LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 227/20

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Turcijas nozīme bēgļu krīzes laikā”

(pašiniciatīvas atzinums)

(2018/C 227/03)

Ziņotājs: Dimitris DIMITRIADIS

Pilnsapulces lēmums 22.9.2016. Juridiskais pamats Reglamenta 29. panta 2. punkts Pašiniciatīvas atzinums Atbildīgā specializētā nodaļa Ārējo attiecību specializētā nodaļa Pieņemts specializētās nodaļas sanāksmē 7.11.2017. Pieņemts plenārsesijā 14.2.2018. Plenārsesija Nr. 532 Balsojuma rezultāts (par/pret/atturas) 227/6/12

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1. EESK atzīst, ka Turcijai ir būtiska un izšķiroša nozīme tā sauktās bēgļu krīzes pārvaldībā Tuvajos Austrumos un Vidusjūras reģionā un ka tā ir centusies šo problēmu risināt pati saviem spēkiem un līdzekļiem, vienlaikus saņemot arī palīdzību no ES un starptautiskās sabiedrības.

1.2. EESK uzskata, ka, neraugoties uz nokaitēto situāciju saistībā ar tā saukto bēgļu krīzi, Eiropas Savienībai līdz šim nav izdevies ieviest ne uzticamu un efektīvu Eiropas kopējo imigrācijas politiku, ne kopēju Eiropas patvēruma sistēmu, jo dažas dalībvalstis ir nepamatoti atteikušās pildīt savas saistības, kas noteiktas gan starptautiskos nolīgumos, gan pašas ES Līgumos, kā arī lēmumos, kuri vienprātīgi pieņemti Ministru padomes augstākā līmeņa sanāksmēs un tikšanās reizēs. Tādēļ Komiteja mudina Padomi un Komisiju apņēmīgāk strādāt ar šo jautājumu un uzlikt par pienākumu tām dalībvalstīm, kuras neievēro savas Eiropas mēroga saistības, nekavējoties veikt vajadzīgos pasākumus.

1.3. EESK stingri nosoda dažu dalībvalstu ksenofobisko attieksmi pret bēgļu krīzi un uzskata, ka šāda nostāja ir pretrunā ES pamatvērtībām.

1.4. EESK atkārtoti apstiprina savu gatavību visiem spēkiem iesaistīties bēgļu krīzes risināšanā, sadarbojoties ar Eiropas iestādēm un pilsoniskās sabiedrības organizācijām (darba devējiem, darba ņēmējiem un NVO), kā to apliecina līdz šim paveiktais ievērojamais Komitejas darbs – gan daudzu atzinumu izstrāde, gan došanās misijās uz šīs humānās katastrofas skartajām valstīm.

1.5. Kopš ES un Turcijas paziņojuma parakstīšanas Eiropas robežas nelikumīgi šķērsojošo un Egejas jūrā dzīvību zaudējušo cilvēku skaits ir ievērojami un pastāvīgi samazinājies. Tomēr tajā pašā laikā īpaši bažīgu EESK dara tas, ka strauji palielinās plūsmas uz citām dienvidu valstīm. Taču ES dalībvalstu rezultāti gan pārmitināšanas, gan pārcelšanas jomā joprojām ir neapmierinoši. Kaut arī šo programmu īstenošanai nepieciešamie pamati ir izveidoti, pašreizējais temps joprojām ir lēnāks, nekā nepieciešams, lai sasniegtu izvirzītos mērķus – pārmitinātu un pārceltu visas atbilstīgās personas.

1.6. EESK uzskata, ka Turcijai ir jāizveido vienota sistēma starptautiskās aizsardzības piešķiršanai patvēruma meklētājiem atbilstoši starptautiskajiem un Eiropas standartiem ( 1 ) , kas nepieļauj starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju diskrimināciju atkarībā no viņu izcelsmes valsts un nodrošina viņiem visiem vienādu aizsardzību. Cita starpā Komiteja aicina atcelt ģeogrāfiskos ierobežojumus, kas attiecas uz ārpussavienības patvēruma meklētājiem, un nošķirt patvēruma meklētājus no Sīrijas un patvēruma meklētājus no citām valstīm ( 2 ) . Jānodrošina arī neizraidīšanas principa ievērošana.

1.7. EESK uzskata, ka ir jāuzlabo gan izmitināšanas apstākļi Turcijā, gan atzīto bēgļu sociālās un ekonomiskās integrācijas politika, īpaši saistībā ar piekļuvi nodarbinātībai, veselības aprūpei, izglītības iespējām un mājokļiem. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš nepavadītu nepilngadīgo un bērnu aizsardzībai, sevišķi attiecībā uz piekļuvi izglītības iespējām un aizsardzību pret piespiedu darbu un piespiedu laulībām ( 3 )

1.8. EESK aicina izveidot pietiekami nopietnu un neatkarīgu monitoringa mehānismu, kā pārraudzīt ES un Turcijas paziņojuma par bēgļiem īstenošanu, lai sadarbībā ar Turcijas iestādēm, starptautiskajām NVO un specializētajām humānās palīdzības organizācijām uzraudzītu un pārbaudītu, kā abas vienošanās puses pilda un ievēro paziņojuma noteikumus atbilstoši starptautiskajiem un Eiropas tiesību aktiem ( 4 )

1.9. EESK uzskata, ka ir būtiski svarīgi stiprināt Eiropas Robežu un krasta apsardzes aģentūras lomu cilvēku tirdzniecības tīklu izjaukšanā un cilvēku kontrabandas apkarošanā saskaņā ar starptautiskajiem tiesību aktiem ( 5 )

1.10. EESK aicina tās ES dalībvalstis, kuras līdz šim nav piedalījušās pārcelšanas un pārmitināšanas procedūrās, izpildīt visas prasības un paātrināt attiecīgās programmas. Eiropas Savienības Tiesas nolēmumi, kā arī Komisijas centieni uzlabot koordināciju starp ES iestādēm un dalībvalstīm ir pozitīvs solis šajā virzienā. Savos nolēmumos Tiesa nepārprotami nosoda dažu valstu rīcību, kuras nepieņem bēgļus savā teritorijā; Tiesa norāda, ka šāda rīcība ir pretrunā pienākumam patvēruma politikas jomā izrādīt solidaritāti un taisnīgi sadalīt slogu starp Savienības dalībvalstīm.

1.11. EESK pauž nopietnas bažas par vispārējo cilvēktiesību stāvokli Turcijā, it īpaši pēc neveiksmīgā valsts apvērsuma mēģinājuma. Mēs uzskatām, ka no Turcijas pašreizējās valdības puses varētu notikt uzbrukumi ES principiem un vērtībām, kas minēti Līguma par Eiropas Savienību 2. pantā ( 6 ) . EESK pauž īpašas bažas par to, ka pilsoniskās sabiedrības organizācijas Turcijā nevar brīvi darboties – it sevišķi izsludinātā ārkārtas stāvokļa gaisotnē –, un uzskata, ka tām bēgļu humānajā situācijā ir būtiska nozīme gan programmu izstrādē bēgļu integrēšanai vietējās kopienās, gan šo programmu īstenošanā.

1.12. EESK uzskata, ka sociālajiem partneriem Turcijā ir iespējas un pienākums uzņemties ievērojamu lomu bēgļu krīzes risināšanā.

1.13. EESK pauž bažas par spriedzi, kas pēdējā laikā vērojama ES un Turcijas attiecībās, un par sekām, kādas šīs spriedzes pieaugums varētu radīt gan Eiropas un Turcijas nolīguma īstenošanai, gan Eiropas un Turcijas attiecībām kopumā. EESK joprojām uzskata, ka Eiropas un Turcijas attiecības būtu jāvirza uz to, lai saglabātu Turcijas pievienošanās perspektīvas pilnīgā saskaņā ar Eiropas acquis .

2. Ievada piezīmes: no Eiropas programmas migrācijas jomā līdz 2016. gada 18. marta paziņojumam

2.1. Pēc karadarbības sākšanās Sīrijā, kas izraisīja milzīgu humanitāro krīzi, un saistībā ar saspringto situāciju, kas Irākā iestājusies nepārtrauktas politiskās nestabilitātes rezultātā, tūkstošiem bēgļu necilvēcīgos apstākļos sāka šķērsot Turcijas robežu, lai dotos uz ES valstīm, it īpaši uz Centrāleiropu. Turcijai nācās uzņemt aptuveni trīs miljonus cilvēku, kuri, riskēdami ar dzīvību, bija izkļuvuši no karadarbības zonas un, vēlreiz riskēdami ar dzīvību, centušies – un joprojām cenšas – šķērsot Eiropas robežu, lai neatbilstīgā veidā ieceļotu Grieķijā.

2.2. Turcijai kā pirmajai bēgļu uzņemšanas valstij līdz šim ir bijusi un joprojām ir īpaši būtiska nozīme tā sauktās “bēgļu krīzes” risināšanā, kas ir kļuvusi par vienu no ES galvenajām neatrisinātajām problēmām.

2.3. Eiropas programma migrācijas jomā, kura 2015. gada maijā tika pieņemta pēc sarežģītām un ilgām dalībvalstu sarunām, bija pirmais ES mēģinājums uzlabot nožēlojamo situāciju, kādā atrodas tūkstošiem bēgļu, kuri riskē ar dzīvību, šķērsodami karadarbības zonas un mēģinādami šķērsot Vidusjūru. Pirmo reizi tika ieviesti tādi jēdzieni kā iekšzemes pārcelšana un pārmitināšana. Programmā ir izklāstīti gan tūlītēji, gan ilgākā termiņā veicami pasākumi, kas paredzēti, lai tiktu galā ar ievērojamo migrācijas plūsmu, ar kuru patlaban saskaras ES un jo īpaši Vidusjūras reģiona valstis, un lai novērstu problēmas, kas rodas šādas krīzes risināšanas procesā. Šo pasākumu vidū jāmin Frontex paredzēto finanšu resursu trīskāršošana, bēgļu un migrantu pārcelšana ES valstu teritorijā atbilstoši īpašiem kritērijiem un kvotām, LESD 78. panta 3. punktā minētā ārkārtas reaģēšanas mehānisma iedarbināšana pirmo reizi vēsturē, lai palīdzētu dalībvalstīm, kuras saskaras ar pēkšņo bēgļu pieplūdumu, un operācijas uzsākšana Vidusjūrā saskaņā ar kopējo drošības un aizsardzības politiku, lai atbilstoši starptautiskajiem tiesību aktiem izjauktu cilvēku tirdzniecības tīklus un apkarotu cilvēku kontrabandu.

2.4. Pasākumu kopumā ietilpst arī ES un Turcijas 2016. gada 18. marta paziņojums, kas paredzēts bēgļu krīzes ierobežošanai un kas procesuālu apsvērumu dēļ tika nodēvēts par neoficiālu vienošanos par neatbilstīgo migrāciju no Turcijas uz ES; vienošanās mērķis ir neatbilstīgo migrāciju aizstāt ar likumīgām iespējām pārmitināt bēgļus Eiropas Savienības teritorijā ( 7 ) . Daži no dokumentā ietvertajiem noteikumiem ir šādi: i) visi neatbilstīgie migranti, kas pēc 2016. gada 20. marta no Turcijas pārceļos uz Grieķiju, tiks atgriezti Turcijā saskaņā ar divpusējo vienošanos, kas noslēgta starp abām minētajām valstīm; ii) migranti, kuri nelūgs patvērumu vai kuru pieteikumi tiks atzīti par nepamatotiem vai nepieņemamiem, tiks atgriezti Turcijā; iii) Turcija un Grieķija ar ES iestāžu un aģentūru palīdzību noslēgs visas nepieciešamās divpusējās vienošanās, tostarp par Turcijas amatpersonu pastāvīgu klātbūtni Grieķijas salās un Grieķijas amatpersonu pastāvīgu klātbūtni Turcijā no 2016. gada 20. marta, lai nodrošinātu minēto vienošanos īstenošanu; iv) par katru sīrieti, kurš tiks atgriezts Turcijā no Grieķijas salām, kāds cits sīrietis tiks pārmitināts uz ES; v) sadarbībā ar Komisiju, ES aģentūrām, ANO Augsto komisāru bēgļu jautājumos, kā arī ar dalībvalstīm tiks izveidots mehānisms, ar ko nodrošināt principa “viens pret vienu” īstenošanu no tās pašas dienas, kad sākas atgriešanas; vi) prioritāras tiesības uz pārmitināšanu ES teritorijā tiks piešķirtas sīriešiem, kuri atrodas Turcijā, nevis Grieķijā, savukārt šo sīriešu vidū galvenā prioritāte tiks piešķirta tiem migrantiem, kuri iepriekš nav iekļuvuši un nav mēģinājuši iekļūt Eiropas Savienībā.

2.5. Savā papildu faktu lapā par ES un Turcijas paziņojumu 2016. gada 18. martā ( 8 ) Komisija uzsver, ka Turciju varētu kvalificēt kā “drošu trešo valsti” ( 9 ) . Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei par pašreizējo situāciju saistībā ar Eiropas programmā migrācijas jomā izvirzīto prioritāro darbību īstenošanu ļauj izdarīt tādu pašu secinājumu, jo tajā pausts viedoklis, ka Patvēruma procedūru direktīvā definētais drošas trešās valsts jēdziens nebūt neprasa, lai Ženēvas konvencijas piemērošanas procesā nepastāvētu nekādas atrunas vai ģeogrāfiski ierobežojumi, taču prasa, lai aizsardzību principā varētu saņemt saskaņā ar šīs konvencijas noteikumiem ( 10 )

2.6. UNHCR ), Eiropas Patvēruma atbalsta birojs ( EASO ), Eiropas Padome un citas cilvēktiesību organizācijas EESK savukārt ir paudusi nostādni, ka drošas izcelsmes valsts koncepciju noteikti nevar piemērot ne gadījumos, kad netiek ievērota preses brīvība un politiskais plurālisms, ne tādām valstīm, kurās notiek vajāšana sakarā ar dzimuma un/vai seksuālo orientāciju vai piederību nacionālajai, etniskajai, kultūras vai reliģiskajai minoritātei. Jebkurā gadījumā attiecībā uz kādas valsts iekļaušanu drošu izcelsmes valstu sarakstā ir jāizvērtē (cita starpā) arī jaunākā informācija no tādiem avotiem kā Eiropas Cilvēktiesību tiesa, Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstais komisārs bēgļu jautājumos (), Eiropas Patvēruma atbalsta birojs (), Eiropas Padome un citas cilvēktiesību organizācijas ( 11 )

2.7. Kopš ES un Turcijas paziņojuma parakstīšanas Eiropas robežas nelikumīgi šķērsojošo un Egejas jūrā dzīvību zaudējušo cilvēku skaits ir ievērojami un pastāvīgi samazinājies ( 12 ) . Tomēr tajā pašā laikā īpaši bažīgu EESK dara tas, ka strauji palielinās plūsmas uz citām dienvidu valstīm. Taču ES dalībvalstu rezultāti gan pārmitināšanas, gan pārcelšanas jomā joprojām ir neapmierinoši. Kaut arī šo programmu īstenošanai nepieciešamie pamati ir izveidoti, pašreizējais temps joprojām ir lēnāks, nekā nepieciešams, lai sasniegtu izvirzītos mērķus – pārmitinātu un pārceltu visas atbilstīgās personas ( 13 )

3. Drošas valsts mehānisms: droša trešā valsts un pirmā patvēruma valsts

3.1. Jēdzieni “droša izcelsmes valsts”, “droša trešā valsts” un “pirmā patvēruma valsts” ir izklāstīti Direktīvā 2013/32/ES par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai, kurā ir noteikti vienoti procesuālie standarti un garantijas personām, kuras lūdz starptautisko aizsardzību ES dalībvalstīs. Turklāt direktīvā ir noteiktas četras drošas valsts kategorijas. Tās ir šādas: pirmā patvēruma valsts (35. pants), droša trešā valsts (38. pants), droša izcelsmes valsts (37. pants) un droša Eiropas trešā valsts (39. pants) ( 14 )

3.2. Vienlaikus skatot Direktīvas 2013/32/ES 39. pantu par drošām Eiropas trešām valstīm un 35. pantu par pirmo patvēruma valsti, var konstatēt, ka ir iespējama augstāka un zemāka līmeņa starptautiskā aizsardzība, 38. pantā paredzētajam drošas trešās valsts mehānismam nodrošinot vidēja līmeņa aizsardzību. Direktīvas 39. pants nodrošina visaugstāko aizsardzības līmeni, jo tajā ir atsauce uz valstīm, kuras ratificējušas Ženēvas konvenciju bez ģeogrāfiskiem ierobežojumiem, piedāvā maksimālo konvencijā paredzēto aizsardzību, garantē konvencijas 36. panta pilnīgu īstenošanu valstī un uz kurām attiecas konvencijā paredzētie kontroles mehānismi. Direktīvas 35. pants, pavisam pretēji, nodrošina vienīgi bēgļu aizsardzību vai citādu pietiekamu aizsardzību, koncentrējoties uz neizraidīšanas principa piemērošanu.

3.3. Saskaņā ar Direktīvas 2013/32/ES 38. pantu valsts ir uzskatāma par konkrētam pieteikuma iesniedzējam drošu trešo valsti, ja tā atbilst šādiem vispārējiem kritērijiem: a) dzīvība un brīvība netiek pakļauta briesmām, pamatojoties uz rasi, reliģiju, tautību, piederību konkrētai sociālajai grupai vai politisko uzskatu dēļ; b) attiecīgajā valstī tiek ievērots neizraidīšanas princips saskaņā ar Ženēvas konvenciju; c) pieteikuma iesniedzējam nepastāv smaga kaitējuma risks; d) attiecīgā valsts aizliedz personu pārvietot uz valsti, kurā tai varētu draudēt spīdzināšana, cietsirdīga, necilvēcīga vai pazemojoša attieksme vai sodīšana, kā noteikts starptautiskos tiesību aktos; e) pastāv iespēja pieprasīt bēgļa statusu un, ja pieteikuma iesniedzējs tiek atzīts par bēgli, saņemt aizsardzību saskaņā ar Ženēvas konvenciju; un f) pastāv saistība starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti, uz kā pamata minētajai personai būtu pamatoti doties uz minēto valsti. Tādēļ gadījumā, ja kompetentās iestādes uzskata, ka kāda valsts, piemēram, Turcija, ir uzskatāma par pirmo patvēruma valsti vai pieteikuma iesniedzējam drošu trešo valsti, tās pieņem lēmumu noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu kā nepieņemamu, neizskatot to pēc būtības ( 15 )

3.4. UNHCR ir konstatējis, ka ar šo pantu konvencijā tiek iekļauts tās galvenais princips, kas tagad tiek piemērots praksē starptautiskajās paražu tiesībās un tādēļ ir saistošs visām starptautiskajā kopienā ietilpstošajām valstīm neatkarīgi no tā, vai tās ir ratificējušas Ženēvas konvenciju Neizraidīšanas princips ir starptautiskās bēgļu aizsardzības sistēmas stūrakmens un ir noteikts 1951. gada Ženēvas konvencijas 33. panta 1. punktā ( 16 ) ir konstatējis, ka ar šo pantu konvencijā tiek iekļauts tās galvenais princips, kas tagad tiek piemērots praksē starptautiskajās paražu tiesībās un tādēļ ir saistošs visām starptautiskajā kopienā ietilpstošajām valstīm neatkarīgi no tā, vai tās ir ratificējušas Ženēvas konvenciju ( 17 )

3.5. Tādējādi ikviena persona, kura ir uzskatāma par bēgli saskaņā ar 1951. gada konvenciju vai kura atbilst 1951. gada konvencijas 1. panta a) apakšpunkta 2. punktā sniegtās bēgļa definīcijas kritērijiem, var saņemt 33. panta 1. punktā paredzēto aizsardzību pat tad, ja šīs personas bēgļa statuss vēl nav oficiāli atzīts ( 18 ) . Īpaši svarīgi tas ir patvēruma meklētājiem, jo pastāv iespēja, ka viņi varētu būt bēgļi un tādēļ līdz galīgā lēmuma par viņu statusu pieņemšanai nebūtu pārvietojami vai izraidāmi no patvēruma valsts ( 19 )

4. Turcija kā “droša trešā valsts”

4.1. Turcija kopš 2011. gada ir uzņēmusi vislielāko skaitu bēgļu no Sīrijas (vairāk nekā trīs miljonus – 3 222 000). Savukārt Libāna – valsts ar aptuveni 4,8 miljoniem iedzīvotāju – ir uzņēmusi vairāk nekā 1 miljonu reģistrēto bēgļu. Jordānija ir uzņēmusi trešo lielāko Sīrijas bēgļu skaitu (654 582), savukārt Irāka un Ēģipte saskaņā ar jaunākajiem oficiālajiem datiem ir uzņēmušas attiecīgi 244 235 un 124 534 reģistrētos bēgļus ( 20 )

4.2. Turcija ir ratificējusi Ženēvas konvenciju par bēgļa statusu un tās 1967. gada Protokolu, taču ir saglabājusi ģeogrāfisku atrunu attiecībā uz patvēruma meklētājiem, kuri nenāk no Eiropas. Tas nozīmē, ka praksē tā atzīst tikai tos bēgļus, kuri nāk no Eiropas, proti, no Eiropas Padomes dalībvalstīm ( 21 ) . 2014. gada aprīlī Turcija pieņēma jaunu Likumu par ārvalstniekiem un starptautisko aizsardzību. Likums nosaka, ka šajā valstī ir pieejami četri aizsardzības statusa veidi: a) “bēgļa statuss” – saskaņā ar Ženēvas konvenciju atzītiem bēgļiem, kuri ir pilsoņi kādā no 47 Eiropas Padomes dalībvalstīm; b) “bēgļa statuss ar nosacījumiem” – atzītiem bēgļiem, kuri nenāk no Eiropas; c) “alternatīvā aizsardzība”, ko var piešķirt Eiropas valstu un citu valstu pilsoņiem, kuri neatbilst Ženēvas konvencijas kritērijiem un kurus tāpēc nevar atzīt par bēgļiem, bet kuriem pēc iespējamās atgriešanas izcelsmes valstī varētu draudēt nāves sods, spīdzināšana vai cita veida necilvēcīga vai pazemojoša attieksme vai kuri varētu ciest viņu valstī valdošā bruņotā konflikta rezultātā; un d) “pagaidu aizsardzība”, kas tiek piešķirta cilvēku masveida pieplūduma gadījumā ( 22 )

4.3. Masveidā ieceļojušajiem sīriešiem sākotnēji piešķīra “iebraucēja” ( misâfir ) statusu un pēc tam pagaidu aizsardzību, taču neparedzot tiesības iesniegt pieteikumu bēgļa statusa saņemšanai. Šī nosacījuma mērķis ir panākt, lai viņi Turcijā uzturētos tikai tik ilgi, kamēr Sīrijā valda karadarbība, un pēc apstākļu uzlabošanās atgrieztos savā valstī.

4.3.1. Citu valstu (nevis Sīrijas) valstspiederīgie var individuālā kārtā pieprasīt patvērumu, un viņu pieteikumus izskata paralēli saskaņā ar jauno Likumu par ārvalstniekiem un starptautisko aizsardzību, kurš stājās spēkā 2014. gada aprīlī. Saskaņā ar šo procedūru pieteikumus nosūta gan Migrācijas pārvaldības ģenerāldirektorātam ( DGMM ), kurš veic statusa noteikšanas procedūru, gan arī UNHCR , kurš veic paralēlu statusa noteikšanas procedūru un izsaka rekomendācijas attiecībā uz pārcelšanu. UNHCR lēmumi nav juridiski saistoši, taču tiek ņemti vērā DGMM veiktajā novērtējumā. Tādēļ ir skaidri redzams, ka Turcijas tiesību akti sīriešiem un citu trešo valstu valstspiederīgajiem šajā jomā paredz atšķirīgus aizsardzības standartus un procesuālos noteikumus, tādējādi radot nevienlīdzību piekļuvē šai aizsardzībai un pašā aizsardzībā.

4.4. Būtiski šķēršļi, nepilnības un problēmas pastāv arī saistībā ar piekļuvi nodarbinātībai un pamata pakalpojumiem, piemēram, veselības aprūpei un sociālajam atbalstam, izglītībai un kopumā – integrācijai sabiedrībā ( 23 ) . Lai arī Turcija jau 2016. gada janvārī atzina sīriešu tiesības strādāt, praksē darba atļaujas ir saņēmuši tikai nedaudzi no viņiem, lielākajai daļai pastāvīgi iesaistoties nedeklarētā nodarbinātībā ( 24 ) . Jāpiebilst, ka starptautiskās aizsardzības saņēmējiem nepārprotami un kategoriski tiek liegtas ilgtermiņa integrācijas iespējas Turcijā (Likuma par ārvalstniekiem un starptautisko aizsardzību 25. pants), savukārt bēgļu brīvu pārvietošanos ierobežo minētā likuma 26. panta noteikumi. Tādēļ ir skaidrs, ka aizsardzība, kas piešķirta cilvēkiem, kuri Turcijā ir pieprasījuši starptautisko aizsardzību, nenodrošina juridiskās garantijas un tiesības, kuras bauda cilvēki, kuri atzīti par bēgļiem saskaņā ar Ženēvas konvenciju, piemēram, tiesības brīvi pārvietoties attiecīgās valsts teritorijā (1951. gada konvencijas 26. pants), tiesības naturalizēties (1951. gada konvencijas 34. pants) un tiesības strādāt (1951. gada konvencijas 17., 18. un 19. pants).

4.5. ECHR ) 3. pantā un Konvencijas pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgas, necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodīšanas veidiem 3. panta 2. punktā Amnesty International ziņoja par vēl vienu gadījumu, kad notikusi afgāņu bēgļu masveida repatriācija uz Kabulu Turklāt jautājumi par Turcijas atzīšanu par “drošu trešo valsti” rodas arī saistībā ar to, kā tā ievēro neizraidīšanas principu, kas noteikts Ženēvas konvencijas 33. panta 1. punktā, Eiropas Cilvēktiesību konvencijas () 3. pantā un Konvencijas pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgas, necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodīšanas veidiem 3. panta 2. punktā ( 25 ) . Līdztekus tam, ka Turcija iepriekš ir sūtījusi atpakaļ patvēruma meklētājus, kuri nenāk no Eiropas, jaunākajos starptautisko cilvēktiesību organizāciju ziņojumos ir minēti gadījumi, kad tiek liegta ieceļošana un patvēruma meklētāji masveidīgi tiek sūtīti atpakaļ uz Sīrijas teritoriju ( 26 ) . Zīmīgi, ka tikai dienu pēc paziņojuma parakstīšanasziņoja par vēl vienu gadījumu, kad notikusi afgāņu bēgļu masveida repatriācija uz Kabulu ( 27 ) . Līdzīgā veidā arī Eiropas Padomes Parlamentārās asamblejas 2016. gada 20. aprīlī pieņemtajā rezolūcijā cita starpā ir minēts, ka sīriešu un citu valstu valstspiederīgo atgriešana Turcijā ir pretrunā ES un starptautiskajiem tiesību aktiem ( 28 ) . Tādēļ ir acīmredzams, ka trūkst pietiekamu garantiju, lai nodrošinātu neizraidīšanas principa ievērošanu praksē ( 29 )

Briselē, 2018. gada 14. februārī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Georges DASSIS

(1) Eiropas Komisija, 2016. gada ziņojums par Turciju, Brisele, 9.11.2016., SWD(2016) 366 final, 77. – 78. lpp., pieejams šeit: http://ec.europa.eu/enlargement/pdf/key_documents/2016/20161109_report_turkey.pdf.

(2) EESK faktu vākšanas misija bēgļu stāvokļa apzināšanai pilsoniskās sabiedrības organizāciju skatījumā, Ziņojums par misiju Turcijā 2016. gada 9.–11. martā, 2. lpp., pieejams šeit:http://www.eesc.europa.eu/resources/docs/eesc-fact-finding-missions-refugees_turkey_en.pdf.

(3) Sk. 2. zemsvītras piezīmi.

(4) Amnesty International, “Europe’s gatekeeper: unlawful detention and deportation of refugees from Turkey” (“Eiropas vārtu sargs: no Turcijas nākošo bēgļu nelikumīga aizturēšana un izraidīšana”), 14. lpp., pieejams šeit: https://www.amnesty.org/en/documents/document/?indexNumber=eur44%2f3022%2f2015&language=en.

(5) Sk. 2. zemsvītras piezīmi.

(6) LES 2. pantā ir noteikts: “Savienība ir dibināta, pamatojoties uz vērtībām, kas respektē cilvēka cieņu, brīvību, demokrātiju, vienlīdzību, tiesiskumu un cilvēktiesības, tostarp minoritāšu tiesības. Šīs vērtības dalībvalstīm ir kopīgas sabiedrībā, kur valda plurālisms, tolerance, taisnīgums, solidaritāte un kur nav diskriminācijas, kā arī valda sieviešu un vīriešu līdztiesība.”

(7) Eiropadome, Ārlietas un starptautiskās attiecības, 18.3.2016., http://www.consilium.europa.eu/lv/press/press-releases/2016/03/18-eu-turkey-statement/.

(8) Eiropas Komisija, Faktu lapa par ES un Turcijas paziņojumu, 19.3.2016., pieejama šeit: http://europa.eu/rapid/press-release_MEMO-16-963_en.htm.

(9) “Kāds būs juridiskais pamats patvēruma meklētāju atgriešanai no Grieķijas salām uz Turciju? Visu to personu pieteikumi, kas Grieķijā piesakās patvērumam, tiks izskatīti individuāli atbilstīgi ES un starptautisko tiesību aktu prasībām un saskaņā ar neizraidīšanas principu. Būs pieejamas individuālas pārrunas, izvērtēšana un apelācijas tiesības. Patvēruma meklētāju visaptveroša vai automātiska atgriešana nenotiks. ES patvēruma piešķiršanas noteikumos dalībvalstīm ir ļauts noteiktos skaidri definētos apstākļos pasludināt pieteikumu par “nepieņemamu”, t. i., noraidīt pieteikumu, neizskatot to pēc būtības. Turcijas gadījumā pastāv divas juridiskas iespējas atzīt patvēruma pieteikumus par nepieņemamiem: 1) pirmā patvēruma valsts (Patvēruma procedūru direktīvas 35. pants): ja persona attiecīgajā valstī jau ir atzīta par bēgli vai bauda citādu pietiekamu aizsardzību šajā valstī; 2) droša trešā valsts (Patvēruma procedūru direktīvas 38. pants): ja personai trešā valstī nav piešķirta aizsardzība, taču šī trešā valsts atpakaļuzņemtajai personai var nodrošināt efektīvu piekļuvi aizsardzībai.”

(10) “Šajā sakarā Komisija uzsver, ka Patvēruma procedūru direktīvā definētais drošas trešās valsts jēdziens prasa, lai pastāvētu iespēja saņemt aizsardzību saskaņā ar Ženēvas konvenciju, bet neprasa, lai attiecīgā trešā valsts būtu ratificējusi minēto konvenciju bez ģeogrāfiskām atrunām. Turklāt, kas attiecas uz jautājumu par to, vai pastāv saikne ar attiecīgo trešo valsti un vai tātad ir saprātīgi, ka pieteikuma iesniedzējs uz minēto valsti dotos, var ņemt vērā arī to, vai pieteikuma iesniedzējs ir šķērsojis minēto drošo trešo valsti un vai tā ģeogrāfiski atrodas tuvu pieteikuma iesniedzēja izcelsmes valstij”. Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei par pašreizējo situāciju saistībā ar Eiropas programmā migrācijas jomā izvirzīto prioritāro darbību īstenošanu, 10.2.2016., COM(2016) 85 final.

(11) Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “ES kopējā drošu izcelsmes valstu saraksta izveidošana” (OV C 71, 24.2.2016., 82. lpp.), 2.4. un 2.11. punkts.

(12) Kopš jaunākā Komisijas ziņojuma ikdienas robežšķērsošanas gadījumu skaits maršrutā no Turcijas uz Grieķijas salām turas zems – vidēji 75 ieceļotāji dienā. Eiropas Komisija, Brisele, 6.9.2017., COM(2017) 470, Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam, Eiropadomei un Padomei “Septītais ziņojums par ES un Turcijas paziņojuma īstenošanā gūto progresu”. Pieejams šeit: https://ec.europa.eu/home-affairs/sites/homeaffairs/files/what-we-do/policies/european-agenda-migration/20170906_seventh_report_on_the_progress_in_the_implementation_of_the_eu-turkey_statement_en.pdf.

(13) Saskaņā ar jaunākajiem datiem kopējais pārcelto personu skaits ir 27 695 (19 244 no Grieķijas un 8 451 no Itālijas), savukārt saskaņā ar ES un Turcijas paziņojumu no Turcijas uz ES tikuši pārmitināti kopumā 8 834 sīrieši. Attiecībā uz finansiālo atbalstu 3 miljardu EUR apmērā, ko 2016.–2017. gadam paredz Bēgļu atbalsta mehānisms Turcijā, jau ir parakstīti līgumi vairāk nekā 1,66 miljardu EUR vērtībā un izmaksājumi sasniedz 838 miljonus EUR. Tādu neaizsargāto bēgļu skaits, kuriem atbalstu sniedz ārkārtas sociālās palīdzības drošības tīkls, ir pieaudzis no 600 000 līdz 860 000, un paredzams, ka līdz 2017. gada beigām tas sasniegs 1,3 miljonus. Eiropas Komisija, Brisele, 6.9.2017., COM(2017) 465 final, Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam, Eiropadomei un Padomei “Piecpadsmitais ziņojums par pārcelšanu un pārmitināšanu”. Pieejams šeit: https://ec.europa.eu/home-affairs/sites/homeaffairs/files/what-we-do/policies/european-agenda-migration/20170906_fifteenth_report_on_relocation_and_resettlement_en.pdf.

(14) Pastāv uzskats, ka drošas valsts mehānisms ir pretrunā Ženēvas konvencijas 31. panta 1. punktam, jo starptautiskajos tiesību aktos nav noteikts, ka pieteikums būtu jāiesniedz pirmajā valstī, kura varētu piešķirt starptautisko aizsardzību. Šajā sakarā skatīt M. Symes and P. Jorro, Asylum Law and Practice (“Patvēruma tiesības un prakse”), LexisNexis UK, 2003, 448. lpp.; G. Goodwin-Gill and J. McAdam, The Refugee in International Law (“Bēgļi starptautiskajās tiesībās”), Oxford University Press, 2007, 392. lpp. Lai iepazītos ar pretējo viedokli, skatīt K. Hailbronner, The Concept of “Safe Country” and Expeditious Asylum Procedures: A Western European Perspective (““Drošas valsts” jēdziens un ātras patvēruma procedūras: Rietumeiropas perspektīva”), International Journal of Refugee Law, 1993, 5(1), 31.–65. lpp.

(15) Grieķijas Cilvēktiesību aizsardzības organizācija ir paudusi viedokli, ka jau no pirmajām ES un Turcijas paziņojuma piemērošanas dienām “EASO eksperts uzskatīja, ka attiecībā uz pirmajiem izskatītajiem patvēruma pieteikumiem var apgalvot, ka Turcija ir droša trešā valsts (..). Šāda nostāja, kuras standartizēts teksts tiek izmantots par pamatu pieteikumu noraidīšanai, pieteikumu iesniedzējiem būtībā liedz saņemt vajadzīgo individuālo novērtējumu un, vēl ļaunāk, uzliek patvēruma meklētājiem pienākumu pierādīt, ka Turcija nav droša trešā valsts, kas ir absolūti pretrunā direktīvas garam. Šo pirmo patvēruma pieteikumu vispārēja noraidīšana ir nepamatota”. Grieķijas Cilvēktiesību aizsardzības organizācija, Comments – critical remarks on the provisions and implementation of Law 4375/2016 (Komentāri – kritiskas piezīmes par Likuma Nr. 4375/2016 noteikumiem un īstenošanu), 2016. gada 21. aprīlis, pieejams šeit: http://www.hlhr.gr/?MDL=pages&SiteID=1215. Tomēr 2016. gada 10. maijā Grieķija pieņēma pirmo lēmumu, kurā Turcija netika atzīta par drošu trešo valsti. Konkrētajā situācijā pēc tam, kad Lesbas salā tika saņemta apelācijas sūdzība no kāda sīrieša, kuram patvērums sākotnēji netika piešķirts un kuru tādēļ būtu bijis jāatgriež Turcijā, bēgļu apelācijas padome noteica, ka Turcija nav droša trešā valsts, kas nozīmē, ka patvēruma pieteikums bija jāizskata atkārtoti – detalizētāk un ņemot vērā visus faktus. Šo “precedentu”, ko radīja pirmais lēmums, ka Turciju nevar uzskatīt par drošu trešo valsti, ir ņēmušas vērā daudzas bēgļu apelācijas padomes.

(16) Informāciju par neizraidīšanas principu cita starpā skatīt E. Lauterpacht & D. Bethlehem, “The scope and content of the principle of non-refoulement: Opinion” (“Neizraidīšanas principa tvērums un saturs. Atzinums”) izdevumā E. Feller, V. Tuerk & F. Nicholson (red.), Refugee Protection in International Law (“Bēgļu aizsardzība starptautiskajos tiesību aktos”), UNHCR’s Global Consultations on International Protection (UNHCR Globālās konsultācijas par starptautisko aizsardzību), Cambridge University Press, Cambridge, 2003, 87.–177. lpp. Skatīt arī ANO Augstā komisāra bēgļu jautājumos Konsultatīvo atzinumu par neizraidīšanas saistību ekstrateritoriālu piemērošanu saskaņā ar 1951. gada Konvenciju par bēgļa statusu un tās 1967. gada protokolu, pieejams šeit: http://www.unhcr.org/refworld/docid/45f17a1a4.html.

(17) 2001. gada 13. septembra Piezīme par starptautisko aizsardzību (A/AC. 96/951, 16. punkts). Skatīt arī UNHCR, The Principle of Non Refoulement as a Norm of Customary International Law, Response to the Questions Posed to UNHCR by the Federal Constitutional Court of the Federal Republic of Germany in cases 2 BvR 1938/93, 2 BvR 1953/93, 2 BvR 1954/93 (Neizraidīšanas princips kā starptautisko paražu tiesību norma. Atbilde uz jautājumiem, kurus Vācijas Federatīvās Republikas Federālā konstitucionālā tiesa uzdeva UNHCR saistībā ar lietām 2 BvR 1938/93, 2 BvR 1953/93, 2 BvR 1954/93). Skatīt arī UNHCR, Note on the Principle of Non Refoulement (EU Seminar on the Implementation of the 1995 EU Resolution on the Minimum Guarantees for Asylum Procedures) (Piezīme par neizraidīšanas principu (ES seminārs par 1995. gada ES Rezolūcijas par obligātajām garantijām patvēruma procedūrās īstenošanu)), 1.11.1997. Papildus skatīt 4. punktu 1951. gada Konvencijas par bēgļa statusu un/vai 1967. gada Protokola pušu deklarācijas preambulā, kas pieņemta 2001. gada 12.–13. decembra Ministru sanāksmē, HCR/MMSP/2001/09, kā arī Jaunzēlandes Apelācijas tiesas lēmumu lietā “Zaoui pret ģenerālprokuroru” (Nr. 2) [2005] 1 NZLR 690, 20.9.2004., 34. un 136. punkts.

(18) Secinājums Nr. 6 (XXVIII) – 1977. gads, par neizraidīšanas principu, c) punkts, Secinājums Nr. 79 (XLVIII) – 1996. gads, par starptautisko aizsardzību, j) punkts, Secinājums Nr. 81 (XLVIII) – 1997. gads, par starptautisko aizsardzību, i) punkts.

(19) UNHCR, Global Consultations on International Protection/Third Track: Asylum Processes (Fair and Efficient Asylum Procedures) (Globālās konsultācijas par starptautisko aizsardzību/Trešā redakcija: Patvēruma piešķiršanas kārtība (taisnīgas un efektīvas patvēruma piešķiršanas procedūras), EC/GC/01/12, 13.5.2001., 4., 8., 13. punkts un 50. punkta c) apakšpunkts, un 16. zemsvītras piezīmē minētā E. Leuterpacht and D. Bethlehem publikācija, 87.–99. punkts.

(20) Plašāka informācija: http://data.unhcr.org/syrianrefugees/regional.php.

(21) Sk. 2. zemsvītras piezīmi.

(22) Likuma teksts angļu valodā ir pieejams šeit: http://www.goc.gov.tr/files/files/eng_minikanun_5_son.pdf.

(23) Sk. 2. zemsvītras piezīmi.

(24) Meltem Ineli-Ciger, Implications of the New Turkish Law on Foreigners and International Protection and Regulation No. 29153 on Temporary Protection for Syrians Seeking Protection in Turkey (Turcijas jaunā Likuma par ārvalstniekiem un starptautisko aizsardzību un Noteikumu Nr. 29153 par pagaidu aizsardzību bēgļiem no Sīrijas, kuri lūdz aizsardzību Turcijā, ietekme), Oxford Monitor of Forced Migration, 2014, 4(2), 28.–36. lpp.

(25) Sk. 2. zemsvītras piezīmi.

(26) Cita starpā skatīt Human Rights Watch2015. gada 23. novembra paziņojumu, kas pieejams šeit: https://www.hrw.org/news/2015/11/23/turkey-syrians-pushed-back-border.

(27) Amnesty International, Η ψευδαίσθηση της “ασφαλούς χώρας” για την Τουρκία καταρρέει (“Sabrūk ilūzija par Turciju kā par “drošu valsti””), 2016. gada 23. marts, pieejams tikai grieķu valodā šeit: https://www.amnesty.gr/news/press/article/20243/i-pseydaisthisi-tis-asfaloys-horas-gia-tin-toyrkia-katarreei. Plašāku informāciju skatīt Ο. Ulusoy, Turkey as a Safe Third Country? (“Turcija kā droša trešā valsts?”), 2016. gada 29. marts, pieejams šeit: https://www.law.ox.ac.uk/research-subject-groups/centre-criminology/centreborder-criminologies/blog/2016/03/turkey-safe-third. E. Roman, Th. Baird, and T. Radcliffe, Why Turkey is Not a “Safe Country” (“Kāpēc Turcija nav “droša valsts””), 2016. gada februāris, Statewatch, http://www.statewatch.org/analyses/no-283-why-turkey-is-not-a-safe-country.pdf.

(28) Rezolūcija Nr. 2109 (2016), pagaidu redakcija, The situation of refugees and migrants under the EU–Turkey Agreement of 18 March 2016 (Bēgļu un migrantu situācija saskaņā ar ES un Turcijas 2016. gada 18. marta paziņojumu), autors(-i): Eiropas Padomes Parlamentārā asambleja, avots: Asamblejas debates 2016. gada 20. aprīlī (15. sēde) (sk. Dok. Nr. 14028, Migrācijas, bēgļu un pārvietoto personu komitejas ziņojums, referente: Tineke Strik). Dokumenta teksts Asamblejā pieņemts 2016. gada 20. aprīlī (15. sēdē).

(29) L. Reppeli (2015), “Turkey’s track record with the European Court of Human Rights” (Turcijas līdzšinējā pieredze Eiropas Cilvēktiesību tiesā). Turkish Review, 2015. gada 1. janvāris (tiešsaistē pieejams šeit: http://archive.is/XmdO5).