Zaļā grāmata - Kopējās zivsaimniecības politikas reforma /* COM/2009/0163 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 22.4.2009 COM(2009)163 galīgā redakcija ZAĻĀ GRĀMATA Kopējās zivsaimniecības politikas reforma ZAĻĀ GRĀMATA Kopējās zivsaimniecības politikas reforma SATURS 1. Redzējums par Eiropas zivsaimniecības nozari 2020. gadā 3 2. Ievads 4 3. Pašreizējā kopējā zivsaimniecības politika un tās rezultāti 5 4. Kā novērst politikas piecus strukturālos trūkumus 7 4.1. Kā risināt dziļi iesakņojušos problēmu saistībā ar flotes jaudas pārpalikumu 7 4.2. Politisko mērķu precizēšana 8 4.3. Lēmumu pieņemšanas orientēšana uz būtiskiem ilgtermiņa principiem 10 4.4. Nozares stimulēšana uzņemties lielāku atbildību par KZP īstenošanu 11 4.5. Noteikumu ievērošanas kultūras izveide 13 5. ES zvejniecību pārvaldības turpmāka uzlabošana 14 5.1. Diferencēts zvejas režīms, lai aizsargātu piekrastes zvejas flotes? 14 5.2. Zvejniecības iespēju optimāla izmantošana 15 5.3. Relatīva stabilitāte un piekļuve piekrastes zvejniecībai 15 5.4. Tirdzniecība un tirgus — no kuģa līdz patērētājam 16 5.5. Kopējās zivsaimniecības politikas integrēšana plašākā jūrniecības politikā 19 5.6. Zināšanu bāze politikas veidošanai 20 5.7. Strukturālā politika un publiskais finanšu atbalsts 21 5.8. Ārējie aspekti 22 5.9. Akvakultūra 25 6. Nākamie soļi 25 7. Izsakiet savu viedokli! 26 8. Saīsinājumi 26 1. Redzējums par Eiropas zivsaimniecības nozari 2020. gadā Svarīgākais augstvērtīgu dzīvnieku izcelsmes olbaltumvielu un veselīgo tauku avots mūsu pārtikā ir zivis, pēc kurām atkal palielinās pieprasījums un kuras atkal ir kļuvušas par regulāru sastāvdaļu vairāk nekā pusmiljarda Eiropas patērētāju ēdienkartē. Eiropas flotes nozvejas apjomu nepārtrauktā samazināšanās ir apstājusies aptuveni 2015. gadā. Lai gan Eiropa joprojām lielā mērā ir atkarīga no zivju importa, šajā tendencē tomēr ir vērojamas izmaiņas. Eiropā nozvejotās zivis vai ražotos zivju produktus patērētāji novērtē un atzīst par augstas kvalitātes produkciju. Pagātnē ir palikuši laiki, kad milzīgie pārzvejas apjomi būtiski ietekmēja piekrastes tautsaimniecības. Gandrīz visi Eiropas zivju krājumi ir atjaunoti līdz maksimālajiem ilgtspējīgas ieguves apjomiem. Tas nozīmē, ka vairāki krājumi salīdzinājumā ar 2010. gada apjomiem ir būtiski pieauguši. Zvejnieki gūst lielākus ienākumus no šīm atjaunotajām zivju populācijām, kas sastāv no pieaugušām un lielākām zivīm. Piekrastes reģionos dzīvojošie jaunieši atkal uzskata zveju par interesantu un stabilu darbu iztikas pelnīšanai. Eiropas zivsaimniecības nozare ir kļuvusi finansiāli daudz spēcīgāka. Industriālās zvejas flote darbojas efektīvi un neatkarīgi no publiskā finansiālā atbalsta. Tā izmanto videi nekaitīgākus kuģus, un flotes lielums ir samērīgs ar tai atļautajiem nozvejas daudzumiem. Savukārt mazapjoma zvejniecības turpina piedāvāt augstvērtīgas svaigas zivis, kuras tiek patērētas nozvejas vietā un pārdotas ar kvalitāti un izcelsmi apliecinošu marķējumu, kas palīdz zvejniekiem gūt lielākus ienākumus. Tā kā arvien vairāk cilvēku apmetas uz dzīvi Eiropas piekrastes reģionos, pieaug pieprasījums pēc augstas kvalitātes vietēja ražojuma pārtikas. Zvejnieku darbība ir daudz lielākā mērā integrēta ar citām tautsaimniecības nozarēm, kas ir nozīmīgas piekrastes kopienām. Zivsaimniecības nozares ražošanas un tirdzniecības ķēde ir pilnībā pārskatāma iestādēm un patērētājiem — izejvielu ceļam iespējams izsekot "no tīkla līdz pat patērētāja šķīvim”. Arī Eiropas akvakultūras nozare ir būtisks zivju piegādātājs Eiropas patērētājiem. Tā joprojām ir priekšgalā tehnoloģiju attīstības ziņā un turpina eksportēt tehnoloģisko kompetenci un tehnoloģijas ārpus Eiropas. ES kopējā zivsaimniecības politika (KZP) ir racionalizēta; tās pārvaldība kļuvusi ievērojami lētāka un vienkāršāka. Lēmumu pieņemšanas veids atļauj specifisku tehniska rakstura lēmumu pieņemšanā vairāk iesaistīties arī zvejniekiem. Zvejas operatori saņem stimulus atbildīgai rīcībai, tomēr tiem ir arī jāpierāda, ka tie ievēro KZP pamatprincipus. Ieinteresētās aprindas pilnībā piedalās lēmumu pieņemšanā un diskusijās par politikas īstenošanu. Zivsaimniecības kontrole ir kļuvusi efektīvāka. Ārpus Eiropas ES turpina darbu, lai visā pasaulē veicinātu labu jūrniecības pārvaldību un atbildīgu zvejniecību. Nolīgumos ar trešām valstīm tagad lielāka prioritāte tiek piešķirta tam, lai palielinātu Eiropas devumu vietējo zvejniecību attīstībā, ieguldījumos un labā jūrniecības pārvaldībā. Lai uzlabotu zivju krājumu kontroli un zinātnisko uzraudzību, tiek īstenotas jaunas reģionālās programmas, kurās iesaistās vairums pasaules lielāko zvejojošo valstu. | 2. IEVADS Iepriekš aprakstītā nākotnes koncepcija ir visai tāla no pašreizējās realitātes, ko raksturo pārzveja, flotes jaudas pārpalikums, apjomīgi finansiālie atbalsti, ekonomikas neelastīgums un Eiropas zvejnieku nozvejas apjomu samazināšanās. Līdzšinējā KZP nav funkcionējusi pietiekami labi, lai šīs problēmas novērstu. Tomēr Komisija uzskata, ka ar visaptverošas un fundamentālas kopējās zivsaimniecības politikas (KZP) reformas un zivsaimniecības nozares remobilizācijas palīdzību būtu iespējams panākt iespaidīgas izmaiņas, kas vajadzīgas, lai mainītu pašreizējo situāciju. Tai gan jābūt nevis kārtējai pakāpeniskajai reformai, kas uzlabo situāciju soli pa solim, bet gan pamatīgām pārmaiņām, lai risinātu problēmas, kas rada apburto loku, no kura pēdējo desmitgažu laikā nespēj izkļūt Eiropas zvejniecības. Zvejas nozare ir ārkārtīgi svarīga Eiropas iedzīvotāju apgādei ar pārtiku un Eiropas piekrastes reģionu iedzīvotāju iztikas līdzekļu ieguvei. Šīs nozares nākotnes nodrošināšana ir nozīmīgs Eiropas Savienības politikas mērķis, un tādam tam arī jāpaliek — arī mūsdienu sarežģītajā un mainīgajā situācijā. Eiropas zivju krājumi tiek pārzvejoti jau gadu desmitiem, un zvejas flote joprojām ir pārāk liela salīdzinājumā ar pieejamajiem resursiem. Abi šie faktori kopā ņemot nozīmē, ka zvejas kuģu ir pārāk daudz, un zivju, kuras tie mēģina nozvejot, — pārāk maz un ka vairākas Eiropas flotes daļas nav ekonomiski dzīvotspējīgas. Tā rezultātā Eiropas ūdeņos iegūto jūras produktu apjomi nepārtraukti samazinās — vairāk nekā puse Eiropas tirgū pārdoto zivju ir importētas. Naftas cenu lielās nestabilitātes un finanšu krīzes rezultātā zvejas nozares ekonomiskais elastīgums ir vēl vairāk samazinājies. Zivsaimniecības nozares jautājumus vairs nedrīkst skatīt ārpus plašāka jūras vides konteksta un atsevišķi no citiem politikas pasākumiem, kas attiecas uz jūrniecības darbībām. Zvejniecības ļoti lielā mērā ir atkarīgas no piekļuves jūras telpai un veselīgām jūras ekosistēmām. Klimata pārmaiņas jau tagad ietekmē Eiropas jūras un rada izmaiņas zivju krājumu lielumos un izplatībā. Turklāt pieaug konkurence par piekļuvi jūras telpai, jo arvien lielākas mūsu jūru un piekrastes teritorijas tiek izmantotas citiem mērķiem. Tautsaimniecības, kuras balstās uz zveju, spēcīgi ietekmē vispārējās nodarbinātības un attīstības tendences piekrastes reģionos, tostarp jaunu nozaru rašanās, kas sniedz profesionāla pārkvalificēšanās vai ienākumu dažādošanas iespējas. Tāpēc, kā aicina integrētā jūrniecības politika (IJP) un tās vides pīlārs — Jūras vides stratēģijas pamatdirektīva[1]—, lai izstrādātu jaunu KZP koncepciju, mums visiem no jauna jāizvērtē situācija ar jūrlietām saistītos jautājumos. Pieaug apziņa par mūsu okeānu un jūru nozīmīgumu, kā arī nepieciešamība tos saglabāt un izmantot ilgtspējīgā veidā. Tāpēc lielāks uzsvars tiek likts uz zivsaimniecības ekoloģisko ilgtspējību visā pasaulē. 2002. gadā Pasaules augstākā līmeņa sanāksmē par ilgtspējīgu attīstību tika noteikti konkrēti zivsaimniecības pārvaldības mērķi, tostarp mērķis, kas jāpārņem visām zivsaimniecības pārvaldības iestādēm, — līdz 2015. gadam atjaunot zivju krājumus līdz maksimālajam ilgtspējīgas ieguves apjomam ( MSY )[2]. Nozīmīgus pasākumus, lai samazinātu zvejas radīto ietekmi tāljūrā, ir veikusi arī Apvienoto Nāciju Organizācija. Pieaugot bažām par pārtikas nodrošinājumu Eiropas Savienībā, vēl jo svarīgāk ir atbildīgi pārvaldīt un izmantot dabas resursus, neradot apdraudējumu to pastāvēšanai nākotnē. Ņemot vērā nepieciešamību samazināt siltumnīcefekta gāzu emisijas, arvien grūtāk kļūst attaisnot dažas zvejas metodes ar vislielāko degvielas patēriņu. Šādas bažas arvien biežāk pauž patērētāji, apstrādes nozares un mazumtirdzniecības pārstāvji, pieprasot garantiju, ka to patērētās un pārdotās zivis nāk no labi apsaimniekotām un ilgtspējīgām zvejniecībām. Eiropas zvejas darbībām jābūt nepārprotami balstītām uz ekonomiski pamatotiem principiem. Flotēm jāuzlabo savs ekonomiskais elastīgums un jāpielāgojas pārmaiņām vidē un tirgos. Jau tiek veikti daži pielāgošanās pasākumi, tostarp brīvprātīga kuģu nodošana sadalīšanai un pāreja uz zvejas metodēm ar mazāku degvielas patēriņu. Lai palielinātu rentabilitāti, ir īstenotas dažas iniciatīvas kvalitātes uzlabošanai, patērētāju informēšanai, kā arī pieprasījuma un piedāvājuma atbilstības uzlabošanai. Tomēr ar to vēl nebūt nepietiek, lai pielāgotos pārmaiņām un atjaunotu nozares ekonomisko dzīvotspēju. EK līgumos zivsaimniecības pārvaldība ir noteikta kā viena no jomām, kas ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē, jo zivis pārvietojas dažādu valstu jurisdikcijā esošos ūdeņos un zvejnieki ir sekojuši tām jau ilgi pirms ekskluzīvo ekonomisko zonu noteikšanas un KZP izstrādes. Mēs kopīgi izmantojam jūras ekosistēmas, no kurām ir atkarīgas mūsu zvejniecības. Tāpēc vienas flotes darbība tieši ietekmē zvejas iespējas citām flotēm, kuras izmanto tos pašus zivju krājumus. Tas pats attiecas uz zvejas produktu tirdzniecību. Kopējai zivsaimniecības politikai tagad tiks veikta jauna reforma. Šīs Zaļās grāmatas mērķis ir veicināt diskusiju par reformu, kuras laikā Komisija saņemtu atsauksmes un norādes savam darbam. 3. Pašreizējā kopējā zivsaimniecības politika un tās rezultāti Starp 2002. gadā veiktajām galvenajām izmaiņām KZP minamas šādas: - pāreja uz ilgāka termiņa pieeju zivsaimniecības pārvaldībai, ieviešot atjaunošanas un pārvaldības plānus; - palielināti centieni nodrošināt vides aizsardzības jautājumu iekļaušanu zivsaimniecības pārvaldībā; - ieinteresēto aprindu pārstāvju aktīvāka līdzdalība, izveidojot reģionālās konsultatīvās padomes (RKP); - jauna flotes politika, obligāto jaudas samazināšanas mērķu atcelšana, aizstājot tos ar valstīm noteiktiem maksimālajiem jaudas apjomiem, saskaņā ar kuriem dalībvalstis var brīvi izvēlēties, kā īstenot savu flotes politiku; - zvejas piepūles (piemēram, kuģim atļauto jūrā pavadāmo dienu skaita ierobežošanas) kā galvenā zivsaimniecības pārvaldes instrumenta ieviešana, jo īpaši saskaņā ar daudzgadu atjaunošanas plāniem; - publisko līdzekļu selektīvāka izmantošana, lai atbalstītu nozares attīstību, pārtraucot publiskā atbalsta piešķiršanu jaunu kuģu būvei, īstenojot KZP mērķiem atbilstīgāku struktūrpolitiku un lielāku nozīmi piešķirot piekrastes kopienu dažādošanai; - jauni divpusēji nolīgumi zivsaimniecības nozarē, kuru mērķis ir attīstīt partnerības ar attiecīgajām trešām valstīm. Tomēr 2002. gadā nospraustie ilgtspējīgas zivsaimniecības mērķi kopumā nav sasniegti. Jūras ekosistēmām Eiropas ūdeņos ir potenciāls, lai izmitinātu tajās zivju krājumus ar augstu produktivitāti. Tomēr vairums zivju krājumu ir samazinājušies pārzvejas rezultātā. 88 % no Kopienas krājumiem tiek izzvejoti, pārsniedzot maksimālos ilgtspējīgas ieguves apjomus. Tas nozīmē, ka šīs zivju populācijas varētu pieaugt un sniegt lielāku ekonomisko devumu, ja tikai uz dažiem gadiem tiktu samazināta zvejas radītā slodze. 30 % no šiem krājumiem nesasniedz drošas bioloģiskās robežas — tas nozīmē, ka tie var arī vairs neatjaunoties[3]. Eiropas zvejniecības šodien ir atkarīgas no jaunām un mazām zivīm, kuras vairumā gadījumu nozvejo, pirms tās spēj vairoties. Piemēram, 93 % no Ziemeļjūras mencām tiek nozvejotas, pirms tām ir bijusi iespēja radīt pēcnācējus[4]. Tāda ir kopējā aina, bet situācija būtiski atšķiras starp dažādiem jūras reģioniem un sugām. Tomēr Eiropas zvejniecības pašas pasliktina ekoloģiskos un ekonomiskos pamatus savai darbībai. Dažas ES flotes gan darbojas rentabli arī bez publiskā atbalsta, tomēr vairums Eiropas zvejas flotu darbojas vai nu ar zaudējumiem, vai arī ar nelielu peļņu. Kopumā neapmierinošie darbības rezultāti skaidrojami ar hronisku jaudas pārpalikumu, kuram pārzveja ir gan cēlonis, gan sekas — flotes spēj nozvejot daudz vairāk zivju, nekā būtu droši izzvejot no krājumiem, neapdraudot krājumu produktivitāti nākotnē. Pēdējo gadu laikā veiktie jaudas samazinājumi nav bijuši pietiekami, lai salauztu šo apburto loku. Flotes vidēji ir samazinātas tikai par 2 % gadā; šie rādītāji gan būtiski atšķiras dažādos jūras reģionos un flotēs. Šos samazinājumus vairāk nekā atsver tehnoloģiskais progress zvejas efektivitātes ziņā (tiek lēsts, ka tā pieaug par 2 līdz 3 % gadā). Nav novērsta neproporcionalitāte starp flotes jaudu un pieejamajiem zivju krājumiem. Kopumā tā rezultāts ir mazāki izkrāvumu apjomi un lielāka ES tirgus atkarība no importa. Vēl viens nozīmīgs pārzvejas, jaudas pārpalikuma un ekonomiskā neelastīguma radītā apburtā loka rezultāts ir spēcīgais politiskais spiediens palielināt īstermiņa zvejas iespējas uz nozares ilgtspējības rēķina nākotnē. Pastāvīgais politiskais un ekonomiskais spiediens ir licis nozarei un dalībvalstīm pieprasīt neskaitāmas atkāpes, izņēmumus un īpašus pasākumus. Daudzos gadījumos nozare ir atradusi veidus, kā novērst šo pasākumu negatīvās sekas īstermiņā, kā rezultātā radusies vajadzība pēc vēl sīkāk izstrādātiem pasākumiem. Īstenojot šādu detalizētu pārvaldību, dokumentēšana, lēmumu pieņemšana, īstenošana un kontrole Eiropas milzīgajā un daudzveidīgajā zivsaimniecības nozarē kļūst arvien sarežģītāka un grūtāk saprotama; turklāt tā ir saistīta ar lielām izmaksām. Šāda situācija ir radusies saistībā ar zivsaimniecības nozarei piešķirtajiem apjomīgajiem publiskajiem finansiālajiem atbalstiem, kas cita starpā veicinājuši zvejas jaudas pārpalikuma mākslīgu uzturēšanu. Papildus tiešajiem atbalstiem no Eiropas Zivsaimniecības fonda un līdzīgām valsts atbalsta shēmām nozare saņem vairākas netiešās subsīdijas, no kurām vissvarīgākais ir vispārējs atbrīvojums no degvielas nodokļu maksas. Atšķirībā no citām nozarēm zivsaimniecības nozarei ir arī brīva piekļuve dabas resursiem, kurus tā izmanto, un tai nav jāsedz publiskās pārvaldības izmaksas, kas saistītas ar tās darbībām, piemēram, saistībā ar kontroli un kuģošanas drošību. Saskaņā ar aplēsēm vairāku dalībvalstu budžetos ar zveju saistītās izmaksas pārsniedz nozvejas kopējo vērtību. Vārdu sakot, Eiropas iedzīvotāji praktiski samaksā par savām zivīm divreiz — vienu reizi veikalā un otru reizi nodokļos. 4. Kā novērst politikas piecus strukturālos trūkumus Komisija uzskata, ka iepriekš minētās situācijas iemesls ir pieci būtiski strukturālie trūkumi: - dziļi iesakņojusies problēma saistībā ar flotes jaudas pārpalikumu; - neprecīzi formulēti politiskie mērķi, pēc kuriem nav iespējams pietiekamā mērā vadīties lēmumu pieņemšanā un īstenošanā; - lēmumu pieņemšanas sistēma, kas veicina orientēšanos uz īstermiņa mērķiem; - tiesiskais regulējums, kas nozarei neparedz pietiekami lielu atbildību; - nozares nepietiekamā politiskā griba nodrošināt atbilstību noteikumiem un vāja to izpilde. 4.1. Kā risināt dziļi iesakņojušos problēmu saistībā ar flotes jaudas pārpalikumu Neraugoties uz nepārtrauktajiem centieniem, flotes jaudas pārpalikums joprojām ir būtiska KZP problēma. Salīdzinājumā ar pieejamajiem resursiem Eiropas flote kopumā ir pārāk liela, un šī neatbilstība ir pamatā visām problēmām saistībā ar vājiem ekonomiskās darbības rādītājiem, noteikumu neapmierinošu īstenošanu un resursu pārmērīgu izmantošanu. KZP nākotnē ir jāiekļauj mehānisms, lai nodrošinātu, ka Eiropas zvejas flotu lielums ir pielāgots un saglabājas proporcionāls pieejamajiem zivju krājumiem. Tikai tad efektīvi būs arī visi pārējie politikas pīlāri. Eiropas zvejas flotu jaudas pārpalikuma problēma ir tikusi risināta ar dažādiem līdzekļiem. ES ir atkārtoti centusies īstenot strukturālus pasākumus ar mērķi samazināt tās zvejas floti, tostarp finansējot atbalsta shēmas, kuru mērķis ir veicināt kuģu nodošanu sadalīšanai. Tomēr, kā rāda pieredze, pastāvīgs atbalsts kuģu nodošanai sadalīšanai faktiski nesamazina jaudu, jo operatori vienkārši ierēķina piemaksu par nodošanu sadalīšanai savos turpmākajos ar ieguldījumiem saistītajos lēmumos. Efektīvāki varētu būt vienreizēji ar kuģu nodošanu sadalīšanai saistīti pasākumi. Tirgus instrumentu (piemēram, nododamu zvejas tiesību) izmantošana varētu būt efektīvāks un lētāks veids jaudas pārpalikuma samazināšanai, turklāt nozarei pašai ir jāuzņemas lielāka atbildība. Vairākas dalībvalstis pēdējo gadu laikā ir veikušas pasākumus, lai varētu izmantot šādus instrumentus. Tā rezultātā tikuši pieņemti racionālāki ar ieguldījumiem un jaudas samazināšanu saistīti lēmumi, jo operatori pielāgo savu floti attiecīgajām zvejas tiesībām, lai panāktu ekonomisko efektivitāti[5]. Šādas sistēmas var papildināt ar atbilstīgām drošības klauzulām, lai novērstu pārmērīgu īpašuma tiesību koncentrēšanos vai negatīvu ietekmi uz mazāka apjoma zvejniecībām un piekrastes kopienām. Vai zvejas jauda būtu jāierobežo ar tiesību aktiem? Ja jā, tad kādā veidā? Vai fonds vienreizējam atbalstam kuģu sadalīšanai būtu atbilstošs risinājums? Vai nododamas (individuālās vai kolektīvās) tiesības varētu vairāk izmantot, lai atbalstītu jaudas samazināšanu liela apjoma flotēs? Ja jā, tad kā būtu veicama šāda pāreja? Kādas drošības klauzulas būtu jāievieš šādas sistēmas īstenošanas gadījumā? Vai tādu pašu ietekmi būtu iespējams sasniegt arī ar citiem pasākumiem? Vai šī izvēle būtu pilnībā jāatstāj dalībvalstu ziņā, vai arī ir vajadzīgi kopīgi jūras reģionu vai ES mēroga standarti? | - 4.2. Politisko mērķu precizēšana Saskaņā ar pašreizējo KZP “kopējā zivsaimniecības politika garantē tādu ūdeņu dzīvo resursu izmantošanu, kas nodrošina noturīgus ekonomiskos, vides un sociālos apstākļus”[6]. Šiem mērķiem nav piešķirta prioritāte, un, neraugoties uz tiešām norādēm, ka piemērojams piesardzības princips un uz ekosistēmu orientēta pieeja, nav skaidra saistība ar ekonomiskajiem un sociālajiem nosacījumiem. Regulā nav norādīti precīzi rādītāji un kritēriji, pēc kuriem varētu konkrētāk vadīties vai kas palīdzētu novērtēt politikas īstenošanas rezultātus. Lai panāktu ekonomisko un sociālo ilgtspējību, nepieciešami produktīvi zivju krājumi un veselīgas jūras ekosistēmas. Zvejniecību ekonomiskā un sociālā dzīvotspēja ir panākama vienīgi, atjaunojot zivju krājumu produktivitāti. Tāpēc ilgtermiņā nepastāv konflikts starp vides aizsardzības, ekonomikas un sociālajiem mērķiem. Tomēr īstermiņā šie mērķi var būt pretrunā viens ar otru, un tā arī notiek — jo īpaši, ja zvejas iespējas ir uz laiku jāsamazina, lai atjaunotu pārzvejotos zivju krājumus. Bieži vien par attaisnojumu dāsnāku īstermiņa zvejas iespēju piešķiršanai ir tikuši minēti sociālie mērķi, piemēram, nodarbinātība. Rezultātā vienmēr tiek apdraudēts krājumu stāvoklis un to zvejnieku nākotne, kuri pelna sev iztiku, zvejojot no šiem krājumiem. Tāpēc ir ārkārtīgi būtiski, lai jebkādi kompromisi, kas pieņemti zvejas iespēju samazināšanas ekonomiskās un sociālās ietekmes nekavējošai mīkstināšanai, būtu saderīgi ar ekoloģisko ilgtspējību ilgtermiņā, paredzot pāreju uz zveju, kuras apjomi nepārsniedz maksimālos ilgtspējīgas ieguves apjomus, novēršot izmetumus un nodrošinot, ka zvejas ietekme uz vidi ir neliela. Tāpēc ekoloģiskā ilgtspējība ir Eiropas zvejniecību ekonomiskās un sociālās nākotnes galvenais priekšnoteikums. Kā mērķus, kas attiecas uz ekoloģisko, ekonomisko un sociālo ilgtspējību, būtu iespējams nodefinēt skaidri, pa prioritātēm un tā, lai tie sniegtu norādes īstermiņā un nodrošinātu zvejniecību ilgtspējību un rentabilitāti ilgtermiņā? Vai KZP mērķim nākotnē jābūt zivsaimniecības nozares darbavietu saglabāšanai, vai arī alternatīvu darbavietu radīšanai piekrastes kopienās integrētas jūrniecības politikas vai citu ES politikas stratēģiju ietvaros? Kā definēt īstenošanai noteiktos rādītājus un mērķus, pēc kā varētu pienācīgi vadīties lēmumu pieņemšanā un atbildības noteikšanā? Kā noteikt termiņus mērķu noteikšanai? | - 4.3. Lēmumu pieņemšanas orientēšana uz būtiskiem ilgtermiņa principiem Patlaban lēmumu pieņemšanas procesā saskaņā ar KZP netiek atsevišķi nodalīti principi un īstenošana, jo visus lēmumus pieņem Padome augstākajā politiskajā līmenī. Tāpēc galvenā vērība tiek veltīta īstermiņa apsvērumiem, atstājot novārtā Eiropas zvejniecību ekoloģisko, ekonomikas un sociālo ilgtspējību ilgākā termiņā. Tā rezultāts ir arī tas, ka kopējā zivsaimniecības politika tiek reglamentēta ārkārtīgi detalizētās Padomes regulās, kuru īstenošanā tiek pieļauta ļoti neliela elastība. Šī ārkārtīgi neapmierinošā situācija bez šaubām ir galvenais iemesls ieinteresēto aprindu paustajai kritikai par KZP. Tās uzskata, ka "Brisele" (faktiski Zivsaimniecības ministru padome) lemj par katru sīkāko politikas īstenošanas detaļu. Lisabonas līgumā paredzēts, ka koplēmuma procedūra (saskaņā ar kuru Padome un Eiropas Parlaments kopīgi pieņem lēmumus) jāpiemēro visiem ar zivsaimniecību saistītajiem jautājumiem, izņemot ikgadējo zvejas iespēju noteikšanu. Tāpēc ir vēl jo svarīgāk pārvērtēt patlaban piemēroto pieeju (detalizēta pārvaldība augstākajā politiskajā līmenī) un lēmumu pieņemšanu saskaņā ar KZP pielāgot citām ES politikas jomām, t.i., izveidot skaidru hierarhiju starp piemērojamajiem pamatprincipiem un tehnisko īstenošanu. Viena iespēja būtu pašreizējo detalizēto pārvaldību lielākā mērā deleģēt Komisijai, kas to īstenotu sadarbībā ar dalībvalstīm un Eiropas Parlamentu saskaņā ar tā saukto komitoloģijas procedūru. Saskaņā ar šo procedūru Komisija izstrādā priekšlikumus, pastāvīgi apspriežoties ar dalībvalstīm un Eiropas Parlamentu. Cita rūpīgi apsverama iespēja būtu, kad vien iespējams, balstīties uz dalībvalstu piemērotiem specifiskiem reģionālās pārvaldības risinājumiem, ievērojot Kopienas standartus un īstenojot Kopienas kontroli. Saskaņā ar Līgumu politikai jābūt balstītai uz Kopienas ekskluzīvu kompetenci, tomēr tas nekavē īstenošanas lēmumus deleģēt dalībvalstīm, ja tām ir saistoši Kopienas līmenī pieņemtie pamatlēmumi. Piemēram, Kopienas līmenī var palikt lēmumi par noteiktiem principiem un standartiem, tostarp par zveju, nepārsniedzot maksimālo ilgtspējīgas ieguves apjomu, par flotes jaudas pielāgošanu pieejamajiem resursiem vai izmetumu novēršanu, savukārt dalībvalstu ziņā paliktu to zvejniecību darbības reglamentēšana atbilstīgi šiem Kopienas standartiem. Vairumā gadījumu šāda deleģēšana būtu jāorganizē jūras reģionu līmenī, jo kopīgi izmantotie zivju krājumi un ekosistēmas aizņem plašus ģeogrāfiskos apgabalus un tos nevar individuāli pārvaldīt atsevišķas dalībvalstis. Tāpēc dalībvalstīm būtu jāsadarbojas, lai izstrādātu nepieciešamo sistēmu. Šādai sistēmai vajadzīgi efektīvi Kopienas kontroles un līdzsvara pasākumi, lai nodrošinātu kopīgo standartu ievērošanu politikas īstenošanā. Pareizi piemērojot politiku, t. i., ļaujot Padomei un Parlamentam koncentrēties uz principiem un deleģējot īstenošanas lēmumus dalībvalstīm, Komisijai un/vai nozares pašpārvaldei, politika tiktu padarīta vienkāršāka un lētāka. Tādējādi īstenošanā būtu iespējams lielākā mērā ņemt vērā specifiskus vietējos apstākļus un piešķirt nozarei lielāku atbildību pašai sava likteņa lemšanā. Valdībām un nozarei tas ļautu pielāgot politikas īstenošanu to vajadzībām un rast vislabākos risinājumus gan tehniskā, gan ekonomiskā ziņā. Turklāt ir jānovērtē konsultatīvo struktūru, piemēram, Zvejniecības un akvakultūras padomdevējas komitejas ( ACFA ) vai reģionālo konsultatīvo padomju (RKP) nozīme jaunajā sistēmā. Politiskie lēmumi jebkurā gadījumā paliktu Kopienas institūciju un dalībvalstu ziņā. Pāreja uz reģionālām sistēmām visticamāk vēl palielinātu RKP konsultatīvo nozīmi. Kā mēs varam precizēt pašreizējo pienākumu sadalījumu starp lēmumu pieņemšanu un īstenošanu, lai veicinātu ilgtermiņa mērķu noteikšanu un to efektīvāku īstenošanu? Kādi uzdevumi būtu deleģējami Komisijai (lai tos veiktu, apspriežoties ar dalībvalstīm), dalībvalstīm un nozarei? Vai būtu laba doma paredzēt decentralizētu lēmumu pieņemšanu tehniskos jautājumos? Kā vislabāk organizēt decentralizētu lēmumu pieņemšanu tehniskos vai ar īstenošanu saistītos jautājumos? Vai būtu iespējams saskaņā ar Kopienas pamata tiesību aktiem deleģēt īstenošanas lēmumu pieņemšanu valsts vai reģionālajām iestādēm? Kādus riskus tas var radīt politikas kontrolei un īstenošanai, un kā tos novērst? Kā varētu stiprināt ieinteresēto aprindu konsultatīvo nozīmi saistībā ar lēmumu pieņemšanu? Kā Zvejniecības un akvakultūras padomdevēja komiteja un reģionālās konsultatīvās padomes pielāgotos reģionālai pieejai? | - 4.4. Nozares stimulēšana uzņemties lielāku atbildību par KZP īstenošanu Gaidāmās reformas rezultāti būs niecīgi, ja tai neizdosies motivēt zvejas nozari, apstrādes un jūras produktu ķēdes dalībniekus, kā arī patērētājus atbalstīt politikas mērķus un uzņemties atbildību par to efektīvu īstenošanu. Lai reformai būtu rezultāti, ir ārkārtīgi svarīgi, lai nozares dalībnieki izprastu tās nepieciešamību, atbalstītu to un būtu patiesi ieinteresēti tās veiksmīgā norisē. Līdz šim saskaņā ar KZP piemērota lejupvērstā pieeja zivsaimniecības nozarei nav sniegusi īpašus stimulus uzņemties atbildību par sabiedrisko resursu ilgtspējīgu izmantošanu. Lai šo situāciju mainītu, varētu izstrādāt kopīgas pārvaldības noteikumus. Nozares iesaistīšana pārvaldībā aptver divus savā starpā cieši saistītus aspektus — atbildību un tiesības. Nozarei var uzticēt vairāk atbildības , ļaujot tai īstenot pašpārvaldi. Solis šajā virzienā varētu būt uz rezultātiem balstīta pārvaldība — tā vietā, lai noteiktu, kā jāzvejo, noteikumi būtu orientēti uz rezultātiem, bet sīkāk izstrādātu īstenošanas lēmumu pieņemšana būtu nozares ziņā. Pārvaldes iestādes varētu noteikt ierobežojumus nozares darbībai, piemēram, maksimālos nozvejas apjomus vai maksimālos zivju mazuļu piezvejas apjomus, un tad piešķirt nozarei tiesības izstrādāt vislabākos ekonomiskos un tehniskos risinājumus. Uz rezultātiem balstīta pārvaldība daļēji atbrīvotu gan nozari, gan politikas veidotājus no sarežģīto pārvaldības un tehnisko jautājumu risināšanas sloga. Tam būtu jābūt saistītam ar pretēji vērstu pierādīšanas pienākumu — tagad nozarei būtu jāpierāda, ka tā darbojas atbildīgā veidā, lai par to saņemtu piekļuvi zvejai. Tas veicinātu labāku pārvaldību, padarot politiku ievērojami vienkāršāku, un izskaustu patlaban esošos stimulus sniegt nepatiesu vai nepilnīgu informāciju. Īstenojot uz rezultātiem balstītu pārvaldību, būtu jāievēro proporcionalitātes princips un jāņem vērā ietekme uz nozares konkurētspējas saglabāšanu. Vairāki piemēri šādai pašpārvaldei jau pastāv — tās ir Eiropas zvejas apakšnozares iniciatīvas, kurās piemēro augšupvērstu pieeju. Dažas ražotāju organizācijas pārvalda savu dalībnieku kvotu apguvi un piemēro individuālus sodus pret tiem, kuri pārsniedz savas kvotas uz citu rēķina. Kā piemēri minamas kuģu grupas, kuras uzņēmušās pierādīšanas pienākumu, iesniedzot pilnīgu dokumentāciju par savu nozveju. Bieži vien tas notiek, atbildot uz apstrādātāju un mazumtirgotāju izdarīto spiedienu ar mērķi uzlabot izsekojamību. Šādas iniciatīvas varētu padarīt par sistēmu, ražotāju organizācijas nosakot par iestādēm, ar kuru starpniecību nozare uzņemas atbildību par dokumentāciju un kvotu/zvejas piepūles pārvaldību. Lai varētu uzticēt nozarei lielāku atbildību, ir vajadzīgi aizsardzības mehānismi, kurus piemēro Kopiena. Ir gadījumi, kad uz zvejas apakšnozares pleciem gulstas lielāka atbildība pielāgot flotes lielumu un tās pārvaldības izmaksas. Dažos gadījumos tas ticis panākts, piešķirot nozarei tiesības , kas to ir motivējušas efektīvāk izmantot ieguldījumus un novērst jaudas pārpalikumu (skatīt 4.1. punktu). Saistībā ar KZP, kas dod vairāk tiesību zvejas apakšnozarei un atbrīvo zivsaimniecības nozari kopumā no detalizētas pārvaldības sloga, būs svarīgi uzdot jautājumu par zivsaimniecības pārvaldības izmaksu sadali. Līdz šim zvejas apakšnozarei ir bijusi brīva piekļuve sabiedriskajiem resursiem, un pārvaldības izmaksas sedza nodokļu maksātāji. Tiesībām un atbildībai, protams, jāiet roku rokā — piekļuvi zivju krājumiem vajadzētu piešķirt tikai tiem, kas pienācīgā un atbildīgā veidā pilda savus pienākumus. Kā piešķirt nozarei vairāk atbildības tā, lai tā varētu elastīgāk darboties, vienlaikus dodot arī ieguldījumu KZP mērķu īstenošanā? Kā labāk strukturēt zvejas apakšnozari, lai tā varētu uzņemties atbildību par pašpārvaldi? Vai ražotāju organizācijas vajadzētu padarīt par iestādēm, ar kuru starpniecību nozare uzņemas pārvaldības pienākumus? Kā nodrošināt ražotāju organizāciju reprezentativitāti? Kādi aizsardzības un pārraudzības mehānismi ir vajadzīgi, lai nodrošinātu veiksmīgu zvejas apakšnozares pašpārvaldi un KZP principu un mērķu īstenošanu? Vai zvejas apakšnozarei vajadzētu uzņemties lielāku finansiālo atbildību, maksājot par tiesībām vai piedaloties pārvaldības (piemēram, kontroles) izmaksu segšanā? Vai tam vajadzētu attiekties tikai uz rūpniecisko zveju? Kā, piešķirot lielāku atbildību nozarei, mēs varam piemērot labākas pārvaldības un proporcionalitātes principus, vienlaikus uzlabojot nozares konkurētspēju? Vai pastāv labas prakses piemēri konkrētās zvejniecībās, par kuriem informāciju vajadzētu izplatīt tālāk? Vai būtu jārada stimuli labas prakses piemērošanai? Ja jā, tad kādi? | - 4.5. Noteikumu ievērošanas kultūras izveide 2007. gadā publicētā ziņojumā[7] ES Revīzijas palāta sniedza plašu aprakstu par zivsaimniecības kontroles nepilnībām Eiropas Savienībā. Zivsaimniecības kontrole kopumā ir bijusi vāja, piespriestie sodi neattur no pārkāpumu veikšanas, un inspekcijas netiek veiktas pietiekami bieži, lai mudinātu ievērot noteikumus. Turklāt sistēmā nav paredzētas pārbaudes, lai nodrošinātu, piemēram, to, ka dalībvalsts var saņemt Kopienas finansējumu tikai tad, ja izpilda savas pamatsaistības kontroles un krājumu saglabāšanas jomā. Tā rezultāts ir ne vien liela pārzveja, bet arī spēcīga pretestība politikas īstenošanai, un rodas iespaids, ka īstenošana visur nenotiek vienādi. Datu vākšanas sistēmas, lai noteiktu zivju nozvejas apjomus kvotu uzraudzībai un īstermiņa strukturālu novērtējumu veikšanai, ir neapmierinošas, un ir jāuzlabo to saskaņotība. Komisija piekrita Revīzijas palātas veiktās analīzes rezultātiem un pauda viedokli, ka neatkarīgi no politikas risinājumiem, kurus pieņems nākotnē, jau tagad ir nekavējoties jāveic padziļināta reforma kontroles un noteikumu izpildes sistēmā. Tāpēc Komisija 2008. gada novembrī nāca klajā ar vērienīgu priekšlikumu, kuru patlaban apspriež dalībvalstis un Eiropas Parlaments[8]. - Kā īstermiņā un ilgtermiņā uzlabot datu vākšanas sistēmas, lai īstenošanas nolūkiem nodrošinātu saskaņotu informāciju? - Kādi īstenošanas mehānismi, pēc jūsu domām, vislabāk palīdzētu nodrošināt, lai noteikumi tiktu ievēroti lielā mērā, — centralizēti (piemēram, tieša Komisijas darbība, valsts vai starptautiskas pārbaudes) vai decentralizēti? - Vai jūs atbalstītu saiknes radīšanu starp kontroles pienākumu efektīvu pildīšanu un piekļuvi Kopienas finansējumam? - Vai nozares pašpārvaldes stiprināšana palīdzētu sasniegt šo mērķi? Vai šo pašu mērķi sasniegt palīdzētu ģeogrāfisko reģionu mēroga pārvaldība? Ar kādiem instrumentiem būtu iespējams nodrošināt augstu noteikumu ievērošanas pakāpi? 5. ES zvejniecību pārvaldības turpmāka uzlabošana 5.1. Diferencēts zvejas režīms, lai aizsargātu piekrastes zvejas flotes? Zvejniecībām, kuru dalībnieki lielā mērā ir mazie un vidējie uzņēmumi, ir būtiska nozīme daudzu Eiropas piekrastes reģionu sociālajā struktūrā un kultūras identitātē. Daudzu piekrastes kopienu ienākumi lielā mērā ir atkarīgi no zvejniecībām; dažās no tām ekonomiskās diversifikācijas iespējas ir ierobežotas. Tāpēc ir ļoti būtiski nodrošināt nākotni piekrastes, mazapjoma un atpūtas zvejai, pilnībā ņemot vērā mazo un nelielo uzņēmumu īpašo situāciju. Pastāvīgi pielāgojot zvejas flotu jaudu zvejas iespējām, noteikti samazināsies kopējā nodarbinātība zvejas apakšnozarē. Mēģināt pasargāt no šīs tendences visneaizsargātākās piekrastes kopienas ir pamatots sociālais mērķis. Šie sociālā rakstura jautājumi ir jārisina tādā veidā, kas nekavē lielākās flotes veikt nepieciešamos pielāgojumus. Viena iespēja būtu piemērot diferencētus režīmus — vienu režīmu rūpnieciskās zvejas flotēm, kuru gadījumā jaudas pielāgošana un ekonomiskā efektivitāte ir galvenie aspekti, un citu režīmu piekrastes kopienu mazapjoma zvejas flotēm, šajā gadījumā koncentrējoties uz sociālajiem aspektiem. Noteikumos, ko piemērotu rūpnieciskajai zvejai, varētu paredzēt ekonomiskos stimulus flotes pielāgošanai, piemēram, uz tirgu balstītus piešķiršanas mehānismus. Savukārt piekrastes mazapjoma zvejniecību darbību varētu pārvaldīt, veicot tiešu kvotu vai zvejas piepūles piešķiršanu, vai ar kolektīvo shēmu palīdzību. Publiskā finansējuma piešķiršanas jautājumu abos nozares segmentos varētu risināt atšķirīgi — no industriālās zvejas flotēm ekonomiskā ziņā tiktu sagaidīta autonomija, savukārt mazapjoma zvejas flotēm publiskais finansējums varētu palīdzēt pielāgoties situācijas izmaiņām KZP reformas gaitā, tādējādi stiprinot šīs nozares rentabilitāti un nodrošinot, ka tā arī turpmāk ir daļa no piekrastes kopienu dzīves. Daudzi kuģi ir nelieli un to ietekme uz vidi ir ierobežota, tomēr mazapjoma zveja var arī radīt kaitējumu jutīgajiem piekrastes biotopiem un kopumā būtiski ietekmēt krājumu stāvokli. Ir gadījumi, kad mazapjoma un rūpnieciskās zvejas flotes zvejo no vieniem un tiem pašiem zivju krājumiem. Diferencēts režīms būtu jāizstrādā ļoti rūpīgi, lai nodrošinātu ekoloģisko ilgtspējību krājumiem, no kuriem ir atkarīgas šīs zvejnieku kopienas. Vispārējie principi un standarti būtu jāpiemēro visā Eiropas Savienībā, bet specifiski lēmumi attiecībā uz mazapjoma zvejas flotēm būtu jāpieņem, pēc iespējas ņemot vērā konkrētās piekrastes kopienas apstākļus. Kā iespējams pielāgot vispārējo flotes zvejas jaudu, vienlaikus neaizmirstot par sociāla rakstura grūtībām, ar kurām nākas saskarties piekrastes iedzīvotājiem, un ņemot vērā šīs nozares mazo un vidējo uzņēmumu īpašo situāciju? Kā diferencētais režīms varētu darboties praksē? Kādai vajadzētu būt mazapjoma zvejas saiknei ar piekrastes iedzīvotājiem? Cik lielā mērā Eiropas Savienībai būtu jādod orientējošas norādes un jānodrošina vienlīdzīgi konkurences apstākļi? | - 5.2. Zvejniecības iespēju optimāla izmantošana 2002. gada Pasaules augstākā līmeņa sanāksmē par ilgtspējīgu attīstību visas dalībvalstis vienojās, ka MSY mērķis būtu jāsasniedz līdz 2015. gadam. Šis mērķis bija paredzēts arī 1995. gada ANO Nolīgumā par zivju krājumiem. Tagad šīs starptautiskās saistības vajadzētu iestrādāt turpmākajā KZP kā krājumu pārvaldības pamatprincipu. Lielākā daļa EK zvejniecību, kas darbojas ārpus Vidusjūras, tiek pārvaldītas, nosakot kopējo pieļaujamo nozveju (KPN), no kuras katrai dalībvalstij tiek iedalīta kvota. Šī pārvaldības sistēma, kuras pamatā ir izkrāvumu kvotas, šķiet relatīvi vienkārša, taču ir izrādījies, ka tās rezultāti ne vienmēr ir optimāli. Jauktā zvejā, kurā vienlaikus zvejo vairāku sugu zivis, šāda pārvaldība ir iemesls nevēlamai piezvejai, ja vienas sugas kvota ir pilnībā apgūta, bet citu sugu kvotas vēl joprojām ir pieejamas. Šādā gadījumā zvejniekiem nekas cits neatliek, kā izmest zivis, kuras tiem vairs nav atļauts izkraut. Izmetumi ir ne tikai vērtīgu resursu izšķiešana, tā ir iemesls, kāpēc vairāki krājumi, neraugoties uz mazajām kvotām, nav atjaunojušies. Nākotnē KZP būtu jānodrošina pilnīga izmetumu novēršana. Uz zvejas piepūli balstīta pārvaldība, piemēram, ierobežots skaits dienu, kuras zvejas kuģis var pavadīt jūrā, likvidētu šo problēmu, taču ar to vien varētu nepietikt, lai sasniegtu KZP mērķus. Kā saskaņā ar jauno KZP varētu izstrādāt ilgtermiņa pārvaldības plānus visām Eiropas zvejniecībām? Vai KZP nākotnē vajadzētu pāriet no krājumu pārvaldības plāniem uz zvejniecību pārvaldības plāniem? Vai KZP reformu būtu lietderīgi īstenot divos posmos, paredzot īpašus pasākumus pārejai uz MSY pirms 2015. gada un pēc tam — pasākumus, ar kuriem nodrošina to, ka MSY ir maksimālais izmantošanas apjoms? Kā MSY mērķi varētu īstenot jauktā dažādu sugu zvejā, vienlaikus nepieļaujot izmetumus? Kādai jābūt Kopienas zvejniecību pārvaldības galvenajai sistēmai un kurām zvejniecībām tā būtu jāpiemēro? Nozvejas ierobežojumi? Zvejas piepūles pārvaldība? Abu minēto iespēju apvienojums? Citi risinājumi? Kādi pasākumi būtu jāveic, lai turpinātu izskaust izmetumus ES zvejniecībā? Vai šajā nolūkā būtu lietderīgi ieviest pārvaldību, kura balstītos uz nododamām kvotām? | - 5.3. Relatīva stabilitāte un piekļuve piekrastes zvejniecībai 1983. gadā izstrādājot pirmo KZP, tika iedibināts relatīvas stabilitātes princips. Tas nozīmē, ka ikvienas dalībvalsts daļai, ko iedala no katras Kopienas kvotas, laika gaitā jābūt nemainīgai. Par ieguvumu no relatīvas stabilitātes uzskatāms tas, ka tika izveidots mehānisms zvejas iespēju sadalīšanai starp dalībvalstīm. Tomēr tās rezultātā ir izveidojušās arī ļoti sarežģītas darbības, piemēram, kvotu apmaiņa dalībvalstu starpā vai zvejas kuģu karoga valsts nomaiņa. Papildus ieviešot zvejas piepūles pārvaldības mērķus, jau tā sarežģītā aina ir kļuvusi vēl nepārskatāmāka. Pēc vairāk nekā divdesmit pieciem politikas īstenošanas gadiem un pārmaiņām zvejas modeļos patlaban ir vērojama liela neatbilstība starp dalībvalstīm iedalītajām kvotām, no vienas puses, un flotu faktiskajām vajadzībām un kvotu faktisko izmantojumu, no otras puses. Īsumā var teikt, ka relatīva stabilitāte vairs negarantē to, ka zvejas tiesības izmanto tie zvejnieku kolektīvi, kuriem tās sākotnēji iedalītas. Turklāt šis princips vismaz trīs dažādos aspektos ierobežo rīcības brīvību KZP pārvaldībā: - tas mazina zvejas nozares iespējas efektīvi izmantot resursus un izvēlēties dažādas zvejas darbības, metodes un modeļus, - tas ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc valstu administrācijas galvenos pūliņus velta KPN, tātad arī to nozvejas kvotas palielināšanai, atstājot novārtā citus ilgtermiņa apsvērumus. Daudzos gadījumos tas rada “inflācijas spiedienu” uz KPN, jo dalībvalstij, kura vēlas lielāku kvotu, nav citas iespējas, kā vien censties panākt visas Kopienas KPN palielināšanu, - tas veicina izmetumus, jo tā rezultātā valstīm tiek iedalītas daudzas kvotas, ar kurām neizbēgami ir saistīti izmetumi: kādas dalībvalsts flote varbūt nav pilnībā apguvusi konkrētas sugas zvejai iedalīto kvotu, bet citas dalībvalsts flote, kura savu kvotu ir pilnībā apguvusi vai kurai šādas kvotas nav vispār, ir spiesta izmest attiecīgās sugas zivis. Iepriekš minēto iemeslu dēļ ir svarīgi pievērsties jautājumam par relatīvas stabilitātes saglabāšanu tās pašreizējā izpratnē. Viena iespēja būtu aizstāt relatīvu stabilitāti ar elastīgāku sistēmu, piemēram, zvejas tiesību iedalīšanu. Cita alternatīva varētu būt saglabāt principu kā tādu, bet ieviest elastīgāku sistēmu, lai novērstu minētās nepilnības un dalībvalstu kvotas pielāgotu to flotu reālajām vajadzībām. Vēl kāds vēsturisks zvejas iespēju ierobežojums ir 12 jūras jūdžu režīms, saskaņā ar kuru dalībvalstu piekrastes ūdeņos drīkst darboties tikai šo dalībvalstu flotes (izņemot īpašas piekļuves tiesības, kas citām flotēm piešķirtas, pamatojoties uz vēsturiskiem zvejas modeļiem). Kopumā šī sistēma ir darbojusies labi, un to varētu pat izmantot plašāk, ja tiktu izstrādāts īpašs režīms piekrastes mazapjoma zvejas flotēm. Kā relatīvas stabilitātes principu varētu pielāgot, lai tas sekmīgāk palīdzētu sasniegt KZP mērķus? Vai tas būtu jāatceļ? Ja ne, vai tam būtu jākļūst elastīgākam, un ja jā — kādā veidā? Kādas alternatīvas varētu būt piemērotas? Vai piekļuve 12 jūras jūdžu zonai būtu jānodrošina tikai mazapjoma zvejas kuģiem? | - 5.4. Tirdzniecība un tirgus — no kuģa līdz patērētājam Līdz Eiropas zivsaimniecības uzņēmumiem (gan zvejniecības, gan akvakultūras) parasti nonāk tikai neliela daļa no cenas, ko pircējs par zivīm samaksā pie kases. Kopumā zivju pirmās pārdošanas cenas ir saglabājušās nemainīgas pat tādos laikos, kad bija vērojama ārkārtīgi liela degvielas cenu mainība, piemēram, 2008. gadā. Tam bija trejādas nozīmīgas sekas: 1. nemainīgi zemas cenas rosina zvejniekus palielināt nozvejas apjomu; 2. nespēja novirzīt ražošanas izmaksu pieaugumu līdz patērētājam izraisa ilgstoši zemu rentabilitāti, turklāt veicina pārzveju; 3. tas palielina zvejnieku atkarību no publiskā atbalsta, kā rezultātā šis atbalsts kļūst par zvejas nozares saimnieciskās darbības plānu neatņemamu un noturīgu iezīmi. Šī situācija ir izveidojusies vairāku iemeslu dēļ. Pirmkārt, Eiropas jūras produktu ražošanas nozare ir ļoti sadrumstalota, un ražotāji nav apvienojušies organizācijās, lai pārdotu savus produktus un tādējādi nodrošinātu to, ka tieši viņi saņem lielāko daļu no produktu pārdošanas cenas. Turpretī tirdzniecības nozarei ir raksturīga liela koncentrācijas pakāpe, un tieši ar tās starpniecību tirgū nonāk 90 % produkcijas. Otrkārt, svaigu produktu vietā patērētāji arvien biežāk izvēlas apstrādātus vai saldētus produktus. Šo produktu ražošanai raksturīgas ļoti zemas enerģijas un transporta izmaksas, un valda uzskats, ka tas iespējams tikai tāpēc, ka to cenā netiek ņemtas vērā radīto oglekļa emisiju izmaksas. Turklāt ārēji faktori, piemēram, naftas cenas, šo produktu ražotājiem — atšķirībā no zvejniekiem — nerada tiešus darbības ierobežojumus. Tas paaugstina citu sastāvdaļu, apstrādes un tirdzniecības relatīvās izmaksas un samazina zivju vērtības relatīvo īpatsvaru galīgajā cenā, ko maksā patērētājs. Treškārt, dažu zivju produktu cenu ietekmē arī ļoti lielais daudzums ES tirgū importēto produktu. Liela nozīme šajā ziņā ir tirdzniecības režīmiem; tiem būtu jānodrošina, lai tirgū nonāktu produkti par vislabāko cenu, taču vienlaikus arī jāatbalsta ilgtspējīga attīstība. Lai ES tirgū nodrošinātu vienlīdzīgus konkurences apstākļus, EK vajadzētu popularizēt zvejas produktus no ilgtspējīgi pārvaldītām zvejniecībām. Pašreizējā tirgus intervences sistēma, kas darbojas saskaņā ar kopīgo tirgus organizāciju (KTO), paredz tiešu valsts iejaukšanos, kad vairāku sugu zivju cenas kļūst zemākas par noteiktajām mērķa cenām. Šī sistēma neatspoguļo mainīgo piedāvājuma un pieprasījuma attiecību, un tās pārvaldība ir izrādījusies krietni sarežģīta. Sliktais resursu stāvoklis, kā arī ES tirgus ļoti lielā atkarība no importa ir pakāpeniski samazinājusi šīs sistēmas nozīmi[9]. Tomēr arī turpmāk lieti noderētu tāda KTO, kurā nebūtu paredzēts tiešs cenu atbalsts, bet kurā daudz lielāka uzmanība tiktu pievērsta tam, lai optimizētu ražotāju organizāciju veidošanos. Papildus lielākām pilnvarām zvejniecības pārvaldības jomā ražotāju organizācijas varētu uzņemties arī lielāku lomu produktu tirdzniecībā. Tādā veidā tiktu stiprinātas starpnozaru saiknes, kas ļautu ražotājiem labāk prognozēt pieprasījumu laika, kvantitātes, kvalitātes un sagatavošanas veida ziņā. Turklāt viņi varētu labāk reaģēt uz patērētāju un attiecīgi arī mazumtirgotāju augošo vēlmi saņemt apliecinājumus par zvejas produktu izcelsmi no ilgtspējīgi pārvaldītām zvejniecībām. To varētu nodrošināt ar sertifikāciju, labāku marķēšanu un izsekojamību. Īstenojot stratēģiju “zvejot, lai pārdotu” un vairāk pievēršoties kvalitātei, varētu panākt, ka ražotāji savu nozveju var pārdot par labāku cenu. Kā tirgus mehānismus varētu izmantot, lai veicinātu konkurētspējīgas un ilgtspējīgas zvejniecības attīstību? Kā jaunā KZP varētu labāk atbalstīt iniciatīvas sertifikācijas un marķēšanas jomā? Kā varētu veicināt izsekojamību un pārredzamību ražošanas ciklā? Kā ES varētu veicināt zvejas produktu ieguvi ilgtspējīgi pārvaldītās zvejniecībās, nodrošinot vienlīdzīgus konkurences apstākļus visiem? Kā ražotāju organizācijas varētu uzlabot savu darbu, lai to produkcija atbilstu tirgus vajadzībām? Kādus jaunus, uz tirgu balstītus politikas instrumentus varētu ieviest ar ražotāju organizāciju palīdzību? Kā zvejnieki var nostiprināt savu pozīciju attiecībās ar apstrādes un tirdzniecības nozari? Kāda ir tirdzniecības politikas loma, lai panāktu līdzsvaru starp ražotāju un patērētāju interesēm un Eiropas attiecībām ar eksportētājvalstīm? | - 5.5. Kopējās zivsaimniecības politikas integrēšana plašākā jūrniecības politikā Zivsaimniecība ir cieši saistīta ar citām jūras nozarēm. Integrētā jūrniecības politika (IJP)[10] pievēršas visu ES politikas virzienu un jūrlietu mijiedarbībai. Veidojot nākotnes KZP, jāsper nākamais solis integrētas pieejas virzienā. - Ar Jūras stratēģijas pamatdirektīvu ir iedibināta uz ekosistēmām balstīta pieeja jūras vides pārvaldībai, aptverot visas nozares. Minētā direktīva ir IJP vides pīlārs, un tajā dalībvalstīm paredzēts pienākums 2020. gadā sasniegt labu vides stāvokli. KZP nākotnē jāveido tā, lai nodrošinātu pareizos instrumentus uz ekosistēmām balstītas pieejas īstenošanai[11]. Tas ir arī zvejniecības interesēs, jo šīs pieejas īstenošanā proporcionāli un saskaņoti pievērsīsies citu nozaru ietekmei uz zvejas resursiem. - Klimata pārmaiņas nopietni ietekmēs jūras vidi. Jūras ekosistēmas un bioloģisko daudzveidību, ko jau tagad apdraud piesārņojums un pārzvejošana, arī turpmāk iespaidos augstāka temperatūra un paskābināšanās, sugu vairošanās un sastopamības pārmaiņas, izmaiņas jūras organismu izplatībā un planktona sabiedrību mainība. Jaunās KZP uzdevums būs atvieglot pielāgošanos klimata pārmaiņām saistībā ar ietekmi uz jūras vidi. Klimata pārmaiņas nodara papildu kaitējumu jūras ekosistēmām, tāpēc vēl jo steidzamāk jāpievēršas zvejas radītās slodzes samazināšanai līdz ilgtspējīgam līmenim. Tāpēc ilgtspējīgai zvejai jāaizstāj pārzveja, kas jūras ekosistēmas padarījusi vēl jutīgākas pret klimata pārmaiņām un līdz ar to vēl mazāk spējīgas pielāgoties tām. - Savvaļas zivju zveja un akvakultūras nozare arvien intensīvāk konkurē ar citām jūras nozarēm par jūras platību. Jūras teritoriālā plānošana ir svarīgs IJP elements, kam nākotnē jābūt cieši saistītam ar KZP. - IJP liela uzmanība tiek pievērsta piekrastes reģionu ilgtspējīgai attīstībai. Tā, piemēram, ilgtspējīgs tūrisms varētu dot būtisku ieguldījumu, atvieglojot sociāli ekonomisko ietekmi, ko rada zvejas jaudas samazināšana. Piekrastes pašvaldību attīstību nevar panākt ar KZP vien, tas ir uzdevums, kas jāskata plašākā — IJP un ES kohēzijas politikas — kontekstā. - Starp dažādām ar jūru saistītām nozarēm, kuru vidū ir arī zivsaimniecība, ir izveidojusies spēcīga sinerģija pārraudzības, datu, zināšanu un pētniecības jomā. Būtiski jautājumi, piemēram, klimata pārmaiņas, politika emisiju jomā un energoefektivitāte, jāņem vērā, izstrādājot turpmāko KZP un paredzot tās uzdevumus zvejniecības un akvakultūras nozares nākotnes veidošanā. Turklāt IJP vērienīgo mērķu sasniegšanai jānodrošina adekvāts finansējums no EZF līdzekļiem vai ar citiem finanšu instrumentiem. Kādās jomās zivsaimniecība cieši sadarbojas ar citām nozarēm? Tieši kurus aspektus nepieciešams integrēt IJP? Kā KZP nākotnē var palīdzēt nodrošināt zivsaimniecības (gan zvejas flotu, gan akvakultūras uzņēmumu) nepārtrauktu piekļuvi jūras platībām, izmantojot integrētu teritoriālās plānošanas sistēmu? Kā jaunajā KZP var vislabāk panākt saskanību ar Jūras stratēģijas pamatdirektīvu un tās īstenošanu? Kā jaunā KZP var veicināt pielāgošanos klimata pārmaiņām un nodrošināt to, lai zveja nemazinātu jūras ekosistēmu izturētspēju? | - 5.6. Zināšanu bāze politikas veidošanai Zinātnes atziņas un dati KZP ir vitāli svarīgi, jo politiskiem lēmumiem jābalstās uz stabilām un pamatīgām zināšanām par krājumu ilgtspējīgas izmantošanas apjomu, par zvejas ietekmi uz jūras ekosistēmām un par mainības, piemēram, klimata pārmaiņu, ietekmi. Zinātnisku ieteikumu sagatavošanai pieejamie cilvēkresursi un institucionālie resursi kļūst arvien ierobežotāki, savukārt risināmo jautājumu skaits un sarežģītība ir pieaugusi. Nākamajās ilgtermiņa pētniecības programmās, kas orientētas uz KZP vajadzībām, jāaplūko jaunas problēmas, piemēram, vajadzība veicināt sinerģiju Eiropas, valsts un reģionālā mērogā, integrēt zivsaimniecības politiku un citus ar jūru saistītus jautājumus (jo īpaši uz ekosistēmām balstītu pieeju un klimata pārmaiņas) un turpināt izstrādāt politikas instrumentus un pārvaldību. Komisijas nesen publicētais paziņojums par Eiropas stratēģiju jūras zinātniskajai un tehniskajai pētniecībai[12] ir pirmais dokuments, kurā iztirzāta šī integrācija. Labākai domu apmaiņai starp zinātniekiem, politikas veidotājiem un ieinteresētajām aprindām, jo īpaši ACFA un RKP, un to aktīvas līdzdalības nodrošināšanai arī turpmāk jābūt prioritātei. Kā nākotnē iespējams radīt apstākļus, kas vajadzīgi augstas kvalitātes zinātniskajai pētniecībai zivsaimniecības jomā (arī reģionos, kur tā patlaban netiek veikta)? Kā vislabāk iespējams nodrošināt pētniecības programmu teicamu koordināciju visā ES? Kā varētu parūpēties par resursu pieejamību un jaunu zinātnieku izglītošanu šajā jomā? Kā iespējams optimāli nodrošināt un izmantot pieejamos resursus, lai laikus saņemtu kompetentus ieteikumus? Kāds ir vislabākais veids, kā rosināt ieinteresēto personu iesaistīšanos pētniecības projektos un iekļaut viņu zināšanas uz pētniecības rezultātiem balstītos ieteikumos? | - 5.7. Strukturālā politika un publiskais finanšu atbalsts Publiskais finanšu atbalsts zivsaimniecībai ir ļoti svarīgs. To var sniegt gan no ES zivsaimniecības fonda līdzekļiem, gan ar dažādu dalībvalstu atbalsta pasākumu palīdzību, tostarp piemērojot atbrīvojumus no nodokļiem. Tas arī bieži nonāk pretrunā KZP mērķiem, jo īpaši vajadzībai samazināt pārmērīgu zvejas jaudu, un laiku pa laikam šķiet, ka tas drīzāk saasina strukturālas problēmas, nevis palīdz tās risināt. KZP 2002. gada reformā tika sperti nozīmīgi soļi pareizajā virzienā, likvidējot dažus finanšu atbalsta veidus, kuri tieši veicināja pārmērīgu zvejas jaudu un pārāk lielas investīcijas. Tomēr sinerģija nav pietiekami spēcīga, un tikai ļoti nedaudzi nosacījumi ir saistīti ar to, kā dalībvalstis var izmantot zivsaimniecībai atvēlētos līdzekļus. Turklāt pašreizējā sistēma nav piemērota, lai pārvarētu jaunas grūtības vai pielāgotos strauji mainīgiem apstākļiem. Tai jābūt spējīgai pielāgoties, piemēram, IJP attīstībai, Jūras stratēģijas direktīvas īstenošanai un piekrastes reģionu adaptācijai klimata pārmaiņām. Pašreizējais EZF līdzekļu sadalījums galvenokārt pamatojas uz reģionālās konverģences kritērijiem, nevis uz Eiropas flotu sastāvu un to strukturālajiem trūkumiem. Tas liecina par vajadzību radīt daudz ciešāku saikni starp publisko finansējumu (proti, Eiropas Zivsaimniecības fondu), no vienas puses, un politikas mērķiem un jaunām problēmām, kas ietekmē ar jūru saistītas darbības, no otras puses. Nākamajai reformai būs jānodrošina tas, ka tiek novērstas nozares strukturālās nepilnības, vienlaikus gādājot par to, lai nozare būtu pasargāta no nevēlamiem reformas blakusefektiem. Tai jāveicina un jāatvieglo Eiropas nozares restrukturizācija un modernizācija, jāpalīdz uzlabot tās ilgtermiņa ekonomisko dzīvotspēju un jānovērš mākslīgi uzturētais zvejas jaudas pārpalikums. Kādām jābūt publiskā finanšu atbalsta galvenajām prioritātēm un kāpēc? Kādas pārmaiņas nozare nevar realizēt viena pati un tāpēc tai vajadzīgs publiskais finanšu atbalsts? Kā varētu mainīt ES finanšu resursu sadalījumu, lai sekmētu inovācijas un adaptāciju jaunām politikas idejām un apstākļiem? Vai finansējums nepieciešams kādai jaunai politikas jomai? Vai publiskais finanšu atbalsts pastiprināti jāsniedz īpašiem pārejas pasākumiem, piemēram, izmetumu novēršanai zvejniecībā? Kā var nodrošināt KZP potenciālo līdzekļu un citu ES un valsts mēroga instrumentu sinerģiju un saskanību? Kā nākotnē panākama sinerģija starp KZP pīlāriem? Vai publiskā atbalsta piešķiršana jāsasaista ar nosacījumu, ka dalībvalstis sasniedz politikas mērķus? Kā var izvērst ES finanšu resursus, lai nodrošinātu elastīgumu, kas vajadzīgs ātrai reaģēšanai krīzes gadījumā? Vai publiskais finanšu atbalsts vienlīdz sniedzams visiem sektoriem (mazapjoma un lielapjoma saimnieciskai darbībai)? Vai Eiropas Zivsaimniecības fondam jāturpina nošķirt konverģences reģioni un reģioni, kas nav konverģences reģioni? Vai netiešo atbalstu, piemēram, ar zivsaimniecības pārvaldību saistītus pakalpojumus (piekļuve, pētniecība, kontrole), jāturpina brīvi sniegt visām nozares jomām? Vai pakāpeniski jāpārtrauc izmaksāt pastāvīgas subsīdijas zivsaimniecībai, uz laiku saglabājot tikai tās, kuru mērķis ir mazināt nozares restrukturizācijas radīto sociālo ietekmi? | - 5.8. Ārējie aspekti Runājot par ūdeņu resursu saglabāšanu, saskaņā ar Līgumu ES flotu zvejas darbību pārvaldība ārpus ES ūdeņiem ir Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetencē. Galvenajam uzdevumam kopējās zivsaimniecības politikas ārējā aspektā vajadzētu būt ilgtspējīgas un atbildīgas zivsaimniecības principu paplašināšanai starptautiskā mērogā. Šis uzdevums pilnībā jāiekļauj IJP mērķos, kas saistīti ar labu jūras pārvaldību un piekrastes reģionu ilgtspējīgu attīstību. Citi uzdevumi, kas patlaban raksturīgi KZP ārējam aspektam, piemēram, saglabāt ES flotes klātbūtni starptautiskajos ūdeņos un nodrošināt, lai šī flote apgādātu ES tirgu, mūsdienās varētu būt mazāk svarīgi. Doma, ka ES kuģu atrašanās pasaules ūdeņos stiprina ES leģitimitāti un ietekmi reģionālās zvejniecības pārvaldības organizācijās, mūsdienās vairs nešķiet tik pašsaprotama: daudzi starptautiski partneri, pat ja tiem nav zvejas interešu, ir pierādījuši spēju ietekmēt zvejniecības pārvaldību pasaulē un aktīvi darboties starptautiskos forumos. Turklāt lielā nozīme, kāda ES tirgum ir zvejas produktu tirdzniecībā pasaulē, nodrošina pietiekamu leģitimitāti ES darbībai reģionālos un citos daudzpusējos forumos. Turklāt jāpiebilst, ka apsvērums — ES flote, kas darbojas ārējos ūdeņos, apgādā ES tirgu — pamazām zaudē savu nozīmi, jo Eiropa kļūst arvien atkarīgāka no importa. Ir jānodrošina, lai visi KZP aspekti būtu saskanīgi ar ES politiku citās jomās. Attiecībā uz ārējo komponentu īpaši svarīga ir ES attīstības un vides politika. Tāpēc ir būtiski pārskatīt un pārformulēt politikas ārējā aspekta mērķus tā, lai tie atbilstu 21. gadsimta vajadzībām. KZP arī turpmāk jāveicina atbildīga zivsaimniecība tādos starptautiskos forumos kā ANO Ģenerālā asambleja un FAO . Šim uzdevumam jābūt daļai no ES kopējās atbildības un centieniem visā pasaulē panākt labāku jūras pārvaldību. Jāturpina strādāt pie tādiem jautājumiem kā jūras tiesības un jutīgu jūras ekosistēmu aizsardzība pret kaitīgām zvejas metodēm un arī piedalīties sarunās, lai izstrādātu starptautisku vienošanos par jūras ģenētiskajiem resursiem, kas nav valstu jurisdikcijā. Reģionālas zvejniecības pārvaldības organizācijas (RZPO) līdz šim ir atzītas par labāko instrumentu zvejniecības pārvaldībai, jo īpaši attiecībā uz transzonāliem zivju krājumiem un tālu migrējošiem zivju krājumiem ekskluzīvās ekonomikas zonās (EEZ) un tāljūrā. Tomēr tās darbojas ar dažādiem panākumiem, un tām ne vienmēr ir izdevies pieņemt stingrus saglabāšanas un pārvaldības pasākumus, nodrošināt šo pasākumu ievērošanu vai ieviest efektīvus kontroles līdzekļus. Tāpēc ir jāstiprina to saistības šajā sakarībā, kā arī jāuzlabo to vispārējie darbības rezultāti. Lai to panāktu, izšķiroša nozīme būs sadarbībai ar starptautiskiem partneriem. KZP 2002. gada reformas rezultātā tradicionālos zvejniecības nolīgumus, kas balstījās uz principu “maksā, zvejo, dodies projām”, pakāpeniski aizstāja ar partnerattiecību nolīgumiem zivsaimniecības nozarē (ZPN), kuri paredzēja plašāku un sadarbīgāku pieeju. Pašreizējie ZPN ne tikai paver ES kuģiem piekļuvi ūdeņiem, tie cenšas arī stiprināt partnervalstu spēju nodrošināt ilgtspējīgu zvejniecību to jurisdikcijā esošos ūdeņos. Lielākā daļa finansiālā ieguldījuma, kas saistīts ar šiem nolīgumiem, palīdz partnervalstīm stiprināt to zivsaimniecības politiku, arī zinātnisko pētniecību un zvejas darbību kontroli un uzraudzību šo valstu ūdeņos. Tomēr šie nolīgumi prasa intensīvu darbu, un to īstenošanu daudzās valstīs apgrūtina politiski nemieri vai fakts, ka zivsaimniecības politikai sniegtais atbalsts tiek apgūts ļoti lēni vai netiek apgūts vispār. Turpretī daži ES zvejas sektori (jo īpaši tunzivju zvejas sektors) ir izrādījuši dzīvu interesi paplašināt nolīgumu tīklu, lai labāk varētu sekot migrējošām sugām, kuras tie zvejo blakusesošās EEZ. ES zvejnieki ir ieinteresēti arī izvērst savas darbības tajās EEZ, kurās ES nolīgumi nodrošina augstu juridiskās drošības un pārredzamības pakāpi. Vislielākā ZPN radītā priekšrocība ir tā, ka tie palīdz uzlabot zvejniecības pārvaldību jaunattīstības valstu ūdeņos. Tomēr zinātniskā analīze un pētniecības kapacitāte būtu jāpalielina, lai labāk novērtētu krājuma saglabātības stāvokli un noteiktu ilgtspējīgus nozvejas apjomus. Atbalsts zvejniecībai, jo īpaši ZPN satvarā, ir devis lielu ieguldījumu šīs nozares attīstībā, taču nav būtiski palīdzējis cīņā pret nabadzību un tūkstošgades attīstības mērķu sasniegšanā. Ārējā zivsaimniecības politika ir labāk jāņem vērā trešo valstu pārtikas nodrošinājuma stratēģijās. Tāpēc būtu jāpārskata nolīgumu pašreizējā struktūra, lai izpētītu, kādas alternatīvas vienošanās ar trešām valstīm būtu labāk piemērotas Eiropas nozares un tās partneru vajadzībām. Šajā sakarībā varētu būt vērts izpētīt, cik lietderīgi ir uzsākt reģionālu sadarbību, jo īpaši laikos, kad reģionālā integrācija tiek popularizēta kā attīstības instruments. Galvenais KZP mērķis ir veicināt atbildīgu un ilgtspējīgu zivsaimniecību. Vai ir kāds iemesls, kādēļ KZP ārējam aspektam vajadzētu izvirzīt citus mērķus? Kā ES varētu nostiprināt savu vietu starptautiskajā arēnā, lai veicinātu labāku jūras un jo īpaši zvejniecības pārvaldību? Kā ES var sadarboties ar saviem partneriem, lai RZPO darbs kļūtu efektīvāks? Vai zvejniekiem — pretēji pašreizējam principam par brīvu piekļuvi starptautiskiem ūdeņiem — vajadzētu maksāt par tiesībām zvejot tāljūras ūdeņos, kas ir RZPO pārvaldībā? Kā turpmākajos starptautiskajos nolīgumos zivsaimniecības nozarē varētu iestrādāt tādus mērķus kā investīciju sekmēšana (kopuzņēmumu dibināšana, zinātības un tehnoloģiju tālāknodošana, investīciju un jaudas pārvaldība zvejniecības nozarē u. c.), jaunu darbavietu radīšana (uz kuģiem, ostās, apstrādes uzņēmumos) vai labas jūras pārvaldības veicināšana? Vai ZPN ir labākais instruments, kā panākt ilgtspējību ārpus ES ūdeņiem, vai arī tie jāaizstāj ar citiem sadarbības veidiem? Vai būtu jāizpēta reģionālā perspektīva un ar to jāaizstāj vai jāpapildina vienkāršotas divpusējās attiecības? Kā zinātnisko pētniecību zivju krājumu ilgtspējības nodrošināšanai un zvejas darbību kontroli varētu padarīt pārredzamāku un efektīvāku? Kā iespējams nodrošināt labāku sadarbību un jaunu noteikumu ievērošanu jaunattīstības valstīs? Vai ES operatoriem būtu jāsedz visas izmaksas, kas saistītas ar to zvejas darbībām trešās valsts ūdeņos, vai arī šīs izmaksas jāturpina daļēji segt no Kopienas budžeta? Kā iespējams paaugstināt jaunattīstības valstu zvejniecības pārvaldības spējas, piemēram, sniedzot mērķtiecīgu palīdzību? Vai vienam no ārējās KZP mērķiem vajadzētu būt aktīvai Eiropas zvejas flotu un trešo valstu interešu integrācijas veicināšanai, galvenokārt attiecīgo partnervalstu attīstības atbalstam? Kā iespējams stiprināt sinerģiju starp dažādiem atbalsta veidiem un dažādiem partneriem zvejniecības nozarē, no vienas puses, un piekrastes valstu attīstības stratēģijām, no otras puses? Vai partnerattiecību nolīgumos turpmāk iekļaujama arī akvakultūra? Kā trešās valstīs varētu veicināt mazapjoma zvejas potenciālu ilgtspējības, vides un sociālo ieguvumu ziņā? | - 5.9. Akvakultūra Akvakultūra nodrošina arvien vairāk ūdens cilmes pārtikas produktu visā pasaulē. ES akvakultūras ražošana ir svarīga saimnieciskā darbība daudzos piekrastes un kontinentālajos reģionos, taču produkcijas apjoms pēdējos gados nav pieaudzis. Konkrētas īstermiņā un vidējā termiņā risināmas akvakultūras problēmas Komisija ir aplūkojusi atsevišķā paziņojumā[13]. Tomēr ir svarīgi apspriest, kāda būs akvakultūras vieta reformētajā KZP. - Kādai turpmāk jābūt akvakultūras vietai KZP? Vai tā būtu jāintegrē kā fundamentāls KZP pīlārs ar konkrētiem mērķiem un instrumentiem, vai arī dalībvalstīm jāuztic akvakultūras politikas izstrāde valsts mērogā? Kādi instrumenti nepieciešami akvakultūras iekļaušanai KZP? 6. Nākamie soļi Strādājot pie reformas, neapstāsies darbs, kura mērķis ir padarīt KZP efektīvāku tās pašreizējā satvarā. Daudz ko var un vajag izdarīt, kamēr tiek gatavota reformas īstenošana, piemēram: - reformēt kontroles politiku, lai nodrošinātu to, ka lēmumi tiek pareizi īstenoti un ka dalībvalstīs ir sagādāti vienlīdzīgi konkurences apstākļi; - turpināt cīņu pret nelegālu, neregulētu un nereģistrētu zveju, lai nepieļautu šādu zveju Eiropas ūdeņos un šādā zvejā iegūtu produktu importu; - uzsākt jaunas iniciatīvas, lai novērstu izmetumus un aizsargātu jutīgas sugas un biotopus; - turpināt KZP un IJP integrāciju, arī atbalstu Jūras stratēģijas īstenošanai, lai nodrošinātu jūras ekosistēmu aizsardzību; - izstrādāt jaunu stratēģiju akvakultūrai, lai pārvarētu nepilnības, kas traucē šai nozarei attīstīties; - papildus sagatavot un īstenot ilgtermiņa pārvaldības plānus, lai mazinātu zvejas radīto slodzi uz pārmērīgi izmantotajiem krājumiem un atjaunotu tos tādā apjomā, kas nodrošina MSY ; - nodrošināt patērētājiem lielāku pārredzamību un turpināt uzlabot produktu izsekojamību visā tirgus ķēdē. Šo iniciatīvu mērķis ir novērst steidzamas, proti, īsā un vidējā termiņā risināmas, problēmas, vienlaikus apsverot politikas struktūras pārskatīšanu ilgtermiņā. Iniciatīvas, cik vien iespējams, izstrādās saskaņā ar šīs KZP reformas jaunajām vadlīnijām. Kopā ar ieinteresēto personu organizāciju, zinātnieku aprindu, dalībvalstu valdību, pilsoniskās sabiedrības un trešo valstu komentāriem šai Zaļajai grāmatai jāveido pamats sabiedriskajai apspriešanai par KZP nākotni. Komisija vēlas, lai šajā diskusijā iesaistītos plašs politikas veidotāju un sabiedrības pārstāvju loks, sākot no personām, kas tieši saistītas ar zivsaimniecību vai citām politikas jomām, un beidzot ar Eiropas iedzīvotājiem — patērētājiem, pilsoņiem un nodokļu maksātājiem. Arī jaunattīstības valstu pārstāvji un ieinteresētās aprindas tiek aicinātas iesaistīties diskusijā, izsakot savu viedokli. Ņemot vērā budžeta pārskatīšanas rezultātus un nesteidzoties priekšā gaidāmajai diskusijai par nākamo finanšu shēmu, Komisija apkopos diskusiju rezultātus līdz 2010. gada pirmajai pusei un izdarīs secinājumus par KZP reformas vēlamo virzienu. Tad tiks veikts ietekmes novērtējums, un pēc tam, kad būs beigusies apspriešanās ar ieinteresētajām personām, Komisija izstrādās priekšlikumu jaunai pamatregulai, kuru iesniegs Padomei un Eiropas Parlamentam kopā ar visiem pārējiem tiesību aktu priekšlikumiem saistībā ar jauno finanšu shēmu, kas būs spēkā pēc 2013. gada. 7. Izsakiet savu viedokli! Šīs Zaļās grāmatas mērķis ir uzsākt un rosināt sabiedrisku apspriešanu un noskaidrot viedokli, kādai nākotnē jābūt KZP. Komisija aicina visas ieinteresētās personas[14] atbildēt uz šajā Zaļajā grāmatā uzdotajiem jautājumiem un atbildes, kā arī visus papildu komentārus līdz 2009. gada 31. decembrim nosūtīt uz šādu adresi: European Commission – Directorate-General for Maritime Affairs and Fisheries “CFP Reform” B-1049 Brussels Belgium vai pa e-pastu: mare-cfp-consultation@ec.europa.eu Iesūtītos komentārus publicēs internetā. Lūdzu, izlasiet īpašo paziņojumu par personas datu aizsardzību, kas attiecas uz šo apspriešanos, lai uzzinātu, kā apstrādās jūsu personas datus un iesniegto informāciju. Citi dokumenti un turpmāka informācija par apspriešanos atrodama šādā tīmekļa vietnē: http://ec.europa.eu/fisheries/reform 8. Saīsinājumi KZP ………………………… kopējā zivsaimniecības politika ACFA …………………….... Zvejniecības un akvakultūras padomdevēja komiteja KTO ………………………. kopīga tirgus organizācija EZF …………………….…... Eiropas Zivsaimniecības fonds EEZ ……………………….... ekskluzīva ekonomikas zona ZPN …………………….…. partnerattiecību nolīgums zivsaimniecības nozarē ICES ……………………… Starptautiskā Jūras pētniecības padome IJP ……………………..…. integrētā jūrniecības politika MSY …………………….… maksimālais ilgtspējīgas ieguves apjoms RO ………………………... ražotāju organizācija RKP …………………..….... reģionālā konsultatīvā padome RZPO ……………………. reģionāla zvejniecības pārvaldības organizācija KPN ……………………… kopējā pieļaujamā nozveja [1] Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Direktīva 2008/56/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai jūras vides politikas jomā (Jūras stratēģijas pamatdirektīva), OV L 164, 25.6.2008. [2] Maksimālais ilgtspējīgas ieguves apjoms ir gada maksimālais nozvejas apjoms, kādu gadu no gada drīkst nozvejot no zivju krājuma, nemazinot attiecīgā krājuma produktivitāti. Maksimālā ilgtspējīgas ieguves apjoma pārsniegšana īstermiņā samazinās nozvejas iespējas ilgtermiņā, jo zivju krājums tiks izzvejots. [3] Saskaņā ar novērtējumu, ko 2008. gadā veica Starptautiskā Jūras pētniecības padome ( ICES ). Šie rādītāji attiecas uz krājumiem, par kuriem ir pieejama pietiekama informācija, lai varētu novērtēt to stāvokli. Nav iemesla uzskatīt, ka situācija būtu labāka to krājumu gadījumā, par kuriem nav pieejama pietiekama informācija. [4] Pamatojoties uz ICES sniegtajiem datiem. [5] Analīze par esošajiem tiesībpamatotas pārvaldības instrumentiem dalībvalstīs un paraugprakses noteikšanu Eiropas Savienībā. Eiropas Komisijas pētījums, 2009. gads. [ Analysis of existing Rights Based Management (RBM) instruments in Member States and on setting up best practices in the EU. European Commission study, 2009 ] [6] Padomes 2002. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības resursu saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku. [7] Īpašais ziņojums Nr. 7/2007 par Kopienas zivju resursu saglabāšanas noteikumu kontroles, pārbaužu un sodu sistēmu, ar Komisijas atbildēm. [8] Komisijas Paziņojums par priekšlikumu Padomes regulai, ar ko izveido Kopienas kontroles sistēmu, lai nodrošinātu atbilstību kopējās zivsaimniecības politikas noteikumiem. COM(2008) 718. [9] Pašreizējo KTO paredzēts pārskatīt 2009. gadā, un patlaban noris sabiedriskā apspriešanās. [10] “Integrēta Eiropas Savienības jūrniecības politika”, COM(2007) 575. [11] “Kopējā zivsaimniecības politika un ekosistēmas pieejas īstenošana jūras vides pārvaldībā”. Komisijas paziņojums COM(2008) 187. [12] “Eiropas stratēģija jūras zinātniskajai un tehniskajai pētniecībai”, COM(2008) 534. [13] Komisijas paziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam “Ilgtspējīgas nākotnes veidošana akvakultūrai. Jauns impulss Eiropas akvakultūras ilgtspējīgas attīstības stratēģijai”, COM(2009) 162. [14] Profesionālajām organizācijām jāreģistrējas Komisijas izveidotajā interešu pārstāvju reģistrā (http://ec.europa.eu/transparency/regrin). Šis reģistrs tika izveidots, īstenojot Eiropas pārredzamības iniciatīvu, ar mērķi sniegt Komisijai un plašai sabiedrībai informāciju par interešu pārstāvju mērķiem, finansējumu un struktūru.