KOMISIJAS PAZIŅOJUMS

Pamatnostādnes saskaņā ar Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīvas 13. panta 7. punktu par to, kā aprēķināt Eiropas darbu daļu pēc pieprasījuma sniegto pakalpojumu katalogos un noteikt šauru auditoriju un zemu apgrozījumu

(2020/C 223/03)

I. PAMATINFORMĀCIJA

Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīvā (1) (turpmāk “AVMPD”) ir paredzēti stingrāki noteikumi par Eiropas darbu popularizēšanu. AVMPD 13. panta 1. punktā ir noteikts, ka pakalpojumu sniedzēji, kuri piedāvā audiovizuālo mediju pakalpojumus pēc pieprasījuma (turpmāk “pēc pieprasījuma” jeb “video pēc pieprasījuma (VPP) pakalpojumi”), “gādā, lai to katalogos būtu vismaz 30 % Eiropas darbu, un nodrošina minēto darbu pamanāmību”.

AVMPD 13. panta 2. punktā ir noteikts: “Ja dalībvalstis prasa to jurisdikcijā esošajiem mediju pakalpojumu sniedzējiem finansiāli piedalīties Eiropas darbu veidošanā, (..) tās var arī prasīt šādas finansiālas iemaksas (..) veikt mediju pakalpojumu sniedzējiem, kuru mērķauditorija ir to teritorijās, bet kuri uzņēmējdarbību veic citās dalībvalstīs.” Šādas iemaksas “ir samērīgas un nediskriminējošas”.

AVMPD 13. panta 6. punktā ir noteikts, ka uzņēmumiem ar zemu apgrozījumu vai šauru auditoriju piemēro obligātus atbrīvojumus no pienākumiem, kas paredzēti 13. panta 1. punktā, un no iespējamajām prasībām, kas noteiktas 13. panta 2. punktā. Kā skaidrots direktīvas 40. apsvērumā, atbrīvojumu mērķis ir nodrošināt, lai pienākumi attiecībā uz Eiropas darbu popularizēšanu negrautu tirgus attīstību un nekavētu jaunu tirgus dalībnieku ienākšanu.

Saskaņā ar AVMPD 13. panta 7. punktu šā dokumenta mērķis ir noteikt pamatnostādnes attiecībā uz to,

a) kā aprēķina Eiropas darbu daļu to pakalpojumu sniedzēju katalogos, kas piedāvā pakalpojumus pēc pieprasījuma; un

b) kā nosaka, kas ir šaura auditorija un zems apgrozījums iepriekšminēto atbrīvojumu kontekstā.

Pamatnostādnes nav saistošas. Izstrādājot šīs pamatnostādnes, Komisija pienācīgi apspriedās ar kontaktkomiteju, kā noteikts 13. panta 7. punktā. Ciktāl šajās vadlīnijās ir ietverta AVMPD interpretācija, Komisijas nostāja neskar Eiropas Savienības Tiesas sniegto interpretāciju.

II. EIROPAS DARBU DAĻAS APRĒĶINS

1. Aprēķins pēc nosaukumiem

Lineāro audiovizuālo mediju pakalpojumu (televīzijas apraides) tirgū Eiropas darbu daļu raidorganizāciju programmās aprēķina, atsaucoties uz raidlaiku. AVMPD 16. pantā ir noteikts, ka raidorganizācijām lielākā daļa sava raidlaika ir jāatvēl Eiropas darbiem. Tas skaidri atspoguļo laikā ierobežoto lineāro pakalpojumu raksturu, jo vienā un tajā pašā laikā un noteiktā laikposmā iespējams pārraidīt tikai ierobežotu skaitu programmu. Tādējādi ilguma elements ir specifiski saistīts ar televīzijas apraides to (lineāro) pakalpojumu īpašībām, kuru plānošanas pamatā ir ikdienas (24 stundu) programmas.

Uz pakalpojumu sniedzējiem, kuri piedāvā audiovizuālo mediju pakalpojumus pēc pieprasījuma (VPP), šādi ierobežojumi neattiecas. Pēc pieprasījuma sniegtu pakalpojumu gadījumā konkrēta raidījuma iekļaušana nav atkarīga no laika nišas pieejamības programmā. Turklāt konkrēta tāda raidījuma iekļaušana katalogā, kuram ir noteikts ilgums, neparedz cita līdzīga ilguma raidījuma izslēgšanu/aizstāšanu. Citiem vārdiem sakot, VPP pakalpojumu sniedzēji neveido savus katalogus, pamatojoties uz apsvērumiem, kas ir saistīti ar laiku, bet ņemot vērā iespējami liela skaita lietotāju rīcībā nodotu atsevišķu programmu pievilcību.

Arī no lietotāju skatpunkta izvēli skatīties raidījumus, kas pieejami pēc pieprasījuma sniegto pakalpojumu katalogos, neierobežo ar laiku saistīti apsvērumi, jo, skatoties konkrētu raidījumu, nav jāatsakās no visu citu tajā pašā laikā pieejamo raidījumu skatīšanās. VPP pakalpojumu būtību raksturo tieši tas, ka lietotājs no kataloga var izvēlēties un skatīties atsevišķu raidījumu paša izraudzītā laikā un tik reizes, cik viņš to vēlas.

Tā kā gan VPP pakalpojumu sniedzēju, gan šo pakalpojumu lietotāju attiecīgās izvēles ir saistītas ar atsevišķiem raidījumiem (pamatojoties uz, piemēram, uztverto kvalitāti, pievilcību, individuālo gaumi), Komisija uzskata, ka VPP pakalpojumu gadījumā, ņemot vērā to iezīmes, Eiropas darbu daļu katalogos atbilstošāk aprēķināt, pamatojoties uz nosaukumiem, nevis raidlaiku (skatīšanās laiku).

Izvēle par labu nosaukumiem katalogā, nevis satura ilgumam kā atbilstošai mērvienībai ir veikta, pamatojoties uz papildu apsvērumiem. Pirmkārt, VPP pakalpojumu sniedzējiem izvēloties raidījumus, ko iekļaut katalogos, Eiropas darbu daļas aprēķināšana, pamatojoties uz nosaukumiem, gan filmu, gan televīzijas (turpmāk tekstā “TV”) seriālu gadījumā ir neitrālāka. Ja aprēķinu veiktu, pamatojoties uz ilgumu, pakalpojumu sniedzējiem varētu rasties stimuls dot priekšroku Eiropas darbiem ar lielu kopējo ilgumu (piemēram, seriāliem ar lielu sēriju skaitu), lai viegli nodrošinātu 30 % daļu. Aprēķins, kura pamatā ir nosaukumi, ir neitrālāks, un domājams, ka tas sekmēs daudzveidīgāka Eiropas darbu piedāvājuma radīšanu.

Otrkārt, aprēķins, pamatojoties uz nosaukumiem, VPP pakalpojumu sniedzējiem, iespējams, būs mazāk apgrūtinošs salīdzinājumā ar aprēķinu, kura pamatā ir ilgums. Ir lielāka iespēja, ka VPP pakalpojumu sniedzējiem būs informācija par to, cik no viņu katalogos pieejamo nosaukumu kopskaita ir Eiropas darbu nosaukumi, nevis par to, kādu daļu no visu viņu katalogos iekļauto darbu kopējā skatīšanās laika veido Eiropas darbu kopējais skatīšanās laiks.

Treškārt, domājams, ka aprēķina veikšana, pamatojoties uz nosaukumiem, atvieglos attiecīgo valsts iestāžu veikto pārraudzību un kontroli, jo pārbaudīt un uzraudzīt nosaukumus ir vienkāršāk nekā kopējos skatīšanās laikus.

Ņemot vērā iepriekšminēto, Komisija uzskata, ka, lai aprēķinātu Eiropas darbu daļu (30 %) pēc pieprasījuma sniegto pakalpojumu katalogos, ir lietderīgi balstīties uz (kopējo) nosaukumu skaitu katalogā.

2. Kas ir nosaukums?

Mākslas filmu un TV filmu gadījumā katra katalogā iekļautā filma ir jāuzskata par nosaukumu. Arī dažādas franšīzes filmas (2) ir jāuzskata par atsevišķiem nosaukumiem katalogā.

Televīzijas seriālu vai citu serializētā (t. i., secīgu sēriju) formātā veidotu darbu gadījumā ir sarežģītāk noteikt, kas ir uzskatāms par nosaukumu. Televīzijas seriālu sērijas bieži grupē atšķirīgās sezonās. Šādos gadījumos rodas jautājums, vai viens nosaukums ir jāattiecina uz visu seriālu, vienu tā sezonu vai vienu atsevišķu sēriju.

Komisija uzskata, ka viens nosaukums attiecas uz vienu sezonu. Ja seriāliem piemērotu aprēķinu, pamatojoties uz sezonām, tiktu nodrošināta pilnmetrāžas filmām un TV filmām līdzīga pieeja. Viena seriāla sezona parasti ir vienas un tās pašas autoru/audiovizuālo profesionāļu grupas ilgstoša radoša darba rezultāts. Seriāla sezona ir veidota vienotā laikposmā, izmantojot vienu budžetu. Turklāt laišana tirgū un saistītie reklāmas pasākumi bieži vien tiek īstenoti saistībā ar atsevišķām sezonām. Šā iemesla dēļ darbu, kas ir veikts, lai radītu vienu seriāla sezonu, varētu uzskatīt par līdzīgu darbam, kas parasti jāiegulda, lai uzņemtu vienu filmu.

Turklāt aprēķina veikšana, pamatojoties uz sezonām, mazinātu iespējamos stimulus pakalpojumu sniedzējiem dot priekšroku Eiropas darbiem ar lielu kopējo ilgumu (piemēram, seriāliem vai cita formāta darbiem ar lielu sēriju skaitu), lai nodrošinātu vajadzīgo darbu daļu, tādējādi kaitējot īsākiem darbiem (piemēram, pilnmetrāžas filmām un augstas kvalitātes TV seriāliem) ar lielāku aprites potenciālu starp dalībvalstīm (3).

Taču dažu audiovizuālo darbu producēšanas izmaksas var būt lielākas salīdzinājumā ar citām katalogā iekļautajām vienībām, piemēram, lielu tiešo ieguldījumu vai licencēšanas izmaksu gadījumā saistībā ar augstas kvalitātes spēlfilmām, kuru sērijas ilgums un producēšanas izmaksas līdzinās pilnmetrāžas filmas ilgumam un producēšanas izmaksām. Šādos gadījumos, ja tas ir pamatoti, valsts iestādes varētu paredzēt iespēju piešķirt šiem darbiem augstāku svērumu, piemēram, ņemot vērā pakalpojumu sniedzēja pamatotu pieprasījumu.

3. Aprēķins atbilstoši valstu katalogiem

Dažiem Savienībā aktīviem VPP pakalpojumu sniedzējiem ir vairāki valstu katalogi ar atšķirīgu saturu atkarībā no to mērķa valsts tirgus (dalībvalsts). Pakalpojumu sniedzējs, kurš apkalpo vairākas valstis, konkrētas valsts katalogā var iekļaut vietējo filmu nosaukumus, kuri var nebūt pieejami (vai kuru pieejamība var būt ļoti ierobežota) katalogos, kurus šis pats pakalpojumu sniedzējs piedāvā citās dalībvalstīs (4). Tāpēc ir jānosaka, kā šādos gadījumos būtu jāaprēķina Eiropas darbu daļa.

AVMPD 13. panta 1. punkta būtība ir nodrošināt, lai VPP pakalpojumu sniedzēji aktīvi sekmētu kultūras daudzveidības veicināšanas mērķa īstenošanu Savienībā, savā piedāvājumā iekļaujot obligātu Eiropas darbu daļu. Komisija uzskata, ka šo mērķi iespējams īstenot tikai tad, ja katrā valsts katalogā, kuru piedāvā VPP pakalpojumu sniedzēji, kuri darbojas vairākās valstīs, ir nodrošināta Eiropas darbu daļa 30 % apmērā. Tādējādi tiks nodrošināts, ka ikvienā dalībvalstī, kurā pakalpojumu sniedzējs piedāvā valsts katalogu, skatītājiem tiek piedāvāti Eiropas darbi. Šīs pieejas radīta priekšrocība ir arī tāda, ka tā, domājams, stimulēs Eiropas darbu apriti un pieejamību Savienībā.

Svarīgi atcerēties, ka izcelsmes valstij ir jānodrošina, lai tās jurisdikcijā strādājošie pakalpojumu sniedzēji, kuri piedāvā pakalpojumus pēc pieprasījuma, izpildītu pienākumu iekļaut savos katalogos noteiktu daļu Eiropas darbu. Ja dalībvalsts jurisdikcijā esošais VPP pakalpojumu sniedzējs citās dalībvalstīs piedāvā atšķirīgus valsts katalogus, minētās jurisdikcijas dalībvalsts (t. i., izcelsmes valsts) pienākums ir nodrošināt ar Eiropas darbu daļu saistītā pienākuma izpildi attiecībā uz visiem dažādajiem valstu katalogiem.

4. Laika dimensija

Faktiskā Eiropas darbu daļa VPP pakalpojumu katalogos dažādās dienās var būt atšķirīga. Piemēram, ja VPP pakalpojumu sniedzējs savā katalogā iekļauj jaunu TV seriālu, kas producēts trešā valstī, uz laiku – līdz brīdim, kad vēlāk tiek pievienoti papildu Eiropas darbi, – var samazināties kopējā Eiropas darbu daļa. No tā izriet jautājums, kurā laikā jānodrošina atbilstība prasībai par 30 %. Pakalpojumu sniedzējiem var noteikt prasību nodrošināt minēto atbilstību jebkurā laikā vai vidēji iepriekš noteiktā laikposmā. Piemērojot otro iespēju, būtu atļautas īslaicīgas svārstības.

AVMPD nav norādīts, kurai no abām iespējām būtu jādod priekšroka. Kultūras daudzveidības veicināšanas vēlamo mērķi attiecībā uz VPP katalogiem varētu sasniegt ar abām metodēm. Attiecīgi Komisija uzskata, ka dalībvalstis var brīvi izvēlēties, kuru metodi piemērot, lai pārraudzītu atbilstību AVMPD 13. panta 1. punktam. Tomēr, pieņemot lēmumu par pārraudzības metodi, dalībvalstīm būtu pienācīgi jāņem vērā vajadzība samazināt ar atbilstību un noteikumu izpildi saistīto administratīvo slogu, kā arī nodrošināt pārredzamību un juridisko noteiktību VPP pakalpojumu sniedzējiem.

III. ŠAURAS AUDITORIJAS UN ZEMA APGROZĪJUMA NOTEIKŠANA

1. Ievadpiezīmes

AVMPD 40. apsvērumā ir noteikts, ka, “lai nodrošinātu, ka pienākumi attiecībā uz Eiropas darbu popularizēšanu negrauj tirgus attīstību, un lai ļautu ienākt jauniem tirgus dalībniekiem”, prasības popularizēt Eiropas darbus nebūtu piemērojamas tādiem pakalpojumu sniedzējiem, kuriem nav ievērojamas klātbūtnes tirgū. Lai gan iepriekšminētie apsvērumi attiecas gan uz 13. panta 1. punktu, gan 13. panta 2. punktu, šos noteikumus raksturo konkrētas atšķirības, kuras ir jāņem vērā:

— izcelsmes dalībvalstij jānodrošina, lai tās jurisdikcijā esošie pakalpojumu sniedzēji, kuri piedāvā pakalpojumus pēc pieprasījuma, izpildītu 13. panta 1. punktā paredzēto pienākumu iekļaut savos katalogos noteiktu daļu Eiropas darbu; iepriekšminētajai izcelsmes dalībvalstij arī jānodrošina 13. panta 6. punktā noteikto atbrīvojumu piemērošana šādiem pakalpojumu sniedzējiem.

— Situācija saistībā ar 13. panta 2. punktu ir atšķirīga. Šajā punktā noteikts, ka ikviena dalībvalsts var prasīt, lai pakalpojumu sniedzēji, kuru mērķauditorija ir attiecīgās dalībvalsts teritorijā, bet kuri veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, veiktu samērīgas un nediskriminējošas finansiālas iemaksas. Šādos gadījumos dalībvalstij, kurā atrodas mērķauditorija, ir jāpiemēro gan tās tiesiskais regulējums, kurā noteiktas šādas finansiālas iemaksas, gan AVMPD 13. panta 6. punktā paredzētie atbrīvojumi.

Apsverot norādījumu sniegšanu par 13. panta 6. punktā paredzētajiem atbrīvojumiem un ņemot vērā šos atšķirīgos tiesiskos kontekstus, ir atbilstoši izvērtēt šo pienākumu īpašās iezīmes. Jo īpaši jāatceras, ka, kā precizēts 36. apsvērumā, “ņemot vērā tiešo saikni starp finansiāliem pienākumiem un dalībvalstu atšķirīgo kultūras politiku”, dalībvalstīm ir arī atļauts noteikt finansiālus pienākumus mediju pakalpojumu sniedzējiem, kuru mērķauditorija ir tās teritorijā.

Tādējādi, nosakot šauras auditorijas un zemu apgrozījumu, ir svarīgi rast pienācīgu līdzsvaru starp mērķi saglabāt vajadzīgo inovāciju telpu mazākiem audiovizuālā tirgus dalībniekiem un veicināt kultūras daudzveidību, dalībvalstu kultūras politikas ietvaros atvēlot atbilstošu finansējumu Eiropas darbiem. Tāpēc, lai gan pamatnostādnes paredz atbrīvot uzņēmumus ar zemu apgrozījumu un šauru auditoriju no 13. pantā paredzētajiem pienākumiem, konkrētos gadījumos var būt nepieciešamas atsevišķas papildu garantijas, jo īpaši attiecībā uz finansiālo iemaksu piemērošanu, lai nodrošinātu audiovizuālo darbu un filmu finansēšanas sistēmu ilgtspējību.

2. Atšķirība starp Savienības un valsts tiesību aktos noteiktajiem atbrīvojumiem

AVMPD 13. panta 2. punkts nesaskaņo pienākumus veikt finansiālas iemaksas nolūkā popularizēt Eiropas darbus. Šajā punktā ir tikai norādīts, ka dalībvalstis pārrobežu pakalpojumu sniedzējiem, kuru mērķauditorija ir to teritorijās, var piemērot pienākumu veikt finansiālas iemaksas tiešu ieguldījumu vai nodevu veidā saskaņā ar nediskriminācijas un samērīguma principiem. Tādējādi, ja dalībvalsts pieņem lēmumu izmantot šo iespēju, tās kompetencē ir noteikt un piemērot attiecīgos pienākumus.

Ja dalībvalstī šādas saistības ir spēkā vai ja tā nosaka mediju pakalpojumu sniedzējiem pienākumus finansiāli piedalīties Eiropas darbu veidošanā, un ja minētie pienākumi attiecas tikai uz tiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri veic uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī, šīs pamatnostādnēs nav piemērojamas. Tās ir piemērojamas tad, ja minētā dalībvalsts šādas prasības piemēro arī pakalpojumu sniedzējiem, kuru mērķauditorija atrodas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, bet kuri veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī. AVMPD 13. panta 6. punktā paredzēto atbrīvojumu mērķis nav aizstāt valsts līmenī paredzētos atbrīvojumus, ar kuriem paredz iemaksu veikšanas pienākumu piemērošanas jomu, bet gan nodrošināt garantijas pārrobežu pakalpojumu sniedzējiem.

Tādējādi šajā sadaļā paredzētie norādījumi neskar mērķauditorijas dalībvalstu brīvību valsts līmenī noteikt atšķirīgus sliekšņus, kas piemērojami to jurisdikcijā esošajiem mediju pakalpojumu sniedzējiem.

Ir svarīgi ņemt vērā, ka dalībvalstīm, kuras piemēro finansiālo iemaksu pienākumus pakalpojumu sniedzējiem, kuri veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, ir jāpiemēro nediskriminācijas princips. Tādējādi, ja dalībvalstīs ir spēkā vai tās valsts līmenī ievieš atbrīvojumus attiecībā uz pakalpojumu sniedzējiem, kuri veic uzņēmējdarbību to teritorijā, šie atbrīvojumi nediskriminējošā veidā ir jāpiemēro arī pārrobežu pakalpojumu sniedzējiem – pat tad, ja sliekšņi ir augstāki, nekā norādīts šajās pamatnostādnēs.

3. Zems apgrozījums

Saistībā ar zema apgrozījuma slieksni, kas jāizmanto kā 13. panta 6. punktā minētā atbrīvojuma pamatojums, Komisija atsaucas uz Ieteikumu 2003/361/EK par mikrouzņēmumu, mazo un vidējo uzņēmumu definīciju (5).

Saskaņā ar pastāvošo politikas veidošanas pieeju mikrouzņēmumi ir a priori jāizslēdz no ierosinātā tiesiskā regulējuma piemērošanas jomas, izņemot gadījumus, kad ir apliecināta to iekļaušanas nepieciešamība un samērīgums (6). Tāpēc Komisija uzskata, ka zema apgrozījuma slieksni varētu noteikt, atsaucoties uz iepriekšminētajā Komisijas ieteikumā izstrādāto mikrouzņēmuma jēdzienu un konkrēti pamatojoties uz mikrouzņēmuma definīcijā izmantoto apgrozījuma slieksni (t. i., uzņēmumi, kuru kopējais gada apgrozījums nepārsniedz 2 miljonus EUR). Uzņēmuma ikgadējais apgrozījums ir jānosaka saskaņā ar iepriekšminēto Komisijas ieteikumu, ņemot vērā arī partneruzņēmumu un saistīto uzņēmumu apgrozījumu (7).

Mikrouzņēmumu ierobežotā lieluma un resursu dēļ tos jo īpaši var ietekmēt tiesību aktos noteiktie maksājumi. Nepiemērojot mikrouzņēmumiem pienākumu popularizēt Eiropas darbus (13. panta 1. punkts un 13. panta 2. punkts), netiek kavēta jaunu dalībnieku ienākšana tirgū. Tādējādi šī pieeja atbilst mērķim stimulēt jaunu uzņēmumu radīšanu un sekmēt tirgus attīstību.

Tajā pašā laikā AVMPD 40. apsvērumā ir noteikts, ka “zema apgrozījuma noteikšanā būtu jāņem vērā dažādie audiovizuālo tirgu lielumi dalībvalstīs”. Piemēram, atsevišķās dalībvalstīs valsts tirgus lielums ir aptuveni dažu miljonu euro vērtībā. Dažos gadījumos šādu tirgu vērtība ir ievērojami zemāka par desmit miljoniem euro. Šādos tirgos arī mikrouzņēmumu klātbūtni var uzskatīt par ievērojamu.

Ņemot vērā iepriekšminēto, Komisija uzskata, ka dalībvalstīm ar mazākiem valsts audiovizuālo pakalpojumu tirgiem vajadzētu būt iespējai noteikt zemākus apgrozījuma sliekšņus. Pamatojoties uz vispārējām tirgus iezīmēm, šādi zemāki sliekšņi varētu būt pamatoti un samērīgi, ja tie paredz atbrīvojumu piemērošanu uzņēmumiem, kuru daļa attiecīgajā valsts audiovizuālo pakalpojumu tirgū ir mazāka par 1 % no kopējiem ieņēmumiem.

4. Šaura auditorija

4.1. Video pēc pieprasījuma pakalpojumi

4.1.1. Metodoloģija

Saskaņā ar AVMPD 40. apsvērumu “šauru auditoriju var noteikt, piemēram, pamatojoties uz skatīšanās laiku vai pārdošanu, atkarībā no pakalpojuma būtības (..)”. Lineāro pakalpojumu kontekstā auditoriju parasti nosaka, pamatojoties uz skatīšanās laiku. VVP pakalpojumu gadījumā nav spēkā konkrēta auditorijas definīcija, un dalībvalstīs nav noteikti standartizēti nozares mērījumi. Tādējādi nav pieejami trešās puses pārbaudīti dati par auditoriju, kurus varētu izmantot, lai noteiktu, vai konkrēta VPP pakalpojumu sniedzēja auditorija ir šaura. Lai gan šī situācija nākotnē varētu mainīties, šajā posmā tik un tā ir jāparedz praktiska metode, lai AVMPD 13. panta mērķu īstenošanai varētu noteikt šauru VVP pakalpojumu sniedzēja auditoriju.

Kā paskaidrots 40. apsvērumā, jēdzienu “šaura auditorija” var saistīt ar, “piemēram”, pakalpojumu pārdošanu. Tā kā aplūkojamajā nozarē nav pieņemtu mērījumu, Komisija uzskata, ka šī pašlaik ir piemērotākā metode auditorijas noteikšanai VPP jomā.

Lai gan direktīva dalībvalstīm būtībā neaizliedz izmantot alternatīvus kritērijus, šajās pamatnostādnēs galvenā uzmanība ir vērsta uz metodi VPP pakalpojumu sniedzēju auditorijas noteikšanai, pamatojoties uz pakalpojumu pārdošanu.

VPP vidē konkrēta pakalpojuma lietotāju/skatītāju skaits ir šādas pārdošanas apjoma aizstājējvērtība. Konkrētāk, auditoriju varētu noteikt, pamatojoties uz atsevišķa pakalpojuma aktīvo lietotāju skaitu, piemēram, abonējama video pakalpojuma pēc pieprasījuma (AVPP) maksājošo abonentu skaitu, interaktīvu video darbu pēc pieprasījuma (IVDPP) unikālo pircēju/unikālo kontu, kas izmantoti to iegādei, skaitu, kā arī reklāmas video pēc pieprasījuma (RVPP) unikālo skatītāju skaitu.

IVDPP pakalpojumu gadījumā par aktīvajiem lietotājiem varētu uzskatīt, piemēram, lietotājus, kuri noteiktā laikposmā ir iegādājušies vismaz vienu no katalogā pieejamajiem nosaukumiem. RVPP gadījumā auditoriju varētu noteikt kā aktīvo lietotāju vidējo skaitu noteiktā laikposmā. Tādu abonentu gadījumā, kuri maksā par pakalpojumu komplektiem, kuri ietver arī VPP kontu, VPP pakalpojumu auditoriju, iespējams, nevarētu precīzi atspoguļot to abonentu skaits, kuri maksā par šo pakalpojumu komplektu kopumā, jo atsevišķi no šiem lietotājiem var nebūt VPP pakalpojumu lietotāji. Šādos gadījumos valsts iestādes var piemērot mērījumu, kura pamatā ir lietotāji, kuri noteiktā laikposmā ir faktiski piekļuvuši pakalpojuma video saturam. Visos šajos gadījumos vērā ņemtajam laikposmam jābūt atbilstošam un jēgpilnam (t. i., ne pārāk īsam), tas ir jānosaka iepriekš, un tas nedrīkst būt apgrūtinošs īstenošanas ziņā.

Praksē auditorija būtu jānosaka, ņemot vērā konkrētā pakalpojuma aktīvo lietotāju skaitu: VPP pakalpojuma auditorija būtu šī pakalpojuma lietotāju skaits, kas ir dalīts ar valsts tirgū pieejamu (līdzīgu) VPP pakalpojumu lietotāju kopskaitu un reizināts ar 100, lai iegūtu procentuālo daļu.

Tā kā auditorijas daļas ir laba pārdošanas aizstājējvērtība un atspoguļo attiecīgā pakalpojuma tirgus pozīciju šajā jomā, to pakalpojuma sniedzēju, kuriem ir mazs aktīvo lietotāju skaits, tirgus klātbūtne būtu neliela, tādējādi sniedzot pamatojumu 13. panta 6. punktā paredzētā atbrīvojuma piemērošanai. Šī metode ir arī tuva TV auditorijas daļas jēdzienam, kas atspoguļo to faktisko televizoru īpašnieku skaitu, kuri noteiktā laikposmā ir ieslēguši konkrētus kanālus, salīdzinājumā ar izlasē iekļauto televizoru kopskaitu.

4.1.2. Slieksnis

Komisija uzskata, ka tie pakalpojumu sniedzēji, kuru auditorijas daļa konkrētā dalībvalstī nesasniedz 1 %, būtu jāuzskata par pakalpojumu sniedzējiem ar šauru auditoriju. Šis slieksnis liecina, ka šo pakalpojumu sniedzēju nodrošināto pakalpojumu izmantojums salīdzinājumā ar atbilstīgajiem valstu tirgiem ir neliels. Tas tā var būt, piemēram, tāpēc, ka pakalpojumu sniedzējs ir jauns dalībnieks valsts tirgū. Pamatojoties uz pieejamajiem datiem, galveno Eiropas AVPP sniedzēju (8) daļa valstu tirgos, kuros tie darbojas, parasti būtiski pārsniedz 1 %.

Ņemot vērā iepriekšminēto, Komisija principā uzskata, ka ir atbilstīgi atbrīvot no 13. pantā noteiktajiem pienākumiem tos pakalpojumu sniedzējus, kuru auditorija attiecīgajā dalībvalstī ir mazāka par 1 %.

AVMPD 13. panta 1. punkta kontekstā tas nozīmē, ka šos pakalpojumu sniedzējus to izcelsmes dalībvalsts atbrīvo no pienākuma nodrošināt Eiropas darbu daļu tajos katalogos (kas ir paredzēti izcelsmes dalībvalstij vai citām dalībvalstīm), kuru auditorija nesasniedz iepriekšminēto slieksni. Attiecībā uz 13. panta 2. punktu tas nozīmē, ka mērķauditorijas dalībvalstis šos pakalpojumu sniedzējus atbrīvo no pienākuma finansiāli piedalīties Eiropas darbu veidošanā.

4.2. Lineārie audiovizuālo mediju pakalpojumi

Lineāro pakalpojumu gadījumā auditorija ir noteikts jēdziens, un vairākās dalībvalstīs ir pieejami auditorijas mērījumu pakalpojumi. Tāpēc šauras auditorijas definīcijas pamatā jābūt AVMPD kontekstā jau pieņemtiem un izmantotiem rādītājiem, proti, attiecībā uz atsauces gadu aprēķinātajai dienas auditorijas daļai (9).

Ārvalstu pakalpojumu sniedzēju klātbūtnes ziņā lineāro pakalpojumu tirgus atšķiras no VPP tirgus. VPP gadījumā dalībvalstu tirgos lielā mērā dominē ārvalstu pakalpojumu sniedzēji. Lineāro pakalpojumu jomā situācija ir atšķirīga. Galvenie tirgus dalībnieki parasti ir TV grupas, kuras kopumā iegūst visu savu auditoriju vai lielu tās daļu savā iekšzemes tirgū. Saskaņā ar nesen veiktu pētījumu ES audiovizuālo pakalpojumu tirgū ir maz tādu TV kanālu, kuri ir ieguvuši lielu auditorijas daļu. Lielākajai daļai kanālu ir mazas auditorijas daļas: tikai 5 % TV kanālu ir auditorijas daļas, kuras pārsniedz 10 %, un aptuveni 80 % TV kanālu jebkurā Savienības valstī ir auditorijas daļas, kas ir 2 % vai mazākas (10).

Šauras auditorijas slieksnis būtu jānosaka, ņemot vērā kanālu ar auditoriju saistītā klātbūtne un situācija lineāro audiovizuālo mediju pakalpojumu tirgū. Tāpēc, ņemot vērā lineāro pakalpojumu tirgus īpatnības, pārrobežu kanāli ar individuālo auditorijas daļu, kas attiecīgajā mērķauditorijas dalībvalstī nesasniedz 2 %, AVMPD 13. panta 6. punkta izpratnē būtu jāuzskata par kanāliem ar šauru auditoriju (11). Jo īpaši tādu pakalpojumu sniedzēju gadījumā, kuriem ir vairāki uz mērķauditoriju vērsti kanāli, dalībvalstis, piemērojot atbrīvojumu, var ņemt vērā pakalpojumu sniedzēja vispārējo stāvokli tirgū (12).

5. Korekcijas, lai ņemtu vērā finansiālo iemaksu specifisko raksturu

AVMPD 13. panta 2. punktā ir minēti divu veidu finansiālo iemaksu veikšanas pienākumi Eiropas darbu veidošanā, proti, tieši ieguldījumi audiovizuālajā saturā un iemaksas valsts fondos (nodevas). Komisija uzskata, ka, nosakot atbilstošus sliekšņus, jāņem vērā šo pienākumu veidu atšķirīgā ietekme uz pārrobežu pakalpojumu sniedzējiem. Tiešais ieguldījums (piemēram, ražošana, kopražošana, darbu tiesību iegāde) parasti ietver lielāku uzņēmējdarbības aktivitāti nekā nodevas samaksa, jo to raksturo cita līmeņa finansiālā iesaiste un saistītie riski. Ieguldījuma pienākuma izpilde ir atkarīga arī no tā, vai ir pieejami Eiropas darbi, tostarp filmu veidošanas projekti, kuros pakalpojumu sniedzējs varētu ieguldīt pieejamos resursus.

Komisija saprot, ka dažas dalībvalstis, jo īpaši atkarībā no to audiovizuālo pakalpojumu tirgus lieluma un struktūras, var uzskatīt par svarīgu piemērot finansiālo iemaksu veikšanas pienākumu arī tādiem pēc pieprasījuma sniegtu pakalpojumu nodrošinātājiem, kuru apgrozījums nesasniedz 2 miljonus EUR vai kuru auditorijas daļa ir mazāka par 1 %, kā arī pārrobežu lineāro pakalpojumu sniedzējiem, kuru auditorijas daļa nesasniedz 2 %, jo īpaši TV pakalpojumu sniedzējiem, jo to klātbūtne valsts tirgū tik un tā var tikt uzskatīta par būtisku. Lai rastu risinājumu šādās situācijās, dalībvalstis var pieņemt lēmumu par zemāku sliekšņu piemērošanu pienācīgi pamatotos gadījumus un saskaņā ar to kultūras politikas mērķiem, tostarp valsts audiovizuālās jomas un filmu finansēšanas sistēmu ilgtspējas nodrošināšanas mērķi.

Nosakot šos sliekšņus un piemērojamās finansiālās iemaksas, būtu jāņem vērā pakalpojumu sniedzēja finansiālā spēja, jāievēro nediskriminācijas un samērīguma principi, nedrīkstētu kavēt tirgus attīstību un būtu jāļauj ienākt tirgū jauniem dalībniekiem.

Saistībā ar pārrobežu tiešo ieguldījumu pienākumiem Komisija aicina dalībvalstis, jo īpaši tās, kurām ir lielāki audiovizuālie tirgi, apsvērt atbrīvojuma piemērošanu arī uzņēmumiem, kuru kopējais apgrozījums pārsniedz 2 miljonus EUR (13), nosakot augstāku slieksni, vai vismaz noteikt šiem uzņēmumiem mazāk apgrūtinošus ieguldījumu pienākumus, jo īpaši ņemot vērā iespējamās grūtības attiecīgajās dalībvalstīs atrast audiovizuālos darbus, kuros ieguldīt pieejamos resursus.

IV. PIEZĪMES PAR PROCEDŪRU

Lai gan par AVMPD 13. panta 1. punkta un 13. panta 2. punkta īstenošanu ir atbildīgas valsts iestādes, tās šajās pamatnostādnēs aplūkotajās jomās tiek mudinātas aktīvi sadarboties ar citu dalībvalstu valsts iestādēm. Šāda sadarbība varētu būt noderīga, jo īpaši nolūkā apkopot attiecīgos datus vai informāciju, kā arī lai mazinātu valsts iestāžu interpretācijas atšķirību riskus. Eiropas Audiovizuālo mediju pakalpojumu regulatoru grupa (ERGA) varētu būt piemērots forums šādas sadarbības sekmēšanai.

Ņemot vērā iepriekšminēto, valsts regulatīvās iestādes ERGA ietvaros tiek aicinātas apmainīties ar informāciju, datiem un paraugpraksēm, kā arī apspriest jebkādus jautājumus, kas tām varētu rasties, piemērojot šīs pamatnostādnes. Šajā kontekstā ERGA būtu jāinformē Komisija par būtiskām problēmām saistībā ar valsts regulatīvo iestāžu īstenotajām pieejām. Komisija ziņos AVMPD kontaktkomitejai par šādām norisēm.

AVMPD 13. panta 4. punktā noteikto ziņošanas pienākumu ietvaros dalībvalstīm jāziņo Komisijai par šo pamatnostādņu piemērošanu.

(1) Šajās pamatnostādnēs atsauces uz “AVMPD” ir atsauces uz Direktīvu 2010/13/ES par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva) (OV L 95, 15.4.2010., 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2018/1808 (OV L 303, 28.11.2018., 69. lpp.).

(2) Ar franšīzi jāsaprot tādu saistītu filmu virkne, kuras vieno kopīga izdomāta pasaule.

(3) Saskaņā ar Eiropas Audiovizuālās observatorijas pētījumu ES tiek uzņemti galvenokārt īsa formāta darbi (TV seriāli ar 26 vai mazāk sērijām). Konkrētāk, 90 % no visām TV filmām ir seriāli, kurus veido 26 vai mazāk sērijas, un 44 % no tiem ir TV filmas (1–2 sērijas). Tomēr šie īsformāta darbi veido nelielu daļu, t. i., 33 %, no darbu kopskaita. Turpretī tikai 10 % no uzfilmētajām filmām ir pilnmetrāžas TV spēlfilmas, tomēr tās veido 67 % no visām uzfilmētajām TV spēlfilmu stundām. Šajā pašā pētījumā izcelts, ka īsāka formāta filmas var uzskatīt par “augstas kvalitātes” TV filmām, kurām ir kopražošanas un eksporta potenciāls, savukārt garā formāta seriālu gadījumā parasti ir mazāki filmēšanas izdevumi un spēcīgāks nacionālais fons, turklāt domājams, ka to pārrobežu izmantošanas iespējas ir mazākas. Raugoties no šāda viedokļa, aprēķina veikšana, pamatojoties uz nosaukumiem un sezonām, varētu labvēlīgi ietekmēt tādu Eiropas darbu apriti, kuriem ir patiess pārrobežu izmantošanas potenciāls. Skatīt G. Fontaine, TV fiction production in the European Union, Eiropas Audiovizuālā observatorija, Strasbūra, 2017.

(4) C. Grece, Films in VOD catalogues – Origin, Circulation and Age – 2018. gada izdevums, Eiropas Audiovizuālā observatorija, Strasbūra, 2018.

(5) Komisijas Ieteikums 2003/361/EK (2003. gada 6. maijs) par mikrouzņēmumu, mazo un vidējo uzņēmumu definīciju (izziņots ar dokumenta numuru C(2003) 1422)) (OV L 124, 20.5.2003., 36. lpp.).

(6) http://ec.europa.eu/smart-regulation/impact/key_docs/docs/meg_guidelines.pdf.

(7) Jo īpaši skatīt ieteikuma 3. un 6. pantu.

(8) Skatīt, piemēram, Main OTT SVOD groups in Europe by estimated number of subscribers (2018. gada decembris), publicēts Eiropas Audiovizuālās observatorijas gadagrāmatā (2019), Strasbūra, 2018. gada decembris.

(9) Skatīt pārskatītās pamatnostādnes par Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīvas (AVMPD) 16. un 17. panta piemērošanas pārraudzību, Doc CC AVMSD (2011) 2, 3. lpp.

(10) A. Schneeberger, The internationalisation of TV audience markets in Europe, Eiropas Audiovizuālā observatorija, Strasbūra, 2019, 16. lpp.

(11) Šādiem tirgiem raksturīgi, ka dažiem kanāliem ir ļoti lielas auditorijas daļas (parasti 20 % dominējošo kanālu ir 80 % auditorijas) un lielam skaitam kanālu ir šauras auditorijas (vidēji 80 % TV kanālu Eiropā auditorijas daļa ir 2 % vai mazāka).

(12) Tās var izvērtēt, vai pakalpojumu sniedzējs kopumā ir viens no dominējošajiem pakalpojumu sniedzējiem, kuram attiecīgajā valstī ir 80 % auditorijas.

(13) Aprēķins veikts saskaņā ar noteikumiem Komisijas Ieteikumā 2003/361/EK par mikrouzņēmumu, mazo un vidējo uzņēmumu definīciju.