LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 248/43

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Ūdens politikas iekļaušana citās ES politikas jomās” (izpētes atzinums pēc prezidentvalsts Ungārijas pieprasījuma)

2011/C 248/07

Ziņotāja: LE NOUAIL-MARLIÈRE kdze

Nākamā prezidentvalsts Ungārija 2010. gada 13. novembrī pieprasīja EESK izpētes atzinumu par tematu

“Ūdens politikas iekļaušana citās ES politikas jomās”.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Lauksaimniecības, lauku attīstības un vides specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2011. gada 20. maijā. Ziņotāja — Le Nouail-Marlière kdze.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 472. plenārajā sesijā, kas notika 2011. gada 15. un 16. jūnijā ( 2011. gada 15. jūnija sēdē), ar 106 balsīm par, 26 balsīm pret un 8 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi

1.1 Uzsverot savu pieredzi vides un lauksaimniecības jomā un ņemot vērā problēmas, kas saistītas ar klimata pārmaiņu sekām Eiropā, — plūdu un sausuma periodi, kuri postoši ietekmē ūdens resursus, augsni un infrastruktūru, saimniecisko un sociālo darbību, — EESK iesaka vides, ekonomikas un sociālos jautājumus risināt, izmantojot konsolidētu un daudzpusīgu pieeju.

1.2 Komiteja uzskata par ļoti svarīgu, ka Eiropas Savienība ar ūdens pamatdirektīvu īsteno Eiropas līmeņa ūdens politiku, un mudina dalībvalstis un ES iestādes konsolidēt šo politiku, jo ūdens iedzīvotājiem, rūpniecībai, lauksaimniecībai un vietējām kopienām ir vajadzīgs tāpēc, ka tas ir būtisks ne tikai dzīvei, bet arī ekonomikai, sabiedrībai un videi.

1.3 Tāpēc Komiteja iesaka tam pievērst īpašu uzmanību visās Eiropas politikas jomās.

1.4 Pamatojoties uz lauku un lauksaimniecības īpašajām vajadzībām un uzdevumiem laikā, kad tiek apspriesta KLP nākotne pēc 2013. gada, EESK iesaka pirmā pīlāra līdzekļus paredzēt, vairāk ņemot vērā ūdens politiku. To var panākt, piemērojot “vides atbilstības” (1) nosacījumus un aktīvāk izmantojot otrā pīlāra agrovides pasākumus un ūdens aizsardzībai paredzētās subsīdijas un sasniedzot līmeni, kas ir pietiekams, lai iegūtu lauksaimnieku atbalstu.

1.5 Tā kā daudziem Eiropas iedzīvotājiem, kuriem nav mājokļa vai kuri dzīvo sliktos apstākļos, joprojām nav pieejams bezmaksas tekošs un/vai dzeramais ūdens, jāsecina, ka ūdens problēmu risināšana ir saistīta ar nabadzības apkarošanu un izskaušanu.

1.6 EESK uzsver, ka ES vides politikai ir starptautiska dimensija, kas sniedzas pāri Eiropas robežām. Tās pamatā ir ES stratēģija un pieeja tirdzniecībai un vides un attīstības jautājumiem un tās iesaistīšanās pasaules vides stratēģijās gan ES teritorijā (starpvalstu apgabali), gan ES ārpolitikā (2).

1.7 EESK aicina ES dalībvalstis ratificēt ANO 1997. gada konvenciju (3).

1.8 Saistībā ar iekšējo tirgu pamattiesības, sociālā integrācija un kohēzija, kā arī veselības aizsardzība ir faktori, kas liek izstrādāt rūpīgu ūdens politikas, kurā nav ietverta sociālā, vides un ekonomikas dimensija, ietekmes un izmaksu novērtējumu.

1.9 Lai ņemtu vērā minētās dimensijas, īstenojamās stratēģijas ir jāsaskaņo ar dalībvalstu atšķirīgajām teritoriālajām interesēm, kā arī dažādo jomu (nodarbinātība, veselības aizsardzība, vide, intensīvā vai bioloģiskā lauksaimniecība, enerģētika, teritorijas plānošana, valsts politikas jomu finansēšana u.c.) un dalībnieku (lietotāji un patērētāji — privātpersonas, mājsaimniecības, uzņēmumi, lauksaimnieki) interesēm.

1.10 Parasti ūdens resursu pārvaldība Eiropā ir balstīta uz piedāvājumu un apgādi. Pašreiz ES ir vajadzīgi jauni prognozēšanas līdzekļi, lai novērstu dabas vai cilvēku darbības radītu katastrofu sekas, kas īstermiņā apdraud ūdens resursus un tiem kaitē.

1.11 Atgādinot par augsnes un augu būtisko nozīmi, jo tie aiztur lietus ūdeni, Komiteja aicina Padomi atsākt augsnes direktīvas, kas ir svarīga efektīvas ūdens politikas īstenošanai, pieņemšanas procesu. (4)

1.12 ES ir jāizstrādā ilgtermiņa pieeja resursu pārvaldībai, uzmanību pievēršot arī taupīgākam pieprasījumam, lai ar efektīvāku ūdens izmantošanu saglabātu un aizsargātu resursus: ūdens ieguve jāorganizē jaunā veidā un jāizmanto jaunās tehnoloģijas.

1.13 Lai arī ūdens aprites cikls joprojām lielākoties ir dabisks, jaunā tehnoloģija ļauj tajā veidot arī mākslīgus posmus, tāpēc nedrīkst aizmirst, ka ir vajadzīgas demokrātiskas pārdomas par izvēli. Ir jāparedz taisnīgāka pieeja ūdens ieguvei, ievērojot ekonomikas un enerģētikas nozaru prasības un konkurenci, saldūdens ekosistēmu aizsardzības noteikumus un prasību nodrošināt iedzīvotājiem pamattiesības uz ūdeni.

1.14 Sateces baseinu integrētai pārvaldībai ir noteicošā loma resursu saglabāšanā un pārvaldībā. Tā sekmē dažādu ieinteresēto pušu līdzdalību, lai noteiktu un īstenotu pasākumus atbilstīgi reģionālajā līmenī noteiktajiem mērķiem, kuru īstenošanā nereti jāpanāk kompromiss starp dažādām interesēm un sektoriem, piemēram, pilsētu plānošana, palu zonas, kā arī zemes, tostarp lauksaimniecības zemes, izmantošana, rūpniecības un enerģētikas nozare.

1.15 Komiteja norāda, ka vajadzētu paredzēt Eiropas un valstu subsīdiju izmantošanu, tās piešķirot un/vai palielinot to apjomu, lai papildinātu atbalstu, kas paredzēts publisko kolektīvo teritoriālo interešu aizstāvībai, piemēram, mitrāju atjaunošanai vai bioloģiskās daudzveidības saglabāšanai. Īpaši tam varētu pievērst uzmanību, izskatot reformu attiecībā uz vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem piemērojamajiem ES noteikumiem par valsts atbalstu (5).

1.16 Lai nodrošinātu ikviena iedzīvotāja pamattiesības uz vitāli nepieciešamo ūdens daudzumu, Komiteja mudina dalībvalstis un vietējās un reģionālās pašvaldības būt modrām un pilnveidot prasības par pārredzamības nosacījumiem un publisko vai vispārējas nozīmes pakalpojumu deleģēšanas atgriezeniskumu kā juridiskajā, tā arī ekonomikas jomā: publiskais īpašums, zemes noma, cenu noteikšana, atkārtoti ieguldījumi un iekārtu uzturēšana.

1.17 Komiteja īpaši norāda, ka vienlīdz integrētai jābūt arī cilvēkresursu un sabiedrisko resursu pārvaldībai: pamatizglītība un tālākizglītība, prasmju apliecināšanas un atzīšanas sistēma, kā arī plānota, visaptveroša un integrēta pārvaldība, lai sekmētu profesionālo un ģeogrāfisko mobilitāti, ņemot vērā dzimumu aspektu, un datubāze.

1.18 Komiteja iesaka iekļaut sociālo dialogu kā faktoru, kas sekmē visu daudzveidīgo uzdevumu īstenošanu visos ūdens apgādes un sanitārijas dienesta līmeņos gan attiecībā uz darbiniekiem piemērojamiem noteikumiem, gan personāla un iedzīvotāju drošību.

1.19 Lai informētu lietotājus un apspriestos ar viņiem, Ekonomikas un sociālo lietu padomes visur, kur vien tās izveidotas, ir vērtīgs resurss, jo tās ir neatkarīgas pārstāvības struktūras un tām ir attiecīga pieredze un spēja rīkot publiskas uzklausīšanas sanāksmes.

2. Ar ūdens politiku saistītie tiesību akti

2.1 Ar ūdens politiku saistīti vairāki problēmjautājumi, proti, ūdens resursu pārvaldība, saglabāšana un izmantošana, ūdeni saistīto katastrofu pārvaldība, dabas aizsardzība, veselības aizsardzība.

2.2 Turpinājumā uzskaitīti ES tiesību akti un politikas izstrādes dokumenti ūdens resursu pārvaldības jomā.

— 70. gadi: pirmās iniciatīvas — 1976. gads, direktīva par peldvietu ūdens kvalitāti — 1980. gads, dzeramā ūdens direktīva

— 90. gadi: galveno piesārņojuma cēloņu izskaušana — 1991. gads, komunālo notekūdeņu attīrīšana — 1991. gads, piesārņojums, ko rada lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti — 1996. gads, piesārņojuma integrēta novēršana un kontrole (IPPC direktīva)

— Kopš 2000. gada: pilnveidošana, saskaņošana, racionalizēšana — 2000. gads, ūdens pamatdirektīva un 2006. un 2008. gada atvasinātās direktīvas par pazemes ūdeņiem un prioritārajām vielām — 2007. gads, plūdu direktīva — 2007. gads, ūdens trūkuma / sausuma problēma (paziņojums)

2.2.1 Ūdens pamatdirektīvā, Direktīvā 2000/60/EK, noteikta prasība par baseinu integrētu pārvaldību, lai saglabātu ūdens resursus “ikdienā”, ieviešot ūdens baseina jēdzienu. Tā dara iespējamu arī iekšzemes un piekrastes ūdeņu integrētu pārvaldību.

2.2.2 Ar pasākumu programmu upju baseinu apgabalu līmenī ūdens pamatdirektīvā noteikts mērķis līdz 2015. gadam sasniegt augstu ūdens kvalitātes līmeni (ar nosacījumu, ka tiek paredzēti pamatoti izņēmumi) un nepieļaut turpmāk ūdens kvalitātes pasliktināšanos:

— piesārņojuma novēršana un mazināšana,

— ūdens ilgtspējīgas izmantošanas veicināšana,

— vides aizsardzība,

— ūdens ekosistēmu stāvokļa uzlabošana, plūdu un sausuma seku mazināšana.

2.2.3 Direktīva uzliek dalībvalstīm pienākumu apzināt un klasificēt to teritorijā esošos ūdens baseinus, analizēt to raksturīgās iezīmes, ziņot par riska baseiniem un pētīt cilvēka darbības ietekmi uz baseiniem. Tiek ieviesti ūdens baseinu pārvaldības plāni, lai novērstu kaitējumu un piesārņojumu, uzlabotu un atjaunotu baseinus neatkarīgi no tā, vai tie ir virszemes vai pazemes baseini, vai atrodas aizsargājamā zonā. Jāsamazina arī piesārņojums, ko rada bīstamu vielu noplūde un emisija. Tādēļ ūdens pamatdirektīvu papildina 2008. gada direktīva par prioritārajām vielām.

2.2.4 Attiecībā uz ūdens baseinu stāvokļa īslaicīgu pasliktināšanos ir vairāki izņēmumi. Šāda pasliktināšanās netiek uzskatīta par pamatdirektīvas noteikumu pārkāpumu, ja to izraisījuši ārkārtēji un neprognozējami apstākļi avārijas, dabas stihijas vai nepārvaramas varas dēļ. Dalībvalstīm jāsniedz Komisijai paskaidrojums un pamatojums par šiem izņēmumiem.

2.2.5 Direktīvā noteikts, ka dalībvalstīm, sākot ar 2010. gadu, jāievieš cenu noteikšanas politika, kas attiecināma uz dažādiem ūdens lietotājiem (mājsaimniecības, lauksaimniecība, uzņēmumi u.c.), ievērojot samērīguma principus — ūdens ieguves daudzums, piesārņotājs maksā, izmaksu segšana.

2.2.6 Dalībvalstu pienākums ir izstrādāt sankciju sistēmu direktīvas noteikumu pārkāpšanas gadījumā, savukārt Komisija direktīvas neievērošanas gadījumā var uzsākt pārkāpuma procedūras, ko papildina sankcijas. Taču pārkāpumu procedūru sarežģītā sistēma neļauj stingri piemērot sankcijas, un šī sankciju sistēma nav pietiekami iedarbīga. Būtu lietderīgi ierosināt īpašu soda naudu par atkārtotu pārkāpumu. (Atkārtota pārkāpuma gadījumā divkāršs soda naudas apmērs.)

2.2.7 Darbs REACH regulas ietvaros: noteikumi par ķimikāliju reģistrēšanu, novērtēšanu un licencēšanu, kā arī saraksts, kurā iekļautas piesārņojošās vielas ar augstu riska pakāpi, ierobežos noturīgo piesārņotāju nokļūšanu ūdenī un sekmēs ūdens ekosistēmu aizsardzību, tādējādi mazinot apdraudējumu sabiedrības veselībai.

2.3 Komisija pievērsusies ūdens problēmai, veicot Kopējās lauksaimniecības politikas “veselības pārbaudi”.

2.3.1 Ar “veselības pārbaudi” ieviesta prasība gar ūdensceļiem izveidot buferjoslas, kurās pesticīdu lietošana ir ierobežota, un daļu finansējuma izmantot ūdens trūkuma apkarošanai. Šo pasākumu īstenošana ir jānodrošina. Šķiet, ir arī svarīgi veikt ietekmes novērtējumus par biodegvielas un biomasas ražošanā izmantojamo ūdens daudzumu.

2.4 Direktīvā par plūdu riska novēršanu izskatīts jautājums par ūdens resursu aizsardzību dabas katastrofu gadījumā (6).

2.4.1 Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2007/60/EK par plūdu riska novērtējumu un pārvaldību noteikts, ka dalībvalstīm jāsagatavo apdraudēto un riska zonu kartes un jāizstrādā plūdu riska pārvaldības plāni šā riska mazināšanai. Direktīvā paredzēts, ka visā tās īstenošanas laikā notiek pārrobežu sadarbība un informācijas apmaiņa pārrobežu upju baseinu apgabalos.

2.5 Dabas katastrofu upuriem zaudējumus atlīdzina no Eiropas Savienības Solidaritātes fonda līdzekļiem.

2.5.1 Vienā no EESK atzinumiem (7) norādītas iespējas, kā uzlabot šā fonda darbību. Ceturtajā pantā minētie darbības kritēriji fonda līdzekļu saņemšanai ir pārāk ierobežojoši, un tajos nav ņemti vērā atsevišķi zaudējumu veidi. Atzinumā uzvērts, ka ir svarīgi iekļaut atbilstīgo katastrofu sarakstā arī katastrofas, kuras radušās ilgākā laika periodā uzkrātās ietekmes vai seku rezultātā. Šādas katastrofas, piemēram, sausuma vai karstuma periodi, rodas no vides pārmaiņām, par kurām ir atbildīgas visas ES dalībvalstis. Atzinumā norādīts, ka ES Solidaritātes fondā vajadzētu iekļaut arī ūdensapgādi un infrastruktūru ekspluatāciju, pat ja katastrofas cēlonis nav negaidīts notikums.

2.6 Direktīvā 2008/1/EK par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli (IPPC direktīva) paredzēti noteikumi par rūpniecības un lauksaimniecības ražotņu izveidi (8).

2.6.1 Teorētiski direktīvā noteikta prasība, ka rūpnieciskajām ražotnēm jāizmanto visefektīvākās pieejamās tehnoloģijas. Šī direktīva nav Eiropas ūdens politikas galvenais instruments. Tomēr nesen Ungārijā notikusī sarkano dubļu noplūde, kas piesārņoja augsni un upes Ajkas reģionā, sasniedzot arī Donavu, vērsa uzmanību vairākiem vides un ūdenstilpju aizsardzības jautājumiem, kā arī zaudējumu atlīdzināšanai katastrofā cietušajiem un viņu aprūpei. Donavas krastos 3 019 km garumā ir aptuveni 150 vietas (9), kuras WWF uzskata par “spridzekļiem ar laika degli”. Šajā gadījumā sarkanie dubļi – alumīnija oksīda ražošanas procesa blakusprodukts – netika apstrādāti, kaut gan tam vajadzīgā tehnoloģija jau ir izstrādāta, to izmanto cituviet un tā ļauj būtiski samazināt blakusprodukta sastāvā esošā nātrija (96 %) īpatsvaru. Daudzi tā vietā, lai veiktu efektīvus attīrīšanas pasākumus, ražošanas atkritumus uzglabā baseinos, kuru ietilpība bieži vien neatbilst ražošanas apjomam (10). Šī jaunā prasība par apstrādi ar visefektīvākajām pieejamām metodēm var lietderīgi papildināt uzlabotas, drošas un ietilpības ziņā piemērotas uzglabāšanas infrastruktūru.

2.7 Direktīvā par publisko iepirkumu ūdens, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju jomā (90/531 un 93/ 38/EEK) paredzēti noteikumi publiskā un privātā sektora uzņēmumiem attiecībā uz ūdens resursu izmantošanu, kā arī iepirkuma līgumtiesību piešķiršanas nosacījumi.

2.7.1 Pirmspievienošanās posmā kandidātvalstis bija aicinātas pielāgot rūpniecības uzņēmumus ES standartiem. Vairākas valstis ieviesa izmaiņas tiesību aktos, pazeminot dažas robežvērtības un nepietiekamu uzmanību veltot atsevišķām vides problēmām.

2.7.2 Tāpēc ES un tās dalībvalstīm ir obligāti jāstiprina īstenošanas līdzekļi, kuru mērķis ir nodrošināt Eiropas tiesību aktu ievērošanu, lai palielinātu drošību un plašāk informētu iedzīvotājus par ūdens un sanitārijas pieejamību.

2.8 Klimata pārmaiņas un plūdi

2.8.1 Ņemot vērā nesenos plūdus visā Eiropā, ir kļuvis aktuāls jautājums par plūdu novēršanu. Eiropas Savienībai ir finanšu resursi dabas katastrofu seku novēršanai, bet – paradoksāli – nav līdzekļu, lai prognozētu un novērstu katastrofu risku, kas radies apzinātas cilvēku rīcības vai nevērības dēļ. Lai plūdu novēršanas politika būtu pilnībā efektīva, tā būtu jāiekļauj plašākās politikas jomās, piemēram, teritorijas plānošana, infrastruktūra, ekosistēmu aizsardzība un klimata pārmaiņu seku apkarošana (11).

2.9 Pārrobežu sadarbība: Zāras federālās zemes un Lotringas piemērs baseinā “Blies upes lejtece”

2.9.1 Lai uzsāktu pārrobežu partnerību “Plūdi”, Interreg IV-A projekta ietvaros “Palu un ūdens līmeņa pārvaldība Mozeles un Zāras sateces baseinā — FLOW-MS” izveidota starpreģionālā sadarbība, kurā iesaistīti vairāki dalībnieki. Vienošanās pie sarunu galda pulcēja Mozeles un Zāras upju aizsardzības starptautiskās komisijas, Zāras Vides, enerģētikas un transporta ministriju, Lotringas reģiona prefektūru, Sargeminas apakšprefektūru, četras Vācijas un piecas Francijas pašvaldības. Tās mērķis ir ar kopīgiem preventīviem pasākumiem un regulāru pieredzes apmaiņu risināt plūdu problēmu. Šajā nolūkā labāk jāsaskaņo trauksmes un pasākumu plāni un pašvaldību plānojums jāpielāgo plūdu riskam.

2.9.2 Pārrobežu sadarbības mērķis Blies upes lejteces baseinā ir rosināt izstrādāt regulāri applūstošu teritoriju un plūdu riska zonu kartes, izvērtēt šo risku un sagatavot ieteikumus, kurus iekļaus plūdu riska pārvaldības plānos.

2.9.3 Upes nepazīst robežu. Kā liecina daži piemēri, resursu sākotnējas pārvaldības jomā būtiska nozīme ir vietējām iniciatīvām. Pārrobežu sadarbība uzsākta vairāku upju, piemēram, Reinas, Oderas, Mēzas, Donavas, Zāras, Mozeles un Elbas, baseinos; šo upju krastos esošās valstis izveido struktūras, lai nodrošinātu saskaņotu pieeju plūdu riska pārvaldībai, kā arī izstrādā pārrobežu aizsardzības pasākumu plānus.

2.9.4 Kā piemēru var minēt Beļģijas un Francijas teritorijā esošo Mēzas pietekas Semuā upes baseinu. Neraugoties uz atšķirīgiem preventīviem pasākumiem un tiesību aktiem, kopš 2002. gada tiek īstenots kopīgs rīcības plāns cīņai ar plūdiem no upes iztekas (Beļģijā) līdz satecei (Francijā). Interreg III finanšu programma Francija-Valonija-Flandrija (2002-2006) sadarbības veicināšanai Eiropas mērogā, izmantojot “upes nolīgumu” (instruments ūdens resursu kopīgai pārvaldībai) ļāva kopīgā rīcībā apvienot abu valstu preventīvos pasākumus plūdu novēršanai.

2.9.5 Citi projekti, piemēram, EUROTAS vai pārrobežu stratēģijas Donavas reģionam un Baltijas jūras reģionam paredzēti, lai izstrādātu vairākām valstīm kopīgu metodoloģiju plūdu riska pārvaldībai ilgtermiņā, plūdu prognozēšanai reāllaikā vai saldūdens resursu aizsardzībai.

2.9.6 Tāpēc šķiet iespējami, vajadzīgi un atbilstīgi, lai sadarbības iniciatīvas būtu izstrādātas vietējo pašvaldību līmenī, un pēc tam Eiropas Savienība tās atbalstītu politiski un finansiāli.

3. Vietējo pašvaldību un pilsoniskās sabiedrības nozīme

Var minēt vairākas jomas, kurās Eiropas ūdens politikas integrācija tieši skar Eiropas iedzīvotājus:

3.1 Ūdens resursu un katastrofu pārvaldības ietekme uz iedzīvotājiem

3.1.1 Ūdens resursu samazināšanās, ilglaicīgi sausuma un plūdu periodi un ūdens piesārņojuma gadījumi rada smagas sekas un ekonomiska un sociāla rakstura problēmas, kuru dēļ var apsīkt saimnieciskā darbība (tostarp lauksaimniecība), var tikt likvidētas darbavietas, iedzīvotājiem liekot pamet attiecīgo teritoriju, kuras stāvoklis pasliktinās.

3.1.2 Būtisks uzdevums ir ūdens ķīmiskā piesārņojuma novēršana. No tā ir atkarīga dzīvnieku un cilvēku veselība, kā arī tas, lai pārtikas ķēdē nenonāktu ķīmiskas vielas. Tādu piesārņojošu vielu saraksts, kuru lietošana ir aizliegta vai ierobežota, ir regulāri jāpārskata, kā tas paredzēts direktīvā par prioritārajam vielām. Tāpēc, kā minēts iepriekšējos EESK atzinumos (12), ir jāsadarbojas ar lauksaimniekiem, uzņēmējiem un vides jomā aktīvām apvienībām, lai izstrādātu jaunu produktu lietošanas noteikumus un noteiktu to daudzuma robežvērtības.

3.2 Dažādi ūdens lietošanas veidi

3.2.1 Rūpniecības, tūrisma un lauksaimniecības nozares izmanto ūdens resusrsus un ir saistītas ar to piesārņošanu. Šo neaizsargāto vidi apdraud arī upju un piejūras reģionu straujā urbanizācija. Eiropas Savienībā 44 % no iegūtā ūdens izmanto enerģijas ražošanai, galvenokārt dzesēšanas vajadzībām. Lauksaimniecībā izmanto 24 %, iedzīvotāju ūdensapgādē 21 % un rūpniecībā 11 % no iegūtā ūdens. Šie dati neatspoguļo atšķirības starp reģioniem. Piemēram, Eiropas dienvidos lauksaimniecībā izmanto vairāk nekā pusi iegūtā ūdens daudzuma, dažos reģionos pat 80 %, bet Eiropas rietumos vairāk nekā pusi iegūtā ūdens izmanto enerģijas ražošanai un dzesēšanas vajadzībām (13).

3.2.2 Aktuāls ir jautājums par ūdens resursu pārvaldības un elektroenerģijas ražošanas savstarpējo saikni; šim jautājumam Eiropas Savienībā jāpievērš īpaša uzmanība. No enerģijas ražošanai paredzētā ūdens patērē tikai nelielu daļu; atlikušo daļu ūdens, kura temperatūra ir augstāka nelā sākumā, izvada neizmantotu. Ūdens vides sistēmu aizsardzība ir svarīgs uzdevums. Ir izstrādātas tehnoloģijas, ar kurām var samazināt elektroenerģijas ražošanai vajadzīgā ūdens daudzumu vai to efektīvi izmantot, bet minētās tehnoloģijas to izmaksu dēļ ne vienmēr tiek izmantotas. Tāpēc pētniecība un izstrāde šajā jomā ne tikai finansiāli jāstimulē un jāveicina jauno tehnoloģiju izmantošana, bet arī jāizvērtē ieguldījumi un to rentabilitātes ilgtspēja vides, sociālā un ekonomiskā ziņā.

3.2.3 Lauksaimniecības zemes izmantošanas prakse un pilsētu plānošana ūdens trūkumu var būtiski palielināt. Nekontrolēta izmantošana apgrūtina pazemes vai virszemes ūdeņu ekspluatāciju un var izraisīt neatgriezenisku kaitējumu ūdens videi un radīt neilgtspējīgu sociāli ekonomiskās attīstības ciklu, tādējādi apdraudot pārtikas nekaitīgumu, energoapgādes drošību un sociālo stabilitāti. Daudzi dabiskie mitrāji, meži un palienes ir nosusinātas, ir uzcelti dambji un ierīkoti kanāli, lai atbalstītu urbanizāciju, lauksaimniecību, energoresursu pieprasījumu un aizsardzību pret plūdiem (14). Turpmākajā teritorijas plānošanas politikā jāņem vērā ar ūdeni saistītās problēmas.

3.3 Pieprasījuma kontrole un ilgtspējīga apgāde

3.3.1 Mājsaimniecību pieprasījums pēc ūdens ir atkarīgs no vairākiem faktoriem: iedzīvotāju skaita un mājsaimniecību sastāva, urbanizācijas, tūrisma, ienākumiem, tehnoloģijas un patērētāju ieradumiem. Turklāt “noplūdes” ūdens sadales un apgādes tīklos ir izšķirošs faktors, lai noteiktu galapatērētājiem piegādāto ūdens daudzumu. Kur tas vajadzīgs, ir jāsamazina noplūdes līmenis. Sadales tīklu apkopei un attīstībai, kā arī notekūdeņu attīrīšanas infrastruktūrai ir vajadzīgi ieguldījumi. No 25 ES dalībvalstu iedzīvotājiem 2006. gadā 10 % joprojām nebija pieejama notekūdeņu savākšanas sistēma; šajā jomā starp dalībvalstīm vērojamas lielas atšķirības (15).

3.3.2 Tūrisma nozare būtiski palielina ūdens patēriņu, īpaši vasaras atvaļinājumu mēnešos Eiropas dienvidu piekrastes valstīs, kuru reģionos ūdens resursi jau tagad ir ierobežoti. Patērētāju izpratnes veidošana galvenokārt papildina citus ūdens resursu saglabāšanas jomā īstenotos pasākumus.

3.3.3 Standarti un neatkarība: notekūdeņu otrreizēja izmantošana lauksaimniecībā var būt nozīmīgs ūdens resursu ilgtspējīgas pārvaldības faktors; lai notekūdeņi neapdraudētu sabiedrības veselību, jāizstrādā un jākontrolē sanitārās normas, kuras likumdevējs izstrādājis, ievērojot pārredzamību, un kuru piemērošanu kontrolē apstiprinātas vai publiskas neatkarīgas kontroles iestādes.

3.4 Pilsoniskās sabiedrības nozīme Eiropas ūdens politikā

3.4.1 Pirms ANO ģenerālās asamblejas 2010. gada 26. jūlija rezolūcijas (16) pieņemšanas ES Padome 2010. gada 22. martā paziņoja, ka ES 27 dalībvalstis atzīst tiesības uz ūdeni un sanitāriju, norādot, ka visām dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt cilvēktiesības dzeramā ūdens pieejamības jomā un ka cilvēktiesību jomā pienākums nodrošināt dzeramā ūdens pieejamību ir cieši saistīts ar citām cilvēktiesībām, piemēram, tiesībām uz mājokli, pārtiku un veselības aprūpi.

3.4.2 Svarīga nozīme ir pilsoniskās sabiedrības tiesībām būt informētai par datiem, kas attiecas uz ūdens resursiem. Berlīnes federālā zeme 1999. gadā privatizēja ūdens pārvaldības uzņēmumus, kurus pārņēma Veolia un Vācijas konglomerāts RWE; līdz ar to pieauga ūdens patēriņa cenas. Iesaistīto pušu noslēgtie deleģētie līgumi un to klauzulas netika publiskotas. Iedzīvotāju iniciatīvas rezultātā tika izveidota apvienība “Berliner Wassertisch”, kura savāca pietiekamu skaitu parakstu, lai uzsāktu tautas nobalsošanas procedūru. Tautas nobalsošanā, kurā piedalījās 27 % iedzīvotāju, 98 % nobalsoja par slepeno līgumu publiskošanu un anulēšanu. Pēc šīs iniciatīvas publiskotie līguma fragmenti apliecināja, ka ar kompensāciju sistēmu tiek garantēta abu uzņēmumu akcionāru peļņa. Tātad Berlīnes federālā zeme (ar publiskajām finansēm) nodrošināja uzņēmumiem peļņu arī tajos gados, kad peļņas apjoms bija zemāks nekā slepenajās klauzulās noteiktais apjoms. Arvien vairāk Eiropas pašvaldību, beidzoties deleģētā līguma ar privātajiem uzņēmumiem termiņam, ūdens dienestus pārņem savā kompetencē. Tomēr dažas pašvaldības, un ne tikai mazākās, sākotnēji ir noslēgušas līgumus ar juridiski nevienlīdzīgiem nosacījumiem, un nav varējušas atteikties no privāto uzņēmumu līdzdalības (17). Vajadzētu uzlabot publisko vai vispārējas nozīmes pakalpojumu deleģēšanas pārredzamību un atgriezeniskumu, piemēram, izvērtējot šādus aspektus:

— ūdens pārvaldība: no peļņas iegūto līdzekļu ieguldīšana tīklu apkopē un modernizēšanā;

— ieguldījumu raksturs un lielais apjoms, kas ietekmē piekļuvi publiskajam un privātajam tirgum, nedrīkst radīt monopola un/vai karteļa situācijas;

— lielo privāto ūdens uzņēmumu finansēšanu lielākoties nodrošina ar publisko finansējumu (18);

— personāla darba apstākļi, nodarbinātības nosacījumi un drošība; ir vajadzīgs pietiekams skaits apmācītu un kvalificētu vīriešu un sieviešu, kuriem ir ūdens, sanitārijas, kontroles, pārkāpumu apkarošanas un pētniecības u.c. jomā nodarbināto algoto darbinieku publiskais statuss, kā arī garantijas, lai veiktu visus pienākumus visos līmeņos.

— lietotāju informēšana un apspriešanās ar viņiem: ekonomikas un sociālo lietu padomes, kur vien tās izveidotas, ir vērtīgs resurss, jo tās ir pārstāvības struktūras un tām ir attiecīga pieredze un spēja rīkot publiskas uzklausīšanas sanāksmes.

Briselē, 2011. gada 15. jūnijā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Staffan NILSSON

(1) Ja netiek ievēroti attiecīgie ES tiesību akti (Ūdens pamatdirektīva) un valstu transponētie tiesību akti par nitrātu piesārņojumu, ūdens kvalitāti, ES Ūdens pamatdirektīvu, kā arī saskaņā ar principu “piesārņotājs maksā” utt., subsīdijas ir jāatmaksā.

(2) Informatīvs ziņojums “Pienācīgas kvalitātes nodarbinātība un ilgtspējīga attīstība Vidusjūras reģionā: saldūdens, jūras ūdens un notekūdeņu attīrīšanas nozares”

(3) Convention on the Law of the Non-navigational Uses of International Watercourses – http://untreaty.un.org/ilc/texts/instruments/english/conventions/8_3_1997.pdf

(4) COM/2006) 232 galīgā redakcija; 2006/0086/COD COM(2009) 665 galīgā redakcija

(5) COM(2011) 146 galīgā redakcija, EESK atzinums “ES valsts atbalsta noteikumu reforma attiecībā uz vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem” (Skatīt šā Oficiālā Vēstneša 149 lpp.)

(6) OV C 195, 18.08.2006., 20. lpp.

(7) OV C 28, 03.02.2006., 69. lpp.

(8) OV C 182, 04.08.2009., 46. lpp. OV C 97, 28.04.2007., 12. lpp. OV C 80, 30.03.2004., 29. lpp.

(9) WWF/Usine Nouvelle21.10.2010.

(10) (Ilgus gadus SANOFI AVENTIS, kas atrodas Ivrī (Francijā), baseinu nepietiekamas ietilpības dēļ iepludināja SIAPP kanalizācijas tīklos piesārņojošas vielas, tostarp benzolu – augsti kancerogēnu vielu)

(11) OV C 195, 18.08.2006., 20. lpp.

(12) EESK atzinums OV C 97, 28.04.2007., 3. lpp.

(13) Eiropas Vides aģentūras ziņojums “Ūdens resursi Eiropā – ūdens trūkuma un sausuma problēmu risināšana”, ISSN 1725-9177, 2009. gada februāris.

(14) “Eiropas vide 2010 – pašreizējais stāvoklis un nākotnes perspektīvas”, Eiropas Vides aģentūra, SOER 2010.

(15) SOER 103. lpp. + Eiropas Vides aģentūras ziņojums, 5. lpp. + Eurostat 2006. gada paziņojums presei.

(16) ANO ģenerālās asamblejas rezolūcija “Cilvēka tiesības uz ūdeni un sanitāriju”, 26/7/2010, A/64/L.63/Rev.1, skatīt http://www.internationalwaterlaw.org/documents/intldocs/UNGA_Resolution_HR_to_Water.pdf

(17) Public Citizen, “Ūdens kampaņa visiem” 2007

“Veolia Environnement: Uzņēmuma profils. Public Citizen īpašais ziņojums saistībā ar Ūdens kampaņu viesiem” (http://documents.foodandandwaterwatch.org/Vivendi05.pdf) un

Berlīnes ūdens privatizācijas slepenais līgums publiskots Berlīnes dienas laikraksta Die Tageszeitung (TAZ) 2010. gada 30. oktobra izdevumā http://www.taz.de/1/zukunft/wirtschaft/artikel/1/die-raeuberische-wasser-privatisierung/

(18) http://www.psiru.org/reports/2010-W-EWCS.doc