Šīs nesaskaņas, visticamāk, būs par pamatu nodokļu dubultās uzlikšanas gadījumiem un radīs juridisku nenoteiktību un papildu izmaksas uzņēmumiem, kas parasti beidzas tikai pēc ievērojama laika ar Eiropas Savienības Tiesas (EST) nolēmumu, kurā reizēm sniegta interpretācija, kam iepriekš nepiekrita vairums dalībvalstu (piemēram, par “izdevumu sadales noteikumu” piemērošanu). Var pat gadīties, ka EST nolēmums, ņemot vērā to, ka tas attiecas uz konkrētu faktisko situāciju, neatrisina visas neskaidrības. Tieši tas ir noticis attiecībā uz PVN režīmu piegādēm starp galveno biroju un tā filiāli (apvienojumā ar PVN grupām), un, lai gan EST nolēmums lietā Skandia America atrisināja vairākas problēmas, joprojām pastāv šaubas par PVN režīmu situācijās, kuras precīzi neatbilst tās lietas faktiem, kas tika iesniegta EST.

–par to, vai preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana starp dalībvalstī reģistrēta uzņēmuma galveno biroju un citā dalībvalstī atrodošos PVN grupu, kurā ietilpst tā paša uzņēmuma filiāle, ir darījums, par kuru uzliek PVN.

–par to, kā PVN vajadzībām būtu jānosaka pakalpojuma atrašanās vieta, ja to veido pasākums, kas notiek vairākās dalībvalstīs,

–vai noliktava ir nodokļa maksātāja pastāvīga iestāde, vai nav (ja noliktava, uz kuru preces tiek transportētas, veicot preču piegādi uz noliktavu, pieder nodokļa maksātājam, kas pārvieto preces, vai tas to īrē),

Priekšlikums atbilst subsidiaritātes principam, jo galvenā identificētā problēma ir tieši tajā, ka dalībvalstis nesaskaņoti piemēro PVN direktīvā lietotos jēdzienus, kas, savukārt, var izraisīt nodokļa dubulto uzlikšanu vai nodokļa neuzlikšanu, jo īpaši pārrobežu situācijās. Katra dalībvalsts atsevišķi nespēj atrisināt šīs problēmas. Tas, ka konkrētas īstenošanas pilnvaras ir piešķirtas Komisijai, ļaus ātrāk un efektīvāk risināt situācijas, kuru pamatā ir interpretācijas atšķirības un kuras rada problēmas tirgotājiem. Šajā darbā Komisijai palīdzēs komiteja, kurā darbojas PVN eksperti no dalībvalstu nodokļu administrācijām un kura tādējādi būs piemērota, lai konsekventi un ātri risinātu problēmas.

PVN direktīvas VII sadaļa attiecas uz summu, kurai uzliek PVN. Ir vienādi jāpiemēro šajā sadaļā izmantotie noteikumi, piemēram, jēdzieni “tirdzniecības stadija”, “pirkuma cena” vai “pašizmaksa” (72. pants), “atlīdzība” un “subsīdijas, kas tieši saistītas ar piegādes cenu” (73. pants), “nodokļi, nodevas un citi maksājumi” un “papildu izdevumi” (78. pants) un “cenu atlaides un rabati” vai “pagaidu konts” (79. pants). Taču Komisija ar īstenošanas pasākumu palīdzību nebūtu jāpilnvaro ne dalībvalsts vārdā izmantot, ne liegt dalībvalstij izmantot kādu no šajā sadaļā dalībvalstīm piešķirtajām izvēles iespējām. Tāpat Komisiju nepilnvaros paredzēt nosacījumus un noteikumus par izmaiņām attiecībā uz summu, kurai uzliek nodokli (90. panta 1. punkts), vai valūtas maiņas kursu (91. panta 2. punkts).

PVN direktīvas V sadaļa attiecas uz to darījumu vietu, par kuriem uzliek nodokli. Šeit ir acīmredzama vajadzība pēc noteikumu vienādas piemērošanas, jo tas, ka dalībvalstis atšķirīgi interpretē šajā sadaļā izmantotos terminus, visticamāk, var izraisīt nodokļu dubultās uzlikšanas vai nodokļu neuzlikšanas gadījumus. Tādējādi vienāda piemērošana visā Savienībā ir vajadzīga, piemēram, jēdzienam “piegādātāja vai viņa vārdā veikta transportēšana vai nosūtīšana” (32. un 33. pants), “montāža vai uzstādīšana” (36. pants), “pirmais piegādātājs” un “pēdējais klients” (36.a pants), “nekustamais īpašums ” (47. pants) un “restorānu vai ēdināšanas pakalpojumi” (55. pants).

iv) Direktīvas 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts saistībā ar otro daļu

PVN direktīvas IV sadaļā ir aplūkoti darījumi, par kuriem uzliek nodokli. Ir skaidrs, ka šīs sadaļas noteikumos izmantotie jēdzieni — piemēram, jēdziens “materiāls īpašums” (14. panta 1. punkts), “saimnieciskās darbības aktīvi” (17. panta 1. punkts) un “ievešana” (17.a panta 4. punkts) — ir jāpiemēro vienādi. Tomēr Komisija ar īstenošanas pasākumu palīdzību nebūtu jāpilnvaro dalībvalsts vārdā izmantot vai liegt dalībvalstij izmantot kādu no šajā sadaļā dalībvalstīm piešķirtajām izvēles iespējām. Šīs izvēles iespējas attiecas uz jēdzienu “preču piegāde” (14. panta 3. punkts, 15. panta 2. punkts, 18. un 19. pants) un jēdzienu “pakalpojumu sniegšana” (26. panta 2. punkts un 27. un 29. pants).

–dalībvalsts vārdā izmantot vai liegt dalībvalstij izmantot izvēles iespējas, kas PVN direktīvā piešķirtas dalībvalstīm attiecībā uz PVN grupām (11. pants), neregulāriem nodokļa maksātājiem, kritērijiem, kas ir ēku pirmreizējas izmantošanas kritērija alternatīva, jēdziena “zem ēkas esošā zeme” nozīmi (12. pants) un no nodokļa atbrīvotām darbībām, kas uzskatāmas par valsts iestāžu darbībām (13. panta 2. punkts),

Īstenošanas pilnvaras Komisijai tiek piešķirtas tikai attiecībā uz konkrētu PVN direktīvas noteikumu nozīmes noteikšanu. Padome savukārt saglabā savas īstenošanas pilnvaras neatkarīgi no šā noteiktā Komisijas pilnvarojuma. Jo īpaši visi īstenošanas pasākumi, kuru mērķis nav definēt 397.a panta 1. punkta pirmajā daļā minēto terminu nozīmi, varētu būt Padomes kompetencē. Turklāt visi īstenošanas pasākumi, kas attiecas uz PVN direktīvas I sadaļas (“Priekšmets un darbības joma”), VIII sadaļas (“Likmes”) un XIII sadaļas (“Atkāpes”) noteikumiem un kas dalībvalstīm ir īpaši sensitīvi, pilnībā ietilpst Padomes īstenošanas pilnvarās. Visbeidzot, dalībvalstīm ir jāpieņem attiecīgie noteikumi par jautājumiem, kas 397.a panta 1. punkta otrajā daļā ir skaidri izslēgti no Komisijas īstenošanas pilnvarām.

Ir maz tādu PVN direktīvas terminu, attiecībā uz kuriem minētajā direktīvā ir “tieša atsauce uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu (to) nozīmi un darbības jomu”. Kā piemērus var minēt jēdzienus “apbūves zeme” un “zem ēkas esošā zeme” (12. pants), “īpaši ieguldījumu fondi” (135. panta 1. punkta g) apakšpunkts) un “izmitināšana” (135. panta 2. punkta a) apakšpunkts). Pēc EST domām, vairumam citu direktīvā izmantoto terminu un jēdzienu ir nepieciešama vienāda interpretācija un piemērošana, kas, kā noteikts LESD 291. pantā, būtu jāparedz īstenošanas pasākumos.

LESD 291. pantā paredzēts vispārīgs noteikums, ka, “ja ir nepieciešami vienādi nosacījumi juridiski saistošo Savienības aktu īstenošanai”, ar minētajiem aktiem parasti piešķir īstenošanas pilnvaras Komisijai un — īpašos, attiecīgi pamatotos gadījumos — Padomei. EST ir konsekventi uzskatījusi, ka visā PVN direktīvā izmantotie jēdzieni un koncepcijas — izņemot ļoti retos gadījumos, kad pašā direktīvā to definīcija ir skaidri atstāta dalībvalstu ziņā — ir Savienības tiesību jēdzieni un koncepcijas, kas vienādi jāinterpretē un jāpiemēro.

–noteikt definīcijas, atzinumus un atļaujas, kas dalībvalstīm uzticēti 132. panta 1. punktā (piemēram, jēdziena “medicīniskas un paramedicīniskas profesijas” definīciju 132. panta 1. punkta c) apakšpunktā vai struktūras atzinumu par “sociālās labklājības struktūru” šā paša noteikuma g) apakšpunktā),

–definēt jēdzienu “īpaši ieguldījumu fondi” (135. panta 1. punkta g) apakšpunkts) un paredzēt nosacījumus un ierobežojumus atbrīvojumam, kas attiecas uz derībām, loterijām un citiem azartspēļu veidiem (tā paša panta 1. punkta i) apakšpunkts),

–noteikt ierobežojumus atbrīvojumiem, kas saistīti ar konkrētiem eksportam pielīdzinātiem darījumiem un kas ar direktīvu uzticēti uzņēmējai dalībvalstij (151. pants).

Turklāt Komisiju nepilnvaros dalībvalsts vārdā izmantot vai liegt dalībvalstij izmantot kādu no šajā sadaļā dalībvalstīm piešķirtajām izvēles iespējām. Piemēram, šeit var minēt izvēles iespējas attiecībā uz atbrīvojumiem sporta un kultūras pakalpojumu jomā (133. panta otrā daļa), izslēgšanu no atbrīvojuma, kas attiecas uz nekustama īpašuma iznomāšanu vai izīrēšanu (135. panta 2. punkta otrā daļa), un tiesībām izvēlēties nodokļa režīmu (137. pants) vai lēmumu piemērot kādu no atbrīvojumiem, kas skar darījumus, kuri saistīti ar starptautisko tirdzniecību (minētās sadaļas 10. nodaļa).

viii) Direktīvas 1. punkta pirmās daļas g) apakšpunkts saistībā ar otro daļu

PVN direktīvas X sadaļa attiecas uz atskaitīšanu. Komisija nebūtu jāpilnvaro dalībvalsts vārdā izmantot vai liegt dalībvalstij izmantot minētajā sadaļā dalībvalstīm piešķirtās izvēles iespējas, piemēram, iespējas attiecībā uz proporcionālo atskaitīšanu (173. panta 2. punkts), atskaitīšanas tiesību ierobežojumiem (176. un 177. pants) vai noteikumiem par atskaitīšanas tiesību īstenošanu (180. un 181. pants).

ix) Direktīvas 1. punkta pirmās daļas h) apakšpunkts saistībā ar otro daļu

PVN direktīvas XI sadaļa un VI pielikums attiecas uz pienākumiem PVN jomā. Piemēram, Komisija varētu būt pilnvarota ar īstenošanas pasākumu palīdzību noteikt jēdzienus “piedalīšanās” (192.a pants), “būvdarbi”, “nojaukšana” (199. pants) vai “pārstāvis nodokļa jautājumos” (204. pants). Taču Komisija nevarētu dalībvalsts vārdā izmantot vai liegt dalībvalstij izmantot šajos noteikumos paredzētās izvēles iespējas, proti, iespēju piemērot apgrieztās maksāšanas procedūru (194. vai 199. pants) vai iespēju atļaut nodokļu maksātājam iecelt pārstāvi nodokļa jautājumos. Turklāt Komisija nevarētu definēt jēdzienu “nodokļu maksātāja numurs” (239. pants), jo minētā definīcija ar PVN direktīvu ir tieši uzticēta dalībvalstīm.

x) Direktīvas 1. punkta pirmās daļas i) apakšpunkts saistībā ar otro daļu

PVN direktīvas XII sadaļa attiecas uz īpašiem nodokļa režīmiem. Komisija nebūtu jāpilnvaro dalībvalsts vārdā izmantot vai liegt dalībvalstij izmantot kādu no šajā sadaļā — proti, 281., 284., 285., 286., 287., 296., 301., 303., 318., 326., 330., 333., 342., 344., 349., 352., 366., 367., 369.d, 369.h un 369.i pantā — dalībvalstīm piešķirtajām izvēles iespējām. Tāpat Komisija nebūtu jāpilnvaro noteikt PVN atskaitīšanas vai atmaksāšanas procedūras, kas dalībvalstīm uzticētas 303. pantā attiecībā uz īpašo režīmu lauksaimniekiem. Turklāt Komisijai nevajadzētu būt pilnvarotai paredzēt noteikumus, kas minēti saistībā ar 316. un 324. pantā norādīto izvēles iespēju izmantošanu attiecībā uz īpašo režīmu tirgotājiem, kas ir nodokļa maksātāji.

xi) Direktīvas 1. punkta trešā daļa

Saskaņā ar LESD 291. panta 3. punktu “Eiropas Parlaments un Padome, pieņemot regulas saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, iepriekš paredz normas un vispārīgus principus par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kas attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu”. Eiropas Parlaments un Padome to ir izdarījuši, 2011. gada februārī pieņemot “Komiteju procedūras regulu”.

Lai gan principā likumdevējam varētu būt juridiska iespēja piešķirt Komisijai īstenošanas pilnvaras, neparedzot nekādu kontroli no dalībvalstu puses, šī izvēles iespēja priekšlikumā nav ietverta. Taču ir ieviests komitejai uzticēts kontroles mehānisms. Tas nozīmē, ka Komisija, izmantojot savas īstenošanas pilnvaras, nevar rīkoties viena pati, jo minētajai izmantošanai jebkurā gadījumā būs vajadzīgs komitejas pozitīvs atzinums. Šajā kontekstā tiks piemēroti Komiteju procedūras regulas noteikumi par pārbaudes procedūru.

xii) Direktīvas 2. punkts

Padomes pieņemtie noteikumi, kas pašlaik iekļauti PVN īstenošanas regulā, paliek spēkā, lai gan konkrētas īstenošanas pilnvaras ir piešķirtas Komisijai. Neatkarīgi no tā Komisija, kurai palīdz komiteja, vienmēr varēs noteiktā sava pilnvarojama darbības jomā pieņemt turpmākos noteikumus, kuriem varētu būt tāda pati darbības joma kā pašreizējiem PVN īstenošanas regulas noteikumiem un kuri šādā gadījumā būtu jāsvītro Padomei.

B) Jaunā komiteja: PVN direktīvas 398.a pants

Īstenošanas pilnvaru piešķiršana Komisijai šajā priekšlikumā nekādā gadījumā nenozīmē, ka dalībvalstis nekontrolē to, kā Komisija izmanto minētās pilnvaras. Noteikumi un vispārīgie principi par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kuri attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu, ir noteikti sekundārajos tiesību aktos, t. i., Komiteju procedūras regulā. Nodokļu jautājumos Komiteju procedūras regulas 5. pantā noteiktā “pārbaudes procedūra” (nodokļu jomā nav iespējams piemērot 4. pantā minēto “konsultēšanās procedūru”) nodrošina, ka jaunajā komitejā Komisija neko nevar darīt bez dalībvalstu piekrišanās. Tikai gadījumā, ja komitejas atzinums ir pozitīvs, Komisijai ir tiesības pieņemt īstenošanas pasākumu; savukārt, ja komiteja sniedz negatīvu atzinumu vai nesniedz atzinumu, Komisija nav pilnvarota pieņemt attiecīgo īstenošanas aktu.

Noteikumi par komitejas sastāvu un priekšsēdētāju ir tieši paredzēti Komiteju procedūras regulas 3. pantā. PVN komiteja saglabā savu nozīmi kā struktūra, kas ir atbildīga par PVN direktīvā paredzēto apspriešanos pārbaudi. Atsauce uz šādām apspriedēm ir 11., 27., 102., 155., 164., 167., 177., 191., 238., 281., 318. un 352. pantā. Turklāt PVN komitejai vajadzētu būt iespējai izskatīt arī visus pārējos jautājumus par Savienības PVN noteikumu piemērošanu, taču atbilstīgi pašreizējai praksei šajās jomās tā būs pilnvarota izdot tikai nesaistošas pamatnostādnes.

2020/0331 (CNS)