LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 68/56

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “ĢMO Eiropas Savienībā” (atzinuma papildinājums)

(2012/000/)

Ziņotājs: Martin SIECKER kgs

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta piemērošanas noteikumu 29. panta A. punktu 2011. gada 16. martā nolēma sagatavot atzinuma papildinājumu par tematu

“ĢMO Eiropas Savienībā”

(atzinuma papildinājums).

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Lauksaimniecības, lauku attīstības un vides specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2011. gada 21. decembrī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 477. plenārajā sesijā, kas notika 2012. gada 18. un 19. janvārī (2012. gada 18. janvāra sēdē), ar 160 balsīm par, 52 balsīm pret un 25 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Ģenētiski modificēti organismi Eiropas Savienībā — ievirze turpmākām debatēm

1.1 Ģenētiski modificēti organismi (ĢMO) ir delikāts jautājums. Gēnu inženierija vienlaikus izraisa lielu interesi un daudz šaubu. Debates bieži ir emocionālas un polarizētas, un pat tad, ja tās ir racionālas, gan ĢMO aizstāvjiem, gan pretiniekiem ir tendence savos argumentos realitāti pasniegt selektīvi un neievērot nianses. Turklāt šķiet, ka papildus atšķirīgajiem viedokļiem par gēnu inženierijas priekšrocībām un trūkumiem pat EESK ietvaros vērojama nenoteiktība un tiek pausti dažādi pieņēmumi par to, kādam jābūt ĢMO regulējumam un tā darbības jomai. Par to jāizsaka nožēla, jo šis ir svarīgs un politiski jutīgs temats, kuram būtu jāvelta kvalitatīvākas debates.

1.2 Spēkā esošajā ES tiesiskajā regulējumā par ĢMO patlaban tiek veiktas izmaiņas. Tāpēc turpmāk EESK biežāk izstrādās atzinumus par politiku un tiesību aktiem ĢMO jomā. Lai sagatavotos šim darbam un to ievirzītu, šajā atzinumā vispārīgi izklāstīts pašreizējais stāvoklis, debates par ĢMO un to regulējums Eiropas Savienībā. Šajā regulējumā ir jāņem vērā dažādi elementi, piemēram, ar ētiku, vidi, tehnoloģiju, [sociālo] ekonomiku, tiesībām un politiku saistīti jautājumi. Visi minētie aspekti, kas saistīti ar praktiski neierobežotajām iespējām, ko piedāvā gēnu inženierijas sasniegumi un ĢMO pielietošanas straujā attīstība, ir jāizskata plašā sociālā kontekstā. Šā atzinuma mērķis ir piedāvāt ceļvedi līdzsvarotām un lietderīgām politiskajām debatēm par šiem būtiskajiem jautājumiem.

1.3 Šajā atzinumā uzsvērti tikai vissvarīgākie punkti debatēs un minēti daži galvenie risināmie jautājumi, kas rodas saistībā ar ĢMO un to regulējumu Eiropas Savienībā. Daudzi jautājumi būs jāizskata, sagatavojot EESK [izpētes] atzinumus, un Komiteja vēlas tuvākajā nākotnē veikt attiecīgu izpētes darbu. Dažas prioritārās jomas ir spēkā esošo ES tiesību aktu par ĢMO izvērtēšana, iespējama pārskatīšana un šajā atzinumā uzsvērto normatīvo nepilnību novēršana. EESK apņemas tuvākajā laikā izstrādāt papildu atzinumus par minētajiem svarīgajiem jautājumiem.

2. Gēnu inženierijas vēsture

2.1 Viedokļi atšķiras pat par gēnu inženierijas vēsturi. Lai gan šīs metodes noliedzēji runā par vēl nebijušu tehnoloģiju, kas sevī ietver zināmus riskus un ētiska rakstura šaubas, tās aizstāvji gēnu inženierijā saskata tādu vairākus gadsimtus senu tradīciju turpinājumu, kas saistītas ar augu selekciju un bioloģiskajiem procesiem, kuros izmanto raugus, baktērijas un sēnes. Objektīvi fakti tomēr norāda uz to, ka gēnu inženierija ir kaut kas pilnīgi jauns un citāds nekā sen zināmās metodes. Līdz ar ģenētikas izmantošanu skaidri iezīmējas šķirtne starp “seno” un “mūsdienu” biotehnoloģiju. Votsonam un Krikam 1953. gadā atklājot DNS dubultspirāles struktūru, kļuva zināms cilvēka un visas mums apkārt esošās floras un faunas ģenētiskais kods. Tas ir ļāvis zinātniekiem veikt revolucionāras manipulācijas ar gēniem, kas ir dzīvības pamata elementi.

2.2 Gēnu inženieriju sāka izmantot 1973. gadā, kad ASV pētnieki veica pirmos veiksmīgos eksperimentus ar baktērijām, kas ļauj izdarīt secinājumus par pārkārtoto DNS. Iespēja konkrētus gēnus identificēt, izolēt un transplantēt citā dzīvā organismā ir ļāvusi zinātniekiem pirmo reizi konkrēti izmainīt dzīvo organismu iedzimtās īpašības un panākt rezultātu, kuru nav iespējams iegūt dabīgā ceļā, piemēram, ar reprodukciju un/vai dabisku pārkārtošanu. Agrāk klasiskās krustošanas metodes ļāva kombinēt veselus (viendabīgu augu vai dzīvnieku) genomus un pēc tam, izmantojot atgriezenisko selekciju, censties panākt vēlamās īpašības. Lai gan gēnu inženierija ļauj veikt precīzākas manipulācijas, gēnu ievadīšana citā organismā (vai citā sugā) ir nestabils un nedrošs process ar blakus efektiem un grūti paredzamām sekām uzņēmējam genomam un neprognozējamu mijiedarbību ar apkārtējo vidi. Turklāt ilgtermiņa ietekme joprojām būtībā nav zināma.

2.3 Pēc 1975. gada gēnu tehnoloģija strauji attīstījās. Pirmie komerciālie [medicīniskie] ĢM produkti tirgū ir pieejami kopš 1982. gada. Pirmie “transgēnie” augi un dzīvnieki parādījās 90. gados. Gadu gaitā ir šķērsotas arī robežas, kas šķir sugas. Piemēram, kādā tomātu šķirnē ir ievadīts cūkas gēns, kādā tabakas augā — jāņtārpiņa gēns un vērsī — cilvēka gēns. Dabisko robežu, kas šķir sugas, pārkāpšana, neparedzamās sekas ilgtermiņā un iespējamā neatgriezeniskā ietekme (piemēram, uz vidi) nozīmē, ka gēnu inženierija ir fundamentāli jauna un potenciāli riskanta tehnoloģija. Tāpēc ir svarīgi, lai, regulējot ĢMO Eiropas Savienībā, tās dalībvalstīs, daudzās trešās valstīs un starptautiskajos nolīgumos, būtu ņemta vērā šī realitāte.

3. Attiecīgās nozares un sabiedrības attieksme pret ĢMO

3.1 Galvenās nozares, kur izmanto ĢMO, ir lauksaimniecība un pārtikas nozare (galvenokārt saistībā ar noturību pret pesticīdiem), medicīnas un farmācijas nozare (medikamenti, gēnu diagnostika, gēnu terapija) un [petro]ķīmijas un ieroču rūpniecība. Minētās nozares bieži dēvē attiecīgi par “zaļo”, “sarkano” un “balto” biotehnoloģiju.

3.2 Ne visās šajās nozarēs gēnu inženierija rada vienlīdz lielas domstarpības. Politikas veidotāju un sabiedrības bažas un nedrošību, šķiet, vairāk izraisa nevis pati gēnu inženierijas tehnoloģija, bet gan konkrēti tās pielietojumi. Attieksme pret pielietojumiem medicīnā parasti ir pozitīva, bet kritika galvenokārt ir vērsta uz pielietojumiem lauksaimniecībā un pārtikas nozarē. Svarīgs aspekts šajās debatēs ir līdzsvars starp, no vienas puses, lietderīgumu un nepieciešamību un, no otras puses, iespējamo risku un nedrošību. Piemēram, daudzi iedzīvotāji gēnu inženierijā saskata būtisku un daudzsološu ieguldījumu smagu slimību ārstēšanā, bet priekšrocības, ko mūsdienās ĢMO patērētājiem sniedz lauksaimniecības un pārtikas nozarē, ir daudz neskaidrākas (patlaban to izteikti agronomiskās īpašības nozīmē priekšrocības tikai ražotājiem). Turklāt drošības noteikumi un klīniskie pētījumi, kas jāveic, lai saņemtu atļauju pielietošanai medicīnā, jau ilgu laiku ir stingrāki un daudz pamatīgāki nekā procedūras pirms ĢMO nokļūšanas vidē vai pārtikas produktos.

3.3 Turklāt gan sociālā, gan reglamentējošā ziņā ir svarīgi noteikt atšķirību starp diviem gēnu inženierijas izmantošanas veidiem. No vienas puses, tā ir minētās metodes izmantošana slēgtās un izolētās telpās, piemēram, laboratorijās, rūpnīcu telpās un siltumnīcās, kur nodrošināti apstākļi un stingri drošības noteikumi, kas ļauj novērst ĢMO nejaušu nokļūšanu ārējā vidē. No otras puses, ģenētiski modificētus augus vai dzīvniekus izmantojot atklātā vidē bez iespējas to noslēgt, tie ir spējīgi nekontrolēti un neatgriezeniski vairoties un izplatīties biosfērā, un ietekme uz apkārtējo bioloģisko daudzveidību un mijiedarbība ar to nav iepriekš zināma.

3.4 Tomēr attiecībā uz augu stādīšanu atklātā vidē ir jāizšķir divi gadījumi. Pirmais no tiem — stādītās augu šķirnes krustošanās ar savvaļas šķirni ir iespējama, jo apkārtnē tā ir sastopama; otrais — krustošanās nav iespējama, jo apkārtējā vidē nav sastopama ģenētiski modificētajai šķirnei tuva savvaļas augu šķirne. Šī atšķirība ir jāņem vērā, izstrādājot regulējumu par ģenētiski modificētu augu stādīšanu atklātās lauksaimniecības platībās.

3.5 Tā nav pēc definīcijas noteikta atšķirība starp “sarkano” un “zaļo” biotehnoloģiju. Lauksaimniecībā un pārtikas nozarē fundamentālos zinātniskos pētījumus novatoriski un droši var veikt izolētās laboratorijās, līdzīgi kā tas sen ir pieņemts medicīniskajā biotehnoloģijā. Tāpat ĢMO enzīmus plaši izmanto pārtikas rūpniecībā slēgtā vidē, tiem nesaglabājoties kā dzīviem organismiem gala produktā un nenonākot vidē. Atšķirība starp pielietojumu slēgtā vidē un nokļūšanu atklātā vidē, tāpat kā atšķirība starp fundamentālajiem zinātniskajiem pētījumiem un komerciālu izmantošanu, ir divi būtiski aspekti gan politiskajās debatēs par ĢMO, gan sabiedrības uztverē un patērētāju attieksmē pret tiem.

3.6 Gan zinātniskā literatūra, gan daudzas viedokļu aptaujas, tostarp Eirobarometra aptaujas (1), liecina, ka arvien lielākam iedzīvotāju vairākumam ir skeptiska vai pat naidīga attieksme pret ĢMO, īpaši pret to izmantošanu pārtikas, dzīvnieku pārtikas un lauksaimniecības nozarē. Arī dalībvalstu valdības saistībā ar ĢMO atbalsta dažādus viedokļus un politikas. Tos stingri noraida Austrija, Ungārija, Itālija, Grieķija, Polija un Latvija, bet izteikti aizstāv Nīderlande, Apvienotā Karaliste, Zviedrija, Spānija, Portugāle un Čehijas Republika. Savukārt daudzas citas dalībvalstis atsakās ieņemt kādu konkrētu nostāju.

3.7 Šādu atšķirīgu viedokļu dēļ lēmumu pieņemšana par ĢMO ir ilgs un pretrunīgs process. Atļaujas parasti vienpusēji piešķir Komisija, jo dalībvalstis nav spējīgas pieņemt lēmumus par ĢMO apstiprināšanu ar kvalificētu balsu vairākumu, izmantojot komitoloģijas procedūru. Lai gan no 1999. gada līdz 2004. gadam ĢMO apstiprināšana de facto bija apturēta, Eiropas Savienībai neizdevās šo laikposmu izmantot būtiskām debatēm, kas novestu pie saskaņotākas pieejas ĢMO jautājumam. Pēdējos gados palielinājies tādu dalībvalstu skaits, kuras ĢMO audzēšanu savā teritorijā ir aizliegušas. Pēdējo Komisijas priekšlikumu — paredzēt lielāku brīvību, lai pieņemtu valsts un vietējā līmeņa lēmumus par ĢMO aizliegšanu, — ir daudz kritizējušas dalībvalstis, EP, dažādas pilsoniskās sabiedrības organizācijas un nozares, kritika pausta arī EESK nesen pieņemtā atzinumā (2). No jebkura viedokļa nevar samierināties ar to, ka tādā svarīgā jautājumā kā ĢMO draud politisks strupceļš.

3.8 Dažādas pilsoniskās sabiedrības organizācijas pauž bažas par ĢMO saistībā ar vidi, dzīvnieku labturību, patērētāju interesēm, lauksaimniecību, biškopību, lauku un vispārējo attīstību, ētiku, reliģiju utt. Arī Eiropas Parlaments, tāpat kā EESK un valstu, reģionālās un vietējās pārvaldes iestādes un neatkarīgi zinātnieki, bieži pauž kritiskus viedokļus par ĢMO un to regulējumu. Galvenie ĢMO aizstāvji ir lieli uzņēmumi ar attiecīgiem patentiem un citas ieinteresētās puses, tostarp noteikti ĢMO audzētāji, zinātnieki un starptautiskās tirdzniecības partneri, kuri ir izteikti ekonomiski ieinteresēti, lai ES būtu elastīgāki noteikumi par ĢMO. Dažas galvenās ĢMO priekšrocības izklāstītas 5. punktā.

3.9 Arī ārpus ES ir plaša politiska un sociāla pretestība ĢMO izmantošanai pārtikā un vidē — īpaši Japānā, Šveicē, Korejā, Jaunzēlandē, Meksikā, Filipīnās un vairākās Āfrikas valstīs. Tomēr dažās valstīs ĢMO tiek plaši kultivēti: 2010. gadā, apsaimniekojot aptuveni 150 miljonus hektāru zemes, ĢMO kultūras (lielākoties soju, kukurūzu un kokvilnu) kultivēja vairāk nekā 15 miljoni lauksaimnieku. Taču jāņem vērā, ka veseli 90 % no attiecīgo platību kopapjoma atradās vien 5 valstīs: ASV, Kanādā, Argentīnā, Brazīlijā un Indijā. Lai gan ĢMO minētajās valstīs ir izplatīti, attieksme pret tiem ir pretrunīga. Šķiet, ka pēdējā laikā sabiedrībā ir palielinājusies kritiska nostāja galvenokārt saistībā ar negadījumiem, kuru dēļ ĢMO labība, piemēram, kukurūza un rīsi, ir negribēti izplatījusies, kā arī saistībā ar tiesas nolēmumiem par līdzāspastāvēšanu. Jānorāda, ka minētajās valstīs marķēšana nav obligāta, tāpēc patērētāji nav informēti par ĢMO produktos, kurus viņi patērē, un tādējādi nevar veikt brīvu izvēli.

4. Ekonomiskās intereses, intelektuālais īpašums un tirgus koncentrācija

4.1 Augu selekcijas nozarē ir liela potenciālā finansiālā ieinteresētība ĢMO izmantošanā. Ikgadējie ienākumi no sēklu pārdošanas šobrīd pārsniedz 35 miljardus euro, un tas veido pamatu vēl lielākam produktu tirgum ar apgrozījumu, kas vērtējams simtos miljardu euro.

4.2 Gēnu modifikācijas tehnoloģija un komercializācija ir attīstījusies galvu reibinošā ātrumā, un tas ievērojami ietekmē nozarē pastāvošos apstākļus. Vairāk nekā pusgadsimta garumā intelektuālo īpašumu saistībā ar augu selekciju noteica starptautiskos nolīgumos paredzētā “augu šķirņu aizsardzība”. Viens izņēmums attiecībā uz šīm īslaicīgi ekskluzīvajām jaunu šķirņu izveidotāju tiesībām ir “audzētāju atbrīvojums”. Tas ļauj citiem operatoriem izmantot aizsargātas šķirnes, lai bez sākotnējā tiesību turētāja atļaujas attīstītu jaunas, vēl vairāk uzlabotas šķirnes. Šāda izņēmuma nav nevienā citā nozarē, un tā pamatā ir atziņa, ka nevar izveidot jaunas šķirnes, neizmantojot jau esošās.

4.3 Attīstība molekulārajā bioloģijā, kuras iesākums rodams ārpus lauksaimniecības nozares, ir likusi augu selekcijas nozarē ieviest patenta tiesības. Patenta tiesības un augu šķirņu aizsardzība vairāku iemeslu dēļ ir savstarpēji pretrunīgas pieejas. Pirmkārt, patentu tiesībās nav atzīts audzētāju atbrīvojums. Tas nozīmē, ka patenta īpašnieks var pieprasīt ekskluzīvas tiesības uz ģenētisko materiālu un tādējādi neļaut to izmantot citiem vai arī prasīt samaksu par dārgām licencēm. Atšķirībā no augu šķirņu aizsardzības patenta tiesības nesekmē atklātu inovāciju un neļauj apvienot saimnieciskus, inovāciju veicinošus stimulus ar citu sabiedrības interešu aizsardzību.

4.4 Bet cīņa par tiesībām šajā jomā ir vēl izvērstāka. Direktīvā par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā (3), kas pieņemta 1998. gadā, ir atļauta ar augiem saistītu izgudrojumu patentu aizsardzība. Var patentēt augu gēnus vai gēnu sekvences, bet ne augu šķirnes. Šāda interpretācija nav neapstrīdama. Vadošie starptautiskie augu selekcijas uzņēmumi uzskata: ja ģenētiskās īpašības var patentēt, tad ar patenta tiesībām netieši aizsargā arī attiecīgās augu šķirnes (4). Ja tam piekrīt, tad ar patentu aizsargātās šķirnes citi vairs nevar izmantot turpmākai inovācijai. Tas nelabvēlīgi ietekmē bioloģisko daudzveidību lauksaimniecībā un nozīmē to, ka augi ar vērtīgām īpašībām citu veiktai turpmākai inovācijai nav pieejami. Medicīniskās biotehnoloģijas attīstība norāda uz šādas pieejas iespējamo negatīvo ietekmi: stingra patentu aizsardzība un augstas cenas nozīmē to, ka jaunus produktus pārdod tikai cilvēkiem, kas tos var atļauties, bet tie nav pieejami nelabvēlīgā stāvoklī esošajiem iedzīvotājiem, kuriem tie vajadzīgi visvairāk. Tāda pati nevēlama ietekme var būt augu selekcijas nozarē.

4.5 Pēdējo gadu desmitu laikā augu selekcijas nozarē ir vērojama ārkārtīgi liela tirgus koncentrācija — galvenokārt patentu aizsardzības un reglamentējošo prasību dēļ. Ja agrāk nozarē darbojās simtiem uzņēmumu, patlaban pasaules tirgū dominē tikai daži galvenie dalībnieki. 2009. gadā 80 % pasaules sēklu tirgus pārvaldīja desmit korporācijas, un 50 % — trīs lielākās no tām. To pašu starptautisko uzņēmumu pārziņā bija aptuveni 75 % no pasaules agroķīmijas nozares. Tie vairs nav uzņēmumi, kas nodarbojas tikai ar augu selekciju, bet gan pasaules mēroga korporācijas, kas darbojas arī pārtikas, pesticīdu, ķimikāliju, enerģētikas un farmācijas nozarē. Tie arī bieži ražo saistītus produktus, piemēram, ģenētiski modificētus augus, kas ir noturīgi pret konkrētiem pesticīdiem, kurus ražo tas pats uzņēmums. Šāda konsolidācija nozīmē, ka ierobežota starptautisku uzņēmumu grupa plaši kontrolē visu pārtikas un ar to saistīto produktu ražošanas ķēdi, un tas var negatīvi ietekmēt patērētāju izvēli, produktu pieejamību cenas ziņā, atklātu inovāciju un ģenētisko daudzveidību. Tik liela tirgus koncentrācija un tā monopols noteikti nav vēlami, īpaši tādās svarīgās nozarēs kā lauksaimniecība un pārtikas ražošana, tāpēc tam jāvelta īpaša EESK un ES uzmanība.

5. Citi ar ĢMO saistīti jautājumi

5.1 Ar ĢMO saistītā problemātika ir ļoti daudzveidīga. Viedokļi “par” un “pret” ir ļoti atšķirīgi, un debates ir izteikti polarizētas un emocionāli piesātinātas. Šis atzinums ir pārāk īss, lai debates izanalizētu detalizēti, bet vairākus galvenos jautājumus nevar atstāt bez ievērības. Argumenti, kurus bieži min par labu ĢMO, ietver bada apkarošanu un pasaules iedzīvotāju, kuru skaits strauji pieaug, apgādi ar pārtiku, kā arī klimata pārmaiņas. Visās minētajās jomās ļoti vajadzīgi ir neatkarīgi zinātniski pētījumi, un EESK uzsver, ka ir svarīgi arī turpmāk nodrošināt ES struktūrfondu finansējumu šādiem pētījumiem — ne tikai tāpēc, lai sekmētu zinātnisku un komerciālu inovāciju, bet arī, lai pētītu tehnoloģiskās virzības sociālekonomisko ietekmi, ietekmi uz vidi un cita veida tehnoloģijas progresa ietekmi.

5.2 Ģenētiski modificēti augi nekad nevarēs atrisināt bada un nabadzības problēmas. Ražīguma paaugstināšana vēl nenozīmē pārtikas sadales uzlabošanu. Diemžēl, lai efektīvi risinātu nopietno pārtikas nodrošinājuma problēmu, pirmām kārtām ir jāuzlabo piekļuve zemei, jāsekmē taisnīgāks bagātības sadalījums, jāpastiprina tirdzniecības nolīgumu ilgtspēja un jāsamazina preču cenu nestabilitāte. Lai gan biotehnoloģija nekādā gadījumā nav risinājums visām problēmām, FAO nesenajos ziņojumos norādīts, ka biotehnoloģija rada būtiskus ieguvumus lauksaimniecības un ekonomikas jomā lauksaimniekiem no trešām valstīm, galvenokārt sīksaimniecību īpašniekiem. Tomēr jau gēnu modifikācijas tehnoloģijas attīstības sākumposmā tās aizstāvji uzskatīja, ka ar ģenētiski modificētajiem augiem var būtiski mazināt badu un nabadzību. Tika prognozēts, ka ar vitamīniem un uzturvielām stiprināti augi palīdzēs mazināt badu un slimības trešajā pasaulē. To potenciālās īpašības, piemēram, izturība pret sausumu, sāli, salu un citiem stresa faktoriem ļautu augus kultivēt apgabalos, kur agrāk tos audzēt nevarēja. Tika paredzētas arī lielākas ražas. Tomēr, neraugoties uz cerīgiem solījumiem vairāku gadu desmitu garumā, šodien neviena no izcilajām augu īpašībām nav komerciāli attīstīta. Ierobežoti ir arī šādu augu attīstīšanas finansiālie stimuli, jo to priekšrocības ir paredzētas visnelabvēlīgākajā stāvoklī esošajām un visneaizsargātākajām pasaules iedzīvotāju grupām. Pat ja nākamās ĢMO paaudzes attaisnos cerības uz lielāku ražu un labāku stresa izturību, tas nav risinājums bada problēmai visā pasaulē, jo attīstības valstīs lielāko daļu lauksaimniecības zemes izmanto luksusa preču ražošanai eksportam uz bagātajām valstīm. Turklāt vairums patlaban tirgū pieejamo ĢMO augu tiek izmantoti dzīvnieku barībai, lai nodrošinātu rietumvalstu gaļas un piena produktu patēriņu (90 % no sojas importa Eiropas Savienībā) vai biodegvielas un plastmasas ražošanas vajadzībām. Tā kā arvien vairāk pārtikas augu izmanto citiem mērķiem, pasaulē ir pieaugušas patēriņa preču un pārtikas cenas, tādējādi tikai palielinot pārtikas trūkumu un nabadzību (5).

5.3 Tātad globālā pārtikas krīze vairāk ir sadales, nevis ražošanas problēma (visā pasaulē saražotā produkcija ir vairāk nekā 150 % no globālā patēriņa), un tāpēc politisks un ekonomisks risinājums tai nepieciešams vairāk nekā lauksaimnieciska inovācija. EESK atzīst, ka visā pasaulē nodrošinājums ar pārtiku būs jautājums, kas saasināsies straujā iedzīvotāju skaita pieauguma dēļ. Gan tādas starptautiskas organizācijas kā ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija (FAO), gan galvenās NVO, piemēram, Oxfam, un lauksaimniecības zinātnes jomā ietekmīga ANO zinātniskā struktūra — grupa “Starptautisks novērtējums par lauksaimniecības zinātni un tehnoloģiju attīstības sekmēšanai” (IAASTD), kas nesen publicējusi attiecīgu ziņojumu, — visas minētās organizācijas norāda uz ilgtspējīgas lauksaimniecības nozīmi pārtikas nodrošinājuma un pārtikas apgādes neatkarības problēmas risināšanā. Minētajos nopietnajos novērtējumos uzsvērta ilgtspējīgas un vidi saudzējošas lauksaimnieciskās prakses un metožu nepieciešamība, neparedzot neizbēgamu vajadzību izmantot ĢMO, bet gan drīzāk norādot uz alternatīvām metodēm. Visuzskatāmākais šādu alternatīvu metožu piemērs, kuru min IAASTD un citi, ir tāda selekcija, kurā izmanto marķierus (marker-asisted selection), proti, ģenētisku marķieru izmantošana, lai efektīvi izvēlētos konkrētas īpašības, tomēr bez riskantas vai neparedzamas ģenētiskas manipulācijas vai gēnu pārneses. Tā kā minētās tehnoloģijas efektivitāte ir pārbaudīta un tā ir lētāka nekā ģenētiska modifikācija, tā var būt neapstrīdēta alternatīva ģenētiski modificētiem organismiem, turklāt mazākās izmaksas, iespējams, radītu mazāk ar patentiem un tirgus koncentrāciju saistītu problēmu. Lai gan ĢMO nākotnes potenciālu nevar ignorēt, pārdomāts lēmums izstrādāt ar gēnu modifikāciju nesaistītas metodes, kā arī ilgtspējīgas lauksaimniecības metodes, var sniegt Eiropas Savienībai nozīmīgas konkurences priekšrocības, kuru tai nav gēnu modifikācijas jomā. Intensīvi ieguldot ilgtspējīgā lauksaimniecībā, ES var kļūt par unikālu un uz inovāciju orientētu starptautisku līderi, un tas labvēlīgi ietekmētu ekonomiku un nodarbinātību, inovāciju un ES konkurētspēju. Turklāt tas vairāk atbilstu tam ES lauksaimniecības modelim, kas sekmē bioloģisko daudzveidību un ir paredzēts turpmākajā KLP.

5.4 Ģenētiskās modifikācijas aizstāvji to uzskata arī par līdzekli, kas ļauj pielāgoties klimata pārmaiņām un tās mazināt. Bet arī šajā ziņā pašreizējai komercializēto ģenētiski modificēto augu paaudzei nav lietderīgu īpašību. Faktiski viens no visredzamākajiem ĢMO pielietojumiem, proti, biodegvielas ražošana no ģenētiski modificētiem augiem, jau tagad negatīvi ietekmē cenas pasaules tirgos un izejvielu un pārtikas apgādi, un joprojām lielā mērā ietver atkarību no degizrakteņu kurināmā.

5.5 Noteikti nevar noraidīt to, ka ĢMO var palīdzēt risināt tādus pasaules mēroga izaicinājumus kā bads, nabadzība, klimata pārmaiņas un vides problēmas, bet realitātē pašreizējā ĢMO paaudze nav piemērota vai paredzēta šādiem nolūkiem. ĢMO īpašības, piemēram, noturība pret pesticīdiem, šobrīd ir izdevīgas galvenokārt ražotājiem. Tas, vai ģenētiski modificētie augi ir ļāvuši samazināt, nevis, tieši otrādi, palielināt pesticīdu izmantošanu, tiek apspriests [zinātniskās] debatēs, bet jebkurā gadījumā šķiet, ka ĢMO ieguldījums nav neapstrīdami pozitīvs. Ir arvien vairāk pētījumu, kas atklāj to ilgtermiņa ietekmi, piemēram, novērota lielāka intensīvo monokultūru izplatība, noturības pret pesticīdiem izveidošanās, gruntsūdeņu piesārņojums, ievērojama vietējās bioloģiskās daudzveidības samazināšanās un cilvēka veselības apdraudējums, ko ilgākā laikposmā rada daži kopā ar ĢMO lietoti pesticīdi. Lai gan dažkārt minēto ietekmi var izskaidrot ar nepareizu lauksaimniecības praksi, jāņem vērā: tā kā pašreizējās paaudzes ĢMO pārdod kopā ar pesticīdiem, no kuriem tie ir atkarīgi, šie produkti un to ietekme uz vidi un sabiedrību jāvērtē savstarpējā saistībā (6).

5.6 Vēl viena būtiska ar ĢMO saistīta problēma ir patērētājiem un lauksaimniekiem pieejamā izvēle. Tas attiecas gan uz ES dalībvalstīm, gan uz citām valstīm. Attīstības valstīs lauksaimniekiem, īpaši maziem un nabadzīgiem lauksaimniekiem, lielas sociālekonomiskas un kultūras dilemmas rada patentēto sēklu augstās cenas kopā ar ekskluzīvām iepirkuma saistībām un aizliegumu izmantot ierasto praksi, proti, saglabāt iepriekšējās sezonas sēklu. Valstīs, kur ĢMO audzēšana ir dominējoša, īpaši ASV, Kanādā, Argentīnā un Brazīlijā, ir dramatiski samazinājusies augu daudzveidība. Pasaules mērogā gandrīz 80 % saražotās sojas ir ģenētiski modificēta, tāpat kā 50 % kokvilnas, vairāk nekā 25 % kukurūzas un vairāk nekā 20 % rapša. Eiropas Savienībā patērētāju un lauksaimnieku izvēli teorētiski aizsargā marķēšanas prasības. Tomēr, lai saglabātu šo izvēles brīvību gan lauksaimniekiem, gan patērētājiem, ĢMO un pārējo organismu ražošanas ķēdes ir pilnīgi un droši jānodala. Svarīgs šādas nodalīšanas aspekts ir tādu stingru līdzāspastāvēšanas noteikumu pieņemšana, kuros ietvertas reālas saistības un kompensācijas noteikumi attiecībā uz kaitējumu videi un/vai saimnieciskiem zaudējumiem neapzināti izraisīta piesārņojuma dēļ, ražojumu ķēdes sertificēšanas un nodalīšanas sistēmas, kā arī tīras produkcijas un marķēšanas prasības, proti, norādīšana uz ĢMO elementiem ģenētiski nemodificētā sēklas materiālā un atvasinātos produktos.

6. Tiesību aktu un politikas pārskats

6.1 ES kopš 1990. gada ir pieņēmusi daudzus tiesību aktus par ĢMO, un tie līdz ar minētās tehnoloģijas attīstību pastāvīgi tiek papildināti un ir vairākkārt grozīti. Tādējādi ir izveidojusies raiba direktīvu un regulu mozaīka, un galvenās no tām ir

— Direktīva 2001/18/EK par ģenētiski modificētu organismu apzinātu izplatīšanu vidē (7),

— Regula (EK) Nr. 1829/2003 par ģenētiski modificētu pārtiku un barību (8),

— Regula (EK) Nr. 1830/2003 par ģenētiski modificētu organismu izsekojamību un marķēšanu, kā arī no ĢMO ražotu pārtikas un lopbarības produktu izsekojamību (9),

— Regula (EK) Nr. 1946/2003 par ģenētiski modificētu organismu pārvietošanu pāri robežām (Konvencijas par bioloģisko dažādību Kartahenas protokola par bioloģisko drošību īstenošana) (10),

— Direktīva 2009/41/EK par ģenētiski modificētu mikroorganismu ierobežotu izmantošanu (11).

6.2 Spēkā esošo noteikumu par ĢMO apstiprināšanu un izmantošanu pamatā ir vairāki [tiesiski] principi, proti,

— neatkarīgs, zinātniski pamatots apstiprinājums pirms ieviešanas;

— cilvēka, dzīvnieku un vides veselības un labklājības augsta līmeņa aizsardzība saskaņā ar piesardzības principu un principu “piesārņotājs maksā”;

— izvēles brīvība un pārredzamība visā pārtikas ķēdē un citu patērētāju interešu aizsardzība, piemēram, ar sabiedrības informēšanas un līdzdalības starpniecību;

— iekšējā tirgus un starptautisko saistību ievērošana;

— tiesiskā noteiktība;

— subsidiaritāte un proporcionalitāte.

6.3 Tomēr tiesiskais regulējums vēl ir nepilnīgs, jo trūkst īpašu ES tiesību aktu vai politikas attiecībā uz svarīgiem ar ĢMO izmantošanu saistītiem aspektiem, piemēram,

— ĢMO pastāvēšana līdzās bioloģiskajai un tradicionālajai lauksaimniecībai,

— noteikumi par atbildību un kompensāciju par videi nodarītu kaitējumu un/vai finansiālu zaudējumu, kas radies ĢMO nevēlamas izplatīšanās vai bez nodoma izraisīta bioloģisko vai tradicionālo produktu piesārņojuma dēļ, un kompensācijas sistēmas izdevumiem, kas saistīti ar līdzāspastāvēšanu un ķēdes sertificēšanu, lai novērstu sajaukšanos,

— tīras produkcijas un marķēšanas prasības attiecībā uz ĢMO materiālu tādā sēklas un pavairošanas materiālā, kas nav ģenētiski modificēts,

— marķēšanas prasības, īpaši gaļai un piena produktiem, kas iegūti no dzīvniekiem, kuri baroti ar ģenētiski modificētu dzīvniekiem paredzētu barību, kā arī saskaņotas prasības ģenētiski nemodificētu produktu marķēšanai,

— vispārēja ĢMO marķēšanas prasību nostiprināšana, lai patērētājiem nodrošinātu izvēli, ietverot juridisku skaidrību par “nejaušu klātbūtni” un, iespējams, robežvērtību samazināšanu,

— noteikumi par transgēniem vai klonētiem dzīvniekiem un no tiem iegūtiem [pārtikas] produktiem, it īpaši noteikumi par apstiprināšanu un marķēšanu,

— stabilas dalībvalstu un/vai autonomo reģionu tiesības piemērot daļēju vai pilnīgu ĢMO audzēšanas aizliegumu; tam var būt dažāds pamatojums, arī vides, sociālekonomiski, ētiska rakstura vai citi apsvērumi.

6.4 Lai gan Komisija 2010. gada jūlijā izvirzīja tiesību akta priekšlikumu, kura mērķis ir ļaut piemērot vietējos un valsts līmeņa ĢMO audzēšanas ierobežojumus, minētais priekšlikums, šķiet, vairāk izraisa jautājumus, nekā sniedz atbildes, galvenokārt dokumentā atrodamo tiesisko neskaidrību un pretrunu dēļ un tāpēc, ka tajā nav skartas vides problēmas kā pamatojums ierobežojumiem. Lai gan galvenā ideja, proti, palielināt vietējā un valsts līmeņa neatkarību attiecībā uz ĢMO kultivēšanu, gūst plašu atbalstu, priekšlikuma pašreizējais nepilnīgais variants pirmajā lasījumā EP ir uzņemts kritiski, un tajā veikti būtiski grozījumi. Pēc tam tas ir saņēmis arī kritisku EESK atzinumu (12). Padome patlaban priekšlikumu apspriež, bet līdz šim nav varējusi panākt kopēju nostāju. EESK uzskata, ka šī ir ļoti svarīga lieta, kurai ir jābūt prioritārai un kura noteikti jāņem vērā, turpmāk pārskatot vispārējo ĢMO tiesisko regulējumu. EESK uzstājīgi aicina Komisiju darboties aktīvi, izmantojot konstruktīvu dialogu ar EP un Padomi, lai izveidotu stabilu tiesisko pamatu, kas ļauj pieņemt vietējā un valsts līmeņa lēmumus par ĢMO audzēšanu, pamatojoties uz leģitīmu motivāciju, kas ietver vides, sociālos, saimnieciskos, ētiska rakstura un kultūras apsvērumus plašā nozīmē. Papildus minētajam dalībvalstīm un/vai reģioniem jānosaka juridisks pienākums pieņemt saistošus noteikumus par līdzāspastāvēšanu, lai novērstu piesārņojumu, kas rodas starp ĢMO un tādu kultūru teritorijām, kas nav ģenētiski modificētas.

6.5 Pagājušajos gados EESK vairākkārt ir aicinājusi pieņemt ES tiesību aktus par līdzāspastāvēšanu, atbildību un visaptverošu ĢM produktu marķējumu (13). Turklāt to, ka vēl pastāvošās nepilnības tiesību aktos ir svarīgi novērst ar saskaņotu ES politiku, nesen uzsvēra ES Tiesa savā 2011. gada 6. septembra spriedumā par līdzāspastāvēšanu. Konkrētajā lietā, kad medus bez nolūka bija piesārņots ar ziedputekšņiem no ĢM kukurūzas, Tiesa apstiprināja, ka ES tiesībās attiecībā uz šādu ĢMO piejaukumu tiek piemērota absolūta nulles tolerance (14). Ar šo spriedumu tiek uzsvērts, ka ir svarīgi īstenot efektīvu, saskaņotu un stingru līdzāspastāvēšanas un ražošanas ķēžu nodalīšanas politiku, lai novērstu ģenētiski nemodificētu produktu piesārņošanu ar ĢMO. Tāpat ir svarīgi, lai būtu atbilstoši noteikumi gan par atbildību un atlīdzību par zaudējumiem, gan par to izdevumu kompensācijām, kas saistīti ar līdzāspastāvēšanas pasākumiem un apgādes ķēdes sertificēšanu, kā arī iespēja konkrētos reģionos aizliegt ĢMO kultivēšanu atklātos laukos, izmantojot zonējumu (piemēram, tur, kur ražo medu).

6.6 Lai gan Komisijas 2010. gada jūlijā publicētais ieteikums par līdzāspastāvēšanu ir elastīgāks nekā tās iepriekšējais, 2003. gadā pieņemtais, ieteikums, EESK uzsver, ka neviens no ieteikumiem nav juridiski saistošs; tādējādi ar tiem nevar noteikt ne saistošus ierobežojumus plašajām valstu kompetencēm līdzāspastāvēšanas politikas jomā, ne arī vajadzīgos tiesiski saistošos līdzāspastāvēšanas standartus. Plānotā ar pārtiku nesaistīto (piemēram, farmācijā, rūpniecībā vai biodegvielas ražošanā izmantojamo) ĢM kultūru audzēšana blakus pārtikai izmantotajiem ĢM augiem vēl vairāk uzsvērs vajadzību pēc efektīviem noteikumiem par līdzāspastāvēšanu un atbildību, un EESK uzskata, ka ir svarīgi minētos uzdevumus paredzēt un sākt risināt jau tagad, agrīnā posmā.

6.7 Vides padome 2008. gada decembrī aicināja nostiprināt un labāk piemērot spēkā esošo ĢMO tiesisko regulējumu. Tika norādīts, ka galvenokārt uzlabojami ir jāveic saistībā gan ar Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādes veiktajiem vides apdraudējuma novērtējumiem, kontroli un to uzraudzības protokoliem pēc ĢMO ieviešanas, vienlaikus palielinot dalībvalstu veiktas ārējās ekspertīzes un neatkarīgu zinātnieku lomu, gan ar ĢMO ieviešanas un kultivēšanas sociālekonomiskās ietekmes novērtēšanu, gan ar marķēšanas robežlielumiem, lai norādītu uz ĢMO klātbūtni sēklā, gan ar jutīgu un/vai aizsargātu teritoriju labāku aizsardzību, ietverot iespēju vietējā, reģionālā un valsts līmenī izveidot zonas, kas ir brīvas no ĢMO.

6.8 Lai gan dažās no minētajām jomām Komisija ir veikusi pasākumus, vēl nav konkrētu rezultātu, kas norādītu uz to, ka tiek pietiekami ņemtas vērā Padomes izvirzītās prasības. EESK uzsver, ka ir ļoti svarīgi spert konkrētus un būtiskus soļus, lai pēc iespējas ātrāk pieņemtu atbilstošus tiesību aktus un politiku katrā no minētajiem punktiem un juridiskajām nepilnībām. Attiecībā uz apdraudējuma novērtēšanu un apdraudējuma pārvaldības procedūrām un ĢMO atļaujām EESK piekrīt Padomes un Parlamenta ieteikumam iesaistīt ne tikai dabaszinātniekus, bet arī sociologus, juristus, ētikas speciālistus un pilsoniskās sabiedrības interešu grupu pārstāvjus, lai lēmumus pieņemtu ne tikai, zinātniski novērtējot apdraudējumu videi un cilvēkam, bet arī, ņemot vērā citus leģitīmus faktorus, tostarp, piemēram, sociālekonomiskos, kultūras un ētikas apsvērumus un sociālās vērtības. Tas var palīdzēt risināt arī sabiedrības domstarpības par ĢMO un izkļūt no politiskā strupceļa lēmumu pieņemšanā.

6.9 Svarīgs projekts, kura īstenošana kavējas, ir spēkā esošā ĢMO un ģenētiski modificētās pārtikas un dzīvnieku barības tiesiskā regulējuma izvērtēšana, kuru pēc Padomes lūguma Komisija uzsāka 2008. gadā un ar kuras rezultātiem būtu vajadzējis nākt klajā šā gada sākumā. Komisija ir Padomei apsolījusi, ka līdz 2012. gadam tiks veikti pasākumi, lai tiesību aktus pārskatītu, un EESK uzsver, ka ir svarīgi, lai minētais mērķis tiktu sasniegts. Pārskatīšanas gaitā noteikti jārisina iepriekš minētās nepilnības tiesiskajā regulējumā. Vispirms Komisijai, pamatojoties uz tagad publicēto novērtējuma ziņojumu (15), jāorganizē plaša publiska apspriešanās, lai nodrošinātu sabiedrības ieguldījumu tiesiskā regulējuma pārskatīšanā. Tas noteikti palīdzēs mazināt cilvēku bažas un varētu vairot sabiedrības uzticēšanos likumdevējiem.

6.10 Viens no aspektiem, kas turpmāk noteikti būs dienaskārtībā, ir ĢMO definīcija. Lai gan gēnu inženieriju un tās pielietojumus pēdējās desmitgadēs raksturo strauja attīstība, ĢMO tiesiskā definīcija nav mainījusies kopš 1990. gada, kad pieņēma pirmos attiecīgos ES tiesību aktus. Tajos ĢMO definēts šādi: “ “ģenētiski modificēts mikroorganisms” (ĢMM) nozīmē mikroorganismu, kurā ģenētiskais materiāls ir izmainīts tādā veidā, kas nav dabiskā kopulācija un/vai dabiskā krustmija” (16). Tomēr dažas ģenētiskās modifikācijas metodes tika nepārprotami izslēgtas un tāpēc atbrīvotas no ĢMO jomas tiesību aktu noteikumu piemērošanas.

6.11 Gadu gaitā tomēr ir attīstītas daudzas augu selekcijas metodes, kas nebija paredzētas, kad izstrādāja šobrīd spēkā esošo tiesisko regulējumu. Kā piemēru var minēt cisģenēzes metodi, kurā gēnus pārnes uz citu tādas pašas sugas organismu, izmantojot pārveidotu DNS. Saistībā ar šādām jaunām metodēm rodas jautājums, cik lielā mērā uz tām attiecas spēkā esošā ģenētiskās modifikācijas definīcija, un tādējādi arī jautājums par to, vai šādā veidā iegūti organismi ietilps spēkā esošā ĢMO regulējuma darbības jomā. Ņemot vērā administratīvo slogu un arī politiķu un sabiedrības negatīvo attieksmi pret ĢMO, finansiālā ziņā augu selekcijas nozarei ļoti svarīga ir atkāpe no minētā regulējuma. Tā ļautu šādus inovatīvus produktus ātrāk laist tirgū, novēršot to, ka marķēšanas prasības izraisa negatīvu attieksmi no patērētāju puses. Tomēr arī šādas metodes rada tādas pašas ētiska, ekoloģiska, sociālekonomiska un politiska rakstura bažas kā mūsdienu ĢMO paaudzes gadījumā, jo būtībā tiek izmantota tā pati ģenētiskās modifikācijas tehnoloģija, bet attiecīgā pieredze vēl ir ierobežota un valda liela nenoteiktība.

6.12 Lai visās dalībvalstīs nodrošinātu vienādu reglamentējošo pieeju jaunajām augu selekcijas metodēm un ar to izmantošanu iegūtajiem produktiem, Komisija 2008. gadā izveidoja zinātniskā darba grupu un ir paredzējusi izveidot arī politiskā darba grupu, kas izstrādātu ieteikumus par izmantojamo juridisko pieeju. Abu darba grupu ziņojumiem bija jābūt sagatavotiem līdz 2011. gada vasarai, un tie jāņem vērā, veicot tiesiskā regulējuma pārskatīšanu 2012. gadā. EESK uzskata, ka ir būtiski saglabāt pašreizējo uz procesu balstīto pieeju regulējumam un ka tāpēc, pamatojoties uz izmantojamo gēnu inženierijas metodi (pārveidoto DNS), uz jaunajām augu selekcijas metodēm principā attiecas tas ES tiesiskais regulējums, ko piemēro ĢMO, pat ja iegūtie augi vai atvasinātie gala produkti manāmi neatšķiras no līdzvērtīgiem tradicionālajiem augiem vai produktiem.

Briselē, 2012. gada 18. janvārī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Staffan NILSSON

(1) Visnesenākā no tām ir “Eiropieši un biotehnoloģija 2010. gadā”: http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_341_winds_en.pdf.

(2) CESE, OV C 54, 19.02.2011., 51. lpp.

(3) 1998. gada 6. jūlija Direktīva 98/44/EK par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā (OV L 213, 13. lpp.).

(4) Sk. Lietu C-428/08, Monsanto Technology.

(5) Jautājums izvirzīts uzklausīšanas sanāksmē par tematu “Lauksaimnieciskā biotehnoloģija: ģenētiski modificēta pārtika un dzīvnieku barība Eiropas Savienībā”, EESK, Briselē, 2011. gada 20 oktobrī.

(6) Sk. 5. zemsvītras piezīmi.

(7) OV L 106, 17.04.2001., 1. lpp.

(8) OV L 268, 18.10.2003., 1. lpp.

(9) OV L 268, 18.10.2003., 24. lpp.

(10) OV L 287, 05.11.2003., 1. lpp.

(11) OV L 125, 21.05.2009., 75. lpp.

(12) Sk. 2. zemsvītras piezīmi.

(13) Sk., piemēram, CESE, OV C 54, 19.02.2011., 51. lpp.; CESE, OV C 157, 28.06.2005., 155. lpp.; CES, OV C 125, 27.05.2002., 69. lpp. un CES, OV C 221, 17.09.2002., 114. lpp.

(14) Lieta C-442/2009, Bablk et al. pret Freistaat Bayern un Monsanto.

(15) http://ec.europa.eu/food/food/biotechnology/index_en.html

(16) Direktīvas 2001/18/EK 2. panta b) apakšpunkts un Direktīvas 2009/41/EK 2. panta b) apakšpunkts. “Organisms” ir jebkurš reproducētspējīgs vai ģenētisko materiālu nodot spējīgs bioloģisks veselums.