Tāpēc Komisijai ir jārīkojas un jāierosina saskaņota pieeja attiecībā uz pagaidu risinājumu, kas mērķtiecīgi novērstu šo problēmu. Šajā nolūkā šis priekšlikums paredz vienotu sistēmu attiecībā uz nodokli par ieņēmumiem, kas gūti no konkrētiem digitālajiem pakalpojumiem, ko sniedz nodokļu maksātāji (turpmāk tekstā — “digitālo pakalpojumu nodoklis” jeb “DPN”). Šā priekšlikuma konkrētais mērķis ir nākt klajā ar pasākumu, kas attiecas uz ieņēmumiem, kuri gūti no konkrētu digitālo pakalpojumu sniegšanas, un kas ir viegli īstenojams un palīdz nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus pārejas periodā, līdz tiks panākts visaptverošs risinājums.

Pašreizējo noteikumu par noteikumi par uzņēmumu aplikšanu ar nodokļiem piemērošana digitālajai ekonomikai ir radījusi neatbilstību starp vietu, kurā peļņa tiek aplikta ar nodokli, un vietu, kurā tiek radīta vērtība, jo īpaši attiecībā uz darījumdarbības modeļiem, kas ir ļoti atkarīgi no lietotāju līdzdalības. Raugoties no nodokļu perspektīvas, tas rada divkāršu problēmu. Pirmkārt, ieguldījums, ko uzņēmums gūst no lietotājiem un kas faktiski ir vērtības radīšana uzņēmumam, varētu atrasties tajā nodokļu jurisdikcijā, kurā digitālās darbības veicošais uzņēmums fiziski neatrodas (un tādējādi saskaņā ar pašreizējiem noteikumiem neveic uzņēmējdarbību nodokļu vajadzībām) un kurā peļņa, kas gūta no šādām darbībām, tādejādi nevar tikt aplikta ar nodokli. Otrkārt, pat ja jurisdikcijā, kurā atrodas lietotāji, uzņēmumam ir pastāvīga pārstāvniecība, lietotāju līdzdalības radītā vērtība netiek ņemta vērā, lemjot par to, cik liels nodoklis būtu jāmaksā katrā valstī. Tam ir arī sekas, ņemot vērā risku, ka noteikumi par pastāvīgu pārstāvniecību varētu tikt mākslīgi apieti, proti, tiek radīti digitālā tirgus dalībnieku konkurences izkropļojumi un negatīva ietekme uz ieņēmumiem.

Pašreizējie noteikumi par uzņēmumu aplikšanu ar nodokļiem tika izstrādāti tradicionālajiem uzņēmumiem. Spēkā esošie nodokļu noteikumi ir balstīti uz principu, ka peļņa būtu jāapliek ar nodokli tur, kur tiek radīta vērtība. Tomēr šie noteikumi tika izstrādāti galvenokārt 20. gadsimta sākumā tradicionālajiem “fiziskajiem” uzņēmumiem, un tie definē to, kas rada tiesības uzlikt nodokli valstī (kur aplikt ar nodokli) un cik daudz no uzņēmumu ienākuma nodokļa tiek attiecināts uz valsti (cik daudz nodokļu), lielā mērā pamatojoties uz fizisko klātbūtni attiecīgajā valstī. Tas nozīmē, ka nodokļu maksātājiem nerezidentiem ir jāmaksā nodoklis valstī tikai tad, ja tie tur fiziski atrodas, proti, ja tiem ir pastāvīga pārstāvniecība. Tomēr šajos noteikumos nav ņemts vērā digitālās darbības globālais mērogs, kur fiziskā klātbūtne vairs nav obligāta prasība, lai varētu sniegt digitālos pakalpojumus. Turklāt digitālajiem uzņēmumiem ir citādas iezīmes nekā tradicionālajiem uzņēmumiem vērtības radīšanas izteiksmē, ņemot vērā to spēju veikt darbības attālināti, galapatērētāju ieguldījumu to vērtības radīšanā, nemateriālo aktīvu nozīmi, kā arī tendenci uz struktūrām, kurā uzvarētājs iegūst lielāko tirgus daļu un kuru pamatā ir spēcīga tīkla ietekme un lielo datu vērtība.

Digitālā ekonomika maina veidu, kādā mēs sazināmies, patērējam un veicam darījumdarbību. Digitālie uzņēmumi attīstās daudz ātrāk nekā ekonomikā kopumā, un paredzams, ka šī tendence tikai turpināsies. Digitālās tehnoloģijas rada daudzus ieguvumus sabiedrībai, un, raugoties no nodokļu perspektīvas, tās sniedz iespējas nodokļu administrācijām un piedāvā risinājumus, lai samazinātu administratīvo slogu, veicinātu sadarbību starp nodokļu iestādēm un novērstu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.

Digitālais vienotais tirgus ir viena no galvenajām Eiropas Komisijas politikas prioritātēm, kuras mērķis ir pavērt digitālās iespējas iedzīvotājiem un uzņēmumiem tirgū ar vairāk nekā 500 miljoniem ES patērētāju. Lai īstenotu digitālā vienotā tirgus potenciālu, tam ir nepieciešams moderns un stabils nodokļu regulējums, kas stimulē inovāciju, novērš tirgus sadrumstalotību un dod iespēju visiem tā dalībniekiem gūt labumu no jaunās tirgus dinamikas saskaņā ar taisnīgiem un līdzsvarotiem nosacījumiem. Taisnīgas nodokļu politikas nodrošināšana digitālajā ekonomikā ietilpst arī Eiropas Komisijas programmā par taisnīgu un efektīvu nodokļu sistēmu Eiropas Savienībā.

Vēlamais risinājums ir saskaņā ar proporcionalitātes principu, proti, tas nozīmē, ka rīcība nesniegsies tālāk par to, kas ir nepieciešams Līgumu mērķu īstenošanai, un konkrēti vienotā tirgus sekmīgas darbības nodrošināšanai. Subsidiaritātes pārbaudes rezultāti liecina, ka dalībvalstis nevar atrisināt problēmu, nekaitējot vienotajam tirgum. Turklāt šā priekšlikuma mērķis ir ieviest kopēju nodokļa struktūru, vienlaikus atstājot pietiekamu rīcības brīvību dalībvalstīm noteikt konkrētus administratīvos aspektus, kas saistīti ar šo pasākumu, piemēram, grāmatvedības un uzskaites pienākumus, kā arī citus pienākumus, kas paredzēti, lai nodrošinātu maksājamā DPN faktisku nomaksu. Dalībvalstis var arī pieņemt pasākumus saistībā ar izvairīšanās no nodokļu maksāšanas, nodokļu apiešanas un ļaunprātīgas izmantošanas novēršanu attiecībā uz DPN, un tās saglabā spēju piedzīt DPN samaksu un veikt nodokļu revīziju saskaņā ar saviem noteikumiem un procedūrām. Sk. arī šim priekšlikumam pievienotā ietekmes novērtējuma 9.4.2. iedaļu.

Šis priekšlikums ir daļa no pasākumu kopuma, kas ietver arī priekšlikumu direktīvai par visaptverošu risinājumu, ieteikumu dalībvalstīm atspoguļot šo visaptverošo risinājumu to nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanas konvencijās, kas noslēgtas ar ārpussavienības jurisdikcijām, un paziņojumu, kurā nosaka kontekstu un izskaidro saikni starp priekšlikumiem. Šā priekšlikuma pamatā esošie principi un jo īpaši jēdziens par lietotāju radītu vērtību ir saskaņoti ar priekšlikumu direktīvai par visaptverošu risinājumu un ieteikumu, kā paskaidrots paziņojumā. Proti, šis pagaidu pasākums attiecas uz tiem gadījumiem, kad lietotāju ieguldījums vērtības radīšanā uzņēmumam ir nozīmīgāks, savukārt lietotāju radītas vērtības jēdziens ir arī faktors, ko ar visaptverošo risinājumu cenšas atspoguļot uzņēmumu nodokļu sistēmā.

DPN ir nodoklis ar mērķorientētu darbības jomu, ko piemēro ieņēmumiem, kas gūti no tādu konkrētu digitālo pakalpojumu sniegšanas, ko raksturo lietotāju radīta vērtība. DPN darbības jomā ietilpst pakalpojumi, kuros lietotāja līdzdalība digitālajā darbībā ir būtisks ieguldījums šo darbību veicošajam uzņēmumam un kuri ļauj šim uzņēmumam gūt ieņēmumus no šīs darbības. Citiem vārdiem sakot, šī direktīva aptver darījumdarbības modeļus, kas bez lietotāju iesaistes nevarētu pastāvēt to pašreizējā formā. Šo digitālo pakalpojumu lietotāju loma ir unikāla un sarežģītāka nekā tradicionālā pircēju loma. Šos pakalpojumus var sniegt attālināti, kas nozīmē, ka pakalpojumu sniedzējam nav obligāti fiziski jāatrodas tajā jurisdikcijā, kurā atrodas lietotāji un tiek radīta vērtība. Tādēļ šādi darījumdarbības modeļi rada vislielāko atšķirību starp vietu, kurā peļņa tiek aplikta ar nodokli, un vietu, kur tiek radīta vērtība. Tomēr, ar nodokli apliekamais objekts ir ieņēmumi, kas gūti no lietotāju ieguldījuma pārvēršanas naudas izteiksmē, nevis no pašas lietotāju līdzdalības.

Komisijas Regulējuma kontroles padome 2018. gada 7. februārī izskatīja priekšlikuma ietekmes novērtējumu. Padome sniedza pozitīvu atzinumu par priekšlikumu, kā arī vairākus ieteikumus, kuri tika ņemti vērā galīgajā ietekmes novērtējuma redakcijā. Padomes atzinums, ieteikumi un paskaidrojums par to, kā tie tika ņemti vērā, ir iekļauti šim priekšlikumam pievienotā Komisijas dienestu darba dokumenta 1. pielikumā. Pārskatu par to, ko šis priekšlikums ietekmēs un kādā veidā, skatīt šā dokumenta 3. pielikumā.

Apspriešanās stratēģijā uzmanība tika pievērsta trim galvenajām ieinteresēto personu grupām: dalībvalstu nodokļu administrācijām, uzņēmumiem un iedzīvotājiem. Divi galvenie apspriešanās pasākumi ietvēra atklātu sabiedrisko apspriešanu, kuras ietvaros 12 nedēļu laikā (no 2017. gada 26. oktobra līdz 2018. gada 3. janvārim) tika saņemtas kopumā 446 atbildes, un mērķorientētu aptauju, kas tika nosūtīta visām nodokļu administrācijām Savienībā. Labas nodokļu pārvaldības platformas (kurā piedalās visas nodokļu iestādes Savienībā un 15 organizācijas, kas pārstāv uzņēmumus, pilsonisko sabiedrību un nodokļu speciālistus) locekļi ir informēti par šo iniciatīvu, un tie tika lūgti paust savu viedokli. Vērā tika ņemtas arī spontāni paustās atsauksmes. Kā redzams šim priekšlikumam pievienotā ietekmes novērtējuma 2. pielikumā, ieinteresētās personas kā vēlamo iespēju pagaidu risinājumam atzina nodokli par ieņēmumiem, kuri igūti no konkrētu digitālo pakalpojumu sniegšanas (10 no 21 valstu nodokļu iestādes, kā arī 53 % respondentu, kas piedalījās atvērtajā sabiedriskajā apspriešanā).

Pirmā robežvērtība (kopējie gada ieņēmumi pasaules līmenī) ierobežo nodokļa piemērošanu, attiecinot to tikai uz noteikta līmeņa uzņēmumiem, kuri ir izveidojuši spēcīgu tirgus pozīciju, kas tiem ļauj gūt salīdzinoši lielāku labumu no tīkla efektiem un lielo datu izmantošanas un tādējādi balstīt savus darījumdarbības modeļus uz lietotāju līdzdalību. Šādi darījumdarbības modeļi, kuru rezultātā rodas lielākas atšķirības starp vietu, kurā peļņa tiek aplikta ar nodokli, un vietu, kur tiek radīta vērtība, ietilpst nodokļa piemērošanas jomā. Tādu uzņēmumu ekonomiskās iespējas, kas kvalificējami kā nodokļa maksātāji, būtu jāuzskata par indikatoru, kas norāda to spēju piesaistīt lielu skaitu lietotāju, kas ir nepieciešams šādu darījumdarbības modeļu dzīvotspējai. Turklāt lielākiem uzņēmumiem ir iespēja iesaistīties agresīvā nodokļu plānošanā. Tāpēc tāda pati robežvērtība ir ierosināta citās Savienības iniciatīvās, piemēram, KKUINB. Paredzēts, ka šāda robežvērtība nodrošinās juridisko noteiktību un ļaus uzņēmumiem un nodokļu iestādēm vieglāk un lētāk noteikt, vai vienībai ir jāmaksā DPN, it īpaši, ņemot vērā to, ka dažas no šīm vienībām, iespējams, atsevišķi neuzskaita ieņēmumus no darbībām, kas ietilpst šā nodokļa piemērošanas jomā. Šai robežvērtībai būtu jāizslēdz arī mazie uzņēmumi un jaunuzņēmumi, kurus atbilstības jaunajam nodoklim nodrošināšanas slogs visticamāk ietekmētu nesamērīgā veidā.

Saskaņā ar 3. panta 8. punktu, ja vienība, kas ietilpst konsolidētā grupā finanšu grāmatvedības nolūkā, sniedz ar nodokli apliekamu pakalpojumu trešajai personai, bet atlīdzību par šādu pakalpojumu saņem cita grupas vienība, tiek uzskatīts, ka atlīdzību saņem vienība, kas sniedz ar nodokli apliekamus pakalpojumus. Šis noteikums ir drošības līdzeklis, lai nepieļautu, ka vienība, kas sniedz ar nodokli apliekamus pakalpojumus un gūst no šādiem pakalpojumiem ieņēmumus, izmantojot citu tās pašas grupas vienību, izvairās no DPN saistībām.

Tā kā datu nosūtīšana, ko veic tirdzniecības vietas, sistemātiski internalizētāji un regulēto kolektīvās finansēšanas pakalpojumu sniedzēji, aprobežojas ar iepriekš aprakstīto regulēto finanšu pakalpojumu sniegšanu un veido daļu no tās un tā kā šādu nosūtīšanu regulē saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, šo vienību veiktiem datu nosūtīšanas pakalpojumiem arī vajadzētu būt izslēgtiem no DPN piemērošanas jomas, kā noteikts 3. panta 5. punktā.

Ar nodokli apliekamie pakalpojumi, kas ietver savākto datu par lietotājiem nosūtīšanu, ir definēti 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā, ietverot atsauci uz datiem, kas ģenerēti no šādu lietotāju darbībām digitālajās saskarnēs. Tas ir tādēļ, ka DPN piemērošanas jomā ietilpst pakalpojumi, kuros digitālās saskarnes tiek izmantotas, lai radītu lietotāju ieguldījumu, nevis pakalpojumi, kuros saskarnes izmanto, lai pārraidītu citādā veidā ģenerētus datus. Tāpēc DPN nav nodoklis, ko piemēro datu vākšanai vai uzņēmuma savākto datu izmantošanai šā uzņēmuma iekšējām vajadzībām, vai uzņēmuma savākto datu bezmaksas apmaiņai ar citām pusēm. DPN attiecas uz tādu datu nosūtīšanu par atlīdzību, kas iegūti no ļoti specifiskas darbības (lietotāju darbības digitālajās saskarnēs).

Vienības veikta digitālā satura piegāde lietotājiem, izmantojot digitālo saskarni, kas ir pakalpojums ārpus DPN piemērošanas jomas, būtu jānošķir no tādas daudzpusējās digitālās saskarnes nodrošināšanas, ar kuras palīdzību lietotāji var augšupielādēt digitālo saturu un dalīties tajā ar citiem lietotājiem, vai no tādas saskarnes nodrošināšanas, kas atvieglo digitālā satura pakārtotu piegādi tieši starp lietotājiem. Šie pēdējie minētie pakalpojumi ir starpniecības pakalpojums, ko sniedz vienība, kas nodrošina daudzpusējo digitālo saskarni, un tādēļ tie ietilpst DPN piemērošanas jomā neatkarīgi no pakārtotā darījuma rakstura. Tāpēc 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā ir uzsvērts, ka digitālā satura piegādi, kas nav DPN piemērošanas jomā, veic vienība, kura nodrošina digitālo saskarni, ar kuras starpniecību tiek piegādāts digitālais saturs, nevis šīs saskarnes lietotāji attiecībā uz citiem lietotājiem.

Turklāt 3. panta 4. punktā ir precizēts, ka pakalpojumi, ko vienība sniedz lietotājiem digitālajā saskarnē un kas ietver digitālā satura, piemēram, video, audio vai teksta (kas vai nu pieder šai vienībai, vai kur vienība ir ieguvusi tiesības tos izplatīt) nodrošināšanu, nav uzskatāmi par starpniecības pakalpojumiem un tāpēc būtu jāizslēdz no nodokļa piemērošanas jomas, jo ir mazāk skaidrs, cik lielā mērā lietotāju līdzdalībai ir būtiska nozīme vērtības radīšanā uzņēmumam. Ir nepieciešams precizēt šo punktu, jo daži digitālā satura piegādātāji digitālajā saskarnē varētu pieļaut zināma veida saziņu starp šāda satura saņēmējiem, un tādējādi varētu uzskatīt, ka uz tiem attiecas starpniecības pakalpojumus sniedzošo daudzpusējo digitālo saskarņu definīcija. Tomēr šādos apstākļos saziņa starp lietotājiem joprojām ir papildu elements digitālā satura piegādei, kur vienīgais vai galvenais lietotāja mērķis ir saņemt digitālo saturu no digitālo saskarni piedāvājošās vienības (piemēram, vienības veikta video spēles piegāde lietotājam, izmantojot digitālo saskarni, būtu uzskatāma par šīs vienības veiktu digitālā satura piegādi, uz ko neattiecas DPN piemērošanas joma, neatkarīgi no tā, vai lietotājs var spēlēt pret citiem lietotājiem un tādējādi starp tiem tiek pieļauta zināma veida saziņa).

Starpniecības pakalpojumi ir definēti 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā, atsaucoties uz daudzpusējām digitālajām saskarnēm, kas ļauj lietotājiem atrast citus lietotājus un sazināties ar tiem; šis aspekts ļauj šādu pakalpojumu sniedzējiem gūt labumu no tīkla efekta. Šo saskarņu spēja izveidot saikni starp lietotājiem ļauj nošķirt starpniecības pakalpojumus no citiem pakalpojumiem, ko arī var uzskatīt par tādiem, kas atvieglo saziņu starp lietotājiem, bet kuros lietotāji nevar sazināties cits ar citu, ja vien tie jau nav nodibinājuši sakarus, izmantojot citus līdzekļus (piemēram, tūlītējo ziņapmaiņu). Vērtības radīšana šādiem citiem pakalpojumiem, ko parasti var definēt kā saziņas vai maksājumu pakalpojumus, nozīmē izstrādāt un pārdot atbalsta programmatūru, kas ļauj veikt saziņu, un tā ir mazākā mērā piesaistīta lietotāju līdzdalībai. Tādēļ saziņas vai maksājumu pakalpojumi ir ārpus šā nodokļa darbības jomas, kā paskaidrots 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā.

Reklāmas pakalpojumu sniegšana, kas izpaužas kā tādas klienta reklāmas izvietošana digitālajā saskarnē, kas vērsta uz šīs saskarnes lietotājiem, 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir definēta plašā nozīmē atbilstoši izvērtētajiem darījumdarbības modeļiem. Tas ir tāpēc, ka šādas reklāmas izvietošana digitālajā kontekstā ir veids, kādā uzņēmums, kurš ļauj izvietot reklāmu digitālajā saskarnē, parasti pārvērš naudā lietotāju datu plūsmu un lietotāju dati tiek ņemti vērā vietas noteikšanas nolūkā. Pakalpojuma definīcijā nav ņemts vērā, vai reklāmas pakalpojumu sniedzējam pieder digitālā saskarne, kurā ir izvietota reklāma. Tomēr 3. panta 3. punktā ir precizēts, ka gadījumos, kad reklāmas pakalpojuma sniedzējs un digitālās saskarnes īpašnieks ir dažādas vienības, netiek uzskatīts, ka pēdējais minētais ir sniedzis ar nodokli apliekamu pakalpojumu, uz ko attiecas 3. panta 1. punkta a) apakšpunkts. Nolūks ir izvairīties no lavīnveida ietekmes vai nodokļu dubultas uzlikšanas vieniem un tiem pašiem ieņēmumiem (daļa no ieņēmumiem, ko gūst vienība, kura izvieto klienta reklāmu, tiks samaksāta tās digitālās saskarnes īpašniekam, kurā šāda reklāma tiks izvietota, apmaiņā pret digitālās telpas iznomāšanu šajā saskarnē).

Attiecībā uz savākto datu par lietotājiem nosūtīšanu, lai ar nodokli apliekamos ieņēmumus taksācijas periodā attiecinātu uz dalībvalsti, ņem vērā to lietotāju skaitu, no kuriem šajā taksācijas periodā nosūtītie dati ir tikuši iegūti, šiem lietotājiem izmantojot ierīci minētajā dalībvalstī.

Attiecībā uz daudzpusēju digitālo saskarņu nodrošināšanu, lai noteiktu, cik liela ieņēmumu daļa attiecīgajā taksācijas periodā ir attiecināma uz konkrēto dalībvalsti, tiek nošķirti gadījumi, kad saskarne atvieglo pakārtotos darījumus tieši starp lietotājiem, un gadījumi, kad tas tā nav. Gadījumos, kas ietver pakārtoto darījumu atvieglošanu, ar nodokli apliekamos ieņēmumus taksācijas periodā attiecina uz dalībvalsti, pamatojoties uz to lietotāju skaitu, kas noslēguši šādu darījumu taksācijas periodā, izmantojot ierīci šajā dalībvalstī. Tas ir tāpēc, ka tā ir darbība, kas parasti rada ieņēmumus vienībai, kura nodrošina saskarni. Tiesības uzlikt nodokļus tāda uzņēmuma ieņēmumiem, kas nodrošina saskarni, tiek piešķirtas dalībvalstīm, kurās atrodas lietotāji, kas noslēdz pakārtotos darījumus, neatkarīgi no tā, vai lietotāji ir pakārtoto preču vai pakalpojumu pārdevēji vai pircēji. Tas ir tādēļ, ka tie abi ar savu līdzdalību rada vērtību daudzpusējai digitālajai saskarnei, ņemot vērā to, ka saskarnes uzdevums ir saskaņot piedāvājumu un pieprasījumu. Tomēr, ja starpniecības pakalpojums neietver pakārtoto darījumu atvieglošanu, ieņēmumus parasti gūst no periodiskiem maksājumiem pēc tam, kad reģistrēts vai atvērts konts digitālajā saskarnē. Tādējādi, lai ar nodokli apliekamos ieņēmumus attiecinātu uz dalībvalsti taksācijas periodā, tiek ņemts vērā to lietotāju skaits šajā taksācijas periodā, kuriem ir konts, kas tika atvērts, izmantojot ierīci minētajā dalībvalstī, neatkarīgi no tā, vai konts tika atvērts minētajā taksācijas gadā vai agrāk.

Ar nodokli apliekamie ieņēmumi, kas gūti no tādu pakalpojumu sniegšanas, kas apliekami ar nodokli, šīs direktīvas nolūkos ir uzskatāmi par tādiem, kas gūti dalībvalstī taksācijas periodā, ja šādu pakalpojumu lietotājs atrodas attiecīgajā dalībvalstī šajā taksācijas periodā saskaņā ar 5. panta 2. punkta noteikumiem, kas jāpiemēro katram ar nodokli apliekamā pakalpojuma veidam. Ja lietotāji, kas iesaistīti ar nodokli apliekamā pakalpojumā, atrodas dažādās dalībvalstīs vai ārpussavienības jurisdikcijās, ar nodokli apliekamie ieņēmumi, ko vienība gūst no minētā pakalpojuma sniegšanas, būtu proporcionāli jāsadala katrai dalībvalstij saskaņā ar vairākiem sadales principiem, kas izklāstīti 5. panta 3. punktā attiecībā uz katru ar nodokli apliekamā pakalpojuma veidu. Šādi sadales principi ir noteikti, ņemot vērā katra ar nodokli apliekamā pakalpojuma būtību un, jo īpaši, elementus, kas pakalpojuma sniedzējam ļauj gūt ieņēmumus.

Neatkarīgi no tā, vai uzņēmējdarbība tiek veikta dalībvalstī vai ārpussavienības jurisdikcijā, uzņēmums, kurš atbilst abiem iepriekš minētajiem nosacījumiem, būtu kvalificējams kā nodokļa maksātājs. Atkarībā no tā, kur nodokļa maksātājs veic uzņēmējdarbību, scenāriji, kādos var rasties DPN saistības, var būt, piemēram, šādi: nodokļa maksātājs veic uzņēmējdarbību trešā valstī un tam DPN jāmaksā dalībvalstī, nodokļa maksātājs veic uzņēmējdarbību dalībvalstī un tam DPN jāmaksā citā dalībvalstī vai nodokļa maksātājs veic uzņēmējdarbību dalībvalstī un tam DPN jāmaksā šajā pašā dalībvalstī.

Maksājumu kārtību reglamentē 16. pants, kurā arī precizēts, ka iespējamā nodokļa atmaksa nodokļu maksātājiem, kad maksājamais DPN jau ir pārskaitīts no identifikācijas dalībvalsts uz dalībvalsti, kurā DPN maksājams, būtu šai pēdējai minētajai dalībvalstij jāveic tieši minētajam nodokļa maksātājam. Lai izvairītos no neatbilstībām vienotā kontaktpunkta darbībā, 17. pantā ir ietverts noteikums, kas regulē iespējamos DPN deklarācijas grozījumus. 18. pants attiecas uz grāmatvedību, uzskaiti un krāpšanas apkarošanas pasākumiem, kas jāīsteno dalībvalstīm. Šajā noteikumā ir arī precizēts, ka vienotā kontaktpunkta un identifikācijas dalībvalsts esamība nemaina faktu, ka nodokļa maksātājs ir parādā DPN tieši katrai dalībvalstij, kurā jāmaksā DPN, un ka šāda dalībvalsts ir tiesīga piedzīt DPN samaksu tieši no nodokļa maksātāja, kurš ir atbildīgs par tā nomaksu, un veikt nodokļu revīziju un kontroles pasākumus.

Fakts, ka nodokļa maksātāja rezidence uzņēmumu ienākuma nodokļa vajadzībām var būt dalībvalstī, neietekmē to, kā nosaka identifikācijas dalībvalsti DPN vajadzībām, ņemot vērā nodokļa atšķirīgo būtību. Tas arī paredz neuzlikt nesamērīgu administratīvo slogu dalībvalstīm, kurās nodokļa maksātājs var veikt uzņēmējdarbību uzņēmumu nodokļu vajadzībām, bet kurās tam var nebūt nekādu DPN saistību. Tādēļ nodokļa maksātājs, kuram ir DPN saistības vairākās dalībvalstīs, varēs izmantot vienoto kontaktpunktu savā identifikācijas dalībvalstī attiecībā uz visām savām DPN saistībām neatkarīgi no tā, vai viņš šajā valstī ir rezidents uzņēmumu ienākuma nodokļa vajadzībām. Piemēram, nodokļa maksātājs, kuram ir DPN saistības divās dalībvalstīs (dalībvalstī A, kur viņš ir rezidents uzņēmumu ienākuma nodokļa vajadzībām, un dalībvalstī B, kurā viņš nav rezidents uzņēmumu ienākuma nodokļa vajadzībām) un kurš ir izvēlējies dalībvalsti B kā identifikācijas dalībvalsti, varēs izpildīt savas DPN saistības attiecībā pret abām dalībvalstīm (A un B), izmantojot vienoto kontaktpunktu.

(1)Pasaules ekonomika strauji digitalizējas, un tā rezultātā ir radušies jauni darījumdarbības modeļi. Digitālajiem uzņēmumiem ir raksturīgi tas, ka to darbība ir cieši saistīta ar internetu. Jo īpaši, digitālie darījumdarbības modeļi lielā mērā balstās uz spēju veikt darbības attālināti un ar ierobežotu fizisko klātbūtni vai bez tās, kā arī uz galalietotāju ieguldījumu vērtības radīšanā un nemateriālo aktīvu nozīmi.

(2)Pašreizējie noteikumi uzņēmumu nodokļu jomā galvenokārt tika izstrādāti 20. gadsimtā un paredzēti tradicionālajiem uzņēmumiem. To pamatā ir ideja, ka aplikšana ar nodokli notiek tur, kur tiek radīta vērtība. Tomēr pašreizējo noteikumu piemērošana digitālajai ekonomikai ir radījusi neatbilstību starp vietu, kurā peļņa tiek aplikta ar nodokli, un vietu, kurā tiek radīta vērtība, jo īpaši attiecībā uz darījumdarbības modeļiem, kas ir ļoti atkarīgi no lietotāju līdzdalības. Tāpēc ir kļuvis skaidrs, ka pašreizējie noteikumi uzņēmumu nodokļu jomā, kas paredzēti digitālajā ekonomikā gūtās peļņas aplikšanai ar nodokli, nav piemēroti un ir jāpārskata.

(3)Pārskatīšana ir svarīgs digitālā vienotā tirgus elements, ņemot vērā to, ka digitālajam vienotajam tirgum ir nepieciešams moderns un stabils digitālās ekonomikas nodokļu regulējums, kas stimulē inovāciju, novērš tirgus sadrumstalotību un dod iespēju visiem tā dalībniekiem gūt labumu no jaunās tirgus dinamikas saskaņā ar taisnīgiem un līdzsvarotiem nosacījumiem.

(4)Paziņojumā “Taisnīga un efektīva nodokļu sistēma Eiropas Savienībā digitālajam vienotajam tirgum”, ko pieņēma 2017. gada 21. septembrī, Komisija norādīja uz izaicinājumiem, ko digitālā ekonomika rada attiecībā uz esošajiem nodokļu jomas noteikumiem, un apņēmās analizēt pieejamos politikas risinājumus. ECOFIN padomes 2017. gada 5. decembra secinājumos Komisija tika aicināta pieņemt priekšlikumus, reaģējot uz problēmām, ko rada peļņas aplikšana ar nodokli digitālajā ekonomikā, vienlaikus ņemot vērā arī daudzu dalībvalstu pausto interesi par pagaidu pasākumiem, kas vērsti uz ieņēmumiem no digitālajām darbībām Savienībā, kas paliktu ārpus nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanas konvenciju piemērošanas jomas.

(5)Ņemot vērā to, ka nodokļu uzlikšana digitālajā ekonomikā ir globāla problēma, ideālā pieeja būtu rast daudzpusēju risinājumu starptautiskā līmenī. Šā iemesla dēļ Komisija aktīvi iesaistās starptautiskajās debatēs. Pašlaik trupinās darbs ESAO. Tomēr progress starptautiskā līmenī ir grūti sasniedzams. Tāpēc tiek veikti pasākumi ar mērķi pielāgot uzņēmumu nodokļu jomas noteikumus Savienības līmenī un mudināt panākt vienošanās ar ārpussavienības jurisdikcijām, tā lai uzņēmumu nodokļu sistēmu var pielāgot jaunajiem digitālajiem darījumdarbības modeļiem.

(6)Gaidot šos pasākumus, kuru pieņemšana un īstenošana varētu prasīt laiku, dalībvalstis izjūt spiedienu rīkoties šajā jautājumā, ņemot vērā risku, ka šo valstu uzņēmumu nodokļu bāzes laika gaitā ir ievērojami samazinātas. Dalībvalstu individuāli veikti un nesaskaņoti pasākumi var sadrumstalot vienoto tirgu un izkropļot konkurenci, kavējot jaunu digitālo risinājumu izstrādi un mazinot Savienības konkurētspēju kopumā. Tādēļ ir nepieciešams pieņemt saskaņotu pieeju attiecībā uz pagaidu risinājumu, kas ļaus risināt šo jautājumu mērķorientētā veidā, līdz tiks panākts visaptverošs risinājums.

(7)Ar šo pagaidu risinājumu būtu jāizveido kopējā digitālo pakalpojumu nodokļa sistēma attiecībā uz ieņēmumiem, ko rada konkrētu uzņēmumu sniegti konkrēti digitāli pakalpojumi. Tam vajadzētu būt vienkārši īstenojamam pasākumam, kas vērsts uz ieņēmumiem no tādu digitālo pakalpojumu sniegšanas, kuros lietotāji dod ievērojamu ieguldījumu vērtības radīšanas procesā. Šis faktors (lietotāju radītā vērtība) ir pamatā arī pasākumiem attiecībā uz noteikumiem uzņēmumu nodokļu jomā, kā aprakstīts 5. apsvērumā.

(8)Būtu jādefinē šādi DPN elementi: ar nodokli apliekamie ieņēmumi (ko apliek ar nodokli), nodokļa maksātājs (kam tiek piemērots nodoklis), nodokļa uzlikšanas vieta (kāda daļa no apliekamajiem ieņēmumiem un kad tiek uzskatīta par tādu, kas iegūta dalībvalstī), nodokļa iekasējamība, aprēķins, likme un saistītie pienākumi, tostarp viena kontaktpunkta iekasēšanas mehānisms.

(9)DPN būtu jāpiemēro tikai ieņēmumiem, ko rada konkrētu digitālo pakalpojumu sniegšana. Digitālajiem pakalpojumiem vajadzētu būt tādiem, kas lielā mērā ir atkarīgi no lietotāju radītās vērtības un attiecībā uz kuriem atšķirība starp vietu, kurā peļņa tiek aplikta ar nodokli, un vietu, kurā atrodas lietotāji, parasti ir vislielākā. Ar nodokli būtu jāapliek ieņēmumi, ko iegūst no lietotāju ieguldījuma apstrādes, nevis pati lietotāju līdzdalība.

(10)Jo īpaši, ar nodokli būtu jāapliek ieņēmumi, ko rada šādu pakalpojumu sniegšana: i) tādas reklāmas izvietošana digitālajā saskarnē, kas vērsta uz šīs saskarnes lietotājiem; ii) tādu daudzpusēju digitālo saskarņu nodrošināšana, kas ļauj lietotājiem atrast citus lietotājus un sazināties ar tiem un kas var arī atvieglot pakārtoto preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu tieši starp lietotājiem (dažreiz tos dēvē par “starpniecības pakalpojumiem”); kā arī iii) tādu savākto datu par lietotājiem nosūtīšana, kas ģenerēti no šādu lietotāju darbībām digitālajās saskarnēs. Ja no šādu pakalpojumu sniegšanas netiek gūti ieņēmumi, DPN saistības nebūtu jāpiemēro. Citi ieņēmumi, ko gūst uzņēmums, kas sniedz šādus pakalpojumus, bet kas nav gūti tieši no šādas pakalpojumu sniegšanas, arī neietilpst nodokļa piemērošanas jomā.

(11)Pakalpojumus, kas izpaužas kā tādas klienta reklāmas izvietošana digitālajā saskarnē, kas vērsta uz šīs saskarnes lietotājiem, vajadzētu definēt, nevis atsaucoties uz to, kuram pieder digitālā saskarne, ar kuras starpniecību reklāma ir redzama lietotāja ierīcē, bet gan uz to, kura vienība ir atbildīga par reklāmas izvietošanu šajā saskarnē. Tas ir tādēļ, ka uzņēmumam, kurš klienta reklāmu izvieto digitālajā saskarnē, vērtību rada lietotāju informācijas apmaiņa un lietotāju dati, ko parasti ņem vērā vietas noteikšanas nolūkā, neatkarīgi no tā, vai saskarne pieder pašam uzņēmumam vai trešajai personai, kura iznomā digitālo telpu, kurā tiks izvietota reklāma. Tomēr jāprecizē, ka gadījumos, kad reklāmas pakalpojuma sniedzējs un digitālās saskarnes īpašnieks ir dažādas vienības, nebūtu jāuzskata, ka pēdējais minētais ir sniedzis ar nodokli apliekamu pakalpojumu DPN vajadzībām. Nolūks ir izvairīties no iespējamas lavīnveida ietekmes un nodokļu dubultas uzlikšanas.

(12)Daudzpusējo digitālo saskarņu sniegtie pakalpojumi būtu jādefinē, atsaucoties uz to spēju ļaut lietotājiem atrast citus lietotājus un sazināties ar tiem. Daudzpusējo digitālo saskarņu atšķirības aspekts ir tāds, ka tās ļauj īstenot lietotāju saziņu, kas nevarētu notikt, ja saskarne nenodrošinātu lietotāju saziņu savā starpā (citiem vārdiem sakot, saskarne ļauj lietotājiem sazināties ar citiem lietotājiem). Noteiktus pakalpojumus, ko parasti dēvē par saziņas vai maksājumu pakalpojumiem, piemēram, tūlītējās ziņapmaiņas pakalpojumus, e-pasta pakalpojumus vai e-maksājumu pakalpojumus, var arī uzskatīt par tādiem, kas atvieglo saziņu starp lietotājiem, izmantojot digitālo saskarni, bet parasti lietotāji nevar sazināties cits ar citu, ja vien tie jau nav nodibinājuši sakarus, izmantojot citus līdzekļus. Tāpēc ieņēmumi, ko rada saziņas vai maksājumu pakalpojumu sniegšana, būtu jāizslēdz no nodokļa piemērošanas jomas, jo šādi piegādātāji nedarbojas kā pārdošanas vieta, bet drīzāk izstrādā atbalsta programmatūru vai citus informācijas tehnoloģiju instrumentus, kas ļauj patērētājiem sazināties ar citām personām, ar kurām vairumā gadījumu viņi jau ir nodibinājuši sakarus.

(13)Attiecībā uz gadījumiem, kuri ietver daudzpusējās digitālās saskarnes, kas atvieglo pakārtoto preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu tieši starp saskarnes lietotājiem, pakārtotie darījumi un tajos gūtie lietotāju ieņēmumi būtu jāizslēdz no nodokļa piemērošanas jomas. No DPN piemērošanas jomas būtu jāizslēdz arī ieņēmumi, kuri gūti no mazumtirdzniecības darbībām, kas ietver tādu preču vai pakalpojumu pārdošanu, kas ir pasūtīti tiešsaistē, izmantojot šādu preču piegādātāja vai pakalpojumu sniedzēja tīmekļa vietni, un kur piegādātājs nedarbojas kā starpnieks, jo vērtības radīšana mazumtirgotājam attiecas uz piegādātajām precēm vai sniegtajiem pakalpojumiem un digitālā saskarne tiek izmantota tikai kā saziņas līdzeklis. To, vai piegādātājs pārdod preces vai pakalpojumus tiešsaistē savā vārdā vai sniedz starpniecības pakalpojumus, noteiktu, ņemot vērā darījuma tiesisko un ekonomisko būtību, kā tas atspoguļots starp attiecīgajām pusēm noslēgtajos līgumos. Piemēram, varētu uzskatīt, ka tādas digitālās saskarnes piegādātājs, kurā tiek izvietotas trešās personas preces, sniedz starpniecības pakalpojumu (t. i., daudzpusējas digitālās saskarnes nodrošināšana), ja nepastāv ar krājumiem saistīti riski vai ja trešā persona faktiski nosaka šādu preču cenu.

(14)No nodokļa piemērošanas jomas būtu jāizslēdz pakalpojumi, kas ietver uzņēmuma veiktu digitālā satura piegādi, izmantojot digitālo saskarni, neatkarīgi no tā, vai digitālais saturs pieder šai vienībai vai šī vienība ir iegādājusies tiesības izplatīt šo saturu. Pat ja varētu pieļaut zināma veida saziņu starp šāda digitālā satura saņēmējiem un tādējādi varētu uzskatīt, ka šādu pakalpojumu sniedzējs nodrošina daudzpusēju digitālo saskarni, ir mazāk skaidrs, ka lietotājam ir būtiska nozīme vērtības radīšanā attiecībā uz uzņēmumu, kas piegādā digitālo saturu. Tā vietā vērtības radīšanas perspektīvā galvenā uzmanība ir vērsta uz pašu digitālo saturu, ko nodrošina vienība. Tāpēc no šādām piegādēm gūtos ieņēmumus būtu jāizslēdz no nodokļa piemērošanas jomas.

(15)Digitālais saturs būtu jādefinē šādi: dati, kas piegādāti digitālā formātā, piemēram, datorprogrammas, lietotnes, spēles, mūzika, video vai teksti, neatkarīgi no tā, vai tiem piekļūst lejuplādējot vai straumējot, izņemot datus, ko pārstāv pati digitāla saskarne. Tas ļauj aptver dažādus veidus, kādos digitālais saturs var tikt piedāvāts, kad to iegādājas lietotājs, kas nemaina faktu, ka vienīgais vai galvenais mērķis no lietotāja viedokļa ir digitālā satura iegāde.

(16)14. apsvērumā aprakstītais pakalpojums būtu jānošķir no tādas daudzpusējas digitālās saskarnes nodrošināšanas pakalpojuma, ar kuras palīdzību lietotāji var augšupielādēt digitālo saturu un dalīties tajā ar citiem lietotājiem, vai no tādas saskarnes nodrošināšanas, kas atvieglo digitālā satura pakārtotu piegādi tieši starp lietotājiem. Šie pēdējie minētie pakalpojumi ir starpniecības pakalpojumi, un tādēļ tie būtu jāiekļauj DPN darbības jomā neatkarīgi no pakārtotā darījuma būtības.

(17)Ar nodokli apliekamie pakalpojumi, kas ietver savākto datu par lietotājiem nosūtīšanu, būtu jāattiecina tikai uz datiem, kas ģenerēti no šādu lietotāju darbībām digitālajās saskarnēs, bet ne uz datiem, kas ģenerēti no sensoriem vai citiem līdzekļiem un savākti digitālā formātā. Tas ir tādēļ, ka DPN darbības jomā būtu jāietver pakalpojumi, kuros digitālās saskarnes tiek izmantotas, lai radītu lietotāju ieguldījumu, kas tiek pārvērsts naudas izteiksmē, nevis pakalpojumi, kuros saskarnes izmanto tikai, lai pārraidītu citādā veidā ģenerētus datus. Tāpēc DPN nevajadzētu būt nodoklim, ko piemēro datu vākšanai vai uzņēmuma savākto datu izmantošanai šā uzņēmuma iekšējām vajadzībām, vai uzņēmuma savākto datu apmaiņai ar citām pusēm bez atlīdzības. DPN būtu jāattiecina uz ieņēmumu radīšanu no tādu datu nosūtīšanas, kas iegūti no ļoti specifiskas darbības (lietotāju darbības digitālajās saskarnēs).

(18)Pakalpojumi, kas reglamentēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/65/ES I pielikuma A iedaļas 1. līdz 9. punktā un kurus sniedz tirdzniecības vietas vai sistemātiski internalizētāji, kā noteikts šajā direktīvā, vai regulētu kolektīvās finansēšanas pakalpojumu sniedzēji, būtu jāizslēdz no DPN darbības jomas. Turklāt pakalpojumi, kas ietver aizdevumu piešķiršanas atvieglošanu un kurus sniedz regulēto kolektīvās finansēšanas pakalpojumu sniedzēji, būtu jāizslēdz no DPN darbības jomas. Jēdziens “regulēto kolektīvās finansēšanas pakalpojumu sniedzēji” attiecas uz pakalpojumu sniedzējiem, uz kuriem attiecas visi turpmākie Savienības noteikumi, kas pieņemti saskaņā ar LESD 114. pantu, par kolektīvās finansēšanas pakalpojumu regulēšanu.

(19)Daudzpusējas digitālās saskarnes, kas ļauj lietotājiem saņemt tirdzniecības izpildes pakalpojumus, investīciju pakalpojumus vai investīciju izpētes pakalpojumus, piemēram, iepriekš minēto vienību nodrošinātos pakalpojumus, vai kas ļauj uzzināt par šādiem pakalpojumiem, bieži vien ietver lietotāju saziņu. Tomēr lietotājam nav būtiska nozīme vērtības radīšanā vienībai, kura nodrošina digitālo saskarni. Tā vietā vērtību rada šādas vienības spēja apvienot finanšu produktu pircējus un pārdevējus īpašos un atšķirīgos apstākļos, kas citos gadījumos neīstenotos (salīdzinājumā, piemēram, ar darījumiem, kas noslēgti ārpus šādām saskarnēm tieši starp darījumu partneriem). Pakalpojums, kas ietver digitālās saskarnes nodrošināšanu, ko veic šāda vienība, ir plašāks nekā tikai starp šādas saskarnes lietotājiem veikto finanšu instrumentu darījumu atvieglošana. Jo īpaši, mērķis regulētajiem pakalpojumiem, kuri ir izslēgti no šīs direktīvas darbības jomas, ir nodrošināt drošu vidi finanšu darījumiem. Tādējādi vienība, kas sniedz šos pakalpojumus, nosaka īpašus nosacījumus, saskaņā ar kuriem var veikt šos finanšu darījumus, lai nodrošinātu tādus būtiskus elementus kā darījumu izpildes kvalitāte, pārredzamības līmenis tirgū un godīga attieksme pret ieguldītājiem. Visbeidzot, šādiem pakalpojumiem ir būtisks atsevišķs mērķis atvieglot finansēšanu, investīcijas vai uzkrājumus.

(20)Attiecībā uz kolektīvās finansēšanas platformām uz investīcijām un aizdevumiem balstīta kolektīvā finansēšana būtu jāizslēdz no nodokļa piemērošanas jomas, jo šādu pakalpojumu sniedzējiem ir tāda pati loma kā tirdzniecības vietām un sistemātiskiem internalizētājiem, un tādējādi tie neveic starpniecību. Tomēr kolektīvās finansēšanas platformu sniegtie pakalpojumi, kas nav uz investīcijām un aizdevumiem balstīti pakalpojumi un ietver starpniecību, piemēram, ziedojumos un ienesīgumā balstīta kolektīvā finansēšana vai šādu platformu sniegtie pakalpojumi, kas ietver reklāmas izvietošanu, būtu jāiekļauj šīs direktīvas darbības jomā.