LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 286/28

Eiropas ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tēmu “Vispārēja vienošanās par pakalpojumu tirdzniecību (VVPT) — Sarunas par 4. režīmu (fizisku personu pārvietošanos)”

(2005/C 286/06)

Komisija ar Komisijas locekļa Lamy kga 2003. gada 20. janvāra vēstuli saskaņā ar EKL 262. pantu lūdza EESK izteikt izpētes atzinumu par šādu tēmu:“Vispārēja vienošanās par pakalpojumu tirdzniecību (VVPT) — Sarunas par 4. režīmu (fizisku personu pārvietošanos)”

Ārējo attiecību specializētā nodaļa, kurai bija uzdots veikt darbu, pieņēma atzinumu 2005. gada 20. maijā, pamatojoties uz ziņotājas FLORIO kdzes projektu.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 418. plenārajā sesijā, kas notika 2005. gada 8. un 9. jūnijā (2005. gada 8. jūnija sēdē), ar 134 balsīm par, 1 balsi pret un 7 atturoties, pieņēma šādu atzinumu.

Ievads

EESK dažādos veidos (konferences, atzinumi, institūciju tikšanās) ir izveidojusi konstruktīvas sadarbības un dialoga attiecības ar Eiropas Komisijas Tirdzniecības ģenerāldirektorātu. Jo īpaši iepriekšējais komisārs Pascal Lamy savu pilnvaru ietvaros vairākkārt ir organizējis viedokļu apmaiņu ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju par jautājumiem, kas attiecas uz starptautisko tirdzniecību un cilvēktiesībām Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) sarunu ietvaros.

EESK šodien iepazīstina ar priekšlikumu par tēmu “VVPT — sarunas par 4. režīmu”, ko uzskata par vienu no PTO sarunu izšķirošajiem elementiem attiecībā uz starptautiskas pakalpojumu tirdzniecības uzsākšanu. Brīvu pakalpojumu apriti gan Eiropas Savienībā, gan pāri tās robežām pamatoti uzskata par vienu no iespējamiem instrumentiem, lai ekonomisko situāciju padarītu dinamiskāku un veicinātu nodarbinātību. Rūpīgāka šķēršļu un riska analīze var veicināt minētā sektora līdzsvarotu attīstību jauno starptautisko nolīgumu ekonomiskās un sociālās ilgtspējas ietvaros.

Ir jāturpina padziļināti risināt jautājums par to personu pagaidu uzturēšanos, kuras strādā kāda uzņēmumā vai sabiedrībā, kas vēlas sniegt pakalpojumus valstī, kura nav minēto personu pastāvīgā dzīvesvieta, īpaši saistībā ar jaunattīstības valstīm un ES dalībvalstīm.

1. Vispārējā vienošanās par pakalpojumu tirdzniecību (VVPT)

1.1 Vispārējā vienošanās par pakalpojumu tirdzniecību (VVPT) tika noslēgta Urugvajas sarunu kārtas laikā (no 1986. līdz 1994. gadam) un stājās spēkā 1995. gada sākumā, kad PTO kļuva par Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību sekretariāta pēcteci. Nepieciešamība pēc daudzpusējiem noteikumiem par pakalpojumu tirdzniecību vispārēji tika atzīta 80. gados, kad pakalpojumu sektora (apmēram divas trešdaļas no iekšzemes kopprodukta un darba vietām Eiropas Savienībā) izaugsme un tirdzniecība ar pakalpojumiem ieguva paātrinājumu un arvien grūtāk kļuva konstatēt atšķirību starp precēm un pakalpojumiem. Preču eksportam arvien vairāk ir vajadzīgs pakalpojumu eksports, piemēram, uzstādīšana, apmācība un atbalsts, kā arī citi pakalpojumi. Arī valsts un vietējo monopolu tendence virzīties uz jauniem tirgus pasākumiem, piemēram, elektroenerģijas, telefonsakaru un telegrāfijas, pilsētu un dzelzceļa transporta nozari ir pavērusi jaunas interesantas iespējas starptautiskajā pakalpojumu tirgū (1). Kaut arī galvenais mērķis ir liberalizēt pakalpojumu tirdzniecību, VVPT vienošanās nepiespiež nevienu dalībvalsti liberalizēt tos lielākā mērā nekā tā uzskata par vajadzīgu, turklāt pastāv iespēja ierobežot gan vislielākās labvēlības principu, gan valsts attieksmi pret ārvalstu piegādātājiem. Vienošanās skaidri nosaka arī tiesības reglamentēt un piemērot jaunus noteikumus pakalpojumu tirgiem. Principā neviens sektors netiek izslēgts, izņemot “publisko iestāžu sniegtos pakalpojumus” (2).

2. Piegādes režīmi

2.1 Saistība starp atšķirīgiem režīmiem

2.1.1 Saskaņā ar VVPT vienošanās 1. panta 2. punktu “pakalpojumu tirdzniecību definē kā pakalpojuma sniegšanu”: a) no vienas dalībvalsts teritorijas citā dalībvalsts teritorijā; b) vienas dalībvalsts teritorijā pakalpojuma izmantotājam citas dalībvalsts teritorijā; c) kuru veic vienas dalībvalsts pakalpojuma sniedzējs, izmantojot komerciālu klātbūtni citas dalībvalsts teritorijā; d) kuru veic vienas dalībvalsts pakalpojuma sniedzējs, izmantojot dalībvalsts fizisku personu klātbūtni citas dalībvalsts teritorijā.

2.1.2 Parasti minētos pakalpojumu sniegšanas režīmus apzīmē ar 1., 2., 3. un 4. režīmu. Ar 1. režīmu apzīmē pakalpojumus, ko sniedz no attāluma (ar pasta, faksa, telefona vai tīmekļa palīdzību). 2. režīms attiecas uz gadījumiem, kad patērētājs dodas uz ārzemēm, lai saņemtu pakalpojumu (šajā saistībā visbiežākais piemērs ir tūrisms). Ar 3. režīmu saprot komerciālu klātbūtni citas dalībvalsts teritorijā (investīcijas), kamēr 4. režīms nozīmē kādas personas ieceļošanu (uz laiku) kādā valstī, lai tur sniegtu pakalpojumu vai nu tādēļ, ka ir vajadzīgs pastāvīgs kontakts ar klientu, vai pakalpojums ir jāsniedz uz vietas.

2.1.3 Starp 3. un 4. režīmu bieži ir cieša saistība. Uzņēmumi bieži pārvieto savus vadošos darbiniekus un speciālistus starp mītnes vietām dažādās valstīs, tā ir iekšējā mobilitāte, kas ir svarīga attiecīgu piedāvāto pakalpojumu sniegšanai. Tomēr 1. un 2. režīmā sniegtos pakalpojumus var sniegt arī 4. režīmā. Piemēram, personas, kas atrodas darījumu braucienos, minēto režīmu ietvaros var risināt sarunas un slēgt līgumus.

2.1.4 Attiecībā uz saistību starp dažādiem pakalpojumu sniegšanas režīmiem ESAO (Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas) pētījums par VVPT 4. režīmu (3) parāda, ka ir gandrīz neiespējami novērtēt makroekonomiskās sekas — tirdzniecības veidošanos, izaugsmi un nodarbinātību, konkurenci, pakalpojumu kvalitātes uzlabošanos un zemākas cenas patērētājiem — kādas rodas, liberalizējot tikai vienu, piemēram, 4. režīmu. Pētījumi par 4. režīma liberalizācijas sekām attiecībā uz izmaiņām, izaugsmi un nodarbinātību sastopas ar statistikas trūkumu par pagaidu pārvietošanos atbilstoši 4. režīmam. Runa nav par 4. režīmā iegūstamo priekšrocību apjomu, bet par to, kāda veida priekšrocības var garantēt un kādu negatīvo ietekmi var samazināt. Daudzi uzņēmumi ziņo, ka birokrātiskie šķēršļi sakarā ar vīzu un darba atļauju saņemšanu ir kavējuši tirdzniecību.

2.1.5 VVPT 4. režīms attiecas uz ļoti īpašu personu pārvietošanās formu. Šai migrācijai ir trīs galvenās iezīmes: 1) tai ir pagaidu raksturs; 2) par to lemj un tās mērķi nosaka pakalpojumu sniedzējs; 3) attiecīgo algoto darbinieku tiesības, kuras katra PTO pārstāvētā galamērķa valsts var noteikt atsevišķi, netiek definētas un aizsargātas. Darbaspēka migrācija atbilstoši VVPT 4. režīmam ir migrācija uz laiku, kas notiek pēc pakalpojumu sniedzēja iniciatīvas, lai sniegtu pakalpojumu. 4. režīms ietver arī gadījumus, kad pakalpojumu sniegšanas uzņēmums norīko darbinieku darbā ārvalstī.

2.1.6 Svarīgi atzīmēt, ka 4. režīms ievērojami atšķiras no strādnieku brīvas pārvietošanās principa Eiropas Savienībā/Eiropas ekonomiskajā telpā. Eiropas Savienībā runa ir par indivīda tiesībām izvēlēties, kur dzīvot un strādāt. Minētā 4. režīma gadījumā runa ir par pakalpojumu sniedzēja tiesībām ierasties kādā ES valstī uz zināmu laiku, lai sniegtu pakalpojumus.

2.1.7 Darbaspēka aprite, pirmkārt, attiecas uz imigrācijas politikas un darba tirgus vadību, bet ne uz starptautiskās tirdzniecības vadību. Pagaidu darbaspēka pārvietošanās rezultātā pastāv risks radīt situāciju, kad atbilstoši PTO noteikumiem darbs kļūst par preci (4), turpretī Starptautiskās Darba organizācijas (ILO) galvenais princips nosaka, ka “darbs nav prece”. Tātad 4. režīms attiecas uz cilvēkiem. Tomēr VVPT nav minētas ne cilvēktiesības, ne darba ņēmēju tiesības, ne darba apstākļi, bet locekļiem šīs tiesības var un vajag ņemt vērā savās prasībās, piedāvājumos un saistībās, kā to ir darījusi ES un tās dalībvalstis.

2.2 4. režīms un pielikums par to fizisko personu pārvietošanos pāri robežām, kuras sniedz pakalpojumus saskaņā ar VVTP vienošanos

2.2.1 VVPT vienošanās īpašajā pielikumā ir atzīts, ka 4. režīmā pastāv saistība starp tirdzniecību, migrāciju un darba tirgus regulēšanu. Minētā pielikuma 2. punktā ir noteikts, ka Vienošanās neattiecas uz pasākumiem, kas ietekmē fiziskas personas, kuras vēlas pievienoties kādas dalībvalsts darba tirgum, kā arī uz pasākumiem attiecībā uz pastāvīgu migrāciju, pastāvīgu uzturēšanos vai pastāvīgu nodarbinātību. Pielikuma zemsvītras piezīmē ir precizēts, ka “vīzas pieprasīšana noteiktu dalībvalstu fiziskām personām, bet ne personām no citam dalībvalstīm, netiks uzskatīta par anulējošu vai kompromitējošu attiecībā uz priekšrocībām specifisku darba līgumu gadījumā”. Visbeidzot, pielikumā noteikts, ka valstis var brīvi reglamentēt fizisko personu iebraukšanu un uzturēšanos savās teritorijās (tajā skaitā attiecībā uz vīzu politiku), ja veiktie pasākumi neierobežo tirdzniecību. Pielikumā skaidri norādīts, ka PTO dalībvalstis uzskata personu pagaidu ieceļošanu par īpaši delikātu jautājumu.

2.3 Eiropas Savienības saistības

2.3.1 PTO locekļu 4. režīma saistības dažos aspektos atšķiras no saistībām citos režīmos īpaši to horizontālā rakstura dēļ, tādējādi tās skar visus sektorus, kas ir norādīti attiecīgās dalībvalsts saistību sarakstā. Tas atspoguļo veidu, kā imigrācijas dienesti neatkarīgi no sektora reglamentē pagaidu migrāciju, pamatojoties uz ieceļošanas nolūku, kvalifikāciju un izglītību, kā ari citiem faktoriem.

2.3.2 Kaut arī vairums valstu Urugvajas sarunu kārtas beigās ir uzņēmušās saistības attiecībā uz 4. režīmu, tomēr tiek uzskatīts, ka vairāk nekā 90 % no šīm saistībām attiecas tikai uz augsti kvalificētiem darbiniekiem (vadību, profesionāliem darbiniekiem un speciālistiem ar īpašu pieredzi) un apmeklētājiem, kuri pārvietojas darījumu labad. Pat uz minētajiem augsti kvalificētajiem darbiniekiem vairums saistību attiecas tikai tajos gadījumos, kad pakalpojumu sniegšanas uzņēmums ir spējīgs nodrošināt komerciālu klātbūtni uzņemošajā valstī (3. režīms) (pārcelšana viena uzņēmuma ietvaros). Tikai nedaudzas valstis ir uzņēmušās saistības pret pakalpojumu sniedzējiem, kas nenodrošina komerciālu klātbūtni attiecīgajā valstī — gan attiecībā uz ārvalstī dibinātu uzņēmumu darbiniekiem, gan neatkarīgiem pakalpojumu sniedzējiem (mazie uzņēmēji, brīvo profesiju pārstāvji utt.). Vēl mazāk ir to valstu ir uzņēmušās saistības attiecībā uz darba ņēmējiem ar vidēju vai zemu kvalifikāciju. Tādējādi 90 % no valstu saistībām attiecas tikai uz augsti kvalificētiem darba ņēmējiem.

2.3.3. 4. režīma ietvaros noslēgtās saistības attiecas uz to veiktās darbības līmeni, kuram konkrētās nozarēs, kurās 4. režīms ir nozīmīgākais sniegšanas veids (profesionālie pakalpojumi, arī veselības aizsardzībā), vai gadījumā, kad nav komerciālas klātbūtnes (piemēram, celtniecības pakalpojumi vai informātikas pakalpojumi, kad nepieciešama klātbūtne uz vietas), ir vislielākā nozīme.

2.3.4. Urugvajas sarunu kārtā ES un tās dalībvalstis ir uzņēmušās saistības, kas ļauj noteiktiem ārvalstniekiem īslaicīgi ieceļot Savienības teritorijā ar nolūku sniegt pakalpojumus. Tajās ietilpst saistības, kas noslēgtas vēlāku sarunu laikā par 4. režīmu pēc Urugvajas sarunu kārtas beigām.

2.4 Eiropas Komisija atbilstoši 4. režīmam tāpat kā citas PTO dalībvalstis iedala pakalpojumu sniedzējus trīs lielās kategorijās. — Pārcelšana viena uzņēmuma robežās: tie ir viena uzņēmuma darbinieki, kurus uz laiku norīko darbā no minētā uzņēmuma struktūras, kas atrodas ārpus Eiropas Savienības (mītne, filiāle, aģentūra), uz nodaļu, kas atrodas Eiropas Savienībā. — Komandējumi: ārvalsts pakalpojumu sniegšanas uzņēmuma pārstāvis uz laiku ierodas Eiropas Savienības dalībvalsts teritorijā, lai: a) risinātu sarunas par pakalpojumu pārdošanu; b) slēgtu līgumus par pakalpojumu pārdošanu; vai c) dibinātu uzņēmumu (filiāli, aģentūru vai biroju). Personas, kas ieradušās komandējumā, pašas nevar sniegt pakalpojumus Eiropas Savienības teritorijā. — Pakalpojumu sniedzēji saskaņā ar līgumu: šī kategorija ietver juridisku personu darbiniekus un, pamatojoties uz jauno Eiropas Komisijas piedāvājumu, varētu ietvert pašnodarbinātas personas. Juridisku personu darbinieki ierodas Eiropas Savienības teritorijā uz laiku kā darba ņēmēji tādā ārējā uzņēmumā, kas ir noslēdzis līgumu par pakalpojumu sniegšanu Eiropas Savienībā. Pašnodarbinātas personas ierodas Eiropas Savienības teritorijā uz laiku, lai izpildītu darba līgumu, kuru tās ir noslēgušas pašas.

2.5 ES prasības pret citiem PTO locekļiem

2.5.1 ES ir aicinājusi 106 locekļus no PTO paplašināt saistības attiecībā uz 4. režīmu, turklāt minētās prasības tika izvirzītas atšķirīgā formā atkarībā no attiecīgās valsts attīstības līmeņa un tās kā tirdzniecības partnera nozīmes. Tas atspoguļo ES intereses, kādas izriet no minētā eksporta un pakalpojumu sniegšanas režīma. ES cenšas nodrošināt, lai lielākā daļa PTO partneru uzņemtos līdzīga apjoma saistības kā ES. Šajā saistībā ir formulētas šādas prasības: 1) Pārcelšana viena uzņēmuma robežās: iespēja norīkot darbā pakalpojumu sniegšanas uzņēmuma personālu tā paša uzņēmuma filiālēs uz laiku līdz 3 gadiem un ietvert minētajos nolīgumos īsu uzturēšanos izglītības un apmācības nolūkā; 2) Komandējumi: pārcelšana ar uzturēšanos, kas nepārsniedz 90 dienas; 3) Pakalpojumu sniedzēji saskaņā ar līgumu: sākotnēji tika iesniegti pieprasījumi tikai attiecībā uz juridisku personu darbiniekiem. Tie attiecās tikai uz dažiem pakalpojumu sektoriem (piemēram, profesionāli pakalpojumi, pakalpojumi uzņēmumiem, ar vidi saistīti pakalpojumi), tika iesniegti dažādi sektoru saraksti ESAO valstīs un jaunattīstības valstīs, uz kurām attiecās prasības. Vismazāk attīstītajām valstīm attiecībā uz šo kategoriju netika izvirzītas nekādas prasības. PTO partneriem janvārī nosūtītās prasības aprobežojās ar mazajiem uzņēmējiem un lielajiem tirdzniecības partneriem.

2.6 PTO dalībvalstu formulētie pieprasījumi

2.6.1 Attiecībā uz sarunām ES ir saņēmusi vairāk nekā 50 dalībvalstu iesniegumus, kuros prasīts turpināt attīstīt 4. režīmu dažādos līmeņos: pirmkārt, saistībās tiek prasīta lielāka pārredzamība, otrkārt, dažos iesniegumos ir prasība novērst gandrīz visus ierobežojumus, kas attiecas uz lielāko daļu pakalpojumu.

2.6.2 Pieprasījumu vairākums nāk no jaunattīstības valstīm, un vairāk nekā puse no šīm valstīm uzskata, ka visi ierobežojumi būtu jāsamazina (tas nozīmē personu pilnīgu pārvietošanās brīvību). Minētās valstis pieprasīja iekļaut mazāk kvalificētus darba ņēmējus un atcelt ekonomiskā pieprasījuma pārbaudi, tas ir, darba tirgus situācijas pārbaudi saistībā ar 4. režīmu. Trīs valstis vēlas, lai ES atceļ vīzu režīmu un automātiski piešķir ieceļošanas un uzturēšanās atļauju. Vairākas citas valstis vēlas, lai ES direktīvas par savstarpēju atzīšanu tiktu paplašinātas un attiecinātas uz trešo valstu pilsoņiem, kas ieguvuši savu kvalifikāciju Eiropas Savienībā.

2.6.3. Vismazāk attīstīto valstu tirdzniecības ministru sēde, kas notika no 2003. gada 31. maija līdz 2. jūnijam Dakā (Bangladešā), noslēdzās ar tā saukto Dakas deklarāciju, kurā (15. punkta iv) apakšpunktā) noteikts, ka ir jānodrošina brīva pieeja attīstīto valstu tirgum, saskaņā ar 4. režīmu atļaujot personām, īpaši nekvalificētiem vai mazkvalificētiem pakalpojumu sniedzējiem, īslaicīgu uzturēšanos, galvenokārt, pamatojoties uz profesionālās kvalifikācijas atzīšanu, vīzu procedūras vienkāršošanu un ekonomisko vajadzību kritērija nepiemērošanu.

3. ES piedāvājums

3.1 Vairākās jomās tiek piedāvāti būtiski uzlabojumi: attiecībā uz pakalpojumu sniedzējiem saskaņā ar līgumu ir notikusi vienošanās par saistībām 22 apakšnozarēs (profesionālie pakalpojumi un pakalpojumi uzņēmumiem), kā arī 4 nozarēs pašnodarbinātām personām ar uzturēšanās laiku līdz sešiem mēnešiem. Minētajās 22 apakšnozarēs ES ir apņēmusies neveikt ekonomisko vajadzību pārbaudi, tā vietā ieviešot to pakalpojumu sniedzēju skaita ierobežošanu, uz kuriem attiecas minētās saistības. Vēl ir jānosaka šo saistību piemērošanas maksimālā robeža un kārtība. Jaunajiem darbiniekiem tiek paredzēta uzturēšanās iespēja ar laiku līdz 12 mēnešiem izglītības nolūkā pārcelšanas uzņēmuma iekšienē (intra-company transfers) ietvaros. Tas neapšaubāmi ir viens no ambiciozākajiem un plašākajiem ES piedāvājumiem.

4. Trešo valstu piedāvājumi

4.1 Tikai daži PTO locekļi (38) iesniedza sākotnējos piedāvājumus par pakalpojumu tirdzniecības tālāku liberalizāciju pirms Dohas deklarācijā noteiktā termiņa beigām (kaut arī pakalpojumu tirdzniecība ietver 91,6 % no pasaules tirdzniecības. Piedāvājuma apjoms gan rūpnieciski attīstītajās valstīs, gan jaunattīstības valstīs ir diezgan neliels un tas ir ierobežots arī attiecībā uz piedāvājuma kvalitāti. Ir jāņem vērā arī fakts, ka, pamatojoties uz ES jauno piedāvājumu, dažas valstis — Indija, Filipīnas, Taizeme, Indonēzija — ir formulējušas savas prasības no jauna.

5. Pagaidu uzturēšanās, darba tirgus un sociālā kohēzija

5.1 Neierobežojot izmaiņas tirdzniecībā, ar 4. režīmu saistītās problēmas attiecas arī uz plašāko migrācijas un darba tirgus politiku. Migrācijas sastāvdaļa ir laika ziņā ierobežota migrācija, kas savukārt veido profesionālās migrācijas daļu. VVTP 4. režīms ir atsevišķa nozare.

5.2 Joprojām nav skaidri definētas 4. režīma robežas. Vajadzētu noskaidrot attiecību starp pagaidu profesionālo migrāciju un pagaidu migrāciju komerciālās klātbūtnes nodrošināšanai un, galvenais, definēt jēdzienu “pagaidu”, kas var attiekties uz laika periodu no dažiem mēnešiem līdz vairāk nekā 5 gadiem. Līdz šim nav arī noteikts, uz kādām darba ņēmēju kategorijām attiecas šis režīms. Turklāt jēdzienu “pagaidu uzturēšanās” Eiropas Savienībā (Līgums) un PTO izprot atšķirīgi.

5.3 Nav šaubu, ka 4. režīmu būtu jāattiecina tikai uz augsti kvalificētiem speciālistiem un pašnodarbinātām personām. Ja tomēr 4. režīma noteikumi turpmāk tiks attiecināti uz citām pakalpojumu kategorijām un minēto pakalpojumu sniedzējiem, ir skaidrāk un precīzāk jādefinē “pagaidu” laika periods un jākonkretizē jēdziens “pakalpojumu sniedzējs”. Tā kā tirdzniecības līgumi nav īpaši piemēroti darba ņēmēju tiesību regulēšanai, situācija būtu skaidrāka, ja uz darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas 4. režīms, attiecinātu arī 1998. gada (5) ILO Deklarāciju par pamatprincipiem un tiesībām darbā, kas veido atsevišķu tiesisko pamatu, un tās pielikumus. Eiropas Savienības dalībvalstīs, protams, vislielākā nozīme ir Nicā pieņemtajai Pamattiesību hartai, īpaši tādēļ, ka tā tagad ir iekļauta Konstitucionālā līguma projektā.

5.4 Tas būtu ļoti svarīgi gan daudziem pašnodarbinātiem darbuzņēmējiem gan saistībā ar pensiju shēmām gan cīņu pret bezdarbu. Protams, emigrācijas regulēšanai ir jānotiek valsts līmenī nevis PTO ietvaros. Tāpat atsevišķi ar darbu saistīti aspekti, piemēram, tiesības un sociālā apdrošināšana ir jārisina starptautiskā līmenī (piemēram, ILO ietvaros).

6. Secinājumi un ieteikumi

6.1 Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja atzīst globālās pakalpojumu tirdzniecības tālākas liberalizācijas nozīmi ekonomikas izaugsmē gan jaunattīstības valstīs, gan rūpnieciski attīstītajās valstīs, tomēr norāda, ka trūkst seku novērtējuma par faktisko ietekmi sociālajā līmenī un ietekmi uz darba tirgu gan izcelsmes valstīs, gan uzņemošajās valstīs.

6.2 Komiteja atzīst arī, ka PTO locekļu tiesības regulēt pakalpojumu sniegšanu un šajā saistībā pieņemt jaunus noteikumus ir ļoti nozīmīgas.

6.2.1 Komiteja atbalsta ES iesniegtos sākotnējos piedāvājumus tālākai liberalizācijai VVTP 4. režīma ietvaros, ar noteikumu, ka tiek saglabātas uzņemošajā valstī spēkā esošās darba pamatnormas, valsts darba tiesību noteikumi un esošie koplīgumi. Komiteja atbalsta un atzinīgi vērtē darba ņēmēju tiesību iekļaušanu Komisijas saistību sarakstā.

6.2.1.1 Priekšlikums ietvert piedāvājumā uzņēmuma iekšējās apmācības kategoriju varētu interesēt gan daudznacionālus Eiropas Savienības uzņēmumus, gan jaunus vadītājus un uzņēmumus trešās valstīs, tādēļ Komiteja to vērtē atzinīgi. Protams, ir skaidri jānosaka šāda veida līgumattiecību izglītības raksturs, lai novērstu risku, ka tās var pārvērsties par nepietiekami apmaksātu darbu pakalpojumu sektorā; vienlaicīgi ir jāņem vērā valsts tiesību normas par izglītību (likumu normas, koplīgumi) un starptautiskās darba tiesības.

6.2.2 Eiropas Savienība ierosina arī jaunas saistības attiecībā uz neatkarīgiem profesionāļiem kā pakalpojumu sniedzējiem saskaņā ar līgumu, kaut arī šis piedāvājums ir piemērojams tikai dažiem apakšsektoriem un augsti kvalificētiem ekspertiem (6).

6.2.3 EESK uzsver nozīmību, kāda ir locekļu pasākumiem, lai nodrošinātu pagaidu darbinieku aizsardzību un garantētu nediskrimināciju un attiecīgu pārraudzības mehānismu ieviešanu, piemēram, saskaņā ar ILO konvencijas Nr. 95 principiem saistībā ar algu aizsardzību.

6.2.4. Īpaši ņemot vērā pēdējo ES paplašināšanu un saistībā ar nākamajām Eiropas Savienības paplašināšanām ar valstīm, kurās koplīgumi ir retums, būs nepieciešams izveidot tikpat labus kontroles mehānismus.

6.2.5. EESK uzskata, ka nolūkā turpināt liberalizēt pakalpojumu tirdzniecību Eiropas Savienībai: 1) Ir jāprecizē, ka direktīva par strādājošo norīkošanu darbā ir tiesiskais pamats arī attiecībā uz darba ņēmēju pagaidu pārvietošanos; 2) jānoskaidro, kā atsaukties uz likumdošanu Eiropas Savienībā attiecībā uz pakalpojumu liberalizāciju vienotā tirgū (skatīt direktīvas priekšlikumu par pakalpojumiem iekšējā tirgū), minētais jautājums jau vairākus mēnešus atrodas īpaši pretrunīgu debašu centrā; 3) jānosaka skaidra atšķirība starp vispārējas nozīmes pakalpojumiem (tajā skaitā veselība, izglītība, ūdens, enerģijas un gāzes apgāde u. tml..), ekonomiskiem un neekonomiskiem pakalpojumiem, komerciāliem vai nekomerciāliem mērķiem un cita rakstura pakalpojumiem.

6.3 EESK principā ir labvēlīga attieksme pret Eiropas pakalpojumu foruma (ESF — Forum européen des services) priekšlikumu, kas paredz radīt “VVPT atļauju”. Tas uzlabotu pakalpojumu sniedzēju pārvietošanās iespējas gan iebraucot, gan izbraucot no Eiropas Savienības un padarītu pārredzamāku 4. režīmu.

6.4 Daudzām jaunattīstības valstīm “smadzeņu noplūdes” risks ir realitāte. Daudzas jaunatīstības valstis saskaras, piemēram, ar medmāsu trūkumu, jo viņas cenšas iekārtoties attīstītajās valstīs, kur trūkst kvalificēta personāla. EESK piedāvā Eiropas Savienībai un dalībvalstīm izcelt noteikumus vai praksi (kā to izdarīja Apvienotās Karalistes veselības aizsardzības sektors attiecībā uz slimnieku kopēju personālu, kur darbā pieņemšanas politikas jomā tika izstrādāts profesionālās ētikas kodekss), kas ļauj izvairīties no situācijas, kad jaunattīstības valstis zaudē kompetentu darbaspēku un specializētu personālu un līdz ar to spēju apmierināt savu iedzīvotāju vajadzības.

6.5 EESK neatlaidīgi aicina Eiropas Savienību un dalībvalstis šobrīd nepieņemt 4. režīma paplašināšanu un tā attiecināšanu uz daļēji kvalificētiem vai nekvalificētiem darbiniekiem. Tas varētu praksē radīt situāciju, kad tiktu apdraudēts ILO pamatprincips, saskaņā ar kuru “darbs nav prece”. Daļēji kvalificēti vai nekvalificēti ārvalstu darba ņemēji gandrīz vienmēr atrodas neizdevīgā pozīcijā darba tirgū. Ārzemju personāls un eksperti, vai augsti kvalificēti neatkarīgi profesionāļi parasti ieņem cienījamu stāvokli un ir labi aizsargāti.

6.6 EESK nevar akceptēt to, ka darba ņēmēju pagaidu ieceļošanu, kas faktiski nozīmē pagaidu migrāciju, galvenokārt reglamentē PTO un VVPT vienošanās, nesniedzot nekādas garantijas attiecībā uz cilvēktiesību vai darba pamatnormu ievērošanu, piemēram, nediskrimināciju. Kā priekšnosacījums jaunai 4. režīma paplašināšanai PTO pagaidu migrantu tiesību aizsardzības nolūkā jāizvirza funkcionāli apmierinoša sadarbība starp PTO un ILO, Starptautisko Migrācijas organizāciju (SMO) un ANO. Šajā saistībā tiktu veicināta ILO kā trīspusīgas dialoga kolēģijas un iespējamās koordinācijas struktūras loma.

6.7 EESK uzskata, ka Eiropas valdībām vajadzētu no jauna aplūkot iespēju ratificēt ANO Starptautisko Konvenciju par visu migrējošu darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu aizsardzību, kura stājās spēkā 2003. gada jūlijā. Minētajā konvencijā definētas pagaidu migrantu tiesības, piemēram, tiesības “strādājošajiem, kas ieceļo ar nolūku veikt specifisku darbu”. Minēto konvenciju, kas ir starptautiski atzītu normu kopums, veicot politiskus pasākumus, vajadzētu izmantot kā pamatnostādnes (7) pat bez ratifikācijas. ILO konvenciju Nr. 146 ir ratificējušas sešas Eiropas Savienības dalībvalstis, resp., kandidātvalstis (pirms un pēc paplašināšanas), kā arī četras citas Eiropas valstis. Būtu jāpiemēro tās noteikumi kopā ar 151. ieteikuma noteikumiem. Jāpiemēro arī attiecīgie Eiropas sociālās hartas panti no (Eiropas Padome). Eiropas Savienības pasākumiem, kas veikti saskaņā ar VVPT 4. režīmu, jābūt savietojamiem ar minētajām normām, īpaši ar tām, kurām pievienojušās Eiropas Savienības dalībvalstis.

6.8 EESK atzinīgi vērtē Eiropas Parlamenta rezolūciju par VVPT (12.03.2003) PTO ietvaros un kultūras daudzveidības jomā, īpaši tās 5., 10. un 11. punktu, un neatlaidīgi aicina Komisiju un dalībvalstis tos ievērot sarunās par VVPT. 5. punkts: … “atgādina, ka VVPT ir brīvprātīga vienošanās un tās principi neuzliek par pienākumu ne privatizāciju, ne ierobežojumu atcelšanu, ne konkrētu liberalizācijas kā tādas pakāpi; tomēr uzsver, ka uz jaunattīstības valstīm un mazāk attīstītajām valstis nevajadzētu izdarīt spiedienu, lai tās liberalizētu pakalpojumus un īpaši sabiedriskos pakalpojumus”. 10. punkts: … “atzinīgi vērtē iespēju piedāvāt jaunattīstības valstīm labākās iespējas sniegt pakalpojumus Eiropas Savienības tirgū, izmantojot kvalificēta personāla pagaidu pārvietošanos pāri robežām, tomēr uzsver, ka sarunām ir jānodrošina aiz robežām strādājošo darba ņēmēju aizsardzība pret visām diskriminācijas formām, un atgādina, ka visos minētajos gadījumos ir jāturpina piemērot Eiropas Savienībā un dalībvalstī noteiktie darba apstākļi, noteikumi par minimālo darba samaksu un visi koplīgumi par algām neatkarīgi no tā, vai darba devējs ir reģistrēts Eiropas Savienības valstī vai nē”. 11. punkts: … “uzsver, ka komerciāla klātbūtne (investīcijas) arī turpmāk ir pakļauta to valstu nodokļiem, sociālajiem un citiem reglamentējošajiem pasākumiem, kurās tiek sniegts pakalpojums, un uzsver tiesības padarīt ārvalstu uzņēmumu komerciālo klātbūtni atkarīgu no ILO Trīspusējās deklarācijas par daudznacionāliem uzņēmumiem un sociālajai politikai piemērojamajiem principiem un jaunajām ESAO vadlīnijām daudznacionāliem uzņēmumiem, ievērošanai”.

Briselē, 2005. gada 8. jūnijā. Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētāja Anne-Marie SIGMUND

(1) Skatīt Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas darbību Nīderlandes prezidentūras laikā 2004. gadā, kā arī šādus dokumentus: Ekonomikas un sociālo lietu komitejas 2001. gada 17. oktobra atzinumu “Gatavošanās ceturtajai PTO ministru konferencei Katarā: ESK nostāja”, (OV C 36, 08.02.2002.g., 85. lpp.); Ekonomikas un sociālo lietu komitejas 2000. gada 26. janvāra atzinumu par “Gaisa satiksmi Kopienā: no iekšējā tirgus uz globālu izaicinājumu”, (OV C 75, 15.03.2000.g., 4. lpp.); Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas 2003. gada 11. decembra atzinumu par “Zaļo grāmatu par vispārējas nozīmes pakalpojumiem”, (OV C 80, 30.03.2004.g., 66. lpp.); Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas 2003. gada 26. marta atzinumu “Piešķirt PTO humānu ievirzi: EESK ierosinājumi”, (OV C 133, 06.06.2003.g., 75. lpp).

(2) Katrā valstī ir atšķirīgi noteikts, kādi pakalpojumi tie ir un kādi noteikumi uz tiem attiecas.

(3) Skatīt http://www.oecd.org/document/25/0,2340,fr_2649_34145_31773849_1_1_1_1,00.html

(4) ILO, Starptautiskā darba konference, 1944. gada Filadelfijas deklarācija

(5) http://www.ilo.org/dyn/declaris/DECLARATIONWEB.INDEXPAGE?var_language=EN

(6) UNICE 2003. gada jūlija ziņojumā “Kankūna, uz priekšu un kopā” 4. režīms ir definēts kā “galvenā uzņēmējdarbības personāla pagaidu pārvietošana” (temporary movement of key business personnel).

(7) Piemēram, VVPT nolīgumā nav minētas laulāto un bērnu tiesības.