Eiropas Parlamenta rezolūcija par Direktīvas 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā piemērošanu (2006/2038(INI))



Oficiālais Vēstnesis 313 E , 20/12/2006 Lpp. 0452 - 0457



P6_TA(2006)0463 Darba ņēmēju norīkošana darbā Eiropas Parlamenta rezolūcija par Direktīvas 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā piemērošanu (2006/2038(INI)) Eiropas Parlaments, - ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 16. decembra Direktīvu 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā [1] (Direktīva par norīkošanu darbā), - ņemot vērā Komisijas paziņojumu par Direktīvas 96/71/EK īstenošanu dalībvalstīs (COM(2003)0458), - ņemot vērā Komisijas paziņojumu "Pamatnostādnes par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas ietvaros" (COM(2006)0159) (pamatnostādnes), - ņemot vērā Komisijas dienestu ziņojumu par to, kā piemēro direktīvu 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā (SEC(2006)0439 (Dienestu ziņojums), - ņemot vērā Eiropas Parlamenta 2004. gada 15. janvāra rezolūciju par Direktīvas 96/71/EK piemērošanu dalībvalstīs [2], - ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 27. un 34. pantu, - ņemot vērā Starptautiskās Darba organizācijas (ILO) Konvenciju Nr. 143 par migrējošiem darba ņēmējiem (papildu noteikumi), - ņemot vērā Padomes 2005. gada 24. februāra pamatlēmumu 2005/214/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām [3], - ņemot vērā Eiropas Kopienu Tiesas (EKT) 1994. gada 9. augusta spriedumu lietā C-43/93 Vander Elst [4], 1999. gada 23. novembra spriedumu apvienotajās lietās C-369/96 un 376/96 Arblade [5], 2001. gada 25. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-49/98, C-50/98, C-52/98, C-54/98, C-68/98 un C-71/98, Finalarte [6], 2002. gada 7. februāra spriedumu lietā C-279/00 Komisija/Itālija [7], 2004. gada 12. oktobra spriedumu lietā C-60/03 Wolff & Müller GmbH [8], 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā C-445/03 Komisija/Luksemburga [9] un 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā C-244/04 Komisija/Vācija [10], - ņemot vērā 1991. gada 14. oktobra Padomes Direktīvu 91/533/EEK par darba devēja pienākumu informēt darbiniekus par darba līguma vai darba attiecību nosacījumiem [11], - ņemot vērā Reglamenta 45. pantu, - ņemot vērā Nodarbinātības un sociālo lietu komitejas ziņojumu, kā arī Iekšējā tirgus un patērētāju tiesību aizsardzības komitejas atzinumu (A6-0308/2006), A. tā kā Direktīvai par norīkošanu darbā ir divi svarīgi mērķi, proti, garantēt personu un pakalpojumu brīvu pārvietošanos, vienlaikus nodrošinot, ka saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantu norīkotie darbinieki ir pakļauti uzņēmējas dalībvalsts noteikumiem attiecībā uz minimālo atalgojuma likmi, darba apstākļiem, kā arī drošību un veselības aizsardzību; tā kā tas ir svarīgs līdzeklis taisnīgas attieksmes nodrošināšanai; B. tā kā Direktīvas par norīkošanu darbā 3. pantā izklāstītos noteikumus jāuzskata tikai par minimāliem standartiem; tā kā Direktīvas par norīkošanu darbā 3. panta 7. punktā noteikts, ka 3. panta 1. līdz 6. punkta noteikumi nekavē tādu darba noteikumu un nosacījumu piemērošanu, kas ir labvēlīgāki darba ņēmējiem; C. tā kā saskaņā ar Direktīvas par norīkošanu darbā 2. panta 2. punktu definēt to, kas ir darbinieks, ir uzņēmējas valsts pienākums; tā kā iepriekš minētais Komisijas dienestu ziņojums apstiprina, ka reālā darba tirgus situācija uzņemošajā valstī ir noteicošais faktors šajā sakarā; D. atgādinot, ka Eiropas Parlaments 2006. gada 16. februāra nostājā svītroja 24. un 25. pantu no ierosinātās direktīvas par pakalpojumiem iekšējā tirgū [12]; E. tā kā Wolff & Müller lietā Eiropas Kopienu Tiesa atzina, ka ir attaisnojami tādi uzņēmējas valsts negodīgas konkurences novēršanas pasākumi, kas garantē, ka norīkotie darba ņēmēji gūst labumu no minimālo standartu ievērošanas, kuri ir izklāstīti 3. pantā Direktīvā par norīkošanu darbā; un tā kā šādi mērķtiecīgi aizsardzības pasākumi ir attaisnojams pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums; F. tā kā Wolff & Müller lietā Eiropas Kopienu Tiesa atzina, ka ne vienmēr pastāv pretruna starp pakalpojumu sniegšanas brīvību un godīgas konkurences ievērošanu, no vienas puses, un darba ņēmēju aizsardzības nodrošināšanu, no otras puses; G. tā kā vienlīdzīgas attieksmes princips Direktīvā par norīkošanu darbā darbojas divējādi, nodrošinot, no vienas puses, vienlīdzīgu attieksmi pret uzņēmumiem attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, un no otras, saskaņā ar 3. pantu Direktīvā par norīkošanu darbā vienlīdzīgu attieksmi pret norīkotajiem darba ņēmējiem attiecībā uz vietēji piemērojamiem minimālajiem nodarbinātības noteikumiem; H. tā kā Komisijas pamatnostādnēs ir pieprasīti pasākumi, lai nepieļautu minimālo aizsardzības standartu un tiesību apiešanu, radot neizdevīgu stāvokli norīkotajiem darbiniekiem; I. tā kā tas, ka Komisija ir saņēmusi ļoti nelielu sūdzību skaitu saistībā ar Direktīvas par norīkošanu darbā īstenošanu un ka Komisija ir uzsākusi nelielu skaitu procedūru pārkāpumu gadījumā, pierāda, ka cilvēki nepārzina savas direktīvā noteiktās tiesības, un tādējādi direktīvas mērķi netiek sasniegti; J. tā kā algu koplīguma pusēm var būt svarīga nozīme Direktīvas par norīkošanu darbā veiksmīgā īstenošanā, un tā kā sociālo partneru lomas atbalstīšana un lielākas pārrobežu sadarbības veicināšana būtu izšķirošs solis vēlamās vienlīdzības virzienā; tā kā tomēr daudzās valstīs lielākā darba ņēmēju daļa nav arodbiedrību biedri, un bieži tieši šī darba ņēmēju grupa saņem vismazāk informācijas par savām tiesībām un pienākumiem; K. tā kā sociālajiem partneriem dalībvalstīs, kurās direktīvu īsteno ar koplīgumu palīdzību, vajadzētu tiešu piekļuvi informācijai par uzņēmumiem, kuri norīko darba ņēmējus, lai veiktu pārraudzību, ko citās dalībvalstīs veic iestādes, kurām ir šāda pieeja informācijai par uzņēmumiem; L. tā kā valstu standartu apiešana veiksmīgi ir novērsta gadījumos, kad divpusēji vai trīspusēji nolīgumi starp dalībvalstīm un koplīgumu pusēm atzīst dalībvalsts darba drošības aizsardzības standartus un nosacījumus, un tā kā situāciju ir uzlabojusi arī sadarbības koordinatoru biroju sadarbība un informācijas apmaiņa arodbiedrību starpā; M. tā kā joprojām ir vajadzīga Direktīva par norīkošanu darbā, lai norīkotajiem darbiniekiem un attiecīgajiem uzņēmumiem nodrošinātu juridisko noteiktību un tā kā Komisijai ir aktīvi jādarbojas lai panāktu efektīvāku sadarbību starp dalībvalstīm, to sadarbības koordinatoru birojiem un nodarbinātības inspekcijām, it īpaši, lai darbotos pret negodīgu konkurenci un sociālo dempingu; N. tā kā ar Pievienošanās līguma priekšrocības klauzulu ES piecpadsmit dalībvalstis apņēmās, ka attiecībā uz brīvu pārvietošanos pret desmit jauno dalībvalstu valstspiederīgajiem nebūs nelabvēlīgāka attieksme, nekā pret trešo valstu valstspiederīgajiem; tā kā tas ir iespējams vienīgi tad, ja attiecīgajām iestādēm ir zināma trešo valstu valstspiederīgo dzīves vieta; tā kā uzņēmējas dalībvalstis var nenoteikt papildu nosacījumus trešo valstu norīkotajiem darbiniekiem, ja viņus likumīgi nodarbina dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs, 1. atzīmē, ka Komisija savās pamatnostādnēs atzīst gan Direktīvas par norīkošanu darbā sociālo mērķi, gan uzņēmējas valsts pilnīgu atbildību šī mērķa praktiskā ieviešanā, nodrošinot aizsardzību un tiesību ievērošanu visiem darba ņēmējiem, kuri ir īslaicīgi norīkoti uz ārzemēm; atzīmē, ka Komisija pieprasa, lai dalībvalstis uzņemas minēto atbildību, vienlaikus nodrošinot uzņēmumu tiesības saskaņā ar EK līguma 49. pantu attiecībā uz pārrobežu pakalpojumu sniegšanu; 2. norāda, ka grūtības, kuras radās, piemērojot Direktīvu par norīkošanu darbā, daļēji ir saistītas ar to, ka šo direktīvu nav transponējušas visas dalībvalstis, un prasa, lai Komisija turpina informēt Parlamentu par virzību attiecībā uz procedūrām pārkāpumu gadījumā pret dalībvalstīm, kuras nepilda savas saistības; pievērš uzmanību tam, ka ar Direktīvas par norīkošanu darbā īstenošanu saistītie sarežģījumi ir radušies tādēļ, ka atšķirīgi interpretē atsevišķus galvenos jēdzienu, piemēram, darba ņēmējs, minimālā alga, apakšlīgums; sarežģījumi gan darba ņēmējiem, gan maziem uzņēmumiem informācijas saņemšanā, kā arī sarežģījumi saistībā ar direktīvas ievērošanas uzraudzību; 3. norāda, ka Komisijas pamatnostādņu mērķis ir labāka Direktīvas par norīkošanu darbā īstenošana nolūkā samazināt dalībvalstu šķēršļus, kuri nopietni kavē efektīvu darba ņēmēju norīkošanu; tomēr atzīmē, ka juridiskajā interpretācijā Komisija dažos gadījumos iet tālāk par to, kas ir noteikts saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru; atzīmē, ka pamatnostādņu secinājumos Komisija atzīst vajadzību skaidrāk definēt kontroles pasākumus un uzlabot piekļuvi informācijai; tomēr sagaida, ka tiks pieņemti piemēroti saistoša rakstura līdzekļi direktīvas piemērošanai; 4. aicina Komisiju iesniegt priekšlikumu direktīvai par noteikumiem, kuri attiecas uz to kuģu apkalpēm, kuri regulāri nodrošina pasažieru prāmju un kravas prāmju satiksmi starp dalībvalstīm; 5. atzīmē, ka viena no galvenajām praktiskajām grūtībām, lai veiksmīgi īstenotu Direktīvu par norīkošanu darbā, ir divkāršā norīkošana un ka ir nepieciešama labāka sadarbība starp dalībvalstīm un uzlabota paziņošanas kārtība, lai pret to cīnītos; 6. atzīmē Komisija pamatnostādņu novērojumu, ka dažās dalībvalstīs Direktīvu par norīkošanu darbā praksē nepiemēro, un pieprasa, lai Komisija šajā sakarā veic attiecīgus pasākumus; Darba attiecības un “darba ņēmēja” definīcija 7. atbalsta Komisijas pamatnostādņu atziņu, ka nav pareizi saistībā ar Direktīvu par norīkošanu darbā risināt bažas, kas pastāv attiecībā uz pašnodarbināto juridisko stāvokli; saskaņā ar ziņojumiem par reālo praksi secina, ka viltus pašnodarbinātība ir parasta stratēģija, lai apietu minimālos standartus, kuri noteikti Direktīvas par norīkošanu darbā 3. panta 1. punktā; 8. atsaucoties uz A. Perulli pētījumu par ekonomiski atkarīgu/gandrīz algotu nodarbinātību — tās juridiskie, sociālie un ekonomiskie aspekti, aicina dalībvalstis pielāgot "darba ņēmēju" definīcijas, lai skaidri varētu atšķirt, no vienas puses, "uzņēmējus", kas veic ekonomiski neatkarīgu uzņēmējdarbību, strādājot vairākiem savstarpēji atkarīgiem uzņēmumiem, un, no otras puses, "darba ņēmējus", kuri strādā organizatoriski un ekonomiski atkarīgā veidā, citu personu uzraudzībā un par atalgojumu; 9. atzīmē, ka Eiropas Kopienu Tiesa vairākkārt ir formulējusi sīki izstrādātus kritērijus, kuros skaidri noteikta atšķirība starp "darba ņēmējiem" un "pašnodarbinātajiem"; uzskata, ka ņemot vērā dalībvalstu kompetenci minētā statusa noteikšanā darba tiesībās, Komisijai ir jānodrošina šīs atšķirības ietveršana, atbilstīgi Kopienu Tiesas izklāstītajām vadlīnijām; aicina, lai Komisija steidzamā kārtā sāk sarunas ar dalībvalstīm, lai izstrādātu pārredzamus un konsekventus kritērijus "darba ņēmēja" un "pašnodarbinātā" statusa noteikšanai saistībā ar darba tiesībām; 10. norāda, ka pašlaik ir sarežģīts un laikietilpīgs process pierādīt, ka viltus pašnodarbinātais faktiski ir darba ņēmējs, un ka līdz tiek iegūti vajadzīgie pierādījumi, norīkotais darba ņēmējs jau var būt pabeidzis savu darbu un atgriezies mājās; 11. aicina veicināt dalībvalstu darba inspekciju dienestu apmaiņas, lai cīnītos pret viltus pašnodarbinātību ar kopīgām kampaņām, it īpaši informācijas apmaiņas veidā; 12. atzīmē, ka saskaņā ar pašreizējo judikatūru atzīst uzņēmējas dalībvalsts tiesības pieprasīt nepieciešamos dokumentus, lai pārbaudītu atbilstību Direktīvā par norīkošanu darbā izklāstītajiem nodarbinātības nosacījumiem; uzskata, ka var pieprasīt arī citus dokumentus, ne tikai darba laika uzskaites grafikus vai dokumentus saistībā ar drošības un veselības aizsardzības apstākļiem darba vietā, ar noteikumu, ka šīs prasības ir samērīgas; norāda, ka tai dalībvalstij, kurā parasti darbojas uzņēmums (sūtītāja valsts), ir jāiesniedz uzņēmējai valstij E101 veidlapa, kurā pierādīts, ka norīkotais darba ņēmējs ir sūtītājas valsts sociālās nodrošināšanas sistēmas dalībnieks; 13. atzīmē, ka atšķirības darba apstākļos var rasties dalībvalstīs, kuras nav ieviesušas noteikumus saskaņā ar direktīvas 3. panta 9. punktu, lai nodrošinātu, ka norīkotie pagaidu līgumdarbinieki gūst labumu no noteikumiem, kas attiecas uz pagaidu darbiniekiem tajā dalībvalstī, kurā tiek veikts darbs; aicina attiecīgās dalībvalstis veikt pasākumus, lai izbeigtu šādu diskrimināciju; Direktīvas par norīkošanu darbā 3. pantā izklāstīto darba noteikumu nodrošināšana 14. atkārto, ka Direktīvā par norīkošanu darbā ir izklāstīti minimālie pamatnoteikumi darba ņēmēju un nodarbinātības aizsardzībai, kurus piemēro norīkotajiem darba ņēmējiem viņu teritorijā, un ka direktīva neattur dalībvalstis no citu darba un nodarbinātības noteikumu izvirzīšanas, ja šie noteikumi ir sabiedriskā kārtības noteikumi; nepiekrīt Komisijas ierobežojošajam jēdziena "sabiedriskās kārtības noteikumi" tulkojumam, it īpaši kā regulu ieviešot 1980. gada 19. jūnija Konvencijas par tiesībām, kas piemērojamas līgumsaistībām (COM(2005)0650), noteikumus; 15. atzīmē, ka daudzās dalībvalstīs arodbiedrībām kā partneriem ir loma sarunās par koplīgumiem, un ka Komisija Eiropas Kopienu Tiesas procesā [13] paskaidroja, ka skandināvu kolektīvā nolīguma īpašā forma atbilst EK līgumam un Direktīvai par norīkošanu darbā; 16. uzskata, ka nodrošinot Direktīvas par norīkošanu darbā pareizu piemērošanu, jābūt pieejamai personai, kas varētu pārstāvēt uzņēmumu, kas norīko darba ņēmējus, lai varētu īstenot minētās direktīvas noteikumus un nosacījumus; 17. atzīmē, ka gadījumā, ja nav īpašu koplīgumu saskaņā ar Direktīvas par norīkošanu darbā 3. panta 8. punktu, jāpiemēro dalībvalstu tiesību akti saistībā ar darba vietu un nodarbinātības apstākļiem, tostarp likumā noteikto minimālo darba algu; 18. atzīmē, ka visi pasākumi, kas darba ņēmējiem izskaidro to tiesības, tostarp arī tiesības saņemt tādu darba algu, kas viņiem pienākas, veicina sekmīgu direktīvas transponēšanu; uzskata, ka visām ieinteresētajām pusēm steidzami jāuzlabo informētība un izpratne par tiesībām, kuras paredzētas direktīvā; aicina Komisiju aktīvi atbalstīt šos pasākumus; tādēļ atzinīgi vērtē Komisija iniciatīvu izveidot tīmekļa vietni, kas būtu veltīta norīkotajiem darba ņēmējiem, un kurā būtu tiešas saites uz attiecīgajiem dalībvalstu tiesību aktiem; norāda, ka informāciju ir jāsniedz attiecīgajās valodās; 19. uzskata, ka Direktīvu par norīkošanu darbā nevarēs efektīvi īstenot milzīgs birokrātisks aparāts, bet, tieši pretēji — lielāka informētība un vienkāršas procedūras, kas palielina cilvēku izpratni par savām tiesībām; tādēļ aicina Eiropas Dzīves un darba apstākļu uzlabošanas fondu (EUROFOUND), kas atrodas Dublinā, izstrādāt vadlīnijas par paraugpraksi informācijas sagatavošanā darba ņēmējiem un darba devējiem; 20. uzsver to, ka ir svarīgi saglabāt uzņēmējas dalībvalsts tiesības noteikt minimālo darba algu atbilstīgi Direktīvas par norīkošanu darbā 3. panta 1. punktam, taču aicina šīs dalībvalstis noteikt minimālo darba algas likmi koplīgumā, lai atvieglotu piekļuvi informācijai par minimālās darba algas līmeņiem tiem uzņēmumiem, kuri plāno reģistrēties citā dalībvalstī; 21. pauž nožēlu par sadarbības trūkumu gan Eiropas, gan dalībvalstu līmenī, starp dažādām varas iestādēm un nozaru sociālajiem partneriem, kuriem ir ļoti nozīmīga loma un cer, ka Komisija veicinās sadarbību starp dalībvalstu sadarbības koordinatoru birojiem un attiecīgajiem nozaru sociālajiem partneriem; uzskata, ka Eiropas mērogā steidzami ir vajadzīga sadarbība starp Komisijas dienestiem, kā arī starp ekspertu grupām un nozaru sociālajiem partneriem saistībā ar saturu; 22. pieprasa efektīvus pasākumus, lai aizsargātu darba ņēmējus, kuri ziņo par tiesību pārkāpumiem savās darbavietās; 23. atzīmē, ka līdzdalība atvaļinājumu fondos saskaņā ar vispārējiem koplīgumiem dažās dalībvalstīs nozīmē norīkotā darba ņēmēja papildu aizsardzību, un ka tiešie maksājumi darba ņēmējiem saskaņā ar iepriekš minēto Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu Finalarte lietā, ir samērīgi; tas nozīmē, ka uzņēmumiem, kas norīko darba ņēmējus, iespējams būs jāveic iemaksas atvaļinājumu fondos, kuriem jābūt atvērtiem arī norīkotajiem darba ņēmējiem, lai arī viņi var gūt labumu no tā; uzskata, ka norīkotie darba ņēmēji ir precīzi jāinformē par noteikumiem attiecībā uz šādiem atvaļinājumu fondiem; 24. atzīmē, ka noteiktās nozarēs sociālie partneri izstrādā informatīvus līdzekļus, kuros izskaidroti noteikumi, kas attiecas uz norīkotajiem darba ņēmējiem; aicina dalībvalstis veicināt šādas informācijas apkopošanu citās saimnieciskās darbības jomās, lai veicinātu strādājošo un darba ņēmēju pieeju šai būtiskajai informācijai, un uzlabotu atbilstību Direktīvai par norīkošanu darbā; 25. uzsver to, ka eksperti pašlaik izstrādā faktu lapas par valstīm, kuras bagātinās Komisijas pamatnostādnes; ierosina, lai Komisija pamatnostādnēs pilnībā ņemtu vērā šo ieguldījumu informācijas trūkuma novēršanai; 26. atzīmē, ka valsts varas iestādēm ir skaidrs pienākums un tām ir jāsniedz ievērojams ieguldījums negodīgas konkurences ierobežošanā, piešķirot līgumus tikai tiem uzņēmumiem, kuri ievēro visus noteikumus, kas ir piemērojami uzņemošajā valstī attiecībā uz Direktīvas par norīkošanu darbā 3. pantu; šajā sakarā norāda uz 55. pantu Direktīvā par valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru [14], saskaņā ar kuru līgumslēdzēja iestāde drīkst pieprasīt sīkāku informāciju par darba aizsardzību un darba apstākļiem, ja konkrēta līguma gadījumā piedāvājums šķiet esam nepamatoti lēts salīdzinājumā ar precēm, būvdarbiem vai pakalpojumiem; 27. uzskata, ka uzņēmumus, kuri norīko darba ņēmējus, un ģenerāluzņēmumus, ja tie piešķir līgumus norīkotajiem apakšuzņēmumiem, ir jāuzskata par līdzatbildīgiem par norīkoto darba ņēmēju dzīves apstākļiem uzņēmējā valstī, lai nodrošinātu, ka tie ir apmierinoši; 28. atsaucas uz Wolff & Müller lietu, kurā Eiropas Kopienu Tiesa atzina, ka vispārējās līgumslēdzēja atbildības juridiskā sistēma veicina darba ņēmēju aizsardzību, un tādēļ ir vispārējo interešu sevišķi svarīgs arguments; aicina tās dalībvalstis, kurām vēl nav šādu tiesību aktu, nekavējoties novērst šo trūkumu; aicina Komisiju reglamentēt vispārīgo vai galveno uzņēmumu kopīgo un individuālo atbildību, lai novērstu pārkāpumus slēdzot apakšlīgumus un līgumus par ārpakalpojumiem ar pārrobežu darba ņēmējiem, un izveidot pārredzamu un konkurētspējīgu iekšējo tirgu visiem uzņēmumiem; Efektīvas pārraudzības nodrošināšana 29. atzīmē, ka saskaņā ar pašreizējo judikatūru dalībvalstu varas iestādes var veikt atbilstīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiek uzraudzīta atbilstība Direktīvas par norīkošanu darbā 3. pantam; atbalsta Komisijas secinājumu, ka uzņēmējai dalībvalstij ir jāspēj pieprasīt pakalpojumu sniedzēja iepriekšēja deklarācija, lai varētu pārbaudīt atbilstību nodarbinātības nosacījumiem; 30. uzskata, ka kopīga rīcība, lai pārraudzītu atbilstību noteikumiem, ir administratīvi daudz izdevīgāka, nekā divpusēja dalībvalstu saziņa; tādēļ aicina, lai Komisija koordinētu to, kā dalībvalstis pārrauga uzņēmējas valsts uzņēmumu atbilstību direktīvai; 31. atzīmē, ka pasākumi atbilstīgi Direktīvas par norīkošanu darbā 5. pantu ir efektīvi tikai tad, ja var pielietot sankcijas; atzīmē, ka, lai tas varētu notikt, ir jāvar uzņēmuma pārstāvim, kas ir saskaņā ar valsts tiesību aktiem, paziņot lēmumu par soda naudas piedziņu, jo, saskaņā ar sodu savstarpējas atzīšanas principu, soda naudas piedziņas procedūru var turpināt tikai tad, ja uzņemošajā valstī ir pienācīgi uzsākts kriminālprocess; 32. atzīmē Komisijas piezīmi par dalībvalstu sadarbības koordinatoru biroju neefektīvo darbu; atzīmē arī, ka mērķis padarīt dalībvalstu sadarbības koordinatoru birojus darboties spējīgus ir viena no Komisijas un dalībvalstu pamatprioritātēm, un ka gan Komisijas, gan dalībvalstu atbildība ir dalībvalstu sadarbības koordinatoru biroju darbības nodrošināšana; 33. pārliecinoši atbalsta Komisijas aicinājumu dalībvalstīm nodrošināt aprīkojumu un resursus sadarbības koordinatoru birojiem un kontroles iestādēm, lai tās varētu efektīvi reaģēt uz prasību pēc informācijas un sadarbības; aicina dalībvalstis izveidot patiesu pārrobežu sadarbību starp kontroles iestādēm; pieprasa, lai Komisija aktīvi atbalsta ciešu dalībvalstu sadarbību, uzlabojot informāciju, kas pieejama tās tīmekļa vietnē, un izveidojot obligātu kontaktpunktu norīkotajiem darba ņēmējiem ar uzņēmējas valsts sociālajiem partneriem, kā arī vēlāk izveidojot patstāvīgu Eiropas struktūru pārrobežu sadarbībai; 34. atzīmē, ka 12 mēnešu laikā pēc iepriekšminēto pamatnostādņu pieņemšanas, Komisija pieņems ziņojumu, kurā būs aprakstīta situācija dalībvalstīs saistībā ar visiem pamatnostādnēs minētajiem aspektiem, lai novērtētu šajā jomā sasniegto virzību; uzstāj, ka šajā ziņojumā ir jāiekļauj arī centieni atrisināt juridiskās problēmas, kuras tika minētas Komisijas dienestu ziņojumā par to, kā piemēro direktīvu par darba ņēmēju norīkošanu darbā; pieprasa, lai par šo ziņojumu pienācīgi apspriežas ar Parlamentu, lai izlemtu, vai nepieciešams pārskatīt direktīvu; 35. aicina Komisiju divreiz gadā iesniegt Parlamentam un Padomei konkrētus datus par to, kā dalībvalstu līmenī tiek transponēta Direktīva par norīkošanu darbā, koncentrējoties uz direktīvas pārkāpumu gadījumiem; * * * 36. uzdod priekšsēdētājam nosūtīt šo rezolūciju Padomei, Komisijai, dalībvalstu valdībām un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai. [1] OV L 18, 21.1.1997., 1. lpp. [2] OV C 92 E, 16.4.2004., 404. lpp. [3] OV L 76, 22.3.2005., 16. lpp. [4] ECR [1994], I-3803. lpp. [5] ECR [1999], I-8453. lpp. [6] ECR [2001], I-7831. lpp. [7] ECR [2002], I-1425. lpp. [8] ECR [2004], I-9553. lpp. [9] ECR [2004], I-10191. lpp. [10] ECR [2006], I-885. lpp. [11] OV L 288, 18.10.1991., 32. lpp. [12] Pieņemtie teksti, P6_TA(2006)0061. [13] Lieta C-341/05, Laval, izskatīšanas procesā. [14] Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva Nr. 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 30.4.2004., 114. lpp.). --------------------------------------------------