/* COM/2010/0547 galīgā redakcija */ KOMISIJAS ZIŅOJUMS PAR SUBSIDIARITĀTI UN PROPORCIONALITĀTI (17. ziņojums par „Tiesību aktu labāku izstrādi”, 2009. gads)





[pic] | EIROPAS KOMISIJA | Briselē, 8.10.2010 COM(2010) 547 galīgā redakcija KOMISIJAS ZIŅOJUMS PAR SUBSIDIARITĀTI UN PROPORCIONALITĀTI (17. ziņojums par „Tiesību aktu labāku izstrādi”, 2009. gads) KOMISIJAS ZIŅOJUMS PAR SUBSIDIARITĀTI UN PROPORCIONALITĀTI (17. ziņojums par „Tiesību aktu labāku izstrādi”, 2009. gads) IEVADS Šis ir septiņpadsmitais ziņojums par subsidiaritātes un proporcionalitātes principu piemērošanu, kuru Komisija iesniedz Eiropadomei, Eiropas Parlamentam, Padomei un valstu parlamentiem saskaņā ar protokolu, kas saistībā ar šiem jautājumiem pievienots Līgumam[1]. Šis ziņojums attiecas uz 2009. gadu, kad spēkā vēl bija Nicas līgums, un tajā īsumā izklāstītas izmaiņas, ko ieviesa ar Lisabonas līgumu, kurš stājās spēkā 2009. gada 1. decembrī. Tāpat kā ziņojumos par 2007. un 2008. gadu, arī šajā ziņojumā nav ietverti plašāki jautājumi par lietpratīgu regulējumu, kuri ir izskatīti īpašajā paziņojumā par lietpratīgu regulējumu[2]. TIESISKAIS REGULēJUMS UN IESTāžU SISTēMA Subsidiaritātes un proporcionalitātes principi Subsidiaritāte un proporcionalitāte ir būtiski Eiropas tiesību aktu principi, kuri definēti 5. pantā Līgumā par Eiropas Savienību (LSE). Eiropas Savienības kompetences ietvaros subsidiaritāte ir vadošais princips, nosakot robežu starp dalībvalsts un ES atbildību, proti, kuram būtu jārīkojas? Ja ES kādā jomā ir ekskluzīva kompetence, ir skaidrs, ka jārīkojas ir tieši Eiropas Savienībai. Ja par attiecīgo jomu ir atbildīga gan Eiropas Savienība, gan dalībvalstis, saskaņā ar subsidiaritātes principu skaidri tiek atbalstīts pieņēmums, ka rīkojas dalībvalstis. Eiropas Savienībai jārīkojas tikai tad, ja dalībvalstis nespēj pietiekamā mērā sasniegt mērķus un, ja darbības apjoma vai rezultātu dēļ tie vieglāk sasniedzami Eiropas Savienības līmenī. Proporcionalitāte ir vadošais princips, nosakot, kā Eiropas Savienībai būtu jāīsteno sava kompetence – gan ekskluzīvā, gan dalītā ( kādai vajadzētu būt ES rīcības formai un saturam? ). Līguma 5. panta 4. punktā noteikts, ka Savienības rīcības saturs un veids ir samērīgs ar Līgumu mērķu sasniegšanai nepieciešamo. Pieņemot lēmumu, priekšroka vienmēr jādod vismazāk ierobežojošam risinājumam. Piemērošana, iespējas izteikt piezīmes un pēckontrole Visām Eiropas Savienības iestādēm jāievēro abi principi. Turpmākas norādes par abu principu piemērošanu ietvertas Protokolā par subsidiaritātes principa un proporcionalitātes principa piemērošanu un Iestāžu 1993. gada nolīgumā par subsidiaritāti[3]. Minētā tiesiskā regulējuma galvenie elementi ir apkopoti šajā dokumentā. Komisijai pirms tiesību aktu ierosināšanas jāveic plaša apspriešanās; katra tiesību akta priekšlikuma paskaidrojuma rakstā jānorāda pamatojums secinājumam, ka priekšlikums atbilst subsidiaritātes un proporcionalitātes principam; un jāņem vērā slogs, kas gulstas uz Savienību, valstu valdībām, pašvaldības iestādēm, uzņēmējiem un pilsoņiem. Eiropas Parlamentam un Padomei jāsniedz pamatojums attiecībā uz subsidiaritāti, ja to izdarītais grozījums ietekmē Savienības rīcības darbības jomu[4]. Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja un Reģionu komiteja pauž savu viedokli, kad ar tām apspriežas, vai atzinumos, ko tās sniedz pēc savas iniciatīvas. Visbeidzot, Eiropas Savienības Tiesa var pārskatīt iestāžu tiesību aktu likumību attiecībā uz to saderību ar subsidiaritātes principu. Izmaiņas, kas ieviestas ar Lisabonas līgumu Ar Lisabonas līgumu ieviesa vairākas izmaiņas attiecībā uz to, kā piemēro subsidiaritātes un proporcionalitātes principus. Pārskatītajā protokolā ietverta konkrētāka prasība attiecībā uz visiem tiesību aktu projektiem sagatavot paziņojumu, kas ļauj novērtēt atbilstību minētajiem principiem. Lai arī protokolā vairs nav minētas norādes atbilstības novērtēšanai (piemēram, „nepieciešamības” un „ES pievienotās vērtības” pārbaudes), Komisija tomēr turpinās izmantot šīs norādes un iesaka pārējām iesaistītajām pusēm rīkoties tāpat. Lisabonas līgumā valstu parlamentiem piešķirta spēcīgāka loma, un tie var izteikt savu viedokli par to, vai tiesību aktu priekšlikumu projekti atbilst subsidiaritātes principam. Ja tie uzskata, ka attiecīgais priekšlikums nav atbilstīgs, tiem ir tiesības nosūtīt atzinumu likumdošanas iniciatoram. Atkarībā no negatīvu atzinumu skaita Līgumā paredzēti divi mehānismi, kā izklāstīts protokola 7. pantā, tā saucamā „dzeltenā karte” un „oranžā karte”. Ja no valstu parlamentiem saņemto negatīvo atzinumu skaits veido vismaz vienu trešdaļu no tiem piešķirto balsstiesību kopuma (vai vienu ceturtdaļu no priekšlikumiem par tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās un policijas sadarbību)[5], piemēro „dzeltenās kartes” mehānismu. Saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, ja negatīvo atzinumu skaits veido vienkāršu balsu vairākumu, piemēro „oranžās kartes” mehānismu. Abi mehānismi paredz likumdošanas projekta pārskatīšanu un, iespējams, priekšlikuma grozīšanu vai atsaukšanu. „Oranžās kartes” mehānisms ietver arī iespēju Eiropas Parlamentam vai Padomei pārtraukt likumdošanas procedūru. Pārskatītajā protokolā arī ietverts noteikums par Reģionu komitejas ieguldījumu. Gadījumos, kad LESD paredz, ka ir jākonsultējas ar minēto komiteju, tai ir tiesības vērsties Eiropas Savienības Tiesā, ja komiteja uzskata, ka nav ievērots subsidiaritātes princips. Līdzīgas tiesības vērsties Tiesā var izmantot dalībvalstis pašas vai darīt to valstu parlamentu vārdā. PRINCIPU PIEMēROšANA Komisija Komisijas likumdošanas darbā galvenais princips vienmēr ir bijis subsidiaritātes un proporcionalitātes ievērošana. Politikas izstrādes procesā patlaban pārbaudes veic trīs galvenajos posmos. - Provizoriska to plānu analīze, kurus publicē svarīgākajām iniciatīvām, kad ir saskaņota Komisijas darba programma. Minētajos plānos izklāsta Komisijas plānotās iniciatīvas sākotnēju aprakstu un cenšas laikus informēt visas ieinteresētās aprindas. No 2010. gada Komisija arī publicē plānus iniciatīvām ar būtisku ietekmi, kuri nav ietverti Komisijas darba programmā. - Subsidiaritātes pilnīgāka analīze kā daļa no ietekmes novērtējuma procesa, ņemot vērā viedokļus, kas izteikti apspriedēs ar ieinteresētajām aprindām. - Visbeidzot, subsidiaritātes un proporcionalitātes pamatojums paskaidrojuma rakstā un katra juridiskā priekšlikuma apsvērumos. Subsidiaritātes un proporcionalitātes visprecīzākās analīzes veic ietekmes novērtējumos. Ietekmes novērtēšanas komisija kontrolē šādas analīzes kvalitāti, un 2009. gadā tā sagatavoja ieteikumus par subsidiaritāti un proporcionalitāti 27 no 79 ietekmes novērtējumiem (34 %). Tās 2009. gada ziņojumā[6] minētā komisija ieteica Komisijas dienestiem konsekventāk izmantot strukturētus jautājumus subsidiaritātes un proporcionalitātes analīzei, kuri ietverti pārskatītajās Ietekmes novērtējuma pamatnostādnēs[7]. Ietekmes novērtēšanas komisija pieprasīja labāku principu analīzi šādās jomās: patvērums, imigrācija, patērētāju un veselības aizsardzības politika, transports un enerģētika. Piemēram, attiecībā uz ietekmes novērtējumiem priekšlikumiem par Direktīvām par minimālajiem standartiem patvēruma meklētāju kvalifikācijai un procedūrām[8] minētā komisija lūdza vadošajam dienestam labāk pierādīt, ka attiecīgo pasākumu izmaksas bija proporcionālas mērķiem un nepārsniedza Līgumā un starptautiskajās tiesībās noteiktās saistības. Attiecībā uz ietekmes novērtējumu Direktīvai par patērētāju tiesībām[9] komisija lūdza vadošajam dienestam paskaidrot, kā iekšējās tirdzniecības harmonizācija papildus pārrobežu tirdzniecībai atbilstu subsidiaritātes principam. Attiecībā uz Direktīvu par pacienta tiesību piemērošanu pārrobežu veselības aprūpē[10] norādīts uz vajadzību ņemt vērā piemērotu darbības līmeni, piemērojot definīcijas, piemēram, „atbilstīga aprūpe” un „nepamatota kavēšanās”. Attiecībā uz Direktīvu par ēku energoefektivitāti[11] komisija vadošajam dienestam ieteica uzlabot izmaksu un ieguvumu analīzi, lai pierādītu pasākumu pievienoto vērtību, piemēram, zemākas obligātās enerģētikas prasības nozīmīgiem ēku atjaunošanas darbiem un obligātā kritēriju sistēma jaunām ēkām. Ietekmes novērtēšanas komisijas ieteikumi ir palīdzējuši Komisijas dienestiem uzlabot subsidiaritātes analīzi, un bijuši gadījumi, kuros tās ieteikuma rezultātā veiktas izmaiņas priekšlikumos, lai nodrošinātu atbilstību subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem (skatīt 4. iedaļu). Dalībvalstu parlamenti[12] Kopš 2006. gada Komisija pēc savas iniciatīvas visus jaunos priekšlikumus sūta valstu parlamentiem, kā arī ir ieviesusi procedūru, lai atbildētu uz parlamentu atzinumiem[13]. Komisija 2009. gadā saņēma 250 atzinumus, savukārt 2007. gadā — 115. Aptuveni 10 % no tiem bija ietvertas piezīmes par subsidiaritāti un/vai proporcionalitāti, un vairumā gadījumu atzinumu sniedza tikai viena valsts palāta[14]. Palātas, kuras izrādīja īpašu interesi par subsidiaritātes jautājumiem, bija Francijas Sénat, Austrijas Bundesrat , Vācijas Bundesrat , kā arī Nīderlandes, Portugāles un Grieķijas parlamenti. Dažos atzinumos subsidiaritātes ievērošana kā tāda nebija apstrīdēta, bet tika norādīts, ka Komisijas pamatojums nav bijis pietiekams. COSAC koordinēti pasākumi, kas attiecas uz subsidiaritāti Pēdējos trijos gados „Kopienas un Eiropas Savienības dalībvalstu parlamentu Eiropas lietu komiteju konferences” ( COSAC ) ietvaros tika veikti pasākumi, lai veicinātu ar Lisabonas līgumu ieviestā subsidiaritātes kontroles mehānisma izmantošanu. Tas ļāva valstu parlamentiem uzlabot un pārbaudīt savus iestāžu pasākumus. OSAC 2009. gadā veica trīs šādus pasākumus par Komisijas priekšlikumiem Par transplantācijai paredzētu cilvēku orgānu kvalitātes un drošības standartiem[15] , Par tiesībām uz mutisku un rakstisku tulkojumu kriminālprocesā[16] un Instrumenti mantošanas jomā[17] . Visos gadījumos vairums iesaistīto palātu apstiprināja, ka attiecīgie priekšlikumi atbilst subsidiaritātes principam, un tikai daži no tiem saskatīja iemeslu bažām (negatīvo atzinumu skaits bija attiecīgi viens, trīs un viens). Eiropas Parlaments un Padome Eiropas Parlamentā tiesību aktu projektu atbilstību subsidiaritātes principam nodrošina komitejas, kuras atbild par konkrētu tiesību aktu, un Juridiskā komiteja[18]. Padomē likumības, subsidiaritātes un proporcionalitātes principu ievērošanu nodrošina katras dalībvalsts Pastāvīgā pārstāvju komiteja ( Coreper )[19]. Reģionu Komiteja Reģionu komitejas subsidiaritātes uzraudzības tīkls ( SMN ) darbojas, izmantojot interaktīvu tīmekļa vietni[20], un tā dalībnieku skaits 2009. gadā pieauga par 20 %, sasniedzot rādītāju 111. SMN ļauj tā dalībniekiem piedalīties Komitejas apspriedēs par jaunajām ES iniciatīvām. SMN arī organizēja divas apspriedes, lai Komisijas ietekmes novērtējuma darbā ietvertu vietējos un reģionālos viedokļus[21]. 2009. gadā tika uzsākts pirmais SMN Rīcības plāns, lai noteiktu labāko praksi subsidiaritātes principa piemērošanā Eiropas reģionos un pilsētās atsevišķās politikas jomās — imigrācija, klimata pārmaiņas, sociālā politika, veselības politika un inovācija. Ņemot vērā Lisabonas līgumā noteikto jauno Komitejas lomu, tā ir pielāgojusi savu reglamentu[22], un no 2010. gada visos tās atzinumos ietver tiešu atsauci uz subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem. Tiesa 2008. gada ziņojumā par subsidiaritāti bija minēta Viesabonēšanas regula[23] , kad Anglijas un Velsas Augstākā tiesa lūdza Eiropas Savienības Tiesai paskaidrot, vai regula pārkāpa proporcionalitātes un/vai subsidiaritātes principu, nosakot cenu griestus izmaksām par mobilā tālruņa lietošanu, atrodoties citā dalībvalstī. Pēc ģenerāladvokāta atzinuma saņemšanas 2009. gada novembrī Tiesa pasludināja spriedumu 2010. gada jūnijā. Tā apstiprināja, ka minētā regula ir proporcionāla mērķim aizsargāt patērētājus pret augstām maksām un ir pamatota ar subsidiaritātes principu, jo ir jānodrošina iekšējā tirgus vienmērīga darbība viesabonēšanas pakalpojumu jomā. Savos konstatējumos Tiesa uzsvēra, ka pirms Komisija izteica priekšlikumu par regulas pieņemšanu, tā savā ietekmes novērtējumā izskatīja mazumtirdzniecības tirgus, vairumtirdzniecības tirgus vai abu tirgu regulēšanas efektivitāti un ekonomisko ietekmi. GALVENIE GADīJUMI, KUROS RADāS BAžAS PAR SUBSIDIARITāTI Šajā ziņojuma iedaļā sniegts pārskats par tiem Komisijas priekšlikumiem, kurus visvairāk apsprieda koplēmēji un ieinteresētās personas saistībā ar subsidiaritāti un proporcionalitāti. Daži no šiem gadījumiem bija minēti iepriekšējos ziņojumos, un apspriedes turpinājās 2009. gadā. Direktīva par aviācijas drošības nodevām[24] Šajā priekšlikumā noteikti kopējie principi, kuri jāievēro dalībvalstīm un lidostu iestādēm, nosakot, kā atgūt lidostas drošības izmaksas. Tā mērķis ir novērst konkurences traucējumus. Komisija ietekmes novērtējuma ietvaros pārbaudīja dažādu pasākumu proporcionalitāti un tā rezultātā no galīgā priekšlikuma izslēdza dažus elementus, piemēram, obligāto „vienas pieturas principu” attiecībā uz drošību. Priekšlikumā arī nebija ietverts regulējums par to, kā jāfinansē drošības pasākumi, šo jautājumu atstājot izlemšanai dalībvalstu ziņā. Eiropas Parlaments velējās pastiprināt direktīvu, pieprasot, lai drošības pasākumus, piemēram, tādus, kas pasargā pilsoņus no terorisma aktiem, finansētu no valsts līdzekļiem, nevis to izmaksas segtu pasažieri[25]. Lai arī Parlaments ierosināja ietvert visas komerciālās lidostas, dažas dalībvalstis Padomē ierosināja ierobežot direktīvas darbības jomu, ietverot tikai tās lidostas, kurās gada pasažieru satiksme pārsniedz konkrētu robežvērtību, lai nodrošinātu, ka atbilstības izmaksas ir proporcionālas iniciatīvas mērķiem[26]. Vienošanās politiskā līmenī vēl nav panākta. Direktīva par ēku energoefektivitāti 6 Komisija ierosināja pārskatīt direktīvu Otrā stratēģiskā enerģētikas pārskata ietvaros 2008. gada novembrī. Lai arī kopumā visas iestādes šo iniciatīvu atbalstīja, bija atšķirīgi viedokļi par ES iejaukšanās atbilstošu saturu un mērķiem. Komisija 2009. gadā saņēma atzinumus no abām Nīderlandes parlamenta palātām. Lai gan pirmās palātas atzinums bija pozitīvs, otrā palāta apgalvoja, ka attiecīgais priekšlikums pārkāpa subsidiaritātes principu, jo tā uzskatīja, ka dalībvalstīm jānosaka, kā un kādās jomās jāsasniedz valstu mērķi klimata jomā. Eiropas Parlaments ierosināja veikt grozījumus, ar kuriem paplašināja mērķus, ietverot nosacījumu, ka no 2019. gada jaunām ēkām būs jābūt ar nulles energopatēriņu[27]. Padomē vairākas dalībvalstis bija norūpējušās par to, ka noteiktie mērķi ir pārāk augsti un „daži Eiropas Parlamenta ierosinātie grozījumi sākumā šķita pārāk vērienīgi un nesasniedzami”[28]. Tās uzskatīja, ka definīcija par zema un nulles energopatēriņa ēkām un kvantitatīvie mērķi radīja subsidiaritātes problēmas un ietvēra turpmākas izmaksas un neproporcionālu administratīvo slogu. Par kompromisu vienojās 2009. gada novembrī, proti, visām jaunajām ēkām pēc 2020. gada beigām jāatbilst augstas energoefektivitātes standartiem un būtisku daļu to energopatēriņā jāpiegādā no atjaunojamajiem avotiem. Katras dalībvalsts ziņā ir noteikt standartus minēto mērķu sasniegšanai. Direktīva par vienlīdzīgu attieksmi ārpus nodarbinātības jomas[29]. Komisija 2008. gadā pieņēma šo priekšlikumu, lai paplašinātu aizsardzību pret diskrimināciju vecuma, invaliditātes, dzimumorientācijas un reliģijas vai pārliecības dēļ ārpus nodarbinātības jomas, un tas tika apspriests 2008. gada ziņojumā par subsidiaritāti. Lai panāktu atbilstību subsidiaritātes principam, Komisija skaidri nodalīja ES un dalībvalstu kompetences, lai no attiecīgās direktīvas darbības jomas izslēgtu jautājumus, kurus, iespējams, varētu uzskatīt par daļu no valstu kompetences. Lai arī Komisijas priekšlikumā cita starpā bija apgalvots, ka „šī direktīva neskar valstu tiesību aktus par civilstāvokli vai ģimenes stāvokli un reproduktīvajām tiesībām”, Eiropas Parlamenta Juridiskā komiteja tomēr uzskatīja, ka turpmāk jāprecizē robežas starp Kopienas tiesību aktiem un valstu tiesību aktiem ģimenes tiesību, laulību un reprodukcijas jomā[30]. Padomē dažām dalībvalstīm radās jautājumi par subsidiaritātes principa ievērošanu, savukārt citas izteica bažas par administratīvajām un finansiālajām izmaksām, kas izriet no direktīvas, paužot viedokli, ka tās, iespējams, ir neproporcionālas mērķiem. Zviedrijas un Spānijas prezidentūru vadīto apspriežu rezultātā 2009. un 2010. gadā tika precīzāk definēta darbības joma un precīzāk noteiktas atsauces uz kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm un ES, bet politiskā vienošanās aizvien nav panākta. Direktīva par augsnes aizsardzību[31] Diskusijas par šo priekšlikumu tika minētas 2007. un 2008. gada ziņojumos par subsidiaritāti, un tās turpinājās 2009. gadā. Šo Komisijas priekšlikumu atbalstīja Eiropas Parlaments, bet Padomē to apturēja delegāciju bloķējošais mazākums, no kurām dažas iebilda pret priekšlikumu, pamatojoties uz subsidiaritāti, un citas — saistībā ar paredzamajām izmaksām un administratīvo slogu. Pārējās dalībvalstis uzskata, ka rīcība ES līmenī ir vajadzīga tādēļ, ka augsne ietekmē klimata pārmaiņas un bioloģisko daudzveidību, un abām no tām ir pārrobežu ietekme. Šis jautājums Spānijas prezidentūrai 2010. gada pirmajā pusē bija prioritārs, bet par to vēl joprojām nav panākta vienošanās. Direktīva par pacienta tiesību piemērošanu pārrobežu veselības aprūpē 6 Komisija ierosināja direktīvu 2008. gadā. Lai arī galvenokārt dalībvalstis ir atbildīgas par savām veselības aprūpes sistēmām, vajadzība pēc rīcības ES mērogā radās pēc vairākiem Eiropas Savienības Tiesas spriedumiem šajā jomā. Komisija saņēma septiņus atzinumus no valstu parlamentu palātām, no kuriem trijos bija norādītas bažas par subsidiaritāti, pamatojoties uz to, ka priekšlikums varētu apšaubīt dalībvalstu spēju plānot un finansēt veselības aprūpes pakalpojumus. Lai arī līdzīgus jautājumus apsprieda diskusiju laikā Eiropas Parlamentā, tas priekšlikumu pieņēma pirmajā lasījumā 2009. gada aprīlī. Padome panāca politisko vienošanos 8. jūnijā. Ar to pastiprina noteikumus, kas dalībvalstīm ļauj izstrādāt iepriekšēju atļauju piešķiršanas sistēmas veselības aprūpei citā ES dalībvalstī un atteikt šādu atļauju izsniegšanu. Turklāt komitoloģija vairs nav paredzēta ar e-veselību saistītiem pasākumiem, kā bija noteikts Komisijas sākotnējā priekšlikumā. Tas atspoguļo dalībvalstu bažas par vajadzību kontrolēt pacientu plūsmas un nodrošināt to veselības aprūpes sistēmu plānošanu un finanšu līdzsvaru[32]. Mobilitāte pilsētās Komisija 2007. gadā pieņēma Zaļo grāmatu „ Ceļā uz jaunu pilsētu mobilitātes kultūru ”[33], lai noteiktu, kas ES jādara šajā jomā. Eiropas Parlaments rezolūcijā par Zaļo grāmatu apgalvoja, ka ES nebūtu jāpieņem tiesību akti, bet gan jāizstrādā Eiropas pieeja un jāintegrē tās vajadzības, kuras saistītas ar pilsētas transporta vajadzībām, citās politikas jomās. Parlaments 2009. gadā arī pieņēma rezolūciju pēc savas iniciatīvas, kurā uzsvērts, ka vietējās iestādes bieži vien nevar atrisināt pilsētu mobilitātes problēmas bez koordinācijas Eiropas mērogā. Tas ierosināja Komisijai nodrošināt pētījumus un tiesisko sistēmu, finansēt pētniecību un veicināt labāko praksi[34]. Tomēr savā atzinumā par 2009. gada ziņojumu par subsidiaritāti[35] Vācijas Bundesrat izteica viedokli, ka Zaļajā grāmatā ietvertie konkrētie pasākumi neatbilst subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem, jo pasākumi dalībvalstu līmenī ir pietiekami. Tas bija pretrunā Leipcigas Hartai, ko ierosināja Vācijas ES Prezidentūra[36], kura, lai arī norādīja uz to, ka pilsētu attīstības politika būtu jāizstrādā valstu, reģionālajā vai vietējā līmenī, tomēr saskatīja pievienoto vērtību ES rīcībai attiecībā uz labākās prakses apvienošanu un atbalstu pilsētu izpētei. Komisija 2009. gada septembrī pieņēma Rīcības plānu mobilitātei pilsētās[37] . Ietekmes novērtējuma procesā darbības tika koncentrētas uz informācijas apmaiņu un labu praksi. Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja atbalstīja minēto plānu, bet aicināja precīzāk definēt ES pilnvaras un pienākumus[38]. Reģionu komiteja atbalstīja Rīcības plānu, norādot uz to, ka attiecīgie pasākumi neapdraud subsidiaritātes principu[39]. Padome ņēma vērā subsidiaritātes principu, atbalstīja Rīcības plānu un lūdza Komisijai nākamajā Baltajā grāmatā par Eiropas transporta politiku ietvert mērķus un politikas virzienus mobilitātei pilsētās [40]. Direktīva par transplantācijai paredzētu cilvēku orgānu kvalitātes un drošības standartiem 12 Komisijas priekšlikumā, ko pieņēma 2008. gadā, centās nodrošināt transplantācijai paredzētu cilvēku orgānu kvalitātes un drošības pamatstandartus. COSAC veica „subsidiaritātes pārbaudi”, un 23 no 27 saņemtajiem atzinumiem bija pozitīvi. Austrijas Bundesrat konstatēja subsidiaritātes principa pārkāpumu. Vācijas Bundestag, Apvienotās Karalistes Pārstāvju palāta un Nīderlandes Tweede Kamer der Staten-generaal konstatēja, ka Komisijas subsidiaritātes analīze nenodrošināja pietiekamu pamatu secinājumiem. Turklāt Vācijas Bundesrat un Itālijas Senato della Repubblica konstatēja, ka daži noteikumi, iespējams, neattiecas uz Eiropas Savienības kompetencēm. Tomēr šādus jautājumus neapsprieda koplēmēji, tādējādi dalībvalstis Padomē sniedza direktīvai politisko atbalstu, un Eiropas Parlaments to pieņēma pirmajā lasījumā. Direktīva par patērētāju tiesībām 6 Komisijas priekšlikumā mēģināja vienkāršot ES patērētāju tiesību aizsardzības sistēmu, apvienojot četras patērētāju aizsardzības direktīvas, kā arī pilnībā saskaņojot patērētāju būtiskās tiesības, lai novērstu tiesisko sadrumstalotību. Piecos no sešiem valstu parlamentu palātu sniegtajiem atzinumiem tika secināts, ka noteiktu tiesību pilnīga saskaņošana būtu pretrunā subsidiaritātei, jo tā neļautu piemērot valstu tiesību aktus, kuros dažkārt nodrošināts augstāks patērētāju aizsardzības līmenis. Eiropas Parlamentā radās bažas par to, vai juridiskās sadrumstalotības pakāpe dalībvalstīs pamato darbību ES mērogā un vai pilnīga saskaņošana nebūtu pārāk ierobežojoša[41]. Padomē vairums dalībvalstu izteica priekšroku jauktai un elastīgai saskaņošanai[42]. Lai novērstu iebildumus pret pilnīgu saskaņošanu, Komisija bija ierosinājusi, ka iespējamais turpmākais risinājums būtu pilnīgu saskaņošanu koncentrēt uz jautājumiem, kuri visspēcīgāk ietekmē iekšējo tirgu, piemēram, noteikumi par distances līgumiem un līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām[43]. SECINāJUMI Vairumu Komisijas priekšlikumu koplēmēji pieņēma bez īpašām diskusijām par subsidiaritāti un proporcionalitāti. Acīmredzot, attiecībā uz šādiem priekšlikumiem atbilstība subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem nav bijusi problēma. Tomēr atbilstīgi iepriekš izklāstītajai analīzei jāsecina, ka gadījumos, kuros tiek apšaubīta atbilstība, diskusijās iesaistītajiem dalībniekiem ir ļoti dažādi viedokļi. Tas novērots ne tikai attiecībā uz dažādām iestādēm, bet arī to iekšienē, un dažreiz starp dažādiem dalībniekiem no tās pašas dalībvalsts. Jautājumu par subsidiaritāti un proporcionalitāti turpmāk skatīs arī valstu parlamenti, kā tas noteikts ar Lisabonas līgumu. Komisija ir apņēmusies turpmāk stiprināt attiecības ar valstu parlamentiem politiskā dialoga ietvaros, kurš notiek kopš 2006. gada, un šā procesa galvenais elements ir subsidiaritātes kontroles mehānisms. Pārskats, par to, kā darbojas šis mehānisms, tiks izklāstīts nākamajā ziņojumā par subsidiaritāti[44]. I PIELIKUMS Komisijas iniciatīvu saraksts, par kurām valstu parlamentu iesniegtajos atzinumos ietverti komentāri par subsidiaritātes un proporcionalitātes analīzi 1. Direktīva par pacienta tiesību piemērošanu pārrobežu veselības aprūpē (COM(2008)414) 2. Direktīva par patērētāju tiesībām (COM(2008) 614) 3. Direktīva par zinātnes vajadzībām izmantojamo dzīvnieku aizsardzību (COM(2008) 543) 4. Lēmums par Kritiskās infrastruktūras brīdinājuma informācijas tīklu (COM(2008) 676) 5. Direktīva par Kopienas kodoldrošības sistēmas pamatstruktūru izveidošanu (COM(2008) 790) 6. Direktīva, ar ko nosaka obligātos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai(COM(2008) 815) 7. Zaļā grāmata par patērētāju kolektīvo tiesisko aizsardzību (COM(2008) 794) 8. Direktīva par ēku energoefektivitāti (COM(2008) 780) 9. Paziņojums „Publiskais iepirkums, ņemot vērā vides uzlabošanas aspektus” (COM(2008) 400) 10. Direktīva par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (COM(2009) 126) 11. Lēmums par seksuālās vardarbības pret bērniem, bērnu seksuālās izmantošanas un bērnu pornogrāfijas apkarošanu (COM(2009) 135) 12. Stokholmas programma (COM(2009) 262) 13. Paziņojums par ES statistikas sagatavošanas metodi (COM(2009) 404) 14. Zaļā grāmata par jauniešu mācību mobilitātes veicināšanu (COM(2009) 329) 15. Regula par negadījumu un incidentu izmeklēšanu un novēršanu civilajā aviācijā (COM(2009) 611) 16. Rīcības plāns mobilitātei pilsētās (COM(2009) 490) 17. Direktīva par asu instrumentu radīto ievainojumu novēršanu veselības aprūpes nozarē (COM(2009) 577) 18. Paziņojums „Ceļā uz pētniecības kopīgu plānošanu” (COM(2008) 468) [1] Protokols (Nr. 30), kas pievienots Līgumam, ar ko izveido Eiropas Kopienu, un ko piemēro līdz 2009. gada 30. novembrim, un Protokols (Nr. 2), kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienības darbību (LESD), ko piemēro no 2009. gada 1. decembra. [2] Komisijas paziņojums par lietpratīgu regulējumu Eiropas Savienībā. [3] OV C 329, 6.12.1993., 132. lpp. [4] Iestāžu 1993. gada nolīguma par subsidiaritāti 2. iedaļas 3. punkts. [5] Katras valsts parlamentam ir divas balsis, divpalātu sistēmās katrai no palātām ir viena balss. [6] SEC(2009) 1728. [7] SEC(2009) 92. [8] COM(2009) 551 un COM(2009) 554. [9] COM(2008)614. [10] COM(2008)414. [11] COM(2008)780. [12] Skatīt arī Komisijas ziņojumu par attiecībām starp Eiropas Komisiju un valstu parlamentiem (COM(2010)291). [13] COM(2006)211. [14] Skatīt iniciatīvu sarakstu 1. pielikumā. [15] COM(2008)818. [16] COM(2009)338. [17] COM(2009)154. [18] Eiropas Parlamenta reglaments, http://www.europarl.europa.eu/sides/getLastRules.do?language=EN&reference=TOC [19] Padomes 2004. gada 22. marta Lēmums 2004/338/EK (Euratom ), ar ko pieņem Padomes reglamentu (OV L 106, 15.4.2004., 22. lpp.). [20] http://subsidiarity.cor.europa.eu [21] Nevienlīdzības mazināšana veselības jomā ES un Direktīvas par dzeramo ūdeni pārskatīšana. [22] OV L 6/14, 9.1.2010., 14. lpp. [23] Lieta C-58/8 Vodafone Ltd, Telefónica O2 Europe plc, T-Mobile International AG, Orange Personal Communications Services Ltd pret Uzņēmējdarbības, uzņēmumu un regulatīvās reformas valsts sekretāru attiecībā uz EK Regulu Nr. 717/2007. [24] COM(2009)217 [25] Paziņojums presei, 1.3.2010., atsauces Nr. 20100301IPR69737. [26] Paziņojums presei, 18.12.2009., atsauces Nr. PRES/09/373. [27] EP nostāja, 1. lasījums, atsauces Nr. P6_TA(2009)0278. [28] Padomes dok. 8989/09. [29] COM(2008)426. [30] Juridiskā komiteja (13.2.2009.) Pilsoņu brīvību, tieslietu un iekšlietu komitejas vārdā iesniedza atzinumu par priekšlikumu Padomes direktīvai par vienlīdzīgas attieksmes principa īstenošanu neatkarīgi no reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas. [31] COM(2006)232. [32] Padomes dok. 15181/09. [33] COM(2007)551. [34] EP Likumdošanas observatorija, atsauces Nr. . INI/2008/2041. [35] Drucksache 745/09 (Beschluss ). [36] Leipcigas Harta par ilgtspējīgām Eiropas pilsētām un Eiropas Savienības teritoriālās attīstības programma. [37] COM(2009)490. [38] Informatīvs ziņojums TEN/414 - CESE 36/2010. [39] Atzinums par Rīcības plānu mobilitātei pilsētās, COTER V-003. [40] Padomes secinājumi par Rīcības plānu mobilitātei pilsētās, 3024. Transporta, telekomunikāciju un enerģētikas padomes sanāksme, Luksemburgā, 2010. gada 24. jūnijā. [41] Paziņojums presei, 17.3.2010., atsauces Nr. 20100317IPR70798. [42] Paziņojums presei, 25.5.2010., atsauces Nr. MEMO/10/212. [43] Paziņojums presei, 15.3.2010., atsauces Nr. SPEECH/10/91. [44] Līdz 2010. gada jūnijam Komisija valstu parlamentiem bija nosūtījusi 19 priekšlikumus un bija saņēmusi četrus pamatotus atzinumus.