Komisijas paziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam - Tiesību ierobežošana, kas izriet no notiesājošiem spriedumiem krimināllietās Eiropas Savienībā {SEC(2006)220} /* COM/2006/0073 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 21.2.2006 COM(2006) 73 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM Tiesību ierobežošana, kas izriet no notiesājošiem spriedumiem krimināllietās Eiropas Savienībā{SEC(2006)220} KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM Tiesību ierobežošana, kas izriet no notiesājošiem spriedumiem krimināllietās Eiropas Savienībā 1. Tiesību ierobežošanu var definēt kā pasākumu, kas uz noteiktu vai nenoteiktu termiņu fiziskai vai juridiskai personai neļauj izmantot noteiktas tiesības, ieņemt noteiktus amatus, iesaistīties noteiktās darbībās, apmeklēt noteiktas vietas vai veikt noteiktus pasākumus[1]. Šī ir sankciju kategorija, kurai galvenokārt ir preventīva funkcija. Ja personai, kas notiesāta par pārkāpumu, ir atņemtas spējas izlietot noteiktas tiesības (piemēram, tiesības strādāt ar nepilngadīgajiem), primārais šī soda mērķis ir panākt, lai šī persona šādu pārkāpumu neizdarītu atkārtoti. Tādēļ brīvības, drošības un taisnīguma telpā, kur indivīdiem ir augsts aizsardzības līmenis, būtu lietderīgi noteiktu tiesību ierobežojumu sekas atzīt visā Eiropas Savienības teritorijā. Ņemot vērā, ka iekšējā tirgū personas pārvietojas brīvi, šis jautājums iegūst vēl lielāku nozīmi. 2. Tiesību ierobežošana ir sankciju kategorija, kurai, lai tā būtu efektīva, noteiktos apstākļos jābūt atzītai un izpildāmai visā Eiropas Savienībā. Tas ir atzīts Hāgas programmā[2], kurā Eiropadome aicināja Komisiju iesniegt priekšlikumus informācijas apmaiņas veicināšanai par valstu reģistru datu bāzēs esošo informāciju par sodāmību un tiesību ierobežošanu, jo īpaši informācijas apmaiņai attiecībā uz personām, kas notiesātas par seksuāla rakstura noziegumu izdarīšanu. Šis mērķis ir iekļauts arī Padomes un Komisijas 2005. gada 2. – 3. jūnijā kopīgi apstiprinātajā rīcības plānā Hāgas programmas izpildei un paziņojumā par tiesas spriedumu savstarpēju atzīšanu krimināllietās un savstarpējas uzticēšanās stiprināšanu dalībvalstu starpā, ko Komisija pieņēma 2005. gada maijā[3]; abos dokumentos bija paziņots par šī paziņojuma gatavošanu. 3. Šī paziņojuma mērķis ir censties izskaidrot tiesību ierobežošanas koncepciju, novērtēt attiecīgos ES līmeņa tiesību aktus un izklāstīt šajā saistībā visieteicamāko pieeju. 1. Vispārējs raksturojums 4. Tiesību ierobežošana, kā tā definēta 1. punktā, ir plašs jēdziens, un tādēļ šī paziņojuma nolūkiem tā ir jāizskaidro sīkāk. 5. Tiesību ierobežošanas sankciju izmantošana tikai saistībā ar notiesājošu spriedumu krimināllietā. Saskaņā ar 2. punktā minēto ietvaru, šis paziņojums attiecas tikai uz tiesību ierobežošanu, kas izriet no notiesājoša sprieduma krimināllietā , un nevis, piemēram, pasākumiem nepabeigta procesa laikā, preventīviem pasākumiem, kas piemēroti personām, kuras nevar saukt pie kriminālatbildības, vai aizliegumiem, kuri izriet no pārkāpumiem, kuriem nav kriminālpārkāpuma sastāvs. 6. Tiesību ierobežošanas raksturojums. Tiesību ierobežošana saskaņā ar notiesājošu spriedumu krimināllietā var tikt piespriesta daudzējādi: - tas var būt tiesas noteikts sods – kā papildsods pamatsodam vai kā alternatīvs sods, ja tas piespriests viena vai vairāku pamatsodu vietā; - tas var būt kā papildsods, kas automātiski tiek piemērots kā pamatsoda sekas, pat ja tiesa to nepiespriež; - tā var tikt piespriesta administratīvos vai disciplināros procesos, kas izriet no kriminālas sodāmības. 7. Materiālā darbības joma. Potenciālā tiesību ierobežošanas amplitūda atbilst tiesību skaitam, kuras fiziskai vai juridiskai personai var tikt atņemtas (piemēram, transportlīdzekļa vadītāja tiesību atņemšana, aizliegums dzīvot noteiktā rajonā, aizliegums piedalīties publisko iepirkumu procedūrās, civilo, pilsoņu vai ģimenes tiesību atņemšana). 8. Darbības joma attiecībā uz personām. Tiesību ierobežošanu var piemērot gan attiecībā uz juridiskām, gan fiziskām personām. Ne visās dalībvalstīs tiek atzīta juridisko personu kriminālatbildība[4]Šis jautājums gan neattiecas tieši uz tiesību ierobežošanu, un tas sīkāk aplūkots Komisijas Zaļajā grāmatā par sankcijām[5] 9. Tiesību ierobežošanas neviendabīgums Eiropas Savienībā: kā tas redzams Zaļajā grāmatā par sankcijām, dalībvalstu likumdošana sankciju jomā ir ļoti atšķirīga, un tas pats ir sakāms par likumdošanu attiecībā uz tiesību ierobežošanu. Vienas valsts ietvaros potenciālā tiesību ierobežošanas amplitūda ir plaša, un raksturs un veids, kā šīs sankcijas tiek realizētas, var ievērojami atšķirties. Šis neviendabīgums kļūst vēl acīmredzamāks, raugoties no Eiropas Savienības viedokļa. Daži tiesību ierobežojumi pastāv visās dalībvalstīs, piemēram, transportlīdzekļa vadītāja tiesību atņemšana, taču parasti atšķirības ir lielas[6]. 2. Eiropas Savienības līmenī pieņemtie tiesību akti 10. Vairāki ES līmenī pieņemtie tiesību akti attiecas uz tiesību ierobežošanu. No vienas puses, šo tiesību aktu mērķis ir tuvināt valstu likumdošanu tiesību ierobežošanas jomā (2.1. sadaļa). No otras puses, šie tiesību akti regulē sekas, kas vienā dalībvalstī piespriestam tiesību ierobežošanas pasākumam vai sodam varētu būt citā dalībvalstī (2.2. sadaļa). 2.1.. Tiesību akti sodu tuvināšanai 11. Šie tiesību akti uzskaitīti šī paziņojuma pielikumā. Lielākā daļa attiecas uz tiesību ierobežošanu kā iespējamo sodu, ko piespriež par noteiktu pārkāpumu. Šajos tiesību aktos iekļauti vairāk obligāti priekšraksti attiecībā uz tiesību ierobežošanu, ko piespriež par kriminālpārkāpumu. a) Pamatlēmums 2004/68/TI par bērnu seksuālās izmantošanas un bērnu pornogrāfijas apkarošanu[7] dalībvalstīm uzliek par pienākumu veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka fiziskai personai, kas notiesāta par kādu no šajā direktīvā minētajiem noziegumiem, uz noteiktu laiku vai pastāvīgi var aizliegt strādāt jomā, kas saistīta ar bērnu uzraudzību (5. panta 3. punkts). Tas nenozīmē, ka tiesību ierobežošana ir automātiskas sekas notiesājošam spriedumam par kādu no attiecīgajiem noziegumiem, bet gan, ka dalībvalstīm jāparedz iespēja kā vienu no sodiem par šādu noziegumu personai aizliegt strādāt noteiktās profesijās; b) Pamatlēmumā 2003/568/TI par korupcijas apkarošanu privātajā sektorā[8] līdzīgi noteikumi iekļauti 4. panta 3. punktā; c) Jaunākie tiesību akti par publisko līgumu piešķiršanas procedūrām padara šādu līgumu piešķiršanas procesu pārskatāmāku, un tas palīdz apkarot korupciju un organizēto noziedzību. Publisko iepirkumu direktīvas[9] 45. panta 1. punkts paredz, ka noteiktos apstākļos kandidātu vai pretendentu var izslēgt no dalības publisko iepirkumu līgumos, ja tas ar spēkā stājušos spriedumu atzīts par vainīgu līdzdalībā krimināla rakstura organizācijā, korupcijā, krāpšanā, kas kaitējusi Kopienas finanšu interesēm, vai nelikumīgi iegūto līdzekļu legalizācijā. Šī direktīva attiecas gan uz fiziskām, gan juridiskām personām[10]. Šeit var vilkt paralēles ar citām ES direktīvām, ko piemēro finanšu jomā. Lielākajā daļā šo tiesību aktu iekļauti standarta noteikumi, saskaņā ar kuriem attiecīgās institūcijas vadības struktūrās drīkst darboties tikai personas ar „labu reputāciju”. Piemēram, saskaņā ar Banku direktīvu[11] kredītiestāde nevar darboties šajā nozarē, ja attiecīgām personām nav pietiekami laba reputācija. Lai pārliecinātos par labu reputāciju, parasti tiek pārbaudīti sodāmības reģistri, un kredītiestādei netiek dota atļauja darboties, ja personas atzītas par vainīgu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanā vai korupcijā. „Labās reputācijas” interpretācija ir atstāta dalībvalstu kompetencē, un tajās ne vienmēr noteikta pārkāpuma izdarīšanas sekas ir tiesību ierobežošana. Tas pats attiecas uz tiesību aktiem par ieguldījumu sabiedrībām[12], vērtspapīru tirdzniecību[13], likumā paredzēto gada pārskata revīziju veikšanu[14] un apdrošināšanu[15]. 2.2. Pasākumi, kas attiecas uz notiesājoša sprieduma vai tiesību ierobežošanas sekām 12. Tiesību aktus par sekām, kādas tiesību ierobežošanas pasākumam (vai notiesājošam spriedumam), kas piespriests kādā dalībvalstī, var būt citā dalībvalstī, var iedalīt 3 kategorijās. 13. Pirmajā kategorijā iekļautas direktīvas, ko var uzskatīt par tiesību aktiem, kas atļauj daļēju savstarpēju atzīšanu. Dažas no tām tieši regulē citā dalībvalstī piespriestas tiesību ierobežošanas atzīšanu (a un b). Citas attiecas uz sekām saistībā ar tiesību ierobežošanu, kas varētu izrietēt no citā dalībvalstī taisīta notiesājoša sprieduma atzīšanas (c un d). a) Direktīvas par aktīvo un pasīvo balsstiesību izmantošanu pašvaldību[16] un Eiropas vēlēšanās[17]. Pirmā ļauj pasīvo vēlēšanu tiesību ierobežošanu, kas piespriesta vienā dalībvalstī, atzīt citā dalībvalstī. Otrā paredz, ka pasīvo vēlēšanu tiesību ierobežošana, kas piespriesta vienā dalībvalstī, ir jāatzīst citā dalībvalstī, un ļauj aktīvo vēlēšanu tiesību ierobežošanu, kas piespriesta vienā dalībvalstī, atzīt citā dalībvalstī. b) mērķis direktīvai par savstarpēju izraidīšanas lēmumu atzīšanu[18] ir atļaut atzīt kādas dalībvalsts pieņemtu lēmumu par trešās valsts valstspiederīgā izraidīšanu, kas atrodas citas dalībvalsts teritorijā. Jo īpaši to piemēro attiecībā uz izraidīšanas lēmumiem, kas balstīti uz nozīmīgiem un pastāvošiem draudiem sabiedriskajai kārtībai vai valsts drošībai un kas pieņemti, balstoties uz notiesājošu spriedumu par pārkāpumu, par kuru piemēro vismaz vienu gadu ilgu brīvības atņemšanas sodu. Šo direktīvu nepiemēro to Eiropas Savienības pilsoņu ģimenes locekļiem, kas izmanto savas personu brīvas pārvietošanās tiesības. Uz tiem attiecas Direktīva 2004/38/EK, kas stingri regulē pieļaujamos pārvietošanās brīvības ierobežojumus un uzsver, ka iepriekšējas kriminālas sodāmības pašas par sevi nerada pamatu šādiem ierobežojumiem[19]. c) Iepriekš minētā direktīva par publiskajiem iepirkumiem. Šajā tiesību aktā iekļauti noteikumi par daļēju savstarpēju notiesājošo spriedumu atzīšanu, jo, ja šāda veida spriedums taisīts kādā dalībvalstī, tas parasti liedz attiecīgajai personai piedalīties iepirkumu procedūrās visā Eiropas Savienībā. Ja notiesājošs spriedums taisīts vienā dalībvalstī, bet līgumslēdzēja iestāde atrodas citā dalībvalstī, tā var sadarboties ar pirmās dalībvalsts kompetentām iestādēm, lai iegūtu informāciju par šo spriedumu.ES līmenī Finanšu regula[20] arī paredz mehānismu tādu fizisku un juridisku personu izslēgšanai no dalības Eiropas konkursos un subsīdiju saņemšanā, kuras izdarījušas noteiktus pārkāpumus; d) Eiropas Parlaments un Padome 2005. gada 7. septembrī pieņēma jaunu direktīvu par profesionālās kvalifikācijas atzīšanu[21], kas aizstās 15 direktīvas, kas patlaban tiek piemērotas šajā jomā. Tā paredz, ka uzņemošās un izcelsmes dalībvalstu kompetentās iestādes apmainās ar informāciju par, jo īpaši, disciplinārlietām vai kriminālsankcijām, kam var būt sekas attiecībā uz noteikto profesionālo darbību veikšanu (56. panta 2. punkts). Šī jaunā direktīva pastiprina informēšanas pienākumu. Tomēr, kā tas ir patlaban, informācijas apmaiņa neizraisa automātisku tiesību ierobežošanu uzņemošajā valstī veikt noteiktu profesionālu darbību. Šo jautājumu uzdots risināt uzņemošajai valstij. Šajā saistībā ir vērts pieminēt starpību starp šo direktīvu un direktīvu 98/5/EK[22], kas attiecas uz juristu tiesībām veikt komercdarbību (ko jaunā direktīva neskar). Tā kā tiesības veikt uzņēmējdarbību balstīta drīzāk uz juristu profesionālās reģistrācijas nevis kvalifikācijas atzīšanu, Direktīva 98/5/EK nodrošina, ka tiesību ierobežošana, kas piespriesta izcelsmes valstī, ir spēkā arī uzņemšanas valstī. 14. Otrajā kategorijā ietilpst tiesību akti, kas nav spēkā vai kurus nav ratificējis pietiekams dalībvalstu skaits. a) Dānijas iniciatīva „ Padomes lēmumam par Eiropas Savienības dalībvalstu sadarbības palielināšanu tiesību ierobežošanas jomā ”[23]. Šis priekšlikums, kas joprojām tiek apspriests Padomē, attiecas uz pieeju nodarbinātībai un tādējādi - tikai uz fiziskām personām. Vēl jo vairāk, tas paredz vienīgi informācijas apmaiņu starp dalībvalstīm un nevis savstarpēju tiesību ierobežošanas lēmumu atzīšanu[24]. b) ES 1998. gada Konvencija par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību atņemšanu[25]. Šī konvencija neparedz, ka vienas dalībvalsts uzliktu transportlīdzekļu vadīšanas aizliegumu tieši atzīst citās dalībvalstīs, un tajā paredzētais mehānisms neatbilst savstarpējās atzīšanas principam. Konvencija dalībvalstīm dod tiesības šo ārvalsts lēmumu īstenot, pārvēršot to par savas valsts tiesas vai administratīvu nolēmumu. Līdz šim to ratificējis ļoti neliels dalībvalstu skaits[26]. 15. Visbeidzot, trešā kategorija ir rezolūcijas, kas nav saistoši tiesību akti, un kas paredzēti ar futbolu saistītas vardarbības apkarošanai. Padomes 1997. gada Rezolūcijā[27] tika uzsvērts, ka aizliegums atrasties stadionos tiek uzskatīts par efektīvu līdzekli nekārtību novēršanai un ierobežošanai valstu iekšzemes futbola spēlēs, un ka būtu vēlams vienā valstī uzliktu aizliegumu atrasties stadionā ievērot Eiropas līmeņa futbola spēlēs citās dalībvalstīs. 2003. gada rezolūcijā[28] dalībvalstis tiek aicinātas izpētīt iespēju aizliegumu atrasties stadionā attiecināt uz noteiktām futbola spēlēm citās dalībvalstīs un saistīt to ar sodu piemērošanu jebkāda šāda aizlieguma neievērošanas gadījumā. 2.3. Secinājums 16. No veiktā tiesību aktu apskata var secināt, ka: a) ir ļoti neliels to Eiropas tiesību aktu skaits, kas paredz obligātu tiesību ierobežošanu, t.i., kas pieprasa dalībvalstīm tiesību atņemšanu veikt noteiktu profesionālu darbību iekļaut sodu klāstā, kas piespriežami notiesājoša sprieduma gadījumā (skat. 11.a) un 11.b) punktu) vai kas paredz, ka tiesību ierobežošana ir noteikta notiesājoša sprieduma sekas (kā publisko iepirkumu direktīvā); b) Tiesību akti, kas reglamentē noteiktas tiesību ierobežošanas vai notiesājoša sprieduma sekas ārpus šī sprieduma izcelsmes dalībvalsts, neparedz patstāvīgu informācijas apmaiņas sistēmu, kas dalībvalstīm piedāvātu uzticamas un pilnīgas informācijas avotu attiecībā uz citās dalībvalstīs piespriestajiem tiesību ierobežošanas sodiem vai notiesājošajiem spriedumiem; izņēmums ir direktīva par savstarpējo izraidīšanas lēmumu atzīšanu[29]. 17. Komisija patlaban izskata iespēju izveidot informācijas apmaiņas sistēmu par transportlīdzekļu vadītāju apliecībām. Šīs iniciatīvas pamatā ir Tiesas spriedumi, kuros atzīmēts, ka dalībvalstīm ir pienākums noteiktos apstākļos apmainīties ar informāciju, tādējādi paplašinot labprātīgās informācijas apmaiņas sistēmu, kas ieviesta ar Direktīvu 91/439/EEK par transportlīdzekļu vadītāju apliecībām[30]. Jaunākais priekšlikums direktīvai par transportlīdzekļu vadītāju apliecībām, ar ko tiek pārstrādāta Direktīva 91/439/EEK, papildus uzsver nepieciešamību ieviest obligātu vispārīgu informācijas apmaiņas sistēmu[31]. 3. IESPēJAMāS PIEEJAS ATTIECīBā UZ TIESīBU IEROBEžOšANU 18. Lai nodrošinātu, ka tiesību ierobežošana kļūst par efektīvu instrumentu ES līmenī noteiktu krimināla rakstura darbību sankcionēšanai un to recidīva novēršanai, iespējamas divas pieejas, kuras nav sasvstarpēji izslēdzošas. Pirmkārt, iespējams paredzēt, ka noteiktu pārkāpumu izdarīšanas sekas ir tiesību ierobežojums veikt noteiktas darbības visā ES. Otrkārt, varētu paredzēt, ka tikai noteiktos apstākļos vienā dalībvalstī piespriestas tiesību ierobežošanas sekas varētu attiecināt uz visu ES teritoriju. Katrā gadījumā jebkuram likumdošanas priekšlikumam šajā jomā saskaņā ar Komisijas 2005. gada 27. aprīļa Paziņojumu[32] tiks veikts sīks ietekmes un, jo īpaši, ietekmes uz pamattiesībām, novērtējums. 3.1. Tiesību ierobežošanas seku piesaiste noteiktu pārkāpumu izdarīšanai 19. Teorētiski publisko iepirkumu direktīvas pieeju varētu arī piemērot citās jomās, par īpaši smagu pārkāpumu izdarīšanu liedzot pieeju noteiktām profesijām vai darbībām visā Eiropas Savienībā. 20. Šāda tiesību akta pieņemšanai būtu nepieciešams: - definēt attiecīgās darbības un profesijas; - minimāli saskaņot pārkāpumu sastāvu; - lai novērstu potenciālu diskrimināciju, saskaņot tiesību ierobežošanas termiņus. Patlaban tiesību ierobežošanas termiņš bieži atšķiras atkarībā no perioda, cik ilgi attiecīgā informācija tiek saglabāta valstu sodāmības reģistros. Komisijas sākotnējā priekšlikumā publisko iepirkumu direktīvai[33] automātiskās tiesību ierobežošanas termiņš tika saskaņots uz 5 gadiem, taču šis noteikums netika saglabāts teksta galīgajā redakcijā. 21. Praksē šāda tiesību akta pieņemšana nozīmētu, ka zināmā mērā dažas darbības tiek regulētas Eiropas līmenī, un tādēļ būtu jāpārbauda, vai ir ievērots subsidaritātes un samērīguma princips. Šī regulējošā pieeja varētu izrādīties nepiemērota darbībām, kas, pretēji Publisko iepirkumu direktīvā paredzētajām, netiek veiktas ES mērogā. Arī finanšu jomā ir izvēlēta cita pieeja (skat. 11.c) punktu). 3.2. Savstarpējas tiesību ierobežošanas atzīšana 22. Kaut arī savstarpēja atzīšana ir Eiropas brīvības, drošības un taisnīguma telpas izveides stūrakmens, tiesību ierobežošanas teritoriālā efekta paplašināšana, attiecinot to uz visas ES teritoriju, var tikt uzskatīta par sankcijas pastiprināšanu, kas skar indivīdu tiesības. Turklāt Eiropas Savienībā kriminālsankcijas ir ļoti atšķirīgas, un vienā valstī piespriesta tiesību ierobežošanas pasākuma piemērošanai citās dalībvalstīs varētu iebilst tās valstis, kurās attiecīgajam pārkāpumam šāds sankcijas veids netiek iemērots[34]. 23. Tādēļ būtu lietderīgi pirmām kārtām izmantot nozaru pieeju un dot priekšroku tiesību ierobežošanas savstarpējai atzīšanai jomās, kurās jau tagad dalībvalstīs ir vienota pieeja. Tā priekšnoteikums ir pietiekams viendabīguma līmenis attiecībā uz sankcijām, un to varētu uzskatīt par sasniegtu, ja: - tiesību ierobežošana par noteiktu pārkāpumu kategoriju paredzēta visās dalībvalstīs (piemēram, transportlīdzekļa vadītāja tiesību atņemšana) vai - tiesību akts īpaši pieprasa, lai dalībvalstis noteiktiem pārkāpumu veidiem paredz šāda veida sodu (piemēram, tiesību atņemšana strādāt ar bērniem, skat. 11. punktu). Ja tiesību atņemšana norādīta kā viens no iespējamajiem sodiem par pārkāpumu, kuru tiesību akts prasa uzskatīt par kriminālu, neprasot dalībvalstīm paredzēt tieši šo soda veidu, nav iespējams garantēt vienotas pieejas ievērošanu. 24. Pat ja pastāv vienota pieeja, noteikta veida grūtības varētu rasties tādēļ, ka dalībvalstīs atšķiras aizlieguma būtība[35] vai tā saturs (piemēram, ilgums). Jādefinē arī, cik plaša ir lēmumu izpildošās valsts ieskata brīvība. 4. PRIEKšNOTEIKUMS: INFORMāCIJAS PLūSMAS UZLABOšANA. 25. Lai abas minētās pieejas varētu darboties, starp dalībvalstīm jābūt informācijas apmaiņai par notiesājošiem spriedumiem un tiesību ierobežošanu. 4.1. Notiesājošie spriedumi 26. Patreizējo informācijas apmaiņas mehānismu uzlabošanai jau veikti vairāki pasākumi. - Komisija 2004. gada 13. oktobrī pieņēma priekšlikumu Padomes lēmumam par no sodāmības reģistra iegūtās informācijas apmaiņu[36], kura mērķis ir radīt ātrus uzlabojumus patreizējā informācijas apmaiņas mehānismā starp dalībvalstīm, galvenokārt, nosakot termiņus šīs informācijas nosūtīšanai. Šo lēmumu Padome pieņēma 2005. gada 21. novembrī[37]. - Komisija 2005. gada 25. janvārī iesniedza Balto grāmatu, kurā analizētas galvenās problēmas informācijas apmaiņā par sodāmību un izteikti priekšlikumi datorizētas informācijas apmaiņas sistēmai[38]. Pēc Baltās grāmatas apspriešanas Tieslietu un iekšlietu padome 2005. gada 14. aprīlī nolēma to virzīt tālāk. Balstoties uz to un ņemot vērā Hāgas programmā definētos mērķus, Komisija 2005. gada 22. decembrī iesniedza likumdošanas priekšlikumu, kurā paredzēta pastāvošo apmaiņas mehānismu padziļināta reforma[39]. Papildu darbs veicams 2006. gadā, lai uzlabotu pieeju informācijai par notiesājošiem spriedumiem, kas Eiropas Savienība taisīti pret trešo valstu valstspiederīgajiem, 27. Šajā kontekstā ir lietderīgi pieminēt Komisijas 2005. gada 17. martā pieņemto priekšlikumu Padomes pamatlēmumam par spriedumu ievērošanu Eiropas Savienības dalībvalstu starpā jauna kriminālprocesa gadījumā[40]. Priekšlikumā noteikti gadījumi, kad citā dalībvalstī taisīts spriedums ņemams vērā jaunā par citiem faktiem ierosinātā kriminālapsūdzībā. 4.2. Tiesību ierobežošana 28. Tiesību ierobežošana ir sankcijas veids, kas pēc sava rakstura var atšķirties vienā dalībvalstī un, vēl vairāk, starp dalībvalstīm. Tā var tikt piespriesta krimināla, civila, administratīva vai disciplināra procesa gaitā vai var būt notiesājoša sprieduma automātiskas sekas. Vēl jo vairāk, dažās dalībvalstīs tā vairāk tiek piespriesta kā administratīvs vai disciplinārs sods nevis kā „tiesas” sankcija. Šīs atšķirības apgrūtina pieeju izsmeļošai informācijai, jo īpaši tādēļ, ka ievērojami atšķiras arī noteikumi, kas regulē valstu reģistru organizāciju: visām dalībvalstīm ir kriminālās sodāmības reģistrs, taču Komisijas apkopotā informācija liecina, ka dalībvalstu starpā ir lielas atšķirības, jo īpaši attiecībā uz šo reģistru saturu[41]. Dažās dalībvalstīs tiek reģistrēti tikai krimināllietās taisītie spriedumi, bet citās reģistrē arī civillietu, komerclietu un administratīvo lietu spriedumus. Piemēram, dažos reģistros tiek iekļauta informācija par vecāku varas izbeigšanu. 29. Kā attiecīgā informācija tiek ievadīta reģistrā, atkarīgs no konkrētas tiesību ierobežošanas veida un attiecīgā valsts reģistra darbību regulējošajiem priekšrakstiem. Ja informāciju par krimināllietas rezultātā piespriestu tiesību ierobežošanu varēs atrast visos reģistros, tas neattiecas uz tiesību ierobežošanu, kas ir notiesājoša sprieduma automātiskas sekas, vai ko notiesājoša sprieduma rezultātā piespriedusi administratīva iestāde vai profesionāla organizācija. Tādēļ dalībvalstīs ir ievērojamas atšķirības attiecībā uz to, kādā mērā valstu reģistros tiek iekļauta informācija par tiesību ierobežošanu. 30. Tādēļ jāizvērtē, kas tieši jāuzlabo informācijas apmaiņā par tiesību ierobežošanu, pienācīgu uzmanību pievēršot nepieciešamībai nodrošināt augstu līmeni personas datu aizsardzībai. Personas datu apstrādei un informācijas apmaiņai par tiesību ierobežošanu katrā gadījumā jāatbilst spēkā esošajiem tiesību aktiem par personas datu apstrādi Eiropas Savienībā[42]. Ideālā gadījumā mērķis būtu padarīt par iespējamu plašu informācijas apmaiņu attiecībā uz šādiem tiesību ierobežošanas veidiem: i) tiesību ierobežošana, ko notiesājošā spriedumā krimināllietā piespriedusi tiesa (t.i. kas ir notiesājoša sprieduma sastāvdaļa); ii) tiesību ierobežošana, ko kādā dalībvalstī piemēro kā automātiskas sekas kādam šajā valstī izdarītam pārkāpumam; iii) tiesību ierobežošana, kas kādā dalībvalstī piespriesta par kriminālpārkāpuma izdarīšanu šajā valstī, neatkarīgi no iestādes, kas to piespriež, ja procedūrā nodrošinātas tādas pašas garantijas, kā kriminālprocesā. iv) tiesību ierobežošana, kas piespriesta juridiskām personām par noziegumiem vai pārkāpumiem, kas būtu krimināli sodāmi, ja tos būtu izdarījušas fiziskas personas, un par kuru izdarīšanu var saukt pie atbildības juridisku personu (krimināli vai administratīvi) visās dalībvalstīs[43]. 31. Ņemot to vērā, jāizvērtē nepieciešamība pieņemt minimālos ES noteikumus, kas dalībvalstīm uzliktu par pienākumu sodāmības datu bāzēs vai reģistros[44] reģistrēt vismaz noteiktus tiesību ierobežošanas veidus, par kuriem dalībvalstīs jau ir vienota pieeja. 5. SECINāJUMS 32. Visās dalībvalstīs pastāv krimināla sodāmība, kas izraisa tiesību ierobežošanu. Pieejas uzlabošana informācijai par citās dalībvalstīs taisītajiem notiesājošiem spriedumiem dotu iespēju dalībvalstīm ņemt šo informāciju vērā, jo īpaši, izvērtējot, vai personai dodama pieeja noteiktai profesijai vai darbībām. Komisija tādēļ dod priekšroku pieejai, kas balstīta uz informācijas aprites uzlabošanu par notiesājošiem spriedumiem, un tuvākajos gados turpinās jau uzsākto darbu. 33. Attiecībā uz tiesību ierobežošanas savstarpējo atzīšanu Komisija priekšroku dod piemērot to jomās, kurās jau tagad dalībvalstīs ir vienota pieeja. Šo viedokli atbalsta vairākums dalībvalstu. Šāda vienota pieeja pastāv attiecībā uz tiesību ierobežošanu darbam ar bērniem un transportlīdzekļu vadītāja tiesību atņemšanu (skat. 23. punktu). Beļģija 2004. gada oktobrī iesniedza priekšlikumu par tiesību ierobežošanas savstarpēju atzīšanu darbā ar bērniem personām, kas izdarījušas seksuāla rakstura noziegumu pret bērniem. Komisija nākotnē plāno ierosināt pamatlēmumu, kas aizvietotu 1998. gada Konvenciju par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību atņemšanu (skat. 14.b) punktu). Tā mērķis būs papildināt spēkā esošos EK tiesību aktus, lai nodrošinātu transportlīdzekļu vadītāju tiesību atņemšanas pilnīgu savstarpēju atzīšanu. [1] Zaļā grāmata par kriminālsankciju tuvināšanu, savstarpēju atzīšanu un izpildi Eiropas Savienībā („Zaļā grāmata par sankcijām”), KOM (2004) 334 galīgais, 30.04.2004. [2] Pieņemta 2004. gada 4. – 5 novembrī (OV C 53, 3.3.2005., 1. lpp.). [3] KOM (2005) 195, 19.5.2005. [4] Piemēram, Beļģijā, Francijā, Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē tiek atzīta juridisko personu kriminālatbildība; Grieķijā, Vācija un Itālijā tā atzīta netiek. [5] 3.1.6. nodaļa. [6] Šis neviendabīgums un grūtības atrast kopīgu pieeju raksturotas, 2002. gadā apspriežot Dānijas iniciatīvu Padomes lēmumam par Eiropas Savienības dalībvalstu sadarbības palielināšanu tiesību ierobežošanas jomā (OV C 223, 19.9.2002., 17. lpp.). Šis priekšlikums vēl tiek apspriests Padomē. [7] OV L 13, 20.1.2004., 44. lpp. [8] OV L 192, 31.7.2003., 54. lpp. Interesanti, ka noteikumi par tiesību ierobežošanu nav iekļauti maija Konvencijā ar Eiropas Kopienu (26.5.1997) amatpersonu vai Eiropas Savienības dalībvalstu amatpersonu korupcijas apkarošanu (OV C 195, 25.6.1997., 2. lpp.). [9] Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, OV L 134, 30.4.2004., 114. lpp. Dalībvalstīm šī direktīva jāievieš līdz 2006. gada 31. janvārim. [10] Šajā saistībā jāatsaucas arī uz Pakalpojumu direktīvas 29. panta c) apakšpunktu, Piegāžu direktīvas 20. panta 1. punkta c) apakšpunktu un Būvdarbu direktīvas 24. panta 1. punkta c) apakšpunktu, kas sīkāk aprakstītas pielikumā. Publisko iepirkumu direktīva šos noteikumus atceļ ar 2006. gada 31. janvāri. [11] Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīva 2000/12/EK par kredītiestāžu darbības uzsākšanu un veikšanu (OJ L 126, 26.5.2000., 1. lpp.). [12] Skat. 9. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/39/EK (21.4.2004) par finanšu instrumentu tirgiem, ar ko groza Padomes Direktīvas 85/611/EEK un 93/6/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/12/EK un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 93/22/EEK; OV L 145, 30.4.2004., 1. lpp. [13] Skat. 5.a un 5.b pantu Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvā 85/611/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (PVKIU), OV L 375, 31.12.1985., 3. lpp. [14] Padomes Astotā direktīva 84/253/EEK (1984. gada 10. aprīlis), kas pamatojas uz Līguma 54. panta 3. punkta g) apakšpunktu un attiecas uz personu apstiprināšanu grāmatvedības dokumentu obligāto revīziju veikšanai (OV L 126, 12.5.1984., 20. lpp.). [15] Skat. 6. panta 1. punktu un 8. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 5. novembra Direktīvā 2002/83/EK par dzīvības apdrošināšanu, OV L 345, 19.12.2002, 1. lpp., un 8. pantu Direktīvā 73/239/EK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana, OV L 228, 16.08.1973., 3. lpp. (grozīta ar Direktīvu 92/49/EK, OV L 228, 11.08.1992., 1. lpp.). [16] Padomes 1994. gada 19. decembra Direktīva 96/30/EK, ar ko nosaka sīki izstrādātu kārtību balsstiesību un tiesību kandidēt pašvaldību vēlēšanās izmantošanai Savienības pilsoņiem, kas uzturas dalībvalstī, kuras pilsoņi tie nav, OV L 368, 31.12.1994., 38. lpp. Grozīta ar Padomes 1996. gada 13. maija Direktīvu 96/30/EK, OV L 122, 22.5.2004., 14. lpp. [17] Padomes 6. decembra Direktīva 93/109/EK, ar ko nosaka sīki izstrādātu kārtību balsstiesību un tiesību kandidēt pašvaldību vēlēšanās izmantošanai Savienības pilsoņiem, kas uzturas dalībvalstī, kuras pilsoņi tie nav, OV L 329, 30.12.1993., 34. lpp. [18] Padomes 2001.gada 28.maija Direktīva2001/40/EK, OV L 149, 2.6..2001., 34.lpp. Jaunākais Komisijas Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu pilsoņu atgriešanos, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (KOM (2005) 391 galīgais 1.9.2005.) paredz elastīgu un plašu noteikumu kopumu, kas piemērojams, ja trešās valsts valstspiederīgais, par ko dalībvalstī pieņemts izraidīšanas lēmums vai lēmums par atgriešanos, tiek notverts citā dalībvalstī. Dalībvalstis var izvēlēties kādu no variantiem, tostarp savstarpēju atzīšanu, atkarībā no attiecīgā gadījuma apstākļiem. Pēc šī priekšlikuma pieņemšanas Direktīva 2001/40/EK būs lieka, un tādēļ tā tiks atcelta. [19] 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/38/EK (OV L 158, 30.4.2004., 77. lpp.) apvieno līdzšinējos tiesību aktus, un tā transponējama līdz 2006. gada 30. aprīlim. [20] Padomes 2002. gada 25. jūnija Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, OV L 248, 16.9.2002., 1. lpp. Skat. 93.b) un 93.e) pantu. [21] OV L 255, 30.9.2005., 22. lpp. [22] Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīva 98/5/EK par pasākumiem, lai atvieglotu advokāta profesijas pastāvīgu praktizēšanu dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta kvalifikācija, OV L77, 14.03.1998., 36. lpp. [23] OV C 223, 19.9.2002., 17 lpp. [24] Šeit varētu vilt paralēles ar Eiropadomes Eiropas 1970. gada Konvenciju par krimināllietās taisīto spriedumu starptautisko spēkā esamību. To ir ratificējušas 9 dalībvalstis (līdz 2005. gada 6. oktobrim), to jo īpaši piemēro attiecībā uz tiesību ierobežošanu. Tomēr tajā paredzētais mehānisms neatbilst savstarpējās atzīšanas principam: Konvencijā pieprasīta abpusēja sodāmība, tā pieļauj tiesību ierobežošanas pasākuma pārskatīšanu, paredz noteikumus tās ilguma noteikšanai un paredz iespēju samazināt tiesību ierobežošanas apjomu. [25] OV C 216, 10.7.1998., 1 lpp. Skat. arī paskaidrojošo ziņojumu par Konvenciju par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību atņemšanu, OV C 211, 23.7.1999., 1. lpp. [26] Spānija un Slovākija. Statuss - līdz 2005. gada 5. oktobrim. [27] Padomes 1997. gada 9. jūnija Rezolūcija par huligānisma novēršanu un ierobežošanu futbolā, apmainoties ar pieredzi, izmantojot aizliegumu atrasties stadionos un plašsaziņas līdzekļu politiku, OV C 193, 24.6.1997., 1. lpp. [28] Padomes 2003. gada 17. novembra Rezolūcija par to, kā dalībvalstis izmanto aizliegumu ierasties starptautiska mēroga futbola spēlēs, OV C 281, 22.11.2003., 1. lpp. [29] Šajā gadījumā savstarpēja informācijas apmaiņa notiek, Šengenas Informācijas sistēmā (SIS) ievietojot brīdinājumu saskaņā ar 96. panta 3. punktu 1990. gada 19. jūnija Konvencijā par Šengenas līguma īstenošanu. [30] OV L 237, 24.08.1991., 1. lpp. [31] Priekšlikuma galvenais mērķis ir izbeigt „transportlīdzekļu vadīšanas tiesību tūrismu” un atvieglot principa īstenošanu, ka vienai personai var būt tikai viena transportlīdzekļa vadītāja apliecība. Tajā ir saglabāts noteikums, ka dalībvalstis var atteikties atzīt transportlīdzekļa vadīšanas tiesības personai, kurai tiesības ir atņemtas vai kurai ir vēl cita transportlīdzekļa vadītāja apliecība. Tā arī pastiprina dalībvalstu pienākumus, nosakot, ka katrai dalībvalstij ir jānodrošina, ka transportlīdzekļa vadītāja tiesības nevar iegūt persona, kurai tiesības ir atņemtas ar citas dalībvalsts kompetentās iestādes lēmumu (priekšlikuma 8. panta 5. punkts). KOM (2003)621. [32] Komisijas Paziņojums Par Pamattiesību hartas ievērošanu Komisijas likumdošanas iniciatīvās - Metodoloģija sistemātiskai un stingrai uzraudzībai. KOM (2005) 172 galīgais, 27.04.2005. [33] KOM(2000) 275 galīgais. [34] Skat. iepriekš minēto Zaļo grāmatu par sankcijām. [35] Piemēram, dažas tiesību sistēmas paredz, ka šāds aizliegums ir jāpiespriež, kamēr citās tiesību sistēmās aizliegums ir automātiskas notiesājoša sprieduma sekas; pat, kad lēmums ir pieņemts, tā būtība var būt atšķirīga (piemēram, administratīvs vai krimināls sods). [36] KOM (2004) 664, 13.10.2004. [37] OV L 322, 9.12.2005., 33. lpp. [38] KOM (2005) 10, 25.1.2005. [39] KOM (2005) 690. [40] KOM (2005) 91, 17.03.2005. [41] Skat. Baltās grāmatas pielikumu KOM (2005) 10. [42] Skat. Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvu 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV L 281, 23.11.1995.) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 45/2001 par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (OJ L 8, 12.01.2001.). Komisija 2005. gada 4. oktobrī pieņēma arī priekšlikumu Padomes Pamatlēmumam par personas datu, ko apstrādā, sadarbojoties policijas un tiesu iestādēm krimināllietās, aizsardzību (COM(2005) 475). [43] Daudzi ES tiesību akti paredz dalībvalstīm pienākumu veikt nepieciešamos pasākumus, lai juridiskās personas varētu saukt pie atbildības (krimināli vai administratīvi) par pārkāpumiem, attiecībā uz ko piemēro šo tiesību aktu, un atbilstīgi sodīt. Tas nozīmē, ka vismaz par nelielu pārkāpumu skaitu juridiskās personas var tikt sauktas pie atbildības visās dalībvalstīs. [44] Neatkarīgi no atbildības veida dalībvalstīs atšķiras arī biežums, cik bieži valstu reģistros tiek ievadīti dati par juridiskajām personām uzliktajiem sodiem (skat. Baltās grāmatas pielikumu, KOM (2005) 10). Valstīs, kurās ir atzīta juridisko personu kriminālatbildība, valstu sodāmības reģistros bie˛i, bet ne vienmēr atrodama informācija gan par fiziskām, gan juridiskām personām. Progresu neapstrīdami varētu panākt, ja valstu reģistros sistemātiski tiktu ievadīti sodi (ieskaitot tiesību ierobežošanu), kas uzlikti juridiskām personām par pārkāpumiem, kas būtu kvalificējami kā kriminālpārkāpumi, ja tos būtu izdarījušas fiziskas personas.