Dohas grozījums automātiski anulē Līgumslēdzējas puses noteiktā daudzuma vienības, ja un ciktāl tās noteiktais daudzums otrajā saistību periodā pārsniedz vidējo emisiju daudzumu iepriekšējā saistību perioda pirmajos trīs gados, kas reizināts ar astoņi (gadu skaits otrajā saistību periodā). Tas nozīmē, ka ar Dohas grozījumu automātiski tiek koriģēts Līgumslēdzējas puses mērķrādītājs, lai laikposmā no 2013. līdz 2020. gadam nepieļautu emisiju palielināšanos līdz daudzumam, kas pārsniedz tās vidējo emisiju daudzumu laikposmā no 2008. līdz 2010. gadam.

Ar Dohas grozījumu jaunajā 3. panta 1.c punktā ir paredzēta vienkāršota procedūra, kas ļauj Līgumslēdzējai pusei koriģēt savas saistības, proti, attiecīgajā periodā noteikt vērienīgākas saistības. Iepriekš šāda korekcija būtu uzskatāma par protokola B pielikuma grozījumu; lai to pieņemtu, visām protokola Līgumslēdzējām pusēm jāpanāk vienprātība, bet, lai tas stātos spēkā, trim ceturtdaļām Līgumslēdzēju pušu tas jāratificē. Pieņemot Dohas grozījumu, vērienīgāku saistību noteikšana ir kļuvusi vienkāršāka. Vērienīgākas saistības, ko Līgumslēdzēja puse ierosinājusi atbilstīgi savam mērķrādītājam, uzskata par pieņemtām, ja vien pret to neiebilst vairāk nekā trīs ceturtdaļas Līgumslēdzēju pušu. Turklāt, lai minētās saistības stātos spēkā, tās vairs nav jāratificē.

Ar Dohas grozījumu tiek grozīta Kioto protokola B pielikumā sniegtā tabula, iekļaujot trešo sleju, kurā ir izklāstītas juridiski saistošas klimata pārmaiņu mazināšanas saistības attiecībā uz otro saistību periodu, kas izteiktas kā kvantitatīvas emisiju ierobežošanas un samazināšanas saistības (QELRC). Kioto protokola B pielikumā iekļautās tabulas trešajā slejā ir sniegti dati par 38 Kioto protokola Līgumslēdzējām pusēm un norādītas to QELRC kā bāzes gada vai perioda procenti. No tām četras Līgumslēdzējas puses (Kipra, Malta, Kazahstāna un Baltkrievija) līdz šim nebija apņēmušās sasniegt Kioto protokola mērķi. Amerikas Savienotās Valstis ir svītrotas no B pielikuma, jo nebija ratificējušas šo protokolu. Kanāda vairs nav Kioto protokola Līgumslēdzēja puse, jo 2012. gada 12. decembrī tā izstājās. Japāna, Jaunzēlande un Krievijas Federācija joprojām ir Kioto protokola Līgumslēdzējas puses, bet nav apņēmušās sasniegt otrā saistību perioda mērķi. Minētās trīs valstis kopā ar Kanādu tagad iekļautas atsevišķā iedaļā B pielikumā.

Dohas grozījuma oficiālā stāšanās spēkā Eiropas Savienībai ir svarīgs mērķis. Lai to īstenotu, 144 no 192 Kioto protokola Līgumslēdzējām pusēm, tostarp Eiropas Savienībai un tās dalībvalstīm, ir jādeponē savi apstiprināšanas dokumenti. Šis Padomes lēmuma priekšlikums par Dohas grozījuma noslēgšanu ļaus Eiropas Savienībai to izdarīt. Ratifikācijas process jāpabeidz ne vien Eiropas Savienībai, bet arī dalībvalstīm. Atbilstoši vispārpieņemtai praksei pēc tam, kad tās būs pabeigušas savas attiecīgās ratifikācijas procedūras, Eiropas Savienība un tās dalībvalstis vienlaikus iesniegs savus apstiprināšanas dokumentus, lai nodrošinātu, ka grozījums visās dalībvalstīs stājas spēkā vienlaicīgi. Tam būtu jānotiek krietni pirms Parīzes klimata pārmaiņu konferences, kas plānota 2015. gada beigās.

Eiropas Savienības tiesību akti, kuru mērķis ir līdz 2020. gadam samazināt emisijas līdz 80 %, jau tiek īstenoti. Plašāki novērtējumi par to, kā tas ietekmē katras dalībvalsts tautsaimniecību, tika sniegti tā pieņemšanas laikā, un ir atjaunināti, ņemot vērā ekonomikas un finanšu krīzes ietekmi. Tāpēc Eiropas Savienība un tās dalībvalstis Dohā vienojās nekavējoties no 2013. gada 1. janvāra īstenot tās savas saistības un pienākumus, kas attiecas uz Kioto protokola otro saistību periodu. Eiropas Savienība ir uz pareizā ceļa, lai sasniegtu 2020. gada mērķi. No jaunākā SEG pārskata izriet, ka 2011. gadā 27 dalībvalstīs emisiju līmenis bija par 18,4 % zemāks salīdzinājumā ar 1990. gada līmeni (neņemot vērā tādus rādītājus kā zemes izmantojums, izmaiņas zemes izmantojumā un mežsaimniecība un elastīgu mehānismu izmantošana). Veicot korekcijas atbilstīgi atšķirībām Kioto protokola tvēruma un piemērojamības ziņā un pieņemot, ka Kiprai un Maltai bāzes gads ir 1990. gads, faktiskais emisiju samazinājums 2011. gadā salīdzinājumā ar Kioto bāzes gada emisijām būtu nedaudz lielāks par 20 % mērķi, kas bija jāsasniedz otrajā saistību periodā. Pamatojoties uz jaunākajām dalībvalstu prognozēm par SEG un pieņemot, ka tiek īstenota pašreizējā politika un pasākumi, Eiropas Vides aģentūra ir norādījusi, ka līdz 2020. gadam izdosies panākt mērenu emisiju samazinājumu, proti, kopējo samazinājumu par aptuveni 19 %, salīdzinot ar 1990. gada līmeni. Tas apstiprina prognozes, ka Eiropas Savienība sasniegs otrajam saistību periodam izvirzīto mērķrādītāju, izmantojot pašreizējo politiku un pasākumus. Taču ES piedāvājums panākt samazinājumu par 30 % joprojām ir aktuāls. Turklāt patlaban notiek apspriedes nolūkā rast rentablāko risinājumu, kuru izmantojot, 2050. gadā Eiropas Savienība varētu samazināt siltumnīcefekta gāzu emisijas līdz 80–95 %; viens no risinājumiem ir īstenot 2030. gadam izvirzīto mērķi.

Saskaņā ar Dohas grozījumu Eiropas Savienība, tās dalībvalstis un Islande apņemas laikposmā no 2013. gada līdz 2020. gadam ierobežot savas vidējās gada siltumnīcefekta gāzu (SEG) emisijas līdz 80 % no to emisijām bāzes gadā (vairumā gadījumu 1990. gads). Šo saistību pamatā ir emisiju samazināšanas mērķrādītāji, kas noteikti 2009. gadā pieņemtajā klimata un enerģētikas tiesību aktu kopumā, jo īpaši saistībā ar ES emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu (ES ETS) un Lēmumu par kopīgiem centieniem. Saistību aprēķinā ir ņemtas vērā atšķirības starp Eiropas Savienības tiesību aktu un Kioto protokola otrā saistību perioda tvērumu. Šāda pieeja ir saderīga ar Padomes 2012. gada marta secinājumiem, kuros norādīts, ka Eiropas Savienības, tās dalībvalstu un Islandes kopīgo saistību pamatā vajadzētu būt klimata un enerģētikas tiesību aktu kopumam, kā arī tas, ka atsevišķu dalībvalstu emisiju samazināšanas saistības Kioto protokola otrajā saistību periodā "nepārsniegs saistības, kas ir noteiktas ES tiesību aktos". Šī pieeja tika ievērota arī tad, kad Eiropas Savienība un tās dalībvalstis 2012. gada aprīlī iesniedza savas otrā saistību perioda saistības.

Dohas grozījums sagatavots kā daļa no plašāka tiesību aktu kopuma. Tagad papildus 38 Līgumslēdzējām pusēm, uz kurām attiecas otrais saistību periods, klimata pārmaiņu mazināšanas pasākumus saskaņā ar ANO Konvenciju apņēmušās veikt vairāk nekā 60 citas valstis, tostarp Amerikas Savienotās Valstis, Ķīna, Indija, Dienvidāfrika un Brazīlija. Kopumā tagad Kioto protokolā un Konvencijā paredzētās starptautiskās klimata pārmaiņu mazināšanas saistības aptver vairāk nekā 80 % pasaules emisiju. Vēl viens būtisks aspekts šajā tiesību aktu kopumā – Konvencijas Līgumslēdzējas puses ir vienojušās vēlākais līdz 2015. gada beigām "saskaņā ar Konvenciju pieņemt visām Līgumslēdzējām pusēm piemērojamu protokolu, citu tiesību aktu vai juridiski saistošu dokumentu, kam būtu jāstājas spēkā un jātiek īstenotam no 2020. gada".

Tā kā 3. panta 7.b punkta piemērošana kopīgi Eiropas Savienībā, tās dalībvalstīs un Islandē ir pamatprincips Savienības lēmumā par ratifikāciju, tā ir neatņemama daļa no pieejas, saskaņā ar kuru nosaka Savienības saistības un to vērienīgumu. Ratificēšanas lēmuma projekta I pielikumā ir skaidri noteikts, ka, piemērojot Kioto protokola 3. pantā paredzētās saistības Eiropas Savienībai, dalībvalstīm un Islandei, aprēķinu saskaņā ar protokola 3. panta 7.b punktu piemēro otrā saistību perioda kopīgajam noteiktajam daudzumam un dalībvalstu vidējo gada emisiju summai laikposmā no 2008. līdz 2010. gadam, kas reizināta ar astoņi.

Jaunajā 3. panta 7.b punktā noteikts, ka otrajā saistību periodā Līgumslēdzēju pušu saistībām jāatbilst vismaz to vidējo emisiju daudzumam laikposmā no 2008. līdz 2010. gadam, turklāt tas automātiski nostiprina mērķrādītājus, kuri ļautu pārsniegt šo vidējo daudzumu, ja šāds punkts netiktu ieviests. Eiropas Savienība, tās dalībvalstis, Horvātija un Islande pēc Dohas grozījuma pieņemšanas paziņoja, ka "3. panta 7.ter [7.b] punktu piemēros kopīgi piešķirtajam apjomam saskaņā ar vienošanos par Eiropas Savienības un to dalībvalstu, Horvātijas un Islandes kopīgu izpildi un dalībvalstis, Horvātija vai Islande to nepiemēros atsevišķi."

–vienots emisiju līmenis ir noteikts tām emisijām no Kioto protokola A pielikumā uzskaitītajiem sektoriem un gāzēm, kuras iekļautas arī ES ETS (t. i., iekļautas ES ETS direktīvas I pielikumā, ņemot vērā tās 24. un 27. pantu);

–attiecībā uz tām emisijām no Kioto protokola A pielikumā uzskaitītajiem sektoriem un gāzēm, kuras nav iekļautas ES ETS, un uztveršanu no avotiem, uz ko attiecas Kioto protokols, tiks piemēroti atsevišķām dalībvalstīm un Islandei noteiktie emisiju līmeņi.

Šī pieeja atšķiras no tās, kas bija izvēlēta pirmajam saistību periodam un saskaņā ar ko katrai dalībvalstij noteiktās individuālās saistības attiecās uz kopējo emisiju daudzumu visā tautsaimniecībā kopumā. Iemesls tam ir no 2013. gada 1. janvāra ieviestās izmaiņas klimata un enerģētikas tiesību aktu kopumā, atbilstīgi kurām ES ETS darbība vairs nav atkarīga no atsevišķu dalībvalstu mērķrādītājiem un valsts kvotu sadales plāniem. Pieeju īsteno, izmantojot Savienībai piešķirtu kvotu vienotu daudzumu (jeb "griestus") un saskaņotu sistēmu emisijas kvotu sadalei izsolēs un pārejas bezmaksas kvotu piešķiršanai. Izmantojot šādu sistēmu, vairs nav iespējams ex ante piešķirt precīzi noteiktas ES ETS daļas atsevišķām dalībvalstīm, kuras noslēgušas vienošanos par saistību kopīgu izpildi. Minētā pieeja jāievieš galvenokārt tāpēc, lai nodrošinātu pāreju uz izsoļu sistēmu, kas tiks izmantota kā galvenā kvotu sadales metode un veicinās ekonomisko lietderību, novērsīs virspeļņas gūšanu un sekmēs solidaritāti un izaugsmi. Taču tam ir arī citi iemesli, piemēram, nespēja ex ante noteikt, vai ES ETS jaunajiem tirgus dalībniekiem emisiju kvotas ir faktiski piešķirtas, un iespējamās izmaiņas to sektoru un apakšsektoru sarakstā, kurās pastāv būtisks oglekļa dioksīda emisiju pārvirzes risks.

Kā norādīts iepriekš, starptautiskās aviācijas jomai nepiemēro vienoto emisiju līmeni, kas noteikts ES ETS, jo attiecīgais sektors nav iekļauts Kioto protokola A pielikumā.

Emisiju līmeņi dalībvalstīm un Islandei

Attiecībā uz tām emisijām no Kioto protokola A pielikumā uzskaitītajiem sektoriem, kuras nav iekļautas ES ETS, arī turpmāk tiks piemēroti emisiju līmeņi, kuri noteikti atsevišķām dalībvalstīm un Islandei. Atšķirībā no pirmā saistību perioda emisiju līmeņus nosaka absolūtos skaitļos, nevis kā samazinājumu procentos no bāzes gada emisijām. Katrai dalībvalstij noteiktie līmeņi absolūtos skaitļos, kas izteikti izteikts CO2 ekvivalenta tonnās, uzskaitīti I pielikuma 1. tabulā. Islandei noteiktais skaitlis tiks iekļauts pēc tam, kad ar Islandi būs noslēgta divpusējā vienošanās par Eiropas Savienības, tās dalībvalstu un Islandes saistību kopīgu izpildi. Šis skaitlis atsevišķām dalībvalstīm ir vienāds ar katras attiecīgās dalībvalsts gada emisiju sadales kopējo apjomu saskaņā ar Lēmumu par kopīgiem centieniem no 2013. līdz 2020. gadam. Savukārt šo kopējo apjomu aprēķina, pamatojoties uz Klimata pārmaiņu starpvaldību padomes ceturtajā novērtējuma ziņojumā norādītajām globālās sasilšanas potenciāla vērtībām, kā noteikts Komisijas Lēmuma 2013/162/ES II pielikumā un koriģēts ar [septembrī atjauninātu lēmumu par gada emisiju sadali – C(2013)7183]. Minētais apjoms pēc tam tiek precizēts atbilstīgi Kioto protokola 3. panta 7.a punkta piemērošanas rezultātiem.

Slāpekļa trifluorīds (NF3)

Ar Dohas grozījumu Kioto protokola tvērumā ir iekļauta jauna gāze – NF3. Tas bija paredzēts Pārraudzības mehānisma regulā, kurā noteikts, ka jāveic NF3 pārraudzība un jāsniedz attiecīgi ziņojumi. Tomēr ne ES ETS, ne Lēmumā par kopīgiem centieniem NF3 emisijas nav iekļautas, tādēļ attiecībā uz tām nav noteikti atbilstīgi ES tiesību aktiem paredzētie dalībvalstu mērķrādītāji. Tā kā Eiropas Savienībā agregētās NF3 emisijas ir nenozīmīgas, 2012. gada aprīlī, kad Eiropas Savienība un tās dalībvalstis iesniedza informāciju par Konvencijas Kioto protokola saistībām, tika pieņemts, ka to apjoms ir vienāds ar nulli. Šajā Padomes lēmuma priekšlikumā ir noteikts, ka tajās dalībvalstīs, kurās tādas rodas, minētās emisijas jāņem vērā attiecībā uz dalībvalstij noteikto daudzumu.

Zemes izmantojums, izmaiņas zemes izmantojumā un mežsaimniecība (LULUCF)

Kioto protokola 3. panta 3. un 4. punktā ir minētas emisijas no zemes izmantojuma, izmaiņām zemes izmantojumā un mežsaimniecības (LULUCF). Saskaņā ar Kioto protokolu pieņemtie īstenošanas noteikumi, kuri tika pārskatīti Durbanas klimata pārmaiņu konferencē, paredz, ka otrajā saistību periodā Līgumslēdzējām pusēm, kuras uzņēmušās attiecīgas saistības, jāveic ar meža ieaudzēšanu, meža atjaunošanu un atmežošanu, kā arī meža apsaimniekošanu saistīto emisiju un uztverto apjomu uzskaite. Turklāt dalībvalstis var izvēlēties uzskaitīt emisijas, kas rodas aramzemes un ganību zemes apsaimniekošanā. Lai gan Līgumslēdzējām pusēm tiek prasīts, lai tās savās Kioto protokolā paredzētajās saistībās ieskaitītu LULUCF emisijas, Eiropas Savienībā nav šādas prakses, jo ES LULUCF emisijas nav iekļautas ne ES ETS, ne Lēmumā par kopīgiem centieniem. Tomēr 2013. gada maijā Eiropas Parlaments un Padome pieņēma Lēmumu Nr. 529/2013/ES par uzskaites noteikumiem attiecībā uz siltumnīcefekta gāzu emisijām un piesaisti, kas rodas darbībās, kuras saistītas ar LULUCF, un par informāciju par rīcību, kas saistīta ar šīm darbībām. Ar šo lēmumu ES noteikumi par LULUCF ziņojumu iesniegšanu tiek tuvināti Kioto protokola prasībām.

Lai arī ir grūti prognozēt, kādas emisijas būs atsevišķu dalībvalstu LULUCF sektorā, aplēses liecina, ka Savienībā kopumā šī joma var sniegt neto LULUCF apropriācijas, kas būtu apmēram 1 % no Eiropas Savienības emisijām bāzes gadā. Tādēļ, 2012. gada aprīlī iesniedzot Konvencijai ziņojumu par Kioto protokolā paredzētajām saistībām, Eiropas Savienība un tās dalībvalstis norādīja, ka LULUCF emisijas Savienībā kopumā ir vienādas ar nulli.

Saskaņā ar dalībvalstu atbildību mežsaimniecības politikas jomā, un ņemot vērā to, ka Eiropas Savienība nav noteikusi mērķrādītājus LULUCF sektorā, dalībvalstīm attiecībā uz saviem emisiju līmeņiem būs jāņem vērā LULUCF emisijas un uztveršana, ciktāl tās attiecas uz protokolā paredzētajām saistībām. LULUCF sektoru ņem vērā dalībvalstu un Islandes emisiju līmeņu noteikšanā, pamatojoties uz pieņēmumu, ka šajā sektorā nav neto emisiju un uztverto apjomu. Taču šādas emisijas var kompensēt, ja citos sektoros, kuri nav iekļauti ES ETS, sasniegti labāki rādītāji, – var izmantot Kioto protokola elastīgos mehānismus un izmantot emisiju kvotu pārpalikumus no pirmā saistību perioda, kuri saglabāti iepriekšējā perioda pārpalikuma rezervē (PPSR).

Komisija cieši pārraudzīs LULUCF emisijas un uztveršanu dalībvalstīs. Ja atklāsies, ka par spīti emisiju ierobežošanas nolūkā īstenotai stingrai politikai atsevišķās dalībvalstīs neparedzēti radies ievērojams LULUCF emisiju daudzums, Komisija apsvērs mehānisma izveidi, lai palīdzētu attiecīgajām dalībvalstīm.

Padome 2012. gada marta secinājumos atzina mežainu valstu īpašo situāciju, jo īpaši attiecībā uz ierobežotajām iespējām emisijas saistībā ar apmežošanu, meža atjaunošanu un atmežošanu kompensēt ar siltumnīcefekta gāzu aizvien lielāku piesaisti, kuras pamatā ir mežu apsaimniekošana. Komisija turpinās apzināt, kādas ir iespējas rast apmierinošu risinājumu, kurš nodrošina ekoloģisko integritāti.

Emisijas līmeņa un noteiktā daudzuma noteikšana

Kioto protokolā noteikts, ka attiecīgajā saistību periodā saistības jāizsaka kā noteikts daudzums, kas ir emisiju atļautais daudzums, izteikts CO2 ekvivalenta tonnās. Šajā Padomes lēmuma priekšlikumā paredzēts, ka Eiropas Savienībai, tās dalībvalstīm un Islandei noteiktais daudzums ir vienāds ar attiecīgajiem emisiju līmeņiem, kuri noteikti I pielikuma 3. iedaļā.

Šajā priekšlikumā arī paredzēts Eiropas Savienībai, tās dalībvalstīm un Islandei kopīgi noteiktais daudzums, kas atbilst kopīgām kvantitatīvām emisiju samazināšanas saistībām ierobežot emisijas līdz 80 % no bāzes gada emisijām. Kioto protokola noteikumi paredz, ka kopīgi noteikto daudzumu aprēķina, dalībvalstu un Islandes bāzes gada emisijas summu reizinot ar 80 % (kopīgās saistības) un astoņi (gadu skaits saistību periodā).

Pamatojoties uz kopīgi noteikto daudzumu, nosaka individuāli noteiktos daudzumus Eiropas Savienībai, tās dalībvalstīm un Islandei:

–katras dalībvalsts un Islandes attiecīgais noteiktais daudzums ir summa, ko iegūst, saskaitot attiecīgo emisijas līmeni, kurš norādīts Padomes lēmuma priekšlikuma I pielikuma 1. tabulā, un rezultātus, kas iegūti, attiecībā uz attiecīgo dalībvalsti vai Islandi piemērojot Kioto protokola 3. panta 7.a punktu;

–Eiropas Savienībai noteiktais daudzums ir starpība starp kopīgi noteikto daudzumu, un dalībvalstu un Islandes emisiju līmeņu summu. Galīgais daudzums tiks noteikts, ņemot vērā Eiropas Savienības ziņojumu, kas iesniegts, lai atvieglotu kopīgi noteiktā daudzuma aprēķināšanu.