(132)

Lai noteiktu turpmāko politiku, Komisija jo īpaši ņēma vērā šādus apsvērumus: (a) ja lauksaimnieks dzīvnieku slimības dēļ zaudē dzīvniekus, vai viņa kultūraugus apdraud augu slimības, to saskaņā ar Līgumu parasti neuzskata par dabas katastrofu vai ārkārtēju notikumu. Šajos gadījumos atbalstu zaudējumu kompensēšanai, kā arī atbalstu turpmāku zaudējumu novēršanai var piešķirt tikai Komisija, pamatojoties uz Līguma 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu, kurā paredzēts, ka atbalstu, kas veicina dažu darbības veidu paplašināšanu, var uzskatīt par saderīgu ar kopējo tirgu, ja tas neietekmē tirdzniecības nosacījumus tādā mērā, ka tas ir pretrunā kopējām interesēm; (b) saskaņā ar iepriekš minētajiem principiem Komisija uzskata, ka atbalsta piešķiršanu lauksaimniekiem, lai kompensētu zaudējumus, kas radušies dzīvnieku vai augu slimību dēļ, var apstiprināt tikai kā daļu no konkrētas Kopienas, valsts vai reģiona programmas, kuras mērķis ir veikt attiecīgās slimības profilaksi, uzraudzību un apkarošanu. Atbalsts, ar ko tikai kompensē lauksaimniekiem nodarītus zaudējumus, nemēģinot risināt šo problēmu pašos pamatos, ir uzskatāms par tādu kārtējo izdevumu finansēšanas atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu. Tādēļ Komisija izvirzīs prasību, lai Kopienas vai dalībvalstu normatīvos vai administratīvos aktos būtu iekļauti noteikumi, kas uzliek valstu kompetentajām iestādēm pienākumu cīnīties ar attiecīgo slimību, organizējot tās apkarošanas pasākumus, jo īpaši ar obligātiem pasākumiem, kas paredz kompensāciju, vai sākotnēji ieviešot brīdināšanas sistēmu, vajadzības gadījumā paredzot arī atbalstu, lai mudinātu cilvēkus brīvprātīgi piedalīties profilakses pasākumos (31). Tādējādi šādus atbalsta pasākumus var veikt tikai attiecībā uz slimībām, kuru apkarošanā iesaistās valsts iestādes, un nevis tad, kad atbildība par tiem būtu jāuzņemas pašiem lauksaimniekiem; (c) šo atbalsta pasākumu mērķis ir: (i) vai nu preventīvs, paredzot kontrolpārbaudes vai analīzes, slimību pārnēsātāju iznīcināšanu, dzīvnieku profilaktisku vakcinēšanu un kultūraugu apstrādi, kā arī mājdzīvnieku un kultūraugu profilaktisku iznīcināšanu, (ii) vai kompensējošs, ja slimos mājdzīvniekus un kultūraugus iznīcina pēc valsts iestāžu rīkojuma vai ieteikuma, kā arī, ja mājdzīvnieki iet bojā pēc vakcinēšanas vai citiem pasākumiem, kas veikti pēc kompetento iestāžu ieteikuma vai rīkojuma, (iii) vai apvienots, paredzot atbalsta piešķiršanu slimību radīto zaudējumu kompensēšanai, ar nosacījumu, ka atbalsta saņēmējs apņemas turpmāk veikt valsts iestāžu noteiktos profilakses pasākumus; (d) lai uzlabotu riska pārvaldību jāņem vērā, vai lauksaimnieka rīcība (piemēram, ražošanas metodes izvēle) ir veicinājusi palielinātu saslimšanas iespējamību; (e) tāpat kā iepriekš, kompensācija par dzīvnieku un augu slimībām jāpiešķir tikai primāriem ražotājiem (lauksaimniekiem). Uzņēmumiem, kas nodarbojas ar lauksaimniecības produktu pārstrādi un tirdzniecību, šādu slimību ietekmi uz to uzņēmējdarbību jāuzskata par parastu uzņēmējdarbības risku. Ja šādiem uzņēmumiem dzīvnieku un augu slimības rada ekonomiskas grūtības, tos var atbalstīt, piešķirot glābšanas un pārstrukturēšanas atbalstu. Lauksaimniecības produktu pārstrādes un tirdzniecības uzņēmumu iekļaušana de minimis regulā, kas attiecas uz uzņēmumiem, kuri nav saistīti ar lauksaimniecību, radot iespēju piešķirt atbalstu līdz EUR 200 000 vienam uzņēmumam trīs budžeta gadu laikā, sniedz papildu iespējas šādu uzņēmumu atbalstam; (f) attiecībā uz atbalstu par transmisīvās sūkļveida encefalopātijas (TSE) izmeklējumiem, tika ņemti vērā šādi apsvērumi: (i) izmeklējumus veic, lai novērstu TSE izplatīšanos; tā ir slimība, par kuru ir īpašas bažas no cilvēku veselības aizsardzības viedokļa, (ii) vismaz attiecībā uz liellopu kaušanu pastāv konkurences traucējumu draudi, ko rada atšķirīgais valsts piešķirtā atbalsta apjoms. Taču vairums dalībvalstu pašreiz piešķir kādu valsts atbalstu. Dalībvalstīs ir atšķirīgas TSE testu cenas. Lai samazinātu konkurences traucējumu risku, ko varētu radīt atbalsts, kas piešķirts transmisīvās sūkļveida encefalopātijas izmeklējumiem liellopiem, kas nokauti cilvēku patēriņam, un lai veicinātu lētāku izmeklējumu izveidošanu, atbalstu būtu jāierobežo līdz EUR 40, kas aptuveni atbilst izdevīgākajai Kopienā pašlaik piedāvātajai izmeklējumu cenai, (iii) pastāv bažas, ka, ja lauksaimniekiem liks maksāt par nobeigušos dzīvnieku izmeklēšanu, daži varētu mēģināt izvairīties no pārbaudēm, nelikumīgi likvidējot nobeigušos dzīvniekus, samazinot ticamību statistikas datiem un radot draudus veselībai, (iv) attiecībā uz tādiem mazvērtīgiem dzīvniekiem kā aitas un kazas, transmisīvās sūkļveida encefalopātijas izmeklējumu cena var būt lielāka par paša dzīvnieka vērtību. Liekot īpašniekiem maksāt par izmeklējumiem, var rasties draudi, ka šādus dzīvniekus laiž tirgū, neizdarot izmeklējumus, un tas vēl vairāk samazina pieejamos datus, (v) gan nobeigušos dzīvnieku, gan mazvērtīgo dzīvnieku gadījumā atbalsta piešķiršana rada mazākus konkurences traucējumu draudus nekā atbalsts par nokautiem dzīvniekiem; (g) attiecībā uz atbalstu par dzīvniekiem, kas ir nobeigušies, tika ņemti vērā šādi apsvērumi: (i) dzīvnieku nobeigšanās lopkopībā ir parasta parādība un tāpēc uzskatāma par normālu ražošanas izdevumu daļu, (ii) princips “piesārņotājs maksā” (32) paredz, ka ražotāji ir galvenie atbildīgie par nobeigušos dzīvnieku likvidēšanu un ar to saistīto izmaksu segšanu, (iii) atbalsta piešķiršana atkritumu likvidēšanai var neatbilst lauksaimniecībā piemērotajam principam, ka atbalsts piešķirams tikai par tādu rīcību, kas ir vairāk nekā tikai laba lauksaimniecības prakse. Kopienas tiesību aktos, kas ir daļa no labas lauksaimniecības prakses, paredzēta atbilstoša nobeigušos dzīvnieku likvidācija, (iv) nobeigušos dzīvnieku likvidācijas izmaksas var būt lielas, jo īpaši tad, ja tādu smagu nobeigušos dzīvnieku kā liellopu vai zirgu līķi ir jāsavāc no attālām vietām, (v) ir grūti pārbaudīt, ko lauksaimnieki dara ar dzīvniekiem, kas ir nobeigušies. Pastāv risks, ka tos likvidē nelikumīgi, nopietni apdraudot veselību, (vi) ja dzīvniekiem, kas ir nobeigušies, ir jāizdara TSE izmeklējumi, to nekontrolēta likvidācija, lai izvairītos no izmeklējumu izmaksām, varētu sagādāt papildu grūtības, jo šiem dzīvniekiem nav veikti izmeklējumi, lai gan varbūt tieši šos dzīvniekus būtu vajadzējis izmeklēt, lai nodrošinātu uzticamus statistikas datus par transmisīvo sūkļveida encefalopātiju, (vii) konkurences traucējumu iespēju, ko rada valsts atbalsts par nobeigušos dzīvnieku likvidāciju, uzskata par relatīvi nelielu, (viii) valsts atbalsts būtu apstiprināms tikai par dzīvniekiem, kas nobeigušies saimniecībās, bet nevis kādā citā vietā, piem., kautuvēs, kur ir vieglāk kontrolēt, vai notiek atbilstoša nobeigušos dzīvnieku likvidācija, (ix) ja dzīvniekus izbrāķē un nokauj slimības dēļ, pamatojoties uz valsts iestāžu rīkojumu, kompensāciju lauksaimniekam turpina pārbaudīt un apstiprināt saskaņā ar vispārīgajiem V.B.4. apakšnodaļā izklāstītiem noteikumiem par kompensāciju dzīvnieku slimības radītiem zaudējumiem. Attiecībā uz TSE Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Regulas (EK) Nr. 999/2001, ar ko paredz noteikumus dažu transmisīvo sūkļveida encefalopātiju profilaksei, kontrolei un apkarošanai (33), 13. panta 4. punkts noteikts, ka “īpašniekiem nekavējoties atlīdzina zaudējumus, kas radušies, nokaujot dzīvniekus vai iznīcinot dzīvnieku izcelsmes produktus saskaņā ar 12. panta 2. punktu un šā panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu”; (h) attiecībā uz atbalstu par kautuvju atkritumiem ir ņemti vērā šādi apsvērumi: (i) kautuvju atkritumi ir jebkuri atkritumi, kas rodas kautuvēs, izcirstuvēs vai gaļas veikalos, tostarp jo īpaši dzīvnieku izcelsmes blakusprodukti, kas iekļauti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1774/2002, ar ko nosaka veselības aizsardzības noteikumus attiecībā uz dzīvnieku izcelsmes blakusproduktiem, kuri nav paredzēti cilvēku uzturam (34), 1., 2. un 3. kategorijā, (ii) kautuvju atkritumu aizvākšana un iznīcināšana rada lielākos izdevumus kautuvēm un sadales uzņēmumiem (un to klientiem, ja viņi ir atbildīgi par to), (iii) princips “piesārņotājs maksā” paredz, ka atkritumu ražotāji ir galvenie atbildīgie par to likvidāciju un ar to saistīto izmaksu segšanu, (iv) valsts atbalsta piešķiršana šim nolūkam var radīt nopietnus konkurences traucējumus, (v) kontrole parasti nodrošina atbilstīgu kautuvju atkritumu apstrādi, (vi) lielākā daļa dalībvalstu ir vienisprātis, ka izdevumus par kautuvju atkritumu aizvākšanu sedz tie uzņēmēji, kas par to ir atbildīgi, (vii) tāpēc šķiet ir lietderīgi izslēgt valsts atbalstu par izdevumiem par kautuvju atkritumu likvidāciju vai par citiem kautuvju uzņēmējdarbības izdevumiem. Valsts atbalstu investīcijām, kas veiktas saistībā ar kautuvju atkritumu iznīcināšanu, pārbaudīs saskaņā ar attiecīgajiem noteikumiem par atbalstu investīciju veikšanai.