LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 44/62

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Informācija patērētājiem” (pašiniciatīvas atzinums)

2011/C 44/11

Ziņotājs: PEGADO LIZ kgs

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu 2009. gada 16. jūlijā nolēma izstrādāt pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“Informācija patērētājiem”

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Vienotā tirgus, ražošanas un patēriņa specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2010. gada 15. jūnijā.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 464. plenārajā sesijā, kas notika 2010. gada 14. un 15. jūlijā (14. jūlija sēdē), ar 81 balsi par, 1 balsi pret un 7 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1. Cilvēku tiesības, kas saistītas ar informāciju — informācijas brīvība, tiesības izplatīt informāciju, tiesības saņemt informāciju un īpaši patērētāju tiesības saņemt informāciju — pašlaik ar vispārēju saistošu spēku Kopienas primārajos tiesību aktos atzītas par pamattiesībām (Eiropas Savienības Pamattiesību hartas preambulas 5. rindkopa un 11., 27., 38., 42. un 53. pants, Līguma par Eiropas Savienību 2. pants un Līguma par Eiropas Savienības darbību 169. pants).

1.2. Tomēr minētās pamattiesības atbilstoši to jaunajam saistošajam spēkam ir jātransponē vai jāņem vērā arī sekundārajos tiesību aktos. Patērētāju tiesības saņemt informāciju Kopienas tiesību aktos nav saskaņoti regulētas: noteikumi par tiesību saturu, pieejamību, nozīmi, uzbūvi un veidu dažviet pārklājas, bet dažviet to trūkst; minētās nepilnības ietekmē arī dalībvalstu tiesību aktus, tiek tajos pārņemtas un vēl vairāk pastiprinās, kaitējot gan patērētājiem, gan tirgus dalībniekiem un tādējādi traucējot pabeigt vienotā tirgus izveidi.

1.3. EESK uzskata, ka, ievērojot subsidiaritātes principu, jāizstrādā īpaši ES tiesību akti, kas nosaka patērētāju tiesības saņemt informāciju — pirms līguma noslēgšanas sniedzamo, līgumā iekļaujamo un pēc līguma noslēgšanas sniedzamo informāciju — un jāregulē arī palīdzības un konsultāciju sniegšana patērētājiem.

1.4. Šis atzinums, kurā aplūkoti vienīgi svarīgākie aspekti saistībā ar patērētāju tiesībām saņemt informāciju, ir izstrādāts, lai norādītu uz dažiem principiem, kas izriet no minētās jaunās pieejas, un to praktisko ietekmi, it īpaši saistībā ar pasākumiem, kas saskaņā ar stratēģiju “Eiropa 2020” īstenojami, veidojot vienoto tirgu 21. gadsimtā.

1.5. Būtiski uzsvērt, ka Komisijas jaunākās vadlīnijas par patērētāju vispārējām tiesībām un tiesībām saņemt informāciju acīmredzami ir pretrunā ar minēto pieeju: tajās nekritiski lietota pilnīgas saskaņošanas metode, pārkāpjot subsidiaritātes principu un ierobežojot, pat samazinot, dalībvalstu iespējas paaugstināt patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, jo ar vadlīnijām piešķirts atpakaļejošs spēks tiesībām, kas noteiktas Kopienas direktīvās un dalībvalstu konstitūcijās un tiesību aktos.

1.6. EESK uzskata, ka, izstrādājot ES pārziņā esošos tiesību aktus patērētāju tiesību jomā, joprojām jāpieņem, ka patērētājs ir vājākā un neaizsargātākā puse, nevis jāuzskata, ka patērētājs ir izglītots, vērīgs un piesardzīgs un viņa lēmumi izriet vienīgi no ekonomiskiem apsvērumiem. Tādēļ EESK vēlreiz uzsver, ka, ņemot vērā līgumu prasības un faktiskās attiecības ar patērētājiem, daudz piemērotāk ir pieturēties pie minimālas saskaņošanas un nodrošināt augstu aizsardzības līmeni.

1.7. Ievērojot minēto, nozīmīgi ir rīkoties saskaņā ar “atbilstošas informācijas” principu, lielāku uzmanību veltot informācijas kvalitātei, nevis apjomam, un pielāgojot informācijas mērķi, saturu, pasniegšanas veidu un kontekstu patērētāju reālajām vajadzībām un prasībām.

1.8. Kopienas līmenī ir būtiski noteikt vispārējas subjektīvās tiesības saņemt informāciju kopumā, kā arī precīzi norādīt valsts iestāžu un profesionālo organizāciju pienākumus attiecībā uz piekļuves nodrošināšanu minētajai informācijai.

1.9. EESK uzskata, ka informējot patērētājus ar komercsaziņas, tostarp reklāmas, starpniecību, jāpiemēro direktīvā par kompleksiem ceļojumiem iekļautie noteikumi: precīza un konkrēta informācija patērētājiem par jebkādām precēm, pakalpojumiem un tiesībām jāuzskata par neatņemamu līguma sastāvdaļu.

1.10. Pilnībā jāpārskata un no jauna jāformulē arī direktīva par negodīgu komercpraksi, lai novērstu (daudzos Tiesas nolēmumos atzītās) postošās sekas, ko izraisījusi pilnīga saskaņošana.

1.11. Tomēr no turpmākas negatīvas ietekmes var izvairīties, rīkojoties atbilstoši šādiem šajā atzinumā paustajiem ierosinājumiem: proti, ierosinājumi attiecībā uz Komisijas ierosināto patērētāju tiesību direktīvu (tās ietvaros izstrādājot īstu hartu par patērētāju tiesībām saņemt informāciju); ierosinājumi attiecībā uz informāciju, kas sniedzama pirms līguma noslēgšanas, iekļaujama līgumā un sniedzama pēc līguma noslēgšanas; ierosinājumi attiecībā uz tiesībām saņemt konsultācijas un palīdzību; ierosinājumi attiecībā uz informācijas noklusēšanu un nepatiesu informāciju (definējot to būtību un ietekmi).

1.12. EESK iesaka visaptveroši pārskatīt tirgotājiem noteiktās prasības attiecībā uz informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas un jāiekļauj līgumā, jo atšķirīgu nozaru direktīvās noteiktās prasības nereti ir pretrunīgas, nesaskaņotas vai pārklājas.

1.13. EESK iesaka noteikt vispārējās prasības attiecībā uz minētajiem pienākumiem atbilstoši šādām vadlīnijām:

a) jānosaka vispārējs pienākums pirms līguma noslēgšanas sniegt informāciju par atbilstošajām precēm un pakalpojumiem, iesaistīto tirgotāju, maksu par līguma izpildi un ar to saistītajiem nosacījumiem, atteikuma tiesībām un strīdu risināšanas veidu;

b) pirms līguma noslēgšanas sniedzamās informācijas saturs un apjoms ir lielā mērā jāpielāgo attiecīgajām precēm un/vai pakalpojumiem, īpaši tad, ja līguma priekšmets ir sarežģīts vai ietekmē patērētāju veselību un drošību;

c) jārīkojas atbilstoši vispārējam godprātības principam: nedz sniedzot informāciju par līguma priekšmetu, nedz veicot par to komercsaziņu, nedrīkst maldināt vai noklusēt būtiskus aspektus un informācijai jābūt skaidrai un saprotamai;

d) ar patērētāju noslēgtajā līgumā jāiekļauj informācija, kas viņam jāsaņem pirms līguma noslēgšanas;

e) jāievieš noteikums, ka pamatinformāciju par līgumu sniedz bez maksas, savukārt attiecībā uz citu informāciju jānosaka cenas, kas samērīgas ar izmaksām;

f) patērētājam, lemjot par līguma noslēgšanu, jāspēj viegli piekļūt informācijai, kas pieejama pirms līguma noslēgšanas, kā arī jādod tiesības saņemt minētās informācijas skaidrojumu, kā arī skaidrojumu par līguma saturu un sekām;

g) atbilstoši 8. punktā minētajam jāparedz noteikumi, kas tirgotājam uzliek pienākumu sniegt palīdzību un konsultācijas; īpaši attiecībā uz produktiem un/vai pakalpojumiem, kas ir sarežģīti vai var apdraudēt patērētāju veselību vai drošību;

h) tirgotājam ir jāuzliek pienākums pierādīt, ka viņš ir sniedzis informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas un izpildījis prasību sniegt palīdzību;

i) tā kā pirms līguma noslēgšanas sniedzamā informācija un palīdzība ir svarīga, gadījumā, ja tā nav sniegta, ir jāiestājas atteikuma tiesībām un tiesībām uz atlīdzību par visiem zaudējumiem.

1.14. Komiteja rosina Komisiju rūpīgi pārskatīt iepriekš minēto priekšlikumu direktīvai, īpaši daļu par patērētāju tiesībām saņemt informāciju, ievērojot šajā atzinumā iekļautos ieteikumus attiecībā uz principiem un īpašiem gadījumiem, kad piemērojamas minētās tiesības.

1.15. Komiteja arī aicina Eiropas Parlamentu un dalībvalstis, pirms apstiprināt minēto priekšlikumu direktīvai, pievērst uzmanību galvenajiem direktīvas punktiem, kas saistīti ar patērētāju tiesībām saņemt informāciju, un ņemt vērā šajā atzinumā minētos ieteikumus.

1.16. Kopienas līmenī ir jāizveido arī saskaņots tiesiskais regulējums, lai regulētu komerciālos paziņojumus tiešsaistē, un nodrošinātu, ka visos gadījumos tiek ievērotas cilvēka pamattiesības, proti, tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību.

2. Ievads un atzinumā aplūkoto jautājumu loks: tiesības saņemt informāciju kā pilsoņu pamattiesības un patērētāju tiesības saņemt informāciju

2.1. Līdz šim vēl neviena no ES iestādēm nav patstāvīgi un sistemātiski pievērsusies patērētāju tiesībām saņemt informāciju, tās aplūkojot saistībā ar Eiropas pilsoņu pamattiesībām — vispārējām tiesībām saņemt informāciju. EESK pievēršas šim jautājumam, lai sniegtu ieguldījumu pilsoniskās sabiedrības vispārīgajās debatēs par minēto jautājumu, kā arī tādēļ, ka attiecīgie jautājumi ir ārkārtīgi svarīgi saistībā ar jebkādu jaunu pieeju vienotā tirgus izveides pabeigšanai.

2.2. Minētais temats ir ļoti plašs un sarežģīts, tādēļ tas pārdomāti jāsašaurina — EESK aplūkojamo jautājumu loku nosaka, ievērojot šādiem atzinumiem raksturīgos ierobežojumus un ņemot vērā dažādu struktūru paustos apsvērumus un bažas, kas izskanēja plaši apmeklētajā uzklausīšanas sanāksmē, kas notika EESK telpās 2010. gada 1. martā (sīkāka informācija atrodama Vienotā tirgus novērošanas centra tīmekļa vietnē: http://www.eesc.europa.eu/?i=portal.en.consumer-information).

2.3. Svarīgi norādīt, ka ar informāciju saistītās cilvēka tiesības — lai arī tās ir iekļautas lielākajā daļā vispārējo deklarāciju un pamattiesību hartu — tikai pavisam nesen kļuva par neatņemamu Kopienas tiesību sistēmas sastāvdaļu, proti, iekļaujot Eiropas Savienības Pamattiesību hartu Lisabonas līgumā, kas nesen stājās spēkā. Tas attiecas uz informācijas brīvību, tiesībām izplatīt/iegūt informāciju un pienākumu informēt / tiesībām saņemt informāciju (sīkāk skatīt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas preambulas 5. rindkopā un 11., 27., 38., 42. un 53. pantā, Līguma par Eiropas Savienību 2. pantā un Līguma par Eiropas Savienības darbību 169. pantā). Spēkā ir arī pamattiesības uz privātās dzīves neaizskaramību, kas aizsargā patērētājus no agresīvas un nevēlamas komercprakses un komerciāliem paziņojumiem, kurus patērētājs nevēlas saņemt, vai surogātpasta.

2.4. Cilvēku tiesības, kas saistītas ar informāciju, mūsdienās ir īpaši svarīgas saistībā ar patērētāju tiesībām — galvenokārt attiecībā uz to saturu, īstenošanas veidu un ar tām saistītajiem īpašajiem pienākumiem, kas jāpilda dažādām iesaistītajām pusēm; pašlaik patērētāju tiesības uzskata par pamattiesībām un tās ir jāņem vērā, izstrādājot un īstenojot dažādas Kopienas politikas un pasākumus.

2.5. Lai sekmīgi darbotos ES tirgus ekonomikas pamatā esošais brīvās konkurences modelis, jānodrošina, ka iesaistīto pušu rīcībā ir visi fakti, kas tām vajadzīgi, lai racionāli pieņemtu lēmumus tirgū, tomēr minētais nedrīkst būt pretrunā ar subsidiaritātes principu un ES tiesību sistēmā noteikto pilnvaru sadalījumu.

2.6. Lai to panāktu, jānodrošina Kopienas iestāžu darba pārredzamība, “noslēpumainību” pieļaujot vien izņēmuma kārtā un pamatojot ar rūpīgiem apsvērumiem, kas saistīti ar tiesu sistēmas sekmīgas darbības nodrošināšanu, sabiedrības interesēm, likumību un kārtību un privātās dzīves aizsardzību. Lai arī Kopienas iestādes ir rīkojušās minētajā jomā, Komisijai un Eiropas Parlamentam rosinot nozīmīgas iniciatīvas (1), to ierosme diemžēl neguva atsaucību Padomē; jācer, ka tagad, kad stājies spēkā Lisabonas līgums, minētajā jomā izdosies gūt būtiskus panākumus. Neraugoties uz to, ka jautājums par pārredzamību ir nozīmīgs, lai vispārēji uzlabotu patērētājiem sniegto informāciju, tas šajā dokumentā nav sīkāk analizēts; aicinām iepazīties ar EESK atzinumu par šo tematu.

2.7. Arī jautājumi, kas saistīti ar patērētāju vispārējo izglītošanu, ir svarīgi, tomēr arī tie šeit sīkāk nav aplūkoti; aicinām iepazīties ar EESK atzinumiem par minēto tematu (2), īpaši EESK pašiniciatīvas atzinumu par tematu “Patērētāju izglītošana” (3).

2.8. Lai arī ir atzīts, ka Kopienas līmenī jautājumam par tiesībām uz informāciju jāpiemēro sektoriāla pieeja, lai ņemtu vērā noteiktu jomu īpatnības (piemēram, pārtikas produktu, medikamentu, finanšu pakalpojumu un e-tirdzniecības joma), un atzīts, ka šajās jomās jāīsteno pasākumi, lai attiecībā uz patērētāju aizsardzību Kopienā nodrošinātu saskaņošanu augstākajā līmenī, šāda veida atzinumos pastāv ierobežojumi, kuru dēļ tik sīku analīzi nav iespējams veikt.

2.9. Šajā atzinumā īpaša uzmanība veltīta vadlīnijām, kas jāpieņem Kopienas līmenī, lai noteiktu un raksturotu patērētāju tiesības saņemt informāciju — gan vispārīgi, gan īpaši pievēršoties dažādiem līgumattiecību posmiem.

3. “Vidusmēra” patērētājs un “neaizsargātais” patērētājs; “atbilstošas informācijas” princips

3.1. Patērētāja un tirgotāja tiesiskās attiecības būtībā nav līdzvērtīgas un patērētājs ir “vājākā puse” — šāda nostāja jau kopš pirmajām Komisijas patērētāju aizsardzības programmām (kas pārtapušas svarīgākajos tiesību aktos, kas pieņemti pēdējos 30 gados) atspoguļota Kopienas acquis un par to liecina Tiesas judikatūra un atzītu ekspertu vienotais viedoklis; arī visi tiesību akti attiecīgajā jomā ir vērsti uz to, lai ar īpašiem aizsardzības pasākumiem palielinātu līdzsvaru minētajās attiecībās.

3.2. Tomēr pēdējā laikā Komisija dažādos stratēģiskos dokumentos, pēc kuru publicēšanas tā nākusi klajā ar daudzām likumdošanas iniciatīvām (4), ieviesusi “vidusmēra patērētāja” jēdzienu, ar to saprotot patērētāju, kurš ir “samērā labi informēts, kā arī samērā vērīgs un piesardzīgs” (5). Tādējādi Komisija cenšas Eiropas patērētāju aizsardzības politikā ieviest jaunu pieeju, kuras pamatā būtu pilnīga saskaņošana, uzraudzība, ko veic izcelsmes valsts, un savstarpēja atzīšana.

3.3. Daudzu dalībvalstu patērētāju organizācijas apstrīd minēto pieeju, un EESK to kritizējusi vairākos atzinumos, jo minētā pieeja vistiešākajā veidā izraisa patērētāju aizsardzības līmeņa pazemināšanos un nozīmē nepieļaujamu soli atpakaļ Kopienas politikā šajā jomā.

3.4. Tieši tādēļ nozīmīgāks kļūst jautājums par patērētāju tiesībām, jo, saskaņā ar minēto jauno pieeju, patērētājiem jābūt ļoti labi informētiem, lai tie spētu pieņemt racionālus lēmumus globālajā tirgū. Minētās pieejas pamatā ir neoliberālais modelis, kurš balstās uz zināmiem pieņēmumiem:

a) patērētājs racionāli apzinās savas vajadzības un izvērtē prioritātes;

b) pastāv iespēja salīdzināt dažādus tirgū piedāvātos produktus un pakalpojumus;

c) patērētājs tehniski un ekonomiski izprot ikvienas preces un pakalpojuma kvalitāti un cenu (6).

3.4.1. Saistībā ar iepriekš minēto arvien nozīmīgāks kļūst jautājums par patērētājiem pieejamās informācijas būtību un kvalitāti, kā arī jautājums par “atbilstošas” informācijas jēdzienu.

3.5. Lai arī jaunākajos Komisijas dokumentos apgalvots pretējais, būtisks ir nevis informācijas apjoms, bet tās atbilstība patērētāja reālajām vajadzībām un vēlmēm, un atbilstība ir jāievēro attiecībā uz:

a) mērķi,

b) saturu,

c) pasniegšanas veidu,

d) kontekstu.

3.6. Lai informācija atbilstu tās sniegšanas mērķim un būtu piemērota patērētājiem, kam tā adresēta, tās “atbilstība” nepārtraukti jāizvērtē pēc šādiem kritērijiem: ticamība, aktualitāte, neitralitāte, precizitāte, atbilstība, lakonisms, saprotamība, skaidrība, uztveramība un pieejamība.

3.7. EESK rosina Komisiju, kas cenšas uzlabot tiesību aktu izstrādi, ieviest sniegtās informācijas satura un formas pārbaudes, ko veiktu patērētāji, lai pierādītu tās efektivitāti un dotu iespēju patērētājiem noteikt, kas viņiem ir noderīgs.

3.8. Finanšu pakalpojumu jomā patērētājiem sniegtā informācija, izglītošana finanšu jautājumos un sabiedrības izpratne par finanšu jautājumiem ir cieši saistīti aspekti. Informācija būtu jāvienkāršo, un ir jāierobežo juridiskā un tehniskā žargona lietošana. Tomēr atsevišķi finanšu produkti ir sarežģīti, un informācijai ir jābūt precīzai, tādējādi atspoguļojot produkta sarežģītību.

3.9. Informācijas sniegšanai (saturam un formai), kā arī ar to saistītajam tiesiskajam regulējumam ir jābūt stabilam ilgākā laika posmā. Bieža raksturojošo rādītāju maiņa attiecībā uz informācijas sniegšanu patērētājiem varētu apgrūtināt informācijas izpratni.

4. Informācija, reklāma un tirgdarbība; Direktīva 2005/29/EK

4.1. Patērētāju tiesības saņemt informāciju kopumā var īstenot, ja valsts un citas publiskas struktūras uzņemas vispārēju informācijas sniedzēja lomu, radot vispārējas priekšrocības, bet šādā gadījumā nevar runāt par īstām “subjektīvajām tiesībām”. Minētās tiesības var īstenot, uzliekot informācijas sniegšanas pienākumus piegādātājiem un citām pusēm, kas iesaistītas preču un pakalpojumu ražošanā un tirdzniecībā.

4.2. Komercsaziņa, kas tieši nerada līgumiskās attiecības vai attiecības pirms līguma noslēgšanas, var tomēr ietvert situāciju, kad var īstenot vai nu kolektīvas tiesības (ko visticamāk īstenos patērētāju apvienības vai kopēju pasākumu veidā), vai pat patiesas un konkrētas subjektīvās tiesības.

4.3. Pašlaik minēto jomu regulē ar Direktīvu 2005/29/EK, par kuru EESK jau pieņēmusi atzinumu (7).

4.3.1. Acīmredzami ir noticis tas, par ko EESK brīdināja jau minētajā atzinumā: lietojot pilnīgas saskaņošanas metodi, kopumā ir pazeminātas prasības attiecībā uz informācijas sniegšanu patērētājiem.

4.3.2. Minētās direktīvas dēļ reklāmas un tirgdarbības funkcijas, kas saistītas ar (patiesībai atbilstošas) informācijas sniegšanu patērētājiem, tiek pildītas daudz vājāk — tas skaidrojams ar to, ka direktīvā ir nepilnīgi definēta — vai drīzāk nav definēta — maldinoša komercprakse un direktīvas pielikumā atrodams ļoti maz praktisku piemēru.

4.3.3. Direktīvas negatīvo ietekmi pastiprina netiešais apstiprinājums, ka ir pieļaujami lietot “parasto un likumīgo reklāmas praksi lietot pārspīlētus izteicienus vai izteicienus, ko nav paredzēts uztvert burtiski”, arī vēršoties pie patērētājiem, “kuri garīgu vai fizisku traucējumu, vecuma vai lētticības dēļ ir īpaši neaizsargāti”.

4.3.4. Stāvokli var vēl vairāk saasināt tas, ka minētās direktīvas dēļ vairs nevar piemērot noteikumus, ar kuriem īsteno Kopienas vai valstu tiesību aktus, piemēram, tos, kas nosaka, ka reklāmā iekļaujamā konkrētā un objektīvā informācija par precēm, pakalpojumiem vai tiesībām ir jāiekļauj līgumos, kas noslēgti pēc tam, kad direktīva stājusies spēkā, un pretēji noteikumi jāuzskata par spēkā neesošiem.

5. Informācija par līgumu; ierosinātā direktīva par patērētāju tiesībām

5.1. Vēl ļoti daudz jāpaveic, lai izstrādātu hartu par patērētāju tiesībām saņemt informāciju. Minēto Kopienas acquis nepilnību varētu novērst jaunais priekšlikums direktīvai par patērētāju tiesībām.

5.2. Priekšlikuma nodaļa “Patērētāju informēšana” tomēr neatbilst cerētajam: tā vietā, lai patiešām noteiktu saistošas tiesības, līdzīgi, kā to nosaka ikvienas valsts tiesību akti, minētajā nodaļā norādīts, kāda fakultatīva informācija jāsniedz, “ja tas jau skaidri neizriet no konteksta informācijas” (8) — minētais noteikums ir pašsaprotams un elementārs, un tam līdzīgus var atrast ikvienas profesijas pārstāvju ievērotajā labas prakses kodeksā. Šajā sakarā aicinām iepazīties ar EESK atzinumu par minēto priekšlikumu (9).

6. Informācija, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas

6.1. Lai arī atbilstoši subsidiaritātes principam lielāko daļu attiecību ar patērētājiem joprojām regulē dalībvalstu tiesību akti, arvien lielāka ietekme ir Kopienas tiesību aktos noteiktajām informācijas sniegšanas prasībām, piemēram, par informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas, informāciju par vispārējiem pakalpojumiem, kompleksiem ceļojumiem un — jo īpaši — par finanšu pakalpojumiem, noteiktām patēriņa precēm, kas var ietekmēt patērētāju veselību un drošību, kā arī attiecībā uz preču, pakalpojumu un tiesību tālpārdošanu, ja par to tiek veikta komercsaziņa un komercprakse vai slēgti tipveida līgumi.

6.2. Analizējot Kopienas tiesību aktus, noteikumos par informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas, var novērot gan kopīgās iezīmes, gan būtiskas atšķirības, proti:

i) pastāv noteiktas preces, pakalpojumi vai tiesības, kuru reklāmā pilnība vai daļēji jāsniedz obligāta informācija vai kuru reklāmā pilnīgi vai daļēji aizliegti noteikti izteikumi; tas attiecas uz patēriņa kredītu reklāmu, kam jāietver standartinformācija, vai komplekso ceļojumu reklāmu, kurā obligāti jāsniedz noteikta informācija par būtiskiem aspektiem. Minētais attiecas arī uz medikamentiem, ar kuriem saistītajai komercsaziņai, tostarp reklāmai, jāatbilst noteiktām patērētāju informēšanas prasībām, īpaši prasībai rakstiski sniegt noteiktu informāciju uz etiķetēm un pavaddokumentos, tas attiecas arī uz pārtikas preču tirgu, kur šobrīd strauji palielinās dažādu marķējumu un vienkāršotu marķējumu skaits, radot nevajadzīgu jucekli, ko vēl vairāk palielina noteikumi par noteiktām pārtikas preču uzturvērtības un veselīguma norādēm — šādā tirgū, kur pašlaik notiek krasas pārmaiņas, minētais var radīt draudus patērētāju veselībai;

ii) vairākās jomās pirms līguma noslēgšanas sniedzamā informācija ir standartizēta, izveidojot vienotas veidlapas informācijas sniegšanai par visiem iekšējā tirgus produktiem, lai pirms līguma noslēgšanas sniedzamo informāciju Eiropā ievāktu un izprastu pēc vienotas metodes; minēto risinājumu izmantoja, piemēram, attiecībā uz patēriņa kredītu, ieviešot Eiropas patēriņa kredīta standartinformācijas veidlapu.

6.3. Lai arī pastāv dažas priekšrocības, kas rodas, standartizējot pirms līguma noslēgšanas sniedzamo informāciju — piemēram, dažkārt tas atvieglo piedāvājumu salīdzināšanu — ir būtiski pieļaut zināmu rīcības brīvību, lai ikviena dalībvalsts varētu pielāgot noteikumus īpašām iezīmēm, kas raksturīgas konkrētās valsts patērētājiem. Daudz tirgu joprojām darbojas galvenokārt vienas valsts robežās, bet prasību par informāciju, kas jāsniedz, lai nodrošinātu iespēju salīdzināt piedāvājumus, ir tik daudz, ka tās varētu ievērojami palielināt darījumu izmaksas — tās nevarētu kompensēt arī tad, ja palielinātos ienākumi no pārrobežu tirdzniecības, un tas var kaitēt mazajiem un vidējiem uzņēmumiem.

7. Informācija, kas jāsniedz pirms un pēc līguma noslēgšanas

7.1. Informācijas sniegšanas prasības attiecas arī uz informāciju, kas jāiekļauj līgumos, īpaši patērētāju līgumos, kas rada pastāvīgas saistības, ilgtermiņa vai sarežģītos līgumos (piemēram, par finanšu pakalpojumiem, finanšu produktiem, daļlaika tiesībām) vai līgumos, kas var radīt ilgstošas sekas (līgumi par medikamentiem).

7.2. Kopienas tiesību akti jau regulē tiesības uz līgumā iekļaujamo informāciju, piemēram, Direktīva par kompleksiem ceļojumiem un Maksājumu pakalpojumu direktīva.

7.3. Pienākums sniegt informāciju pirms līguma noslēgšanas ir noteikts, lai īstenotu patērētāju tiesības pieņemt neatkarīgus un racionālus lēmumus, kas attiecas uz visu līguma darbības laiku un dažkārt turpinās arī pēc līguma izpildes. Patērētāja lēmums turpināt vai pārtraukt līgumattiecības un atbildība par līguma noteikumu īstenošanu ir atkarīgi no tā, vai viņam ir sniegta attiecīgā informācija.

7.4. Patērētāja tiesības saņemt informāciju attiecīgajos līgumattiecību posmos ierobežo ne vien tieša patērētāja tiesību pārkāpšana, bet arī papildu izmaksas, ko rada to ievērošana. Jāatzīmē, ka lielākajā daļā Kopienas tiesību aktu nav noteikuma par bezmaksas informāciju patērētājiem, pat ne attiecībā uz informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas. Ar Direktīvu 2007/64/EK (Maksājumu pakalpojumu direktīva) ieviesa divas prasības, kuru mērķis ir īstenot tiesības saņemt informāciju un nodrošināt informācijas sniegšanas pienākuma izpildi:

i) bezmaksas informācija: maksājumu pakalpojumu sniedzējs sniedz noteikta apjoma un veida informāciju pakalpojumu lietotājam, par to neprasot samaksu;

ii) izmaksām atbilstošas cenas: ja informācija, ko sniedz, nav bezmaksas, tās cena jāsamēro ar reālajām izmaksām, kas rodas maksājumu pakalpojuma sniedzējam.

7.5. EESK uzskata, ka tiesības saņemt/pienākums sniegt informāciju ir jāievēro visā līguma izpildes periodā un arī pēc līguma izpildes, īpaši tad, ja līgums rada pastāvīgas saistības, ja tas ir vidēja vai ilga termiņa līgums vai ja tas var radīt ilgstošas sekas. Jāievieš arī noteikums par to, ka informācija par būtiskajiem līguma aspektiem jāsniedz bez maksas, savukārt cita veida informācija jāsniedz par maksu, kas samērota ar izmaksām.

8. Pienākums sniegt palīdzību un konsultācijas

8.1. Informācija, ko tirgotāji sniedz, pildot juridiskos pienākumus, bieži ir standartizēta un jau iepriekš strukturēta, un ar to ne vienmēr pietiek, lai patērētājs spētu neatkarīgi un racionāli pieņemt lēmumu par līgumattiecību pārtraukšanu vai turpināšanu. Tādēļ tiesības saņemt/ pienākums sniegt informāciju ietver arī tiesības saņemt/pienākumu sniegt paskaidrojumus par informācijas saturu.

8.2. Patērētāju tiesības uz palīdzību, kas noteiktas, piemēram, Direktīvā 2008/48/EK par patēriņa kredītu (10), jāattiecina uz visiem patērētāju līgumiem, īpaši līgumiem par ilglietojuma precēm un pakalpojumiem, kas rada pastāvīgas saistības, līgumiem, kas ir vidēja vai ilga termiņa, sarežģītiem līgumiem vai līgumiem, kas rada draudus veselībai vai drošībai. Pildot pienākumu sniegt palīdzību patērētājiem, informācija ir jāsniedz rakstiski, ja patērētājs to prasa.

8.3. EESK uzsver, ka jānošķir pašsaprotamās tiesības uz palīdzību, kas izriet no tirgotāja pienākuma sniegt informāciju, un tiesības uz konsultācijām, kas tirgotājam jānodrošina vienīgi attiecībā uz īpašiem produktiem vai pakalpojumiem, kas ir sarežģīti, dārgi vai var ietekmēt patērētāju veselību vai drošību.

9. Informācijas trūkums — problēmas un citas sekas

9.1. Viens no acīmredzamajiem trūkumiem direktīvās, kas attiecas uz tirgotāju pienākumiem sniegt informāciju, ir tas, ka nav noteiktas sankcijas, lai sodītu par minēto pienākumu nepildīšanu.

Eiropas Savienība minēto uzdevumu uzticējusi dalībvalstīm, kas patstāvīgi noteikušas daudz dažādu civiltiesisko un krimināltiesisko pasākumu, tādējādi radot vienotā tirgus traucējumus, kas kaitē patērētājiem un tirgus dalībniekiem.

9.2. Tikai atsevišķos gadījumos dažās direktīvās ir noteikts, ka patērētājam, sākot no brīža kad viņam ir sniegta vai kļuvusi zināma informācija, ko būtu bijis jāsniedz iepriekš, ir tiesības atteikties no noslēgta līguma (11) vai ka tirgotājam ir pienākums pierādīt, ka viņš ir sniedzis informāciju — tas noteikts Direktīvā 2006/123/EK (12) par pakalpojumiem iekšējā tirgū, tās noteikumos par informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas.

9.3. Vairāku dalībvalstu tiesību sistēmās jau ieviesti noteikumi, kas nepieciešami, lai īstenotu patērētāju tiesības saņemt informāciju — noteikumi, pēc kuriem atteikuma termiņu sāk skaitīt no brīža, kad patērētājam ir sniegta vai kļuvusi zināma informācija, noteikumi, kas nosaka tirgotāja pienākumu pierādīt, ka viņš ir sniedzis vajadzīgo informāciju, kā arī noteikumi, kas liek uzņemties atbildību par zaudējumiem, kas radušies nepietiekamas informācijas dēļ; minētie noteikumi pašsaprotami izriet no tā, ka ir atzītas patērētāju tiesības saņemt informāciju un pienācīgi novērtēta to nozīme, un tie nepārprotami un visaptveroši ir jāievieš arī Kopienas līmenī.

10. Informācija patērētājiem un iekšējā tirgus izveides pabeigšana

10.1. Saistībā ar Komisijas jaunajām vadlīnijām, kas izriet no stratēģijas “Eiropa 2020”, nesen tika veiktas izmaiņas politikas plānos, kas attiecas uz iekšējā tirgus izveides pabeigšanu.

10.2. Visos attiecīgajos dokumentos dominē viedoklis, ka patērētāji ir iekšējā tirgus uzmanības centrā un tiešie ieguvēji, savukārt iekšējais tirgus ir līdzeklis attīstībai un ekonomikas izaugsmei, kas ir būtiski faktori, lai pārvarētu pašreizējo krīzi, un daudz vairāk uzmanības pievērsts sociālajiem aspektiem un pilsoņu pamattiesību nodrošināšanai. Šajā sakarā jānorāda, ka patērētāju informēšana būs jāuzlabo, lai atjaunotu patērētāju uzticību vienotajam tirgum.

10.3. Tāpēc jaunajā iekšējā tirgū, kas orientēts uz 21. gadsimta prasībām, ir ļoti svarīgi iegūt patērētāju uzticēšanos un panākt, lai tie konstruktīvi sadarbojas, tādēļ patērētāji ir pienācīgi jāinformē. Tas varētu kliedēt bailes un pamatotās šaubas, mazināt neizlēmību un nevēlēšanos — šķēršļus, kas traucē aktīvāk iesaistīties pārrobežu tirdzniecībā.

10.3.1. Pašlaik Kopienas līmenī noteikumi par komerciāliem paziņojumiem tiešsaistē ir iekļauti vairākos dokumentos (Direktīva par elektronisko tirdzniecību, tālpārdošana, privātās dzīves aizsardzība komerciālos paziņojumos, negodīga komercprakse u.c.), tādēļ ir vajadzīga reforma, lai apvienotu spēkā esošos tiesību aktus vienā dokumentā un novērstu visas pretrunas.

10.4 Tas ir viens no šā atzinuma galvenajiem jautājumiem.

Briselē, 2010. gada 14. jūlijā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Mario SEPI

(1) Skat. Komisijas Zaļo grāmatu par Eiropas pārredzamības iniciatīvu (COM(2006) 194 galīgā redakcija) un EESK atzinumu par minēto tematu, OV C 324, 30.12.2006., 74. lpp.

(2) Skat. EESK atzinumu OV C 133, 6.6.2003., 46. lpp.

(3) Skat. EESK atzinumu OV C 133, 6.6.2003., 1. lpp.

(4) Sīkāk skat. 2005. gada 11. maija Direktīvu 2005/29/EK par negodīgu komercpraksi, OV L 149, 11.06.2005., 22. lpp.; Direktīvu 98/7/EK par patēriņa kredītu, OV L 101, 01.04.1998., 17. lpp; arī nesen iesniegto priekšlikumu Direktīvai par patērētāju tiesībām COM(2008) 614 galīgā redakcija (EESK atzinums — OV C 317, 23.12.2009., 54. lpp.).

(5) Skat. EKT nolēmumu lietā C-220/98 — Estée Lauder Cosmetics pret Lancaster Group (13.01.2000.) un EKT nolēmumu lietā C-210/96, Gut Springenheide un Tusky (16.06.1998). Skat. arī neseno EKT nolēmumu lietā C-278/08 (25.03.2010.), BergSpechte Outdoor Reisen und Alpinschule Edi Kobimuller GmbH pret Günter Guni, trekking.at Reisen GmbH, kur interneta lietotājs raksturots kā “pienācīgi informēts un pietiekami uzmanīgs” (35. un 39. punkts).

(6) Skat. K. SIMITIS, “Verbraucherschultz – Schlagwort oder Rechtsprinzip?”, 109. lpp.

(7) OV C 108, 30.04.2004., 81. lpp.

(8) COM(2008) 614 galīgā redakcija, II nodaļa, 5. panta 1. punkts.

(9) EESK atzinums OV C 317, 23.12.2009., 54. lpp.

(10) OV L 133, 22.05.2008., 66. lpp.

(11) Direktīvā 85/577/EEK papildus tam, ka ir noteikts pamata pienākums sniegt informāciju, ir noteiktas arī atteikuma tiesības, bet nav noteikts sods par minēto pienākumu nepildīšanu. Saskaņa ar Tiesas judikatūru termiņš, kurā patērētājs var atteikties no līguma, ir jāpagarina uz nenoteiktu laiku, skaitot no brīža, kad patērētājs ir saņēmis atbilstošo informāciju, skat. lietu C-227/08, 17.12.2009., Eva Martín Martín, 25.–29. punkts.

(12) OV L 376, 27.12.2006., 36. lpp.