Komisijas paziņojums Eiropadomes Pavasara Sanāksmei - Laiks palielināt apgriezienus - 1. Dala : Jauna izaugsmes un nodarbinatibas partneriba - II Daļa : Valstu nodaļas (Latvija) - Lūdzu ņemiet vērā, ka “II daļa: Valstu nodaļas” pilna versija ir pieejama franču, angļu un vācu valodās /* COM/2006/0030 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 25.1.2006 COM(2006) 30 galīgā redakcija1. DAĻA KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPADOMES PAVASARA SANĀKSMEI LAIKS PALIELINĀT APGRIEZIENUSJaunā izaugsmes un nodarbinātības partnerība LAIKS PALIELINāT APGRIEZIENUS. JAUNā IZAUGSMES UN NODARBINāTīBAS PARTNERīBA Pagājušais gads atnesa izšķirīgu pārbīdi Eiropas Savienībā – tika panākta vienošanās par jaunu impulsu izaugsmei un nodarbinātībai. 2005. gadā kā vēl nekad agrāk tika atzīta doma, ka kopīgos pārbaudījumos ir vajadzīgi kopīgi risinājumi. Atjaunotā Lisabonas stratēģija parādīja, ka Eiropas izaugsmes un nodarbinātības stratēģija var būt un tai ir jābūt vairāk nekā tikai tās sastāvdaļu kopsummai. Eiropas līderu tikšanās Hemptonkortā skaidri parādīja, ka Eiropa ir neaizstājama, meklējot globālu problēmu risinājumus. Tajā tika pausts pilnīgs atbalsts Eiropas Komisijas veiktajai gaidāmo pārbaudījumu analīzei un drosmīgiem pasākumiem to pārvarēšanai. Visi piekrita, ka ar paplašinātās Eiropas potenciālu vien nevar rēķināties – ir vajadzīgas darbības šā potenciāla pilnīgai izpētei un noturīgas attīstības nodrošināšanai ar skatu nākotnē. Jaunatrastais konsenss vēlreiz izpaudās valstu reformu programmās, ko sagatavoja katra no dalībvalstīm. Tās vainago jaunās pieejas cerīgo iesākumu. Tagadējais impulss ir jāpastiprina, un valstu programmas ir jāiedarbina. Kādi ir paši steidzamākie soļi? Mums ir vajadzīgs vairāk pētniecības un attīstības, efektīvākas un labāk koordinētas. Mums ir jādarbojas kopīgi Eiropas mērogā, lai nodrošinātu, ka pētniecība dod novatoriskus izstrādājumus un pakalpojumus, kas pāraug izaugsmē un nodarbinātībā. Lai mūsu uzņēmumi, sevišķi mazie un vidējie uzņēmumi, varētu sekmīgi sacensties konkurences arvien vairāk piesātinātā pasaules tirgū, tiem jāspēj smelties spēkus Eiropas mēroga pašmāju tirgū. Tirgū, kurā nav šķēršļu un birokrātijas, kura noteikumi ir paredzami un kur dinamiski uzņēmumi var zelt. Mums ir vajadzīgs, lai vairāk cilvēku strādātu un finansētu pensijas un veselības aprūpi, iedzīvotāju kopumam kļūstot vecākam. Mums ir vajadzīga „dzīves cikla” pieeja darbam. Jauniešiem ir vajadzīga palīdzība, uzsākot darba dzīvi. Vecākiem ir vajadzīga bērnu aprūpe, ko tie var atļauties, un pieklājīgs darba dzīves samērs. Un mēs nevaram atļaut cilvēkiem aiziet no darba tirgus, kad viņiem ir vairāk nekā piecdesmit gadu. Pēdējā laikā visdažādākajā veidā mums ir atgādināts, cik svarīga mūsu tautsaimniecībā ir enerģija. Mēs nevar atļauties to izšķiest. Mums tās jāiegūst vairāk no atjaunīgiem, nepiesārņojošiem avotiem. Un mums ir vajadzīgs drošs piedāvājums par pieņemamām cenām. Konkurence arī te var palīdzēt. Bet Eiropai ir jāieņem vienota nostāja, gādājot par piedāvājumu ārpus tās robežām. Tātad mēs zinām, kur tiecamies, un zinām, kā tur nokļūt. Taču grūtākais ir labos nodomus pārvērst rīcībā. Reformai ir jābūt par pamatprincipu gan valstu, gan Eiropas ekonomikas politikā. Ir būtiski, lai dalībvalstu un ES pasākumi papildinātu cits citu, radot jaudīgu izaugsmes un nodarbinātības dzinēju. Tā ir mūsu kopīgā atbildība, un darbs nebūs galā, kamēr ikviens darbinieks, ikviens uzņēmums, ikviens patērētājs nevarēs baudīt reformas labumus. Stratēģijas pirmais gads ir devis īstas cerības, ka ir sācies ekonomisko reformu progress un ka Eiropa ir sakustējusies. Ja mēs spēsim divkāršot savu enerģiju un padarīsim reformu par galveno prioritāti, atjaunotajā Lisabonas stratēģijā skatīsim patiesu pagrieziena punktu virzienā uz Eiropas izaugsmi un nodarbinātību. Mūsu visu rokās ir likt tam notikt. Pienācis laiks palielināt apgriezienus. José-Manuel Durão Barroso KOPSAVILKUMS Lisabonas stratēģija ir iegājusi jaunā fāzē. Pērn pieredzējām jaunu iesākumu un pārmaiņas Lisabonas programmas darbībā. Tagad visu uzmanība pievērsta rezultātu sasniegšanai. Iesniedzot valsts reformu programmas, dalībvalstis ir uzņēmušās jaunu atbildību, sīki formulēdamas savas saistības. Vienlaikus Kopienas Lisabonas programma nosaka, kas darāms ES līmenī, papildinot valstu, reģionu un pašvaldību centienus. Valstu reformu programmas nostiprina pamatu reformu pasākumu kompleksa virzībai uz priekšu. Izaugsmei un nodarbinātībai šajā gadījumā pārliecinoši ir priekšroka, jo pastāv plašs konsenss par to, kas ir mūsu galvenie risināmie uzdevumi. Līdztekus tam norit ES līmeņa darbība, kas saņems jaunu impulsu, kad būs galīgi apstiprināti ES izdevumu plāni 2007.–2013. gadam. Mums ir vajadzīgie darbarīki; valstu programmas nav pazaudējušas impulsu; tagad ir vajadzīga politiskā griba, lai apņēmību pārvērstu faktiskos izaugsmes un nodarbinātības rezultātos. Pienācis laiks palielināt apgriezienus. Valstu programmas tagad īstenojamas, balstoties uz īstu nacionālo konsensu. Tas nenotiek uz burvju mājienu. Mums ir labāk jāizskaidro mūsu pilsoņiem, kāpēc mūsu izaugsmes un nodarbinātības stratēģija ilgtermiņā ir ceļš uz labklājību un sociālo taisnīgumu. Programmas ir vēl jāpastiprina, lai reforma aptvertu visas galvenās izaugsmes un nodarbinātības politikas jomas visās dalībvalstīs. Kā parādīja Eiropas līderu sanāksme Hemptonkortā, pastāv galvenās jomas, kur Eiropa var izraisīt īstas pārmaiņas un kur drosmīgu lēmumu īstenošana dos jaunu stimulu reformai: Izšķirīgs lēciens ieguldījumos pētniecībai un jaunradei realizēs Eiropas potenciālu piedāvāt tādas preces un pakalpojumus, kādus pilsoņi vēlēsies. Tas prasa lielākus valsts ieguldījumus, līdzšinējos tēriņus novirzot uz pētniecību un jaunradi un labāk koordinējot dalībvalstu darbību. Tikpat svarīgi ir tas, ka jābūt pareizajai videi, kurā veikt pētījumus, kas dotu jauninājumus un sekmētu izaugsmi – pētniecības panākumu augļus nedrīkst noniecināt, uzliekot nevajadzīgus šķēršļus komerciālai izmantošanai vai sasienot rokas augstskolām. Eiropas uzņēmējdarbības potenciāla atraisīšana nozīmē tādas uzņēmējdarbības gaisotnes radīšanu, kas mudina sākt un paplašināt uzņēmējdarbību. Eiropai jāuzticas uzņēmējiem un jāļauj tiem uzplaukt, atbrīvojot ceļu jauniem uzņēmumiem. Valdībām jābūt gatavām palīdzēt nogludināt ceļu uzņēmumiem ikkatrā to attīstības posmā, samazinot birokrātiju, lai palīdzētu MVU attīstīties pašu mājās un pāri robežām, kā arī uz pozitīviem lēmumiem atvieglināt piekļūšanu tiem vajadzīgajām finansēm. Iedzīvotāju novecošana nozīmē to, ka Eiropas sabiedrībai jābūt gatavai palīdzēt vairāk cilvēkiem strādāt, strādāt ilgāk un strādāt tā, ka vislabāk tiek likts lietā viņu talants. Tas nozīmē nodarbinātības politiku, kas palīdz cilvēkiem sameklēt darbu jebkurā viņu darba dzīves posmā un nojaukt šķēršļus tiem, kuri vēlas strādāt. Cilvēkiem ir vajadzīgas īstās prasmes īstajā laikā, viņiem ir vajadzīga palīdzība, saskaroties ar pārmaiņām un atrodot jaunas iespējas, un viņiem jābūt spējīgiem darba prasības saskaņot ar savu pārējo dzīvi. Izšķirīgu atspērienu izaugsmei var dot drošs, pieņemams enerģijas piedāvājums. Taču enerģija ir galīgs resurss, kas apsaimniekojams prātīgi. Ir vajadzīga Eiropas enerģētikas politika, kas piedāvātu īstu iekšējo tirgu, maksimizētu energoefektivitātes un atjaunīgo avotu sniegto labumu un nosargātu piedāvājumu ES iekšienē un aiz tās robežām. Valstu pieredze parāda, kas ir iespējams un kas ir darāms. Dalībvalstīm ir jāizmanto šis potenciāls un jādara vairāk, lai mācītos no saviem partneriem. Līdztekus valstu programmu pilnīgai īstenošanai impulsa saglabāšanai ir jākoncentrējas uz galvenajām darbībām ar šādiem pasākumiem: Komisija aicina Eiropadomi apņemties noteikt virkni precīzu, laika ziņā ierobežotu darbību visās šajās jomās: izdevumi pētniecībai un izglītībai, palīdzība bezdarbniekiem atrast darbu, bērnu aprūpe, integrēta enerģētikas politika Eiropā. Pilsoņiem, darbiniekiem, uzņēmējiem ir jāsajūt, ka valsts politika tiek veidota tā, lai palīdzētu viņiem sasniegt nodomāto, nevis atturētu viņus. Jāpastiprina centieni izveidot īstu nacionālo konsensu, uz ko programmas balstītos. ES iestādēm un dalībvalstīm jānodrošina, ka tiek ieviesta mērķtiecīga saziņas stratēģija, kurā iesaistās visas valsts, reģionālās un vietējās ieinteresētās personas. Īpaša vieta jāatvēl arī sociālajiem partneriem. | - SATURS Laiks palielināt apgriezienus. Jaunā izaugsmes un nodarbinātības partnerība 2 I daļa. Laiks palielināt apgriezienus 6 1. Mainīgā Eiropa. kopdarbība izaugsmes un nodarbinātības attīstībai 6 2. Realizācija. Politikas reakcija 8 b2.1. Kopienas Lisabonas programma 8 b2.2. Valsts reformu programmas 9 bb2.2.1. Dažādo politikas jomu izvērtējums 10 bb2.2.2. Vispārīgie secinājumi 13 3. Apgriezienu palielināšana. Četras darbības izaugsmes un nodarbinātības palielināšanai 14 b3.1. Lielāks ieguldījums zinībās un jaunradē 15 b3.2. Uzņēmējdarbības potenciāla atraisīšana, sevišķi MVU 17 b3.3. Atbilde uz globalizāciju un novecošanu 18 b3.4. Virzība uz efektīvu un integrētu ES enerģētikas politiku 20 4. Turpmākās darbības pēc Eiropadomes 2006. g. pavasara sanāksmes 21 b4.1. Valsts reformu programmu īstenošana un uzraudzība 22 b4.2. Kopienas rīcības iedzīvināšana 23 b4.3. Visu dalībnieku mobilizācija kopīga pasākumu kompleksa īstenošanai 23 Papildinājums – Ilustratīvi piemēri dalībvalstu politikai un pasākumiem izaugsmes un nodarbinātības mērķu sasniegšanā, it sevišķi 3. iedaļā noteiktajās četrās prioritārajās jomās 24 I daļa. Laiks palielināt apgriezienus 1. MAINīGā EIROPA. KOPDARBīBA IZAUGSMES UN NODARBINāTīBAS ATTīSTīBAI Mēs dzīvojam strauji mainīgā un savstarpēji atkarīgā pasaulē. Cenšoties nodrošināt sabiedrības veselību un pārticību, mēs gūstam daudz iespēju, bet mums arī nākas saskarties ar dažādām grūtībām. Vissvarīgākais ir tas, ka publiskajai politikai visos līmeņos jārēķinās ar tādām mūslaiku reālijām kā globalizācija un mūsu iedzīvotāju novecošana, ja vēlamies izpildīt galveno uzdevumu – vairot izaugsmi un darbavietas. Tikai tā var sekmīgi modernizēt mūsu tautsaimniecību un nosargāt un veicināt Eiropas vērtības mūsmājās un svešatnē. Un iedzīvināšanas rezultāti var no jauna iedvest mūsu pilsoņos ticību mūsu spējai panākt to, ko pilsoņi gaida.. Eiropadomes marta sanāksmē 2005. gada martā ES vadītāji izaugsmi un nodarbinātību izvirzīja Eiropas politisko prioritāšu priekšplānā. Atjaunotā Lisabonas stratēģija nozīmēja visu apņemšanos virzīt uz priekšu pozitīvu reformu kompleksu. Tā cēlās no atziņas, ka panākumi ir atkarīgi no plašas pieejas, kas iekustina maksimālu skaitu sviru un skar ikvienu nostūri ikvienā dalībvalstī Eiropā. Šo apņemšanos vēl vairāk nostiprināja vienošanās par integrētajām pamatnostādnēm attiecībā uz izaugsmi un darbavietām[1], kas dod skaidrus ceļvežus valsts reformu izstrādei, un neformālā sanāksme oktobrī Hemptonkortā. Hemptonkortā ES vadītāji analizēja, kā Eiropas vērtības var ieausties mūsu tautsaimniecības un sabiedrības modernizācijā un palīdzēt mums pārvarēt galvenās grūtības eiropiešiem vien raksturīgā veidā. Un pagājušā gada nogales vienošanās Eiropadomē par finanšu plāniem iezīmēja vēl vienu soli uz priekšu – pēc izskatīšanas pabeigšanas Eiropas Parlamentā tā pavērs ceļu jaunam ieguldījumam Eiropas ekonomikas modernizācijā. Tātad pašā augstākajā līmenī tiek atbalstīts kopīgs redzējums un stingrs konsenss jautājumā par darāmo. Eiropai ir jāiesaista spēlē pilns politikas un instrumentu spektrs – tā nevar atļauties izraudzīties vienīgi politiski ērtākās izvēles iespējas. Pareiza makroekonomikas politika ir būtiska prasība izaugsmes potenciāla realizācijai. Eiropai ir vajadzīga arī gaisotne, kas atraisītu eiropiešu radošās spējas, veidojot vietu, kas pievilcīgāka ieguldījumiem, jaunradei un darbam. Uzņēmējdarbības atsvabināšana no nevajadzīgas birokrātijas un novecojušas ierēdnieciskas vadības stimulē jaunu uzņēmumu veidošanu, ļauj uzplaukt esošajiem uzņēmumiem un rada jaunas darbavietas. Lielāks un efektīvāks privātais un publiskais ieguldījums ir zinībās balstītas tautsaimniecības katalizators, kas stimulē zinātnes augļus un sarežģītās prasmes, kuras veicina sociālo integrāciju un augstāku pelnītspēju ilgākā, veselīgākā darba mūžā. Ekoloģisku jauninājumu veicināšana un videi nekaitīgas tehnoloģijas izplatīšana rada noturību un līdz ar to izaugsmi. Mūsu darba tirgu un mūsu sociālās aizsardzības sistēmu modernizācija nozīmē lielāku skaitu strādājošu cilvēku, labāku spēju piemēroties pārmaiņām, augstāku ražīgumu un noturīgāku un taisnīgāku ekonomisko izaugsmi. Un tālāka pasaules tirdzniecības atvēršana, līdz 2006. gadam panākot sekmīgu PTO vienošanos, radīs jaunas iespējas un paaugstinās konkurētspēju gan Savienībā, gan ārpus tās. Pēc visiem šiem mērķiem ir jātiecas, respektējot noturīgas attīstības imperatīvus. Pirmais solis šo centienu pārvēršanā darbos bija instrumentu izveide šā darba īstenošanai. Te vajadzīga partnerības pieeja, īstos pasākumus veicot īstajā līmenī. - Dalībvalstis ir sastādījušas katra savu valsts reformu programmu, par kopīgu pamatu izmantojot integrētās pamatnostādnes. Tā ir galvenais darbarīks Lisabonas stratēģijas īstenošanā – tajās ir valstu uzņemto saistību pārbaudes protokols un kritēriji paveiktā uzraudzībai turpmākajos mēnešos un gados. - Padome, Eiropas Parlaments un Komisija sadarbojas darbībās, kas vajadzīgas Kopienas līmenī, lai darbotos izaugsmes un nodarbinātības pasākumu komplekss: Ir sākts iedzīvināt lielāku skaitu būtisku ierosinājumu no Eiropadomes 2005. gada decembrī akceptētās Kopienas Lisabonas programmas[2], kas papildina dalībvalstu iniciatīvas. Daudzās jomās darbības smaguma centrs ir dalībvalsts (vai reģiona vai vietējā) līmenī – kā nodarbinātības un darba tirgus politikā, kur izšķirīga loma ir arī sociālajiem partneriem. Taču tas, ka darbības veic vietējā, reģiona vai valsts līmenī, nenozīmē, ka tām nav Eiropas mēroga rezultātu – vienotā tirgus dalībnieku savstarpējās atkarības dēļ pat vissekmīgākā ekonomika cieš no citu nepilnībām. Tajā pašā laikā kopīgie pārbaudījumi, kas tagad jāiztur, nozīmē, ka atbildes var rast kopīgi. Valdības pārāk reti uzklausa savu partneru idejas un risinājumus. Katra valsts var uzrādīt labu ideju un vērtīgas pieredzes piemērus. Valsts reformu programmas sniedz zināšanu un pieredzes krātuvi, kurā var dalīties un ko var izplatīt – šās pirmrindas pieredzes vāceles pilnīga izmantošana ir vislabākais, ko var darīt, lai no Lisabonas stratēģijas iegūtu pievienoto vērtību. Kā pirmo soli šis pārskats iesaka galveno pasākumu kompleksu – kopīgu programmu valstu darbībai. Bez tam ir arī mērķi, ko dalībvalstis nevar iedzīvināt vienas pašas un kuru rezultāti prasa rīcību Kopienas līmenī . Daudzu valsts iniciatīvu izdošanās būs atkarīga no valsts centienu atbalsta ar Kopienas rīcību un Kopienas ieguldījumu, kas padarīs Eiropu par īsto vietu dzīvošanai un strādāšanai. Eiropas Komisija ir apņēmusies virzīt šos pasākumus uz priekšu. Šai partnerībai nu jāieiet jaunā fāzē. Mums ir vajadzīgie darbarīki. Ir arī politiskais konsenss. Lai Lisabonas stratēģija izraisītu reālas pārmaiņas, tagad uzmanības centrā ir jābūt īstenošanai. ******* Šajā paziņojumā Eiropadomes pavasara sanāksmei parādīts, cik tālu esam tikuši ceļā uz jaunas dinamikas radīšanu izaugsmei un nodarbinātībai Eiropā: - I daļā izvērtēta reformas programmu izstrādes gaita un izceltas dažas galvenās iniciatīvas, par kurām jāvienojas Eiropadomē. Ir pievienots ilustratīvs valstu iniciatīvu piemēru saraksts, kas rāda, kā auglīga valstu pieredzes apmaiņa var dot reālu abpusēju labumu. - II daļā detalizēti vērtētas valstu reformas programmas, uzrādot to stiprās puses, kā arī jomas, kurās dalībvalstīm tās būtu jāpārskata un jāatjaunina. Tajā ir arī euro zonas novērtējums. - I pielikumā atrodama valstu reformas programmu makroekonomisko, mikroekonomisko un nodarbinātības aspektu detalizēta analīze. Nodarbinātības rakursā tas noder arī par pamatu Kopīgajam nodarbinātības ziņojumam. 2. REALIZāCIJA. POLITIKAS REAKCIJA Divi galvenie Lisabonas stratēģijas īstenošanas instrumenti ir Kopienas Lisabonas programma, kur izklāstīts, kas vislabāk izdarāms Kopienas līmenī, un 25 valstu reformu programmas – katras dalībvalsts politikas reakcija uz galvenajām identificētajām problēmām. Lai panāktu vislabāko efektu, šiem instrumentiem jādarbojas sasaistē. 2.1. Kopienas Lisabonas programma Sešu mēnešu laikā pēc Kopienas Lisabonas programmas pieņemšanas tās izpildē panākts ievērojams progress. Komisija jau ir apstiprinājusi divas trešdaļas no paredzētajām darbībām. Tomēr likumdošanas priekšlikumi dos praktisku labumu tikai tad, kad tos būs apstiprinājusi Padome un Parlaments. Bez tam daudzas finansēšanas darbības ir atkarīgas no 2007.–2013. gada finanšu plānu galīgās apstiprināšanas un īstenošanas. Kopienas Lisabonas programmā iekļautas daudzas svarīgas iniciatīvas, kas skar izšķirīgo pētniecības un jaunrades pārrobežu impulsu un Eiropas pētniecisko jaudu sadrumstalotību, proti, 7. pamatprogramma pētniecības, tehnoloģijas attīstības un demonstrējumu pasākumiem un konkurences un jauninājumu pamatprogramma. Savā paziņojumā „Vairāk pētniecības un jaunrades Eiropai – kopīga pieeja”[3] Komisija ir arī noteikusi konkrētas iniciatīvas, kas uzlabo pētniecības un jaunrades vidi Eiropā. 7. pamatprogramma ievieš jauna parauga atbalstu pētniecībai – kopīgās tehnoloģiskās iniciatīvas – publisko un privāto personu partnerības formā, kas balsta daudzsološus jaunos pētījumus un dod Eiropas rūpniecībai atspērienu visdažādākajās jomās – no ūdeņraža un kurināmā elementiem, aeronautikas un gaisa satiksmes un novatoriskām zālēm līdz nanoelektronikai. Pavadoņnavigācijas iniciatīva GALILEO un integrētas dzelzceļa un gaisa satiksmes vadības sistēmas izstrāde ir citi galvenie piemēri visprogresīvākajiem rūpnieciskajiem projektiem ar spēcīgu Eiropas dimensiju. Plānotā Kopienas pētniecības un attīstības valsts atbalsta politikas satvara reforma sekmēs publisko un privāto personu partnerības un piesaistīs vairāk privāto ieguldījumu pētniecībā un attīstībā. Programma aptver arī darbības, kuru mērķis ir stimulēt ekoloģiskus jauninājumus un videi nekaitīgu tehnoloģiju pārņemšanu. Šo satvaru var attiecināt arī uz jauniem noteikumiem, kas atbalsta jauninājumus, it īpaši mazajos un vidējos uzņēmumos. Bez tam ir jāatvieglina valsts atbalsts jauniem un novatoriskiem uzņēmumiem, ne tikai ar tiešu finansiālu atbalstu, bet arī vieglāku piekļuvi riska kapitāla fondiem. Svarīgs papildu solis Kopienas Lisabonas programmas iedzīvināšanā ir Komisijas sāktā jaunā vairāk integrētā rūpniecības politika, kam jāuzlabo galvenie nosacījumi apstrādes rūpniecībai. Šajās nozarēs tiek nodarbināti vairāk nekā 34 miljoni cilvēku, un tās aptver vairāk nekā 80 % no ES privātā sektora pētniecības un attīstības izdevumiem. Vairākām darbībām Kopienas Lisabonas programmā ir mērķis padarīt Eiropu par vietu, kas pievilcīgāka ieguldījumiem un darbam. To starpā ir iniciatīvas, kas padara par realitāti pakalpojumu iekšējo tirgu, pasākumi, kas virza uz priekšu reformu reglamentācijas jomā, uzlabo saimnieciskās darbības nodokļu un muitas vidi, un piekļuves tirgum veicināšana un tirgu konkurētspējas paaugstināšana, jo sevišķi – enerģijas un finanšu pakalpojumu tirgus, kur Komisija ir uzsākusi izmeklēšanu. Ir ierosināti arī tiesību akti, kas ES radītu „vienotu maksājumu zonu”, lai pārrobežu maksājumi kļūtu tikpat vienkārši un izdevīgi kā iekšzemes maksājumi. Tas vien varētu aiztaupīt ES ekonomikai no 50 līdz 100 mld. euro gadā. Otra ievērojama iniciatīva ir piekļuves uzlabošana riska kapitālam, sevišķi MVU. Būs pieejams jauns Kopienas finansējums no konkurētspējas un jaunrades programmas garantiju un riska kapitāla ieguldījumu veidā. Šī programma arī palīdzēs ieviest tirgū novatoriskus risinājumus gan enerģijas piedāvājuma (it sevišķi no atjaunīgajiem avotiem), gan pieprasījuma (ar energoefektivitātes pasākumiem) uzlabošanai. Bez tam Komisija izvirzījusi drosmīgus pasākumus, kas palīdzēs radīt vairāk labu darbavietu, nojaucot šķēršļus mobilitātei, īstenojot vienotu pieeju ekonomiskajai migrācijai un centienus pārvarēt ekonomikas pārstrukturēšanas sociālās sekas. Kopienas iestādes un dalībvalstis kopīgi atbild par normatīvās vides kvalitāti. Komisija ir pastiprinājusi savus centienus uzlabot Kopienas tiesību aktu kvalitāti. Šo pasākumu ietekme, protams, būs vēl lielāka, ja tiem pretim tiks likti dalībvalstu centieni apņēmīgi uzlabot iekšzemes tiesību aktu kvalitāti un samazināt administratīvās izmaksas, ko tās uzliek pilsoņiem un uzņēmumiem. 2.2. Valsts reformu programmas Gandrīz gadu pēc jaunās Lisabonas izaugsmes un nodarbinātības stratēģijas pieņemšanas partnerība ir cerīgi aizsākusies. Ir skaidri sadalīti darbības pienākumi. Visas dalībvalstis ir sastādījušas valsts reformu programmas, balstoties uz vienotām integrētas politikas pamatnostādnēm. Šīs valstu reformu programmas ir galvenie līdzekļi, ar kuriem īstenot jauno Lisabonas stratēģiju, integrētās politikas pamatnostādnes pārvēršot reformās, kuras pārzina dalībvalstis un par kuru iedzīvināšanu dalībvalstis ir atbildīgas. Svarīgs pirmais pārbaudījums ir bijis tas, ka dalībvalstis to ir paveikušas, bieži vien īsos termiņos. Atbilstīgi jaunajai partnerības pieejai ar nolūku atvieglināt sadarbību un publiskumu katra dalībvalsts ir iecēlusi savu Lisabonas stratēģijas koordinatoru. Tajā pašā laikā daudzas dalībvalstis ir izmantojušas iespēju izstrādāt valsts reformu programmas tā, lai tiktu racionalizēta iekšējā koordinācija starp dažādajiem valdības iestādījumiem. Savukārt Komisija ir uzturējusi ciešus kontaktus ar valstu iestādēm, kas atbild par valsts reformu programmas sagatavošanu, kur spēdama, palīdzot sekmēties arī valsts politikas izstrādei. Komisija ir rūpīgi novērtējusi katru valsts reformu programmu, ņemot vērā Ekonomikas politikas komitejas un Nodarbinātības komitejas veikto darbu[4]. II daļā atrodams katras valsts programmas detalizēts vērtējums, kur izceltas konkrētas stiprās puses, kā arī vairāki jautājumi, kas būtu tālāk attīstāmi un nostiprināmi. Komisija mudina dalībvalstis pievērsties tās secinājumos izceltajiem punktiem. Tā veltīs šiem aspektiem īpašu uzmanību turpmākajās pārrunās ar dalībvalstīm, kā arī vērojot valstu reformu programmu īstenošanu visā 2006. gadā. Procesa konsolidācijas un stabilitātes interesēs Komisija liek priekšā paturēt spēkā integrētās pamatnostādnes, uz kuru pamata tika izstrādātas valstu programmas. Bez tam Komisija ir nolēmusi, reaģējot uz valstu reformu programmām, nesniegt formālus ieteikumus, kuri attiektos uz konkrētām valstīm. Šis ir partnerības pirmais gads – ir vajadzīgs mazliet laika, lai valstu reformu programmas tiktu pilnīgi iestrādātas valstu politikas dokumentos un struktūrās. Komisija atvēl prioritāru nozīmi stipru uzticības un sadarbības attiecību izveidei ar dalībvalstīm, balstoties uz pašu dalībvalstu līdzatbildības apziņu par programmām. Taču Komisija nevilcināsies izmantot tās rīcībā esošos līdzekļus, tostarp, konkrētus ieteikumus valstīm, ja uzskatīs, ka tas līdzēs Lisabonas stratēģijas vienmērīgai īstenošanai. Par spīti īsajiem termiņiem vairums dalībvalstu ir krietni nopūlējušās, lai valsts programmas izveidē iesaistītu valstu parlamentus, ieinteresētās personas un reģionu valdību un pašvaldību pārstāvjus. Tā kā Lisabonas stratēģija ir vidēja termiņa vai ilgtermiņa pasākumu kopums, kas prasa īstenošanu konkrētās vietās, parlamentu, pašvaldību, sociālo partneru un pilsoniskās sabiedrības pastāvīga iesaiste ir būtiski svarīga. Faktiski sabiedrības akcepts ir atkarīgs no tā, vai pilsoņi un uzņēmumi atzīs, ka reforma viņiem ir vajadzīga un vērtīs viņu dzīvi labāku; līdzatbildības apziņa var rasties tikai tam, kam ir sava loma reformu īstenošanā – tieši vai caur pārstāvošām organizācijām. Vēl daudz darāma, lai pārliecinātu cilvēkus par to, ka reformas veicinās plašāku kopīgu uzplauksmi, un iesaistītu viņus to norisē. Tas prasīs lielas pūles no dalībvalstīm un ES iestādēm. 2.2.1. Dažādo politikas jomu izvērtējums Integrētajās pamatnostādnēs rīcībai noteiktas trīs galvenās politikas jomas: makroekonomiskais, mikroekonomiskais un nodarbinātības aspekts. No valstu reformas programmā, iespējams izdarīt secinājumus par šīm trim jomām. Makroekonomiskais aspekts - Par dalībvalstu identificēto lielāko pārbaudījumu makroekonomikai neapšaubāmi uzskatāma budžeta disciplīna. Parasti tā formulēta kā publisko finanšu noturība – pensiju, veselības aprūpes un darba tirgus reformas, kā arī īstermiņa budžeta konsolidācija ir līdzekļi, ar kuriem nodrošināt publiskā finansējuma ilglaicīgu noturību novecojošā sabiedrībā. Ir tendence ar to saistīto uzdevumu uzlabot publiskās finansēšanas kvalitāti risināt ar pasākumiem, kuru mērķis ir paaugstināt valsts administrācijas efektivitāti. Dažas no jaunajām dalībvalstīm atzīst euro ieviešanu par galveno politisko uzdevumu, kas prasa budžeta konsolidāciju un inflācijas konverģenci ar euro zonas inflācijas rādītājiem. Dažas dalībvalstis min arī tādus faktorus kā ārējā konta un cenu stabilitāte. - Lai līdzsvarotu valsts finanses, dalībvalstis tiecas dot priekšroku tēriņa samazināšanai, nevis nodokļu paaugstināšanai, kaut arī samazinājuma avots bieži ir neskaidrs. Tomēr konkrētie pasākumi īstermiņa budžeta konsolidācijas sasniegšanai vairākās valstīs nav izklāstīti pietiekami sīki, it sevišķi euro zonā. Skaidri redzams, ka vairumam dalībvalstu ir nodoms uzlabot valsts finanšu kvalitāti, atliekot valsts resursus infrastruktūras nostiprināšanai, cilvēkkapitālam un ieguldījumiem pētniecībā un attīstībā. Taču tikai dažās valsts reformas programmās ir skaidri atklāta ierosināto pasākumu ietekme uz budžetu. - Euro zonas dalībvalstis ir iesniegušas visai aptverošas un uz nākotni virzītas valsts programmas, lai nodrošinātu publiskā finansējuma noturību, darba ražīguma palielināšanu ar ieguldījumiem pētniecībā un attīstībā, jauninājumos un pievilcīgākas uzņēmējdarbības vides radīšanā, kā arī paaugstinot nodarbinātības un dalības rādītājus. Pasākumu galvenais mērķis ir palielināt faktisko pensionēšanās vecumu, palielināt darbaspēka piedāvājumu un samazināt birokrātiju. Komisija visnotaļ atbalsta šīs programmas. Tomēr pasākumu mērķim jābūt arī budžeta stāvokļa straujākai uzlabošanai, darba tirgus pielāgojumu atbalstam, konkurētspējīgāku un labāk integrētu pakalpojumu tirgu radīšanai un funkcionālāka iekšējā tirgus izveides pabeigšanai. - Nākamajās desmitgadēs Eiropas iedzīvotāju novecošana radīs arvien lielāku spiedienu uz valsts finansēm. Dalībvalstis atzīst, ka valsts un privāto pensionēšanās un pensiju sistēmu modernizācija ir būtisks priekšnoteikums valsts finanšu noturības nodrošināšanai, vienlaikus reaģējot uz sociālām problēmām un ekonomiskām pārmaiņām. Taču vairumā valstu jau veiktie vai paredzētie pasākumi rādās būt fragmentāri vai nepietiekami. - Ir svarīgi, lai kopējā reformas stratēģija būtu saskaņota un reformas vienā jomā atbalstītu reformas citā. Šajā ziņā dažas dalībvalstis saista kopā noturīgu valsts finansējumu ar samazinātu bezdarbu (zemākas bezdarbnieku pabalstu izmaksas; lielāki nodokļu ieņēmumi, ko dod labāks darbaspēka izmantojums). Tāda integrēta pieeja stiprina valstu reformu programmu dažādo daļu saskanību. Mikroekonomiskais aspekts - Vajadzība veidot zinībās balstītu tautsaimniecību un uzlabot Eiropas pievilcību, lai tā būtu vieta, kur veikt uzņēmējdarbību un izdarīt ieguldījumus, valstu reformu programmās vispār ir labi atspoguļota. Pētniecības un jaunrades politika ir galvenās prioritātes visām dalībvalstīm. Daudzas dalībvalstis izceļ darbības, kas nostiprina rūpniecības bāzi, it sevišķi, veicinot puduru veidošanos. Šajos puduros apvienojas augstskolas, pētniecības iestādes, mazi un lieli uzņēmumi, kas ar savu ciešu sadarbību un mijiedarbību pozitīvi iespaido jaunradi un zinību izplatību. Tas savukārt rada ievērojamu labumu tautsaimniecībai kopumā. Dalībvalstis atzīst, ka piekļuves finansēm atvieglināšana ir svarīgs jautājums, taču tās izvēlas atšķirīgas pieejas tā risināšanai. Vairums dalībvalstu galveno risināmo jautājumu vidū izceļ uzņēmējdarbības vidi un uzņēmējdarbību, resursu noturīgu izmantošanu (ieskaitot atjaunīgos resursus un energoefektivitāti), transporta savienojumus un loģistiku. - Ja pētniecības un attīstības tēriņu mērķi tiks sasniegti astoņpadsmit valstīs, kas tos uzstādījušas (dažās – pa daļai), tad līdz 2010. gadam izdevumi pētniecībai un attīstībai varētu pieaugt par apmēram 2,6 %. Šie tēriņi kā daļa no IKP kopš 2001. gada ir bijuši visai stagnanti – ES apmēram 1,9 %. Vidējā un garākā termiņā vairumā dalībvalstu būs nepieciešama to pētniecības un attīstības un jauninājumu sistēmu tālāka nostiprināšana. Bez tam, lai gan visas dalībvalstis pozitīvi vērtē informācijas un saziņas tehnoloģiju un ekoloģisko tehnoloģiju izplatīšanos, ne vienmēr ir skaidra saikne starp identificētajām problēmām un pasākumiem, kas tiek likti priekšā to risināšanai. - Valstu reformu programmās ir daudz interesantu politisku iniciatīvu piemēru, kas skar plašu jomu spektru. Piemēram, vairums dalībvalstu lūko izmantot ekonomiskās izaugsmes un vides aizsardzības sinerģiju (ar ieguldījumiem alternatīvos enerģijas avotos, energoefektivitātes veicināšanu un ekoloģiskās jaunrades un dabas vērtību aizsardzības veicināšanu). Vairumā valsts programmu centrā likta mūsdienīgas transporta infrastruktūras informācijas un informācijas un saziņas tehnoloģiju (piem., platjoslas pieejamības) nozīme. Šie ir tieši tādu ieguldījumu piemēri, kādus dalībvalstīm jātiecas veicināt ar kohēzijas resursiem un lauku attīstības politiku. - Iekšējā tirgus funkcionēšana un vajadzība uzlabot konkurenci un piekļuvi tirgum vispār pelna vairāk vērības. Tikai dažas dalībvalstis min konkrētas darbības, piemēram, lai nodrošinātu Kopienas direktīvu pilnīgu īstenošanu jomās, kur vajadzīga lielāka piepūle, piemēram, enerģijas tirgu faktiska atvēršana, lai uzlabotu piekļuvi publiskā iepirkuma līgumiem vai nodrošinātu faktisku konkurenci pakalpojumu sfērā. - Attiecībā uz MVU vairums programmu nenonāk līdz tam, lai veicinātu pozitīvāku attieksmi pret uzņēmējdarbību un mudinātu vairāk ļaužu sākt pašiem savu saimniecisko darbību. Te svarīga nozīme ir izglītībai, pastāvošo uzņēmumu pārņemšanas atvieglināšanai un neveiksmes izraisītās traumas mazināšanai. Jāpadomā arī par papildu pasākumiem attiecībā uz piekļūšanu finansēm vai ar to saistītiem mērķtiecīgiem pasākumiem ieguldījumu uzlabošanai. - Reglamentācijas uzlabošanai ir svarīga loma konkurencei vairāk pakļautas uzņēmējdarbības vides radīšanā un šķēršļu jaunradei un pārmaiņām nojaukšanai. Gandrīz visas dalībvalstis pievēršas šādiem pasākumiem, taču daudzos gadījumos ir vajadzīga vairāk integrēta pieeja. Kopienas līmeņa rīcība ir nepieciešama, taču ar to vien nepietiks. Liela daļa normatīvo aktu izstrādes attiecībā uz uzņēmējdarbību notiek valsts (vai pašvaldības) līmenī, piemēram, nodokļu, sociālā nodrošinājuma vai reģionālās plānošanas jomā. Ir arī svarīgas atšķirības Kopienas direktīvu īstenošanā dalībvalstīs, kas var radīt administratīvas izmaksas, ko pats Kopienas pasākums neprasa. Lai panāktu īstas pārmaiņas uzņēmējdarbības vidē, būs jāmaina lēmumu sagatavošanas un pieņemšanas kultūra. - Atšķirīgo mikroekonomiskās politikas pasākumu vispārēja un koordinēta īstenošana radīs daudz lielāku labumu nekā atsevišķo politikas pasākumu vienkārša summēšana. Par piemēru, ieguvums no ieguldījumu palielināšanas pētniecībā un attīstībā būs augstāks tad, ja jaunas tehnoloģijas strauji pārņems tirgus, un tas savukārt ir atkarīgs no ražojuma un pakalpojuma tirgu konkurences pakāpes. Nodarbinātības aspekts - Visas programmas uzsver, cik svarīgi ir iesaistīt un noturēt nodarbinātībā vairāk cilvēku. Ir ļoti svarīgi pievērsties darbaspēka resursu novecošanas ietekmei un valsts finanšu noturībai. Septiņpadsmit dalībvalstis tagad plāno savus pasākumus ar valsts nodarbinātības līmeņa mērķu palīdzību. Īpaši pūliņi tiek veltīti vai paredzēti sieviešu nodarbinātības stāvokļa uzlabošanai. Citi pasākumi tiek izstrādāti, lai palīdzētu vecākiem darbiniekiem, atbalstītu jauniešu un invalīdu integrāciju darba tirgū un modernizētu sociālās aizsardzības sistēmas. Šie centieni galvenos vilcienos sakrīt ar saistībām, kas uzņemtas sakarā ar Kopienas sociālās aizsardzības un sociālās integrācijas mērķiem. Tomēr to efektivitāti un noturību mazina nosliece uz fragmentāru pieeju. Izredzes nodrošināt efektīvu iedzīvināšanu palielinātos, ja tos balstītu uz dzīves cikla pieeju, kas atvieglinātu straujāku nodarbinātības maiņu visā karjeras gaitā. - Daudz kur tiek ignorēta darba ņēmēju un uzņēmumu piemērošanās spēju uzlabošanas pasākumu nozīme. Eiropas darba tirgu atsaucības palielināšanai ir izšķiroša loma saimnieciskās aktivitātes un augstāka ražīguma veicināšanā. Tomēr pašreizējais elastības un drošības samērs daudzās dalībvalstīs ir izraisījis darba tirgu arvien stiprāku segmentāciju. Vairāk vērības jāpiegriež „elastdrošības” apstākļu radīšanai. Tas nozīmē pietiekami elastīgu darba līgumu kombinācijas apvienojumu ar efektīvu un aktīvu darba tirgus politiku, lai atbalstītu pārslēgšanos no viena darba uz otru, uzticamu un atsaucīgu mūžizglītības sistēmu un adekvātu sociālo aizsardzību. Iespēja panākt progresu, sasaistot nodokļu un pabalstu sistēmu ir labs piemērs tam, ka dalībvalstis var smelties iedvesmu no saviem partneriem. Vairāk vērības jāpiegriež arī sociālo partneru aktīvai iesaistīšanai. - Dalībvalstis atzīst, cik svarīgi ir attīstīt prasmes, kas vajadzīgas uz zināšanām balstītā ekonomikā, un cik ļoti vajadzīgi ieguldījumi cilvēkkapitālā, uzlabojot izglītotību un prasmes. Taču politika vairāk koncentrējas uz izglītības sistēmas kvalitatīvo reformu, kvalifikācijas vieglāku ieguvi un pārredzamību, nevis uz ieguldījumu kāpināšanu un īstu pavērsienu. 2.2.2. Vispārīgie secinājumi Valstu programmas ir labs pamats reformu pasākumu kompleksa virzībai uz priekšu, lai gan ne visas ir vienādi kvalitatīvas. Pastāv liela uzskatu konverģence jautājumā par diagnozi un par to, kuras galvenās problēmas risināmas prioritāri: piemēram, publiskā finansējuma noturība, darbaspēka pieejamība, pētniecība un attīstība, jauninājumi, uzņēmējdarbības vide un vides noturība. Šajā agrīnajā posmā iespējams izdarīt šādus secinājumus: - Atzīstot to, ka dalībvalstis sāk no dažādām pozīcijām, programmu starpā ir ievērojamas atšķirības. Piemēram, stipri atšķiras pieeja mērķiem: dažas dalībvalstis ir daudz darījušas, lai integrētu Kopienas un valsts mērķus un ir noteikušas skaidrus, bieži vien skaitļos izsakāmus mērķus un grafiku, ar kuriem var izmērīt gūtos panākumus. Toties citas programmas šajā posmā nav tik pilnīgas, un tām nāktu par labu, ja tiktu studēta to dalībvalstu pieeja, kuras saskaras ar līdzīgām problēmām. Kamēr dažās programmās skaidri aprakstīts pieņemto vai ierosināto politikas pasākumu saturs un forma, citās šo ziņu trūkst. Visai bieži trūkst arī mērķu un grafiku, kā arī sīkāku datu par iecerēto reformu budžeta aspektiem. Tas apgrūtinās īstenošanu. - Triju aspektu (makroekonomiskais, mikroekonomiskais un nodarbinātības) integrāciju var padziļināt. Valstu reformu programmas ir svarīgi līdzekļi saskanīgas pieejas izstrādē, taču dažās programmās tas ir izdevies labāk nekā citās. Ieguvums no darbības vienā jomā bieži atkarīgs no panākumiem kādā citā. Piemēram, atdeve no papildu ieguldījumiem pētniecībā un attīstībā būs daudz lielāka, ja būs sagādāti nepieciešamie nosacījumi to pārvēršanai izaugsmē – tādi nosacījumi kā konkurences regulēti tirgi, piemērots tiesiskais regulējums un prasmīgs darbaspēks. - Lai gan konkurence un šķēršļu nojaukšana piekļuvei tirgum, sevišķi pakalpojumu jomā, tiek atzīta par risināmu problēmu apmēram pusē dalībvalstu, tikai dažas valsts reformu programmas faktiski risina šo problēmu pa īstam. Konkurences regulēts tirgus ir priekšnoteikums Lisabonas mērķu sasniegšanai. Bez tam daudzas dalībvalstis ir noteikušas valsts mērķus ieguldījumiem pētniecībā un attīstībā un nodarbinātībā, bet dažas to nav izdarījušas – pretēji Eiropadomes lēmumiem. - Daudzām dalībvalstīm arī vēl jāgādā par to, lai Kopienas tēriņi kohēzijai un lauku attīstībai vispār tiktu virzīti Lisabonas stratēģijas atbalstam. Patiešām, tas būtu jāieraksta programmās, lai valsts reformu programmas iegūtu tiešu atbalstu. Bez tam ir vajadzīgi stingrāki pūliņi, lai izveidotu koordinācijas mehānismus starp atbildīgajiem par valsts reformu programmām un struktūrfondu programmu 2007.–2013. gadam sagatavotājiem. Šīs saiknes jānodibina ātri, pastiprinoties šo programmu izstrādes darbam, sākot ar valsts kohēzijas politikas stratēģijas (t. s. „valsts stratēģiskā pamata”) noteikšanu. - Visbeidzot jāmin, ka – ar ļoti maz izņēmumiem – klibo Lisabonas izaugsmes un nodarbinātības stratēģijas valsts līdzatbildības apziņa. Visai trūcīga bijusi arī atspoguļošana plašsaziņas līdzekļos. Tādēļ mēs nevaram teikt, ka plaši sabiedrības slāņi ir iepazīstināti ar šo stratēģiju, nerunājot nemaz par līdzatbildību. Tas norāda uz vajadzību pēc speciālas saziņas stratēģijas, pilnīgi izmantojot ekonomisko analīzi un parādot, kā darbība dos reālu labumu atsevišķiem pilsoņiem. Līdzīgā kārtā pārvaldīšanas procesā aktīvāk jāiesaistās sociālajiem partneriem, kam jābūt svarīgai lomai gan kā procesa dalībniekiem, gan ziņu izplatītājiem. 3. APGRIEZIENU PALIELINāšANA. ČETRAS DARBīBAS IZAUGSMES UN NODARBINāTīBAS PALIELINāšANAI Komisija mudina dalībvalstis īstenot to valsts reformu programmas pilnā mērā un laikus . Taču valsts reformu programmu izstrādes un izvērtēšanas process ir izgaismojis novēršamos trūkumus un izmantojamās sinerģijas. Daudzos gadījumos trūkumus var pārvarēt, dalībvalstīm uzlabojot savas valsts programmas, smeļoties iedvesmu savu partneru pieredzē. Vairākos gadījumos dalībvalstis ir radušas sekmīgus risinājumus konkrētām problēmām, kuri, ja tos izmantotu visas dalībvalstis, varētu dod milzīgu labumu visai Savienībai. Ir arī problēmas, ko nevar atrisināt tikai dalībvalsts līmenī un kurās īsti panākumi atkarīgi no koordinētas rīcības gan Eiropas, gan valsts līmenī: - Valsts reformu programmas rāda, ka daudzas dalībvalstis plāno palielināt savus izdevumus pētniecībai un attīstībai , taču mēs atpaliksim no kopējā ES mērķa, kas ir 3 % no IKP. Lai šo mērķi sasniegtu, katrai dalībvalstij jādod sava artava. Ir vajadzīgi labi funkcionējoši tirgi, pieaugoši izdevumi, labāka izdevumu atbilstība mērķiem un efektīva valstu un Kopienas budžetu savstarpēja papildināmība. Pētniecības un attīstības izdevumu pieaugumam būs arī jāiet kopsolī ar mūsu zināšanu infrastruktūras uzlabošanu, izglītības un pētniecības izcilības veicināšanu, mūsu jauninājumu sistēmu nostiprināšanu un rūpēm par to, lai iekšējā tirgus politika pilnīgi sekmētu pētniecības un jaunrades pārvēršanos vērtībās. - Daudzas valstu programmas pievērš pārāk maz uzmanības tirgus pieejamības un konkurences uzlabošanai . Valstu normas un prakse, kā arī pašpārvalde bieži var saskaldīt tirgu un apgrūtināt konkurenci. Dalībvalstīm jādara vairāk, lai savās programmās identificētu iespējas šādas normas un ierobežojumus atcelt. Kopienai ir arī svarīgi pienākumi efektīvas un taisnīgas konkurences sakarā (piemēram, veicot enerģiskus pasākumus pret cenu noteikšanu un tirgus sadalīšanu karteļu starpā, kas uzņēmumiem paaugstina ieguldāmās izmaksas un kaitē patērētājam) un īsta ES mēroga iekšējā tirgus izveidē. No otras puses, daudzas valstu programmas uzsver darbības, kas atvieglina uzņēmumu izveidi un vadīšanu, veicina uzņēmējdarbībai raksturīgāku kultūru un rada vidi, kas vairāk atbalsta MV. - Tuvākajās desmitgadēs Eiropai nāksies saskarties ar iedzīvotāju novecošanas sekām. Valsts programmas atzīst, ka rūpīga pensionēšanās un pensiju sistēmas pārskatīšana ir vajadzīga, lai nodrošinātu nodarbinātības pieaugumu un valsts finanšu noturību. Tomēr vairumā dalībvalstu jau veiktie vai paredzētie pasākumi neatbilst problēmas mērogiem. Ir vajadzīga steidzama rīcība, lai atvieglinātu jaunatnes ienākšanu darba tirgū saskaņā ar Jaunatnes paktu, panāktu labāku darba dzīves līdzsvaru ģimenēm un palielināt nodarbinātības pievilcību veco darbinieku acīs. Bez tam arvien vairāk būs jārisina problēmas, kas saistītas ar darba tirgu spēju piemēroties. Globalizācija arī rada jaunas problēmas ES. Tā pastiprina vajadzību pēc darbaspēka labākas spējas piemēroties tirgum, taču tā arī piedāvā mums jaunas iespējas, jo palielinās trešo valstu tirgu atvērtība. - Daudzās programmās uzsvērta enerģijas nozīme. Eiropai ir vajadzīga patiesi integrēta enerģētikas politika , kas veicina izaugsmi, rada lielāku piedāvājuma drošību un sekmē lielāku efektivitāti un vides noturību. Lai gan ir panākts ievērojams progress iekšzemes tirgu atvēršanā, arvien vēl nav Eiropas mēroga enerģijas tirgus. Enerģētika ir pasaules mēroga jautājums; mūsu vajadzības apmierinās vienīgi Eiropas mēroga atbildes. Šo iemeslu dēļ Komisija ir noteikusi 4 prioritārās darbības , kam vajadzīgs spēcīgs augstākā politiskā līmeņa impulss un kas būtu īstenojamas strauji – ne vēlāk kā 2007. gada beigās . Tādējādi Eiropadomes pavasara sanāksme 2008. gadā varēs uz stingra pamata sākt izaugsmes un nodarbinātības stratēģijas otro ciklu. Šajās četrās darbībās ievērota integrēta pieeja – tās aptver dažādas politikas jomas, no kurām vairākas tika apspriestas Hemptonkortas sanāksmē un kuras ir savā starpā cieši saistītas. Atsevišķi ņemot, tās būs svarīgs ieguldījums izaugsmē un nodarbinātībā un Eiropas gatavībā nākotnei. Visas šīs četras darbības kopā Kopienas un dalībvalstu jaunās partnerības ietvaros izraisīs jaudīgu ķēdes reakciju, kas Eiropas izaugsmes un nodarbinātības dzinējam liks darboties ar lielākiem apgriezieniem. 3.1. Lielāks ieguldījums zinībās un jaunradē Ņemot vērā to, cik svarīga pētniecība un attīstība ir turpmākai izaugsmei un risinājumu atrašanai daudzām problēmām, ar ko mūsu sabiedrība tagad saskaras, lielas bažas rada tas, kas ES laikam nesasniegs savu mērķi līdz 2010. gadam palielināt izdevumus pētniecībai līdz 3 % no IKP (no kuriem divas trešdaļas ir privātajā un viena trešdaļa – publiskajā sektorā). Komisija ir norūpējusies par to, ka dalībvalstīm ir vajadzība ierobežot valsts izdevumus, taču ir pārliecināta, ka ir plašas iespējas uzlabot valsts izdevumu kvalitāti, pārvirzot resursus, it sevišķi valsts palīdzību, produktīvākam izmantojumam un ciešāk koordinējot dalībvalstu darbību, lai izvairītos no dārgas dublēšanās. Var uzlabot arī publiskā sektora atbalsta pētniecībai un attīstībai efektivitāti, piemēram, plašāk un labāk izmantojot fiskālos stimulus (piemēram, nodokļu kredītu vai galvojuma zīmes), ko daudzas dalībvalstis ir iekļāvušas savās valsts programmās. Eiropadomes lēmums iezīmēt ar Lisabonas stratēģiju saistītos izdevumus kohēzijai rāda, kā tādas prioritātes kā pētniecību var integrēt plašā politisko pasākumu spektrā. Lielākajam ieguldījumam tomēr ir jānāk no privātā sektora. Lai rūpniecība Eiropā vairāk investētu pētniecībā un attīstībā, ir būtiski iekšējā tirgus politiku vairāk virzīt uz zināšanās balstītas ekonomikas veicināšanu un tirgus dinamikas palielināšanu, iekļaujot pētniecībietilpīgas un novatoriskas preces un pakalpojumus. Tas prasīs tirgus pieejamības nosacījumu uzlabošanu, piekļuves ārējiem finansējuma avotiem atvieglināšanu (riska kapitāls, aizdevumi, riska sadales instrumenti) un finanšu tirgu integrēšanu, izmantojot publisko iepirkumu vairāk kā līdzekli novatorisku privātā sektora risinājumu veicināšanai, pētnieku attīstības pastiprināšanu, citā starpā – nojaucot šķēršļus pētnieku mobilitātei (pāri robežām un nozaru starpā), un mūsdienīga un pieejama rūpnieciskā un intelektuālā īpašuma tiesību režīma ieviešanu, kas ļautu izveidot pareizu līdzsvaru starp tiesību turētāja aizsardzību un ideju apriti dinamiskā informācijas sabiedrībā. Ir vajadzīgas arī efektīvākas metodes, pēc kurām saskaņot standartus augsto tehnoloģiju izstrādājumiem, kas ir sadarbspējīgi un atspoguļo Eiropas uzņēmēju intereses. Vēl viens jaudīgs sadarbspējas palielināšanas un jaunrades veicināšanas rīks ir konkurences politika[5]. Lai gan ir nepieciešami lielāki ieguldījumi zināšanās un jaunradē, ar to vien nepietiek, lai nodrošinātu Eiropas ekonomikas nākotni. Galu galā ieguldījumu izaugsmē un nodarbinātībā rada pētniecības un attīstības rezultāti caur jaunradi, t. i., pievilcīgi izstrādājumi un pakalpojumi, ko cilvēki visā pasaulē vēlēsies iegādāties. Tādēļ īpaša vērība piegriežama mūsu jauninājumu sistēmu kvalitātei[6]. Varbūt arī jāizpēta, kāds potenciāls ir puduriem kā izaugsmes un nodarbinātības jauninājumu centriem, it sevišķi starptautisku puduru veidošanai un sadarbībai ES iekšienē. Hemptonkortas sanāksme arī vedināja uz steidzamu rīcību, kas sekmētu izcilību pētniecībā un izglītībā, it sevišķi pasaules klases augstskolās, ar pietiekamu finansējuma plūsmu un ciešāku saikni ar uzņēmējdarbību. 1. darbība. Lielāks ieguldījums zinībās un jaunradē Dalībvalstīm jāuzņemas stingrākas saistības sakarā ar pētniecību un attīstību un jauninājumiem. Līdz Eiropadomes pavasara sanāksmei dalībvalstīm jāizvirza pētniecības un attīstības mērķis 2010. gadam, lai Eiropadome varētu izvirzīt ticamu pētniecības un attīstības izdevumu mērķi Savienībai kopumā. To var paveikt, ievērojot Eiropadomes iepriekšējos aicinājumus samazināt palīdzību un precizēt tās mērķus, valsts izdevumus novirzot pētniecībai un attīstībai; piemēram, divkāršojot šai jomai atvēlēto valsts palīdzību līdz 25 % (no pašreizējiem 12 %). To var izmantot, piemēram, lai pastiprinātu mērķtiecīgus fiskālos stimulus privātajam sektoram saskaņā ar ievirzi, ko dos Komisija. Bez tam ievērojami lielākas ES struktūrfondu daļas izlietošana pētniecībai un attīstībai, jauninājumiem un IKT (piem., infrastruktūra un lietojumprogrammas, kas paātrina platjoslas attīstību) var veicināt konkurenci, reģionālo kohēziju un īpašu labumu dot MVU[7]. Attiecībā uz privātiem ieguldījumiem pētniecībā un attīstībā ir jārada pievilcīgāki apstākļi tehnoloģiski ietilpīgiem tirgiem. Te ietilpst arī publiskā iepirkuma labāka izmantošana, jauninājumiem labvēlīga reglamentācija un standarti, kuru pamatā ir agrīni identificētas vajadzības. Dalībvalstīm un Komisijai ir jāuzsāk iniciatīvas, kas radītu Eiropas mēroga vadošos tirgus galveno tehnoloģiju nozarēs[8], vadoties pēc Eiropas tehnoloģisko platformu darba. ES ir jāpalielina ieguldījumi augstākajā izglītībā[9] (ES patlaban tērē tikai 1,28 % no IKP, salīdzinot ar 3,25 % ASV – starpību galvenokārt rada lielāks privātais finansējums). 2007. gada beigās augstskolām jābūt atļautam meklēt papildu privātos finansējuma avotus, un tās uz to jāmudina; jānojauc juridiskie un citādi šķēršļi publiski privātajām partnerībām starp augstskolām un uzņēmumiem; visām tehniskajām augstskolām jābūt tehnoloģijas nodošanas birojam; un jāizveido Eiropas Tehnoloģijas institūts. Kompetence matemātikā un dabas zinībās būs jānostiprina, lai vairotu cilvēku jaunrades spēju; dalībvalstīm savā izglītības sistēmā jāparedz obligāta divu svešvalodu mācīšana. ES ir jābūt mērķim no 2010. gada atvēlēt augstākajai izglītībai vismaz 2 % no IKP. | - 3.2. Uzņēmējdarbības potenciāla atraisīšana, sevišķi MVU Salīdzinājumā ar citiem pasaules attīstītajiem reģioniem Eiropas tirgi, it sevišķi pakalpojumu tirgi, joprojām ir gaužām saskaldīti. Tos raksturo zemāks jauninājumu līmenis un atpaliekošs ražīguma pieaugums[10]. Pārāk bieži gadās, ka Kopienas direktīvu slikta vai vēlīna īstenošana liedz uzņēmumiem labumus, ko dotu viegla piekļuve plašam iekšējam tirgum. Saskaroties ar starptautisko konkurenci, tas tos var tikai vājināt. Ja dažas dalībvalstis nerīkojas, kā vajadzīgs, tās sagroza spēles noteikumus un galu galā kaitē visu interesēm. Viens no visbiežāk piesauktajiem uzņēmējdarbības iegrožošanas piemēriem ES ir grūtības nodibināt uzņēmumu, kā arī uzņēmuma vadīšanas izmaksu krasās atšķirības dažādās ES malās. Lai sāktu uzņēmējdarbību, vienā dalībvalstī, vajadzīgas 5 dienas, turpretim otrā – 60. Uzņēmējdarbības sākšanas administratīvās izmaksas dažās dalībvalstīs var būt nulle, bet citās tās var būt tūkstošiem euro. Ilgas un sarežģītas procedūras un birokrātija ne vien atbaida cilvēkus no pievēršanās uzņēmējdarbībai, bet arī pauž negatīvu attieksmi pret uzņēmējdarbību vispār. Komisija ir identificējusi vairākas saistības, kas palīdzēs pilnā mērā atraisīt Eiropas ievērojamo potenciālu, it sevišķi pakalpojumu nozarē. Šie pasākumi līdz ar ātru direktīvas par pakalpojumiem pabeigšanu un pastiprinātu administratīvo sadarbību starp dalībvalstīm palīdzēs ES radīt jaunu uzņēmējdarbības un nodarbinātības aktivitāti. 2. darbība. Uzņēmējdarbības potenciāla atraisīšana, sevišķi MVU Visās dalībvalstīs ir jāatvieglina uzņēmumu dibināšana un vadīšana. Līdz 2007. gada beigām katrai dalībvalstij būtu jābūt izveidojušai „viena lodziņa” sistēmu, kas palīdzētu topošajiem uzņēmējiem un ļautu uzņēmumiem visas administratīvās prasības izpildīt vienuviet, kur iespējams – elektroniski, īsā termiņā. Vidējais laiks, kas jāpatērē, lai nodibinātu uzņēmumu, saīsināms divkārtīgi[11], bet galīgais mērķis ir radīt iespēju visur ES to izdarīt vienas nedēļas laikā. Nodevai par darbības uzsākšanu jābūt iespējami zemai, un pirmā darbinieka pieņemšanai nebūtu jāsaistās vairāk kā ar vienu valsts pārvaldes kontaktpunktu. Ikvienam audzēknim jābūt pieejamai apmācībai uzņēmējdarbībā, kam visās dalībvalstīs jākļūst par skolu izglītības satura sastāvdaļu. Bez tam dalībvalstīm jāatvieglina MVU pārrobežu darbība, īstenojot izcelsmes valsts nodokļu uzlikšanas izmēģinājuma projektus. Padomei būtu ātri jāpieņem Komisijas priekšlikumi par PVN „viena lodziņa” sistēmu un muitas vides modernizēšanu, lai vienkāršotu procedūras. Lai atvieglinātu piekļuvi finansēm, sevišķi MVU, tiks tālāk attīstīti finansēšanas instrumenti Kopienas līmenī saskaņā ar konkurences un jauninājumu pamatprogrammu. Dalībvalstīm pilnvērtīgi jāizmanto struktūrfondu dotās iespējas, it sevišķi topošā Eiropas vienoto resursu finansēšanas shēma sīkajiem līdz vidējiem uzņēmumiem (JEREMIE). Lai mazinātu birokrātiju un vienkāršotu administratīvās procedūras, visām dalībvalstīm līdz 2007. gada beigām jāpieņem un jāīsteno administratīvo izmaksu mērīšanas metodika (valsts normām un noteikumiem). Savukārt Komisija uzsāks lielāku pasākumu, kurā tiks mērītas administratīvās izmaksas, ko rada Kopienas normas (vai to īstenojums) konkrētās politikas jomās, turpinot likumdošanas vienkāršošanas darbu, ar īpašu uzsvaru uz MVU. Tā konstatēs, kāda daļa no šīm izmaksām ir tiešas Kopienas normu sekas un kāda daļa ir attiecināma uz to īstenošanu dalībvalstīs. Uz šā pamata Komisija attiecīgā gadījumā nāks klajā ar priekšlikumiem šīs administratīvās izmaksas samazināt. Līdz 2007. gada beigām Komisija būs atcēlusi pienākumu paziņot par sīkāku valsts palīdzību dažās kategorijās – tas mazinās administratīvo nastu, sevišķi MVU. | - 3.3. Atbilde uz globalizāciju un novecošanu Eiropas iedzīvotāji demogrāfiski noveco. Dzimstība joprojām ir zemāka nekā vajadzīgs, lai notiktu dabiskā atražošanās. Eiropiešu paredzamais mūža ilgums turpina palielināties. Ieceļotāju joprojām ir vairāk nekā izceļotāju. Šīm demogrāfiskajām pārmaiņām ir svarīgas ekonomiskas sekas. Nākamajās desmitgadēs būs mazāk cilvēku darbspējas vecumā. Patlaban uz katru vecu pilsoni ir četri strādājoši, bet līdz 2050. gadam šī attiecība būs 2 pret 1. Eiropas darbaspēka apjoms sāks sarukt no aptuveni 300 miljoniem cilvēku šobrīd līdz apmēram 250 miljoniem 2050. gadā. Darbaspēka samazinājums bremzēs potenciālo izaugsmi, samazinot to no 2–2,5 % pašlaik līdz tikai 1,25 % pēc četrdesmit gadiem. Novecojošo iedzīvotāju izmaksas (pensijas, veselības aprūpe) uzblīdīs; un pašreizējo sociālās labklājības sistēmu noturība piedzīvos nopietnu saspriegumu. Valsts budžeta stāvoklis ir steidzami jāuzlabo, un parāds jāievirza vienmērīgā lejupejošā trajektorijā. Pensiju un veselības aprūpes sistēmām jānodrošina noturība, kā arī pieejamība un piemērotība. Tādos apstākļos mums ir vajadzīgs, lai strādātu vairāk cilvēku un lai cilvēki strādātu ilgāk. Mums ir vajadzīgs arī straujāks darba ražīguma pieaugums. Darba ražīguma pieaugumam un nodarbinātības palielinājumam jāiet roku rokā. Tas notiks tikai tad, ja cilvēki varēs apgūt prasmes, kas vajadzīgas, lai ieviestu un piemērotu jaunas tehnoloģijas, un ja viņiem būs vairāk iespēju līdzsvaroti savienot ģimenes dzīvi, darbu, izglītību un rūpes par apgādājamiem. Liecības no dalībvalstīm rāda, ka ir iespējams iegūt divkāršas dividendes – augstākas dzimstības un sieviešu dalības darba tirgū izteiksmē – ja vien būs ieviesta dzimumu politika, pienācīgas bērnu aprūpes iestādes, piemēroti fiskālie stimuli un darba organizācija. Lielāka elastība un indivīda atbildība par savu dzīves ciklu nav svarīga tikai cilvēkiem, kam ir bērni. Arī vecāki cilvēki iegūs labumu no elastīga darba izkārtojuma, kas ļaus viņiem apvienot nepilna laika darbu ar nepilna laika pensiju. Vecāki darbinieki pārāk maz piedalās profesionālajā izglītībā. Ja viņi pilnveidotu savas prasmes, gan darbiniekiem, gan uzņēmumam būtu izdevīgāk, ka viņi turpina strādāt. Tāpat daudz vairāk var darīt, lai atvieglinātu jauniešu pāreju no skolas darba dzīvē. Priekšrocības ir jauniešiem, kuri iegūst darba pieredzi kā stažieri vai praktikanti skolas/augstskolas mācību laikā. Jauniešiem, kas tikai beiguši skolu, jābūt iespējai iespējami drīz sameklēt darbu. Ja tūlīt nav pieejama darba, tad alternatīvai ir jābūt papildu apmācībai un/vai praksei. Globalizācija un demogrāfiskā novecošana prasa steidzamus uzlabojumus darbinieku un uzņēmumu spējā pielāgoties, spējā paredzēt, uzsākt un pārvarēt pārmaiņas un pārstrukturēšanu un zelt spēcīgas konkurences tirgos. Tomēr daudzās dalībvalstīs duālie darba tirgi īsti to nepieļauj. Tas ierobežo jaunradi un tehnoloģiskās pārmaiņas, apgrūtina mūžizglītību un sašaurina indivīdu dzīvesveida izvēli. Atklātāki un atsaucīgāki darba tirgi ir jāapvieno ar politiku, kas palīdz darbiniekiem palikt nodarbinātiem un progresēt darbā. Tas ir labākais veids, kā panākt darba tirgus elastību un nodarbinātības drošību dzīves cikla perspektīvā. Tajā visā ir vajadzīgs spēcīgs uzsvars uz sociālo taisnīgumu, nevis reforma reformas pēc vai vienkārši izdevumu samazināšana. 3. darbība. Atbilde uz globalizāciju un novecošanu Dalībvalstīm jānodrošina savu valsts finanšu noturība, uzlabojot valdības budžeta stāvokli un pamazām samazinot pašreizējās parāda proporcijas. Dalībvalstīm, reformējot valsts pensiju sistēmas, jāpalielina finansiālie stimuli vecākiem darbiniekiem saglabāt aktivitāti, meklēt ciešāku saikni starp tiesībām uz pensiju un paredzamo mūža ilgumu pensionēšanās brīdī, piemēram, pielāgojot likumā noteikto pensionēšanās vecumu un samazinot agrīnas pensionēšanās shēmu izmantošanu. Ir jāpārskata invaliditātes pensiju shēmas saistībā ar veselības aprūpes un ilgtermiņa aprūpes sistēmām, iekļaujot stimulus, lai lietderīgāk izmantotu trūcīgos resursus. Dalībvalstīm ir jāpalielina jaunatnes ienākšana darba tirgū, jāpanāk labāks darba un dzīves līdzsvars ģimenēm un jāstimulē vecie darbinieki ilgāk palikt darba attiecībās: līdz 2007. gada beigām būtu ikvienam jaunietim, kurš pabeidzis skolu un ir bez darba, 6 mēnešu laikā jāpiedāvā darbavieta, stažēšanās, papildu apmācība vai kāds cits nodarbināmības uzlabošanas pasākums. Līdz 2010. gadam šis laiks būtu jāsaīsina līdz ne vairāk kā 100 dienām. Jāpiedāvā finansiāli un citādi stimuli, lai uzņēmumiem, sevišķi MVU, šķistu pieņemami dot audzēkņiem un jaunajiem bezdarbniekiem pieredzi darba vietā; kvalitatīvas bērnu aprūpes pieejamība jāpalielina atbilstīgi pašas dalībvalsts uzstādītajiem mērķiem. Jāīsteno politika, kuras mērķis ir palielināt dzimumu līdztiesību, kā arī turpmāki pasākumi, kas veicina ģimenei labvēlīgu politiku. Pašlaik Komisija konsultējas ar sociālajiem partneriem par to, kā labāk savienojama ģimenes un profesionālā dzīve; jāīsteno aktīvas novecošanas stratēģija, kurā ietilpst finansiāli stimuli darba dzīves pagarināšanai; pakāpeniska pensionēšanās un nepilna darba laika izmantošana, un darba kvalitātes uzlabošana. Jāievieš mērķtiecīgi stimuli, kas nodrošinātu, ka to par 45 gadiem vecāko darbinieku skaits, kuri piedalās apmācībā, pieaug daudz straujāk nekā apmācāmo skaits no kopējā darbaspēka. Dalībvalstīm jāmeklē uzskatu konverģence par elastības un nodarbinātības drošības līdzsvaru („elastdrošību”). Komisija nāks klajā ar ziņojumu, kura nolūks būs veicināt līdz 2007. gada beigām panākamo vienošanos par kopīgu principu virkni, kas aptvers šādus elementus: mūsdienīgiem darba likumiem, kas ļauj pietiekami elastīgi iekārtot darbu un samazina darba tirgus segmentāciju un nedeklarētu darbu, jāļauj cilvēkiem optimizēt savu darba modeli visu mūžu. Komisija apspriedīsies ar sociālajiem partneriem un citām iesaistītajām personām par konkrēto priekšmetu šā gada laikā; uzticamai un atsaucīgai mūžizglītības sistēmai un aktīvai darba tirgus politikai jāpalīdz cilvēkiem pārvarēt straujas pārmaiņas, bezdarba viļņus un pāreju jaunā darbā; ir jāpārskata finansiālie un citādi stimuli, lai panāktu lūzumu. Dalībvalstīm ir jāīsteno sava apņemšanās līdz 2006. gada beigām ieviest visaptverošu mūžizglītības stratēģiju. Eiropas Sociālajam fondam un jaunajam globalizācijas pielāgošanās fondam ir stingri jāatbalsta šie pastiprinātie centieni. Komisija sadarbosies ar dalībvalstīm, lai atvēlētu lielāku daļu no struktūrfondu izdevumiem izglītībai un apmācībai; mūsdienu sociālās nodrošināšanas sistēmām jāapvieno vajadzība veicināt darba tirgus mobilitāti un pietiekama atbalsta sniegšana ar ieņēmumiem. Padomei jāpanāk vienošanās par Komisijas priekšlikumu par papildu pensijas tiesību pārnesamību. Dalībvalstīm jāpadomā, kā paātrināt visu šķēršļu atcelšanu darba ņēmēju mobilitātei ES iekšienē. Šo mērķu sasniegšanai dalībvalstis cieši sadarbosies ar sociālajiem partneriem. Komisija liek priekšā sarīkot ārkārtas sociālo sammitu, kas būtu veltīts konkrētu pasākumu noteikšanai, lai panāktu progresu visās iepriekš minētajās sfērās. | - 3.4. Virzība uz efektīvu un integrētu ES enerģētikas politiku Enerģētika ir ārkārtīgi svarīga izaugsmei un nodarbinātībai. Pasaules pieprasījums pēc enerģijas ir paaugstinājies. Enerģijas piedāvājums tajā pašā laikā ir ierobežots. Naftas un gāzes tirgus cenas ir augušas. Galvenais Eiropas enerģētikas sistēmas uzdevums ir nodrošināt enerģijas pieejamību par konkurētspējīgām cenām. Mums ir jāgādā par piedāvājuma drošību un jāattīsta autonomi avoti, lai izvairītos no pārtraukumiem un cenu satricinājumiem ar postošām sekām ekonomikā. Konkurences virzīts un integrēts Kopienas enerģijas tirgus dos mums visefektīvāko un noturīgāko pamatu piedāvājuma dažādošanai un drošībai. Enerģijas ražošanā un patērēšanā jārēķinās ar visiem ekoloģiskajiem apsvērumiem. Nākotnē Eiropa kļūs vēl vairāk atkarīga no ārējiem piegādātājiem un lielākā daļa naftas un gāzes tai būs jāimportē. Dialogā ar lielākajiem enerģijas piegādātājiem un starptautiskajās sarunās par enerģiju mums ir vajadzīga saskanīga, vienota nostāja. Taupot enerģiju, ir iespējams iegūt lielu labumu. Energoefektivitāte samazina izmaksas, padara mūsu preces un pakalpojumus konkurētspējīgākus un sekmē vides tīrību. Ieguldījumi energoefektīvās iekārtās un pakalpojumos palīdzēs Eiropas rūpniecībai saglabāt un nostiprināt savu vadošo lomu pasaulē. Šiem energoefektivitātes centieniem jāiet roku rokā ar enerģijas avotu dažādošanu. Eiropai jāapsver visu enerģijas avotu izmantošana, īpašu vērību piegriežot atjaunīgajiem enerģijas avotiem, ieskaitot videi nekaitīgu vietējo avotu attīstību. Mūsu enerģijas avotu emisijas pazemināšana samazinās gaisa piesārņojumu un palīdzēs cīņā pret klimata pārmaiņām. Arī te Eiropas uzņēmumi gūs atalgojumu no tirgus par agrīniem ieguldījumiem šajā jomā. Šo mērķu realizācijas pasākumi ir īstenojami bez kavēšanās. Integrētai pieejai attiecībā uz enerģiju ir vajadzīga dalībvalstu un Eiropas Savienības partnerība. Integrēta Eiropas enerģijas politika var dot izšķirīgu ieguldījumu Eiropas enerģijas piedāvājuma noturīgai nodrošināšanai nākotnē – tādēļ arī valstu un valdību vadītāju Hemptonkortas aicinājums strauji virzīties uz priekšu šajā virzienā. 4. darbība. Virzība uz efektīvu un integrētu ES enerģētikas politiku Iekšējā enerģijas tirgus nostiprināšana un padziļināšana veicina konkurētspēju un piedāvājuma drošību. Daži no vajadzīgajiem pasākumiem: laikus īstenot un efektīvāk reglamentēt enerģijas tirgus, lai līdz 2007. gada 1. jūlijam panāktu pilnīgu un efektīvu tirgu tā, kā ir vienojusies Eiropadome; veicināt lielāku konkurenci elektroenerģijas un gāzes tirgos, ņemot vērā Kopienas izmeklēšanu par konkurenci nozarē, it sevišķi – veicot pasākumus, lai pārvarētu iesīkstējušo apsaimniekotāju ieilgušo dominanci; nepietiekama tirgus pārredzamība; tīkla un piegādes darbību nepietiekama nodalīšana; un šķēršļi pārrobežu piedāvājumam, kas neļauj tapt patiesi integrētam ES enerģijas tirgum; Plašāka un labāka sadarbība un integrācija starp dalībvalstu elektrotīkliem un gāzes cauruļvadu sistēmām, lai no patērētāja viedokļa būtu tikai viens Eiropas tīkls. Tamdēļ ir jāatklāj un jāpabeidz trūkstošie vai nepietiekamie pārrobežu saslēgumu posmi. Ir pieejama finansiāla palīdzība no ES finansēšanas instrumentiem, kas palīdzēs dalībvalstīm sasniegt 10 % savstarpējā saslēguma mērķi. Atjaunīgās enerģijas avotu, kā biodegvielas un biomasas, potenciāla izpēte un enerģijas lietderīgāka izmantošana var palīdzēt palielināt piedāvājuma drošību Eiropā, mazināt siltumnīcefekta gāzu izmeti, uzlabot gaisa kvalitāti, un nostiprināt konkurētspēju. Atjaunīgās enerģijas tehnoloģiju kāpinājums un pieprasījuma atslābinājums Eiropas līmenī varētu papildināt dalībvalstu centienus. Jāievieš piemēroti reglamentējošie noteikumi. Jāsekmē vietējo enerģijas avotu izpēte un jauninājumi, ieskaitot atjaunīgo enerģiju, biodegvielu un biomasu, „tīro ogļu” tehnoloģija un oglekļa sekvestrācija un kodolatkritumu pārstrāde un likvidēšana. Līdzīgi prioritāte piešķirama pētījumiem, kas izstrādā jaunas energoefektīvas tehnoloģijas. izstrādājot atjaunīgās enerģijas stimulēšanas Eiropas satvaru, to izmantošana varētu ievērojami pieaugt. Patlabanējā atsevišķā valsts un reģionu sistēmu caurumu lāpīšana rada mākslīgus šķēršļus valstu tirgu starpā, aizturot jaunu, cerīgu tehnoloģiju potenciālu. Ir vajadzīgs arī izstrādāt koncentrētāku, saskanīgāku un integrētāku pieeju enerģijas piedāvājuma nodrošināšanai Eiropā, arī attiecībā uz avārijas mehānismiem. Kopienai un dalībvalstīm jāieņem vienota nostāja starptautiskos forumos un sarunās ar trešām valstīm, kas piegādā enerģiju Kopienai. Domas par to, kā šīs prioritātes vislabāk risināt dalībvalstu un Kopienas līmenī Komisija izklāstīs zaļajā grāmatā, kas tiks publicēta šā gada pirmajā ceturksnī. | - 4. TURPMāKāS DARBīBAS PēC EIROPADOMES 2006. G. PAVASARA SANāKSMES Pēc Eiropadomes sanāksmes ir svarīgi saglabāt impulsu, lai varētu iedzīvināt mūsu redzējumu par spēcīgāku Eiropu ar straujāku izaugsmi un plašāku nodarbinātību. Tālab tuvākajiem mēnešiem tiek likti priekšā šādi pasākumi: 4.1. Valsts reformu programmu īstenošana un uzraudzība - Uzmanības centrā tagad jābūt valsts reformu programmu faktiskai īstenošanai un to ieguldījumam izaugsmē un nodarbinātībā. Tādēļ Komisijai ir nodoms tuvākajos mēnešos cieši sadarboties ar dalībvalstīm, lai palīdzētu tām to darbā un novērotu panākumus. Būs jāturpina apspriešanās ar valstu (un reģionu) parlamentiem, pašvaldībām, sociālajiem partneriem un citām iesaistītajām personām, it sevišķi aspektos, kur programmu sagatavošanas laikā nav pieticis laika uzklausīt viedokļus un iesaistīties dialogā[12]. Tā kā Lisabonas stratēģija ir vidēja termiņa pasākumu kopums, tādam dialogam un saskarsmei jānotiek regulāri. - Loģiski būtu arī Komisijai un dalībvalstīm (kolektīvi un divpusēji) apspriest valsts reformu programmu pastiprināšanas un attīstības iespējas, pietiekami respektējot valstu tradīcijas, lai būtu iespējams vairāk rēķināties ne tikai ar Kopienas aspektu, bet arī ar citu dalībvalstu politisko lēmumu ietekmi. Komisija organizēs šo procesu. Vienlaikus Komisija turpinās meklēt uzlabojumus savam ieguldījumam partnerības sekmēšanā. Dalībvalstīm, kuras vēl nav noteikušas mērķus attiecībā uz izdevumiem pētniecībai un attīstībai un/vai nodarbinātību nākotnē, tas jāizdara līdz 2006. gada pavasara Eiropadomes sanāksmei; - Dalībvalstīm jānodrošina saskanība starp savām valsts reformu programmām un kohēzijas un lauku attīstības finansējuma izmantojumu atbilstīgi jaunajiem finanšu plāniem. Dalībvalstīm jāņem vērā pārvedumu no struktūrfondiem makroekonomiskā ietekme īsākā termiņā, it sevišķi tajos gadījumos, kad tie veido vairākus procentu punktus no IKP. Komisija cieši sadarbosies ar dalībvalstīm, tām veidojot savu valsts stratēģisko pamatu, kam jānodrošina, lai kohēzijas politikas programmu jaunā paaudze atspoguļotu prioritātes, kas ietvertas valsts reformu programmās, un 4 prioritārās darbības, kas izceltas 3. iedaļā. Tām jāievieš piemēroti mehānismi, kas sniegtu nepieciešamo koordināciju valsts un reģiona līmeņu procesiem. Jauno kohēzijas programmu sakarā jaunās dalībvalstis tiek mudinātas iezīmēt struktūrfondu resursus pasākumiem, kas kalpo Lisabonas mērķiem, tā, kā jau ir saskaņots ar ES-15[13]; - Valsts reformu programmas ir bagātas ar interesantu politiku, uz kuras pamata dalībvalstīm jādalās pieredzē. Komisija noteiks dažas konkrētas politikas jomas, kur iespējama īpaši plaša savstarpēja izglītošanās, un organizēs sanāksmes ar dalībvalstu pārstāvjiem konkrētu politisku ideju apspriešanai. Dalībvalstīm jātiecas piemērot pašas daudzsološākās politiskās idejas, kas iekļautas citu valstu reformu programmās. Komisijai un dalībvalstīm arī jānodrošina, lai spēcīgu ieguldījumu dotu ES atklātā koordinācija izglītības un apmācības, sociālās aizsardzības un sociālās integrācijas jomā. Dalībvalstis tiek aicinātas iepriekš minētos elementus ņemt vērā, vēlāk šajā gadā sastādot savus gada ziņojumus. 4.2. Kopienas rīcības iedzīvināšana - Padomei, Eiropas Parlamentam un Eiropas Komisijai jāpieņem galīgā redakcijā finanšu plāni 2007.–2013. g., un Padomei un Eiropas Parlamentam iespējami ātrāk jāpieņem nepieciešamie juridiskie instrumenti, lai paspētu atļaut ieguldījumus izaugsmes un nodarbinātības pasākumos no 2007. gada 1. janvāra. - Kopienas iestādēm būs strauji jāievieš Kopienas Lisabonas programmā paredzētie pasākumi, it sevišķi pasākumi, kas vajadzīgi, lai īstenotu Eiropadomes pieņemtos lēmumus attiecībā uz iepriekšējā iedaļā ierosinātajām četrām galvenajām darbībām. Komisija sadarbosies ar dalībvalstīm (ieskaitot valstu Lisabonas programmas koordinatorus), lai nodrošinātu, ka tiek veikti visi pasākumi, kas vajadzīgi šo četru darbību pilnīgai īstenošanai līdz 2007. gada beigām. Tālab tā liks priekšā ceļvedi, kurā būs izklāstīti vajadzīgie pasākumi un galvenie datumi to pabeigšanai. Pamatojoties uz Komisijas nākamo novērtējumu par dalībvalstu valsts programmu īstenojumu, Komisija noteiks pasākumus, kas nepieciešami, lai papildinātu dalībvalstu centienus – un attiecīgi atjauninās Kopienas Lisabonas programmu. Komisija sniegs pārskatu par sasniegto Kopienas Lisabonas programmā un valsts reformu programmās savā ziņojumā 2007. gada Eiropadomes pavasara sanāksmei. 4.3. Visu dalībnieku mobilizācija kopīga pasākumu kompleksa īstenošanai - Ir vajadzīga apjomīgāka saziņas darbība, lai palielinātu Parlamenta, Komisijas, Eiropas ekonomikas un sociālo lietu komitejas, Reģionu komitejas, dalībvalstu, reģionālo un vietējo dalībnieku, pilsoniskās sabiedrības un sociālo partneru izpratni un atbildības izjūtu par valsts reformu programmām un Kopienas darbībām, kas palielina izaugsmi un nodarbinātību. Eiropas Parlamentam, kas pārstāv Eiropas pilsoņus, ir galvenā loma šajā pastiprinātas saziņas kampaņā – tā cieši jākoordinē ar Eiropas nākotnes apspriešanu valsts un reģionu līmenī; - Sociālie partneri tiek aicināti vēl vairāk iesaistīties atjauninātās Lisabonas stratēģijas izstrādē un īstenošanā, it sevišķi, nākot klajā ar kopīgiem priekšlikumiem par to, kā viņi var tieši sekmēt tās izdošanos. Komisija liek priekšā Savienības prezidentūrai sarīkot ārkārtas sociālo sammitu, kas būtu veltīts konkrētu pasākumu noteikšanai, lai panāktu progresu visās Komisijas ierosinātajās darbībās un konkrēti risinātu jautājumus, kas saistīti ar globalizācijas un demogrāfisko pārmaiņu ietekmi uz darbavietu skaitu un kvalitāti. PapildinājumsIlustratīvi piemēri dalībvalstu politikai un pasākumiem izaugsmes un nodarbinātības mērķu sasniegšanā, it sevišķi 3. iedaļā noteiktajās četrās prioritārajās jomās Pētniecība un attīstība un jauninājumi Apmēram puse dalībvalstu izmanto fiskālos pamudinājumus, lai stimulētu privāto pētniecību un attīstību, un vairākas citas dalībvalstis ir iecerējušas ieviest tādus pasākumus. Spānija apsver nodokļu samazināšanu uzņēmumiem, kuri investē pētniecībā un attīstībā, bet Nīderlande jau tagad to dara. Ungārija vienkāršos savu nodokļu atvieglojumu shēmu, un Francija līdz 2010 . gadam trīskāršos nodokļu kredītus pētniecībai. Spānijai, Dānijai un Igaunijai ir konkrētas programmas, kuru mērķis ir palielināt pētnieku skaitu uzņēmumos. Vācija ir uzsākusi „izcilības iniciatīvu”, lai sekmētu izcilu pētniecību augstskolās. Šās iniciatīvas mērķis ir dažas Vācijas augstskolas izveidot par vadošiem starptautiskiem zinātnes centriem. Itālija veido mācīšanas un pētniecības izcilības centrus, ieskaitot Eiropas un Vidusjūras universitātes tālmācības sistēmu, un sekmē mācībspēku un studentu mobilitāti visā Vidusjūras reģionā. Spānija un Portugāle ir izveidojušas kopīgu pētniecības institūtu. Slovākija, Spānija un Francija plāno ieviest uzraudzības un izvērtēšanas sistēmas, lai varētu uzlabot valsts izdevumu pētniecībai un attīstībai efektivitāti. Francijā kā valsts un privātā sektora partnerības tiek veidotas Pôles de Compétitivité . Šie Pôles atbalstīs un koordinēs vairākas papildu politikas nozares uzņēmējdarbībai, kur centrālais punkts ir pētniecība un attīstība. Nesen uzsāktā Slovēnijas puduru iniciatīva jau ir devusi daudzsološus rezultātus – līdz 2004. gadam tika iedarbināti 18 puduru biroji, kas veicināja sadarbību starp 350 uzņēmumiem un 40 izglītības/zinātnes iestādēm. Lietuvā valdība veido Tehnoloģijas institūtu, kas palīdz uzņēmējdarbībai pētniecībā, tehnoloģiskajā attīstībā un jaunradē. Īrijā ir veikti pasākumi, kas sekmē valsts pētījumu komercializāciju, licencējot to privātajam sektoram vai palīdzot pētniekiem viņu idejas pārvērst tirgojamā formā un gūt komerciālus panākumus. Itālija labo nepilnības intelektuālā īpašuma tiesību (IĪT) jomā ar pasākumu kompleksu, kura mērķis ir uzlabot uzņēmumu spējas iegūt patentus, un samazina patentēšanas izmaksas. Vācijā tiks tālāk attīstītas un paplašinātas patentu izmantošanas aģentūras. Beļģijā federālā valdība, Eiropas Patentu birojs, pētniecības centri un augstskolas sadarbojas iniciatīvā, kas atbalsta MVU, kuri izmanto IĪT sistēmu. Latvijā ir izstrādāta valsts atbalsta programma, kas aizsargā un ievieš IĪT un vairo izpratni uzņēmēju aprindās. Uzņēmējdarbības vides un tirgu darbības uzlabošana Latvija ir paudusi stingru politisku apņemšanos īstenot Kopienas tiesību aktus, un tās pamatā ir konkrēti mērķi un termiņi, kam jānodrošina laicīga un pareiza iekšējā tirgus direktīvu pārņemšana. Īrija ir pastiprinājusi savas iekšējās procedūras Kopienas direktīvu īstenošanas uzraudzībai. Lai izvairītos no lielākas likumu sarežģītības, vairākas dalībvalstis, īstenojot Kopienas direktīvas, aktīvi pretojas papildinošiem noteikumiem (Austrija, Nīderlande). Lai nenokavētu īstenošanu, dažas dalībvalstis ir ieviesušas paātrinātu procedūru (Itālija, Francija). Daudzas dalībvalstis ir paveikušas krietni daudz e-valdības izveidē, izveidojot „viena lodziņa” sistēmu uzņēmumu un pilsoņu informācijas pieprasījumiem (Beļģija, Igaunija, Somija, Francija, Īrija, Itālija, Polija, Portugāle). Tas samazina papīru kalnus un ievērojami saīsina atbildes laiku. Uzņēmumu mazāk nekā divu nedēļu laikā var nodibināt Dānijā, Francijā, Nīderlande, Itālijā un Somijā. Tikai viena procedūra ir jāizpilda, pieņemot darbā pirmo darbinieku Lietuvā; divas – AK, Zviedrijā un Īrijā. Daudzas dalībvalstis (Austrija, Beļģija, Kipra, Čehija, Dānija, Igaunija, Francija, Vācija, Lietuva, Luksemburga, Nīderlande, Portugāle, Slovēnija, AK) analizē vai gatavojas analizēt tiesību aktu uzliktās administratīvās izmaksas. Diezgan daudzas no tām izmanto sākotnēji Nīderlandē izstrādātā standarta izmaksu modeļa variantus, kura iezīmes ņemtas par pamatu galvenajiem aspektiem ES kopīgajā metodikā, ko Komisija lika priekšā Padomei un dalībvalstīm 2005. gada oktobrī. Piecas valstis (Čehija, Dānija, Nīderlande, Zviedrija un AK) ir noteikušas arī kvantitatīvus mērķus administratīvo izmaksu samazināšanai (samazinājums robežās no 20 līdz 25 % līdz 2010. gadam). Astoņas dalībvalstis (Austrija, Igaunija, Vācija, Itālija, Polija, Slovēnija, Spānija un AK) plāno ieviest vienkāršošanas programmas papildus tām četrām dalībvalstīm (Dānijai, Īrijai, Luksemburgai un Zviedrijai), kuras to jau izdarījušas. Centrā ir likumdošanas uzlabošana nodokļu, revīzijas un fiskālo pasākumu, uzņēmējdarbības sākšanas, maksātnespējas un darbaspēka un patērētāju aizsardzības jomā. Daudzas valstis, ieskaitot Īriju un Nīderlandi, ir atcēlušas konkrētus ierobežojumus iekļūšanai tirgū brīvajās profesijās, finanšu pakalpojumos un enerģijas tirgos. Slovākija identificē šķēršļus, kas traucē atvērt enerģijas piegādes tirgu, un noteiks pasākumus to likvidēšanai. Tā arī veic pasākumus konkurences uzlabošanai finanšu pakalpojumos. AK īstenos konkurences veicināšanas pasākumus juridisko pakalpojumu jomā. Igaunija nodomājusi īstenot aktīvu konkurences politiku, vecot analīzi pa nozarēm un uzlabojot izpratni par konkurences likumiem. Dānija ir uzsākusi iekšzemes noteikumu vētīšanu, lai novāktu šķēršļus ievedumiem un ieguldījumiem šajā valstī ( Task Force for the Internal Market – TIM ). Kipra izvērtēs visas esošās un jaunās palīdzības shēmas, lai pārbaudītu, vai tās pietiekami vēršas pret tirgus nepilnībām. Somija pārskatīs valsts subsīdiju politiku ar mērķi samazināt to kopapjomu un nodrošināt, ka atbalsts nekropļo konkurenci. Slovākija ir sākusi iniciatīvu nodibināt Viduseiropas biržu, lai pārvarētu akciju tirgu trūkumu ne tikai Slovākijā, bet arī kaimiņvalstīs. Piedalīties tiek aicinātas Ungārija un Čehija. Slovākijas iekšzemes tirgus ir pārāk mazs, lai atbalstītu labi funkcionējošu un likvīdu akciju tirgu; tādēļ ir nepieciešama vairāku valstu sadarbība. Portugāle liek priekšā vairākas programmas, kas atbalsta uzņēmumu internacionalizāciju. Tā arī īsteno īpašu programmu, kas paātrinās rūpniecības pāreju un pārbūvi. Lietuva plāno organizēt veicināšanas kampaņas ar sekmīgas uzņēmējdarbības piemēriem, lai veicinātu uzņēmējdarbības prestižu plašākā sabiedrībā. AK sniedz piecu dienu uzņēmējdarbības kursus skolās visiem 14–16 gadus veciem skolniekiem. Spānija plāno mazināt bailes no neveiksmes izraisītās traumas, dodot iespēju visu vecumu skolniekiem mācīties par uzņēmējdarbības vērtību un tās neizdošanos. Vairākas valstis ir arī uzsākušas interesantas iniciatīvas, lai nostiprinātu MVU piekļuvi kapitālam; piemēram, Čehijas programma KAPITAL , Somijas komplekss PreSeed un AK Enterprise Capital Funds. Dānija plāno ieviest nodokļu atvieglojumu augošiem uzņēmumiem. Atvieglojums sākas tad, kad uzņēmējs pirmo reizi gūst peļņu, un to piešķir trīs gadus. Nodarbinātība, finansiālā noturība un demogrāfija Vairākas dalībvalstis ir uzlabojušas valdības finanšu kvalitāti, ņemot vērā savas valsts prioritātes, ar nolūku palielināt savas ekonomikas ilgtermiņa potenciālu. Piemēram, Dānija, AK, Īrija un Somija ir ievērojami palielinājušas valdības izdevumus izglītībā ar mērķi palielināt ražīgumu un darbaspēka nodarbināmību. Vairākas dalībvalstis ir uzlabojušas savu pensiju shēmu noturību. Beļģija, Spānija, Francija, Austrija, Portugāle un Somija ir nostiprinājušas saikni starp iemaksām un pabalstiem, piemēram, padarot iemaksu gadu skaitu par svarīgāku kritēriju attiecībā uz pensionēšanos nekā pensijā aizgājēja vecums, vai arī pieļaujot agrīnu vai vēlīnu pensionēšanos ar attiecīgām izmaiņām pabalsta apjomā. Vairākas jaunās dalībvalstis (Igaunija, Latvija, Lietuva, Polija, Ungārija un Slovākija) ir dažādojušas pensiju sistēmu risku, daļu no likumā noteiktās sociālā nodrošinājuma pensijas pārnesot privāti fondētās shēmās. Zviedrija, Itālija, Latvija un Polija ir izveidojušas shēmas, kur pensijas pabalsti ir tieši saistīti ar iemaksām darba dzīves laikā un ir arī atkarīgi no paredzamā mūža ilguma pensijā aiziešanas brīdī. Francija ir nolēmusi palielināt vajadzīgos iemaksu gadus pilnas pensijas saņemšanai atbilstīgi pieaugušajam paredzamajam mūža ilgumam. Vācija ir ieviesusi noturības faktoru savas valsts pensiju shēmas indeksācijā, padarot indeksāciju atkarīgu no attiecības starp nodarbināto un pensionāru skaitu. Tādas pārmaiņas ir uzlabojušas pensiju shēmu finansiālo noturību, lai gan paliek vēl dažas problēmas sakarā ar iedzīvotāju kopuma novecošanu. Pensiju reforma ir svarīgs faktors, kas izskaidro nodarbinātības lielo pieaugumu vecāku darbinieku vidū dažās dalībvalstīs no 2000. gada. Somija, piemēram, ir ievērojami palielinājusi nodarbinātību vecāku darbinieku vidū (no 35 % 1995. gadā līdz 50,9 % 2005. gadā), izdarot izmaiņas pensiju sistēmā, kā arī veicot mērķtiecīgu apmācību, pievēršot vairāk uzmanības vecāku darbinieku labklājībai darba vietā un piešķirot mērķsubsīdijas zemu atalgotām darbavietām. Īrijas programma Skill-net ļauj uzņēmumiem viegli saņemt elastīgu, novatorisku un izmaksām atbilstošu apmācību. Šī iniciatīva jau ir palīdzējusi uzlabot prasmes kādiem 30 000 darbinieku. Igaunija plāno reformēt profesionālo izglītību, bet Luksemburga domā izveidot sistēmu neformālās izglītības atzīšanai. Austrijai ir mērķis aizpildīt 5000 vakanču, kas pašlaik grūti aizpildāmas, jo alga ir par zemu (daudzos gadījumos tādēļ, ka attiecīgajās darbavietās ir nepilna slodze). Jaunā kārtība Kombi-Lohn atlīdzina gan darba devējam, gan darbiniekam, ja vakance tiek aizpildīta. Mērķa grupas ir jaunieši, kas bijuši bez darba vairāk nekā 6 mēnešus, un vecāki darbinieki, kas bijuši bez darba vairāk nekā vienu gadu. Nīderlande ir veikusi konkrētus pasākumus, kas mudina darba ņēmējus savā dzīves ciklā vienmērīgāk izkārtot darbu, aprūpi un izglītību. Jauna brīvprātīga ietaupījumu shēma dos darbiniekiem iespēju ietaupīt kādus procentus no algas atvaļinājuma periodiem, piemēram, aprūpei, izglītībai vai citām vajadzībām. Ietaupījumi tiek fiskāli atbalstīti. Slovākija tiecas uzlabot jauno ģimeņu darba/dzīves līdzsvaru. Skolām un pirmsskolas iestādēm būs garāks darba laiks. Valsts atbalsta jaunas dienas aprūpes iestādes maziem bērniem, atvieglina nepilna laika darbu un ir ieviesusi individuālas atbalsta programmas sievietēm, kuras pēc maternitātes/bērna kopšanas atvaļinājuma atgriežas darba tirgū. Grieķijā jauns likums reformē valsts mūžizglītības sistēmu. Būs komiteja, kas koordinēs valsts centienus, atbalstīs uz uzņēmējdarbību orientētu izglītību, īstenos paraugpraksi un risinās atstumtības jautājumus. Enerģija un ekoloģiskās tehnoloģijas Ziemeļvalstis ir izveidojušas integrētu tirgu elektroenerģijas pirkšanai un pārdošanai. Papildu saslēgumi starp Nīderlandi un Norvēģiju, starp Somiju un Igauniju un starp Dāniju un Zviedriju atvieglinās tirdzniecību un atbalstīs enerģijas ražošanu arī no tādiem alternatīviem avotiem kā ūdens un vējš, samazinot kaitīgo izmeti. Austrija, Čehija, Kipra, Malta un AK veic pasākumus publiskā iepirkuma izmantošanai ekoloģisko tehnoloģiju un energoefektivitātes veicināšanā. Vācija sniedz stimulus, kas sekmē enerģijas taupīšanu ēkās, un ir sākusi plašu remontu programmu. Kipra ir izstrādājusi konkrētu plānu un grafiku attiecībā uz videi kaitīgām subsīdijām ar nolūku tās pārskatīt, reformēt un atcelt. Zviedrijai ir nolūks līdz 2020. gadam izbeigt atkarību no izrakteņu kurināmā. Šim nolūkam Zviedrija piemēros zaļos nodokļus, atbalstīs vēja enerģiju un videi nekaitīgas elektroenerģijas apliecību. Šī apliecība uzliek pienākumu noteiktu daļu elektroenerģijas patēriņa pirkt no atjaunīgiem avotiem. Dānijai un Zviedrijai to fiskālajā arsenālā jau ir augsts ekoloģisko nodokļu procents, un tās plāno to vēl vairāk attīstīt. Igaunija šajā gadā uzsāka tālejošu ekoloģisko nodokļu reformu ar nolūku darbaspēka nodokļu nastu pārcelt uz patēriņu un piesārņošanu un tādējādi sekmēt dabas resursu noturīgu izmantošanu. Ir redzami rezultāti valsts un reģionālai vēja enerģijas atbalsta politikai Vācijā, Spānijā un Dānijā. Vācijā ir vairāk nekā trešdaļa no pasaules vēja enerģijas ražošanas jaudām, un vējš veido 6,5 % no Spānijas saražotās elektroenerģijas. Dānijā vēja enerģijas ražošanas nozare ir piedzīvojusi lielus komerciālus panākumus. Nozare ir augusi straujāk par visām citām uzņēmējdarbības nozarēm, un Dānijas turbīnas tagad dominē pasaules tirgū. Nozare Dānijā dod darbu vairāk nekā 20 000 cilvēku. AK risina sarunas ar naftas piegādātājiem par lielāku biodegvielas proporciju benzīnā. [1] OV L 205, (06.08.2005.) [2] KOM(2005) 535 galīgais [3] KOM (2005) 488 galīgais [4] Ekonomikas politikas komiteja. Report on the Lisbon National Reform Programmes 2005 , ECFIN/EPC(2005)REP/55392, pieejams te: http://europa.eu.int/comm/economy_finance/epc/documents/2005/nationalreports/nrp_report_en.pdf . Nodarbinātības komitejas t. s. valstu Kembridžas eksāmeni valsts reformu programmu nodarbinātības nodaļām ir pieejami te: http://europa.eu.int/comm/employment_social/employment_strategy/emco_en.htm . [5] Visi šie aspekti ir iztirzāti ziņojumā, ko sastādījusi pēc Hemptonkortas sanāksmes izveidotā autoritatīvu ekspertu kopa Somija bijušā premjerministra Esko Aho vadībā un kur cita starpā argumentēts par labu pētniecības un attīstības pakta izveidei. [6] Valsts reformu programmās izceltas dažādas cerīgas iniciatīvas. Bez tam jaunākais Komisijas jauninājumu rezultātu tablo ( http://www.trendchart.org/ ) rāda, ka daudzām dalībvalstīm vēl ir lielas grūtības, kas jāņem vērā, programmas atjauninot. [7] Patlaban pētniecības un attīstības un jauninājumu atbalstam tiek tērēti 5,9 % no Eiropas Reģionālās attīstības fonda un Eiropas Sociālā fonda asignējumu kopuma. [8] Te pirmām kārtām ietilpst e-veselība, farmācija, transports un loģistika, vide, digitālais saturs un enerģētika un drošība. [9] Sk. Komisijas paziņojumu „Mobilizēt Eiropas intelektuālo potenciālu – nodrošināt universitātēm iespēju pilnā mērā sekmēt Lisabonas stratēģijas īstenojumu” (SEC 2005 518, 20.04.2005.). [10] Sk., piemēram, Konferences padomes analīzi par pasaules ražīguma tendencēm: “As US productivity slows, emerging economies grow rapidly, but Europe falls further behind” by Van Ark et al., Executive action series, January 2006. Ziņojumā parādīts, ka EU-15 ražīguma pieaugums palēninājās no 1,4 % 2004. gadā līdz 0,5 % 2005. gadā, bet ES jaunajās dalībvalstīs darba ražīguma pieaugums palielinājās no 4,1 % 2004. gadā līdz 6,2 % 2005. gadā. [11] Pašreizējais vidējais ilgums ir 29 kalendārās dienas. [12] 15.03.2005. publicētajā paziņojumā UNICE un Eiropas Arodbiedrību konfederācija apsveica jaunās Lisabonas stratēģijas uzsākšanu un apņēmās aktīvi strādāt izaugsmes un nodarbinātības pasākumu kompleksa atbalstam. Nupat tās ir vienojušās par darba programmu 2005.–2008. g., kas atbalsta šo stratēģiju. [13] Konverģences mērķim iezīmētajiem resursiem jābūt vismaz 60 % no kopējā finansējuma, bet reģionālās konkurētspējas mērķim – 75 %.