecībā), lai tiktu īstenoti visi lietotās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu apsaimniekošanas posmi;

−rūpēties, lai pārvaldības sistēma tiktu nepārtraukti uzlabota, par prioritāti izvirzot drošumu, un tam pamatā ir pakāpeniska lēmumu pieņemšana, pārredzamība un sabiedrības iesaiste;

−nodrošināt pietiekamus un pārredzami apsaimniekotus finanšu resursus, kas būtu pieejami, kad tie ir vajadzīgi, ievērojot principu, ka tās personas, kas rada radioaktīvos atkritumus vai lietoto kodoldegvielu, sedz to apsaimniekošanas izmaksas.

Lai sasniegtu šos mērķus, Direktīvā noteikta prasība dalībvalstīm ieviest:

·valsts rīcībpolitikas, kurās plaši aprakstīta dalībvalsts pieeja attiecībā uz visiem radioaktīvo atkritumu un lietotās kodoldegvielas apsaimniekošanas posmiem;

·valsts programmas, kuras valsts rīcībpolitiku pārveido konkrētos rīcības plānos ar mērķi panākt progresu un sekmēt tā uzraudzību;