[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 18.6.2009 COM(2009) 281 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI Ziņojums par Regulas Nr. 139/2004 darbību {SEC(2009)808} KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI Ziņojums par Regulas Nr. 139/2004 darbību 1. PRIEKšVēSTURE 1. Padomes Regula (EEK) Nr. 4064/89, „EK Apvienošanās regula”, stājās spēkā 1990. gada 21. septembrī. EK Apvienošanās regula attiecas uz koncentrāciju, kas tiek uzskatīta par Kopienas mēroga koncentrāciju, t. i., kad attiecīgo pušu apgrozījums atbilst EK Apvienošanās regulas 1. pantā noteiktajām robežām. 2. Viens no EK Apvienošanās regulas galvenajiem principiem ir Komisijas ekskluzīvā jurisdikcija attiecībā uz Kopienas mēroga koncentrāciju. Koncepcija, lai Kopienas mēroga apvienošanās būtu vienīgi Komisijas kompetencē, izriet no subsidiaritātes principa. No Eiropas uzņēmēju kopienas viedokļa Komisijas ekskluzīvā jurisdikcija nodrošina arī „vienas institūcijas apstiprinājuma” priekšrocību, kas tiek plaši uzskatīta par svarīgu daļu tam, lai pieņemamā līmenī saglabātu ar pārrobežu darījumiem saistītās reglamentēšanas izmaksas. Turklāt Komisijas ekskluzīvā jurisdikcija pārbaudīt šādas apvienošanās ir svarīgs elements, lai nodrošinātu „līdzvērtīgus konkurences apstākļus” koncentrācijai, kam bija jārodas iekšējā tirgus izveides rezultātā. Šis princips tiek plaši atzīts par efektīvāko veidu, lai nodrošinātu, ka visiem apvienošanās gadījumiem, kam ir būtiska pārrobežu ietekme, piemēro vienotu noteikumu kopumu. 3. Pēc gūtās pieredzes rūpīgas analīzes EK Apvienošanās regula 1998. gadā tika grozīta ar Padomes Regulu Nr. 1310/97. Saistībā ar 1. pantu tika ieviests jauns punkts – 1. panta 3. punkts, kas paredz alternatīvu apgrozījuma robežu. Šā noteikuma mērķis bija risināt problēmu, ka ievērojams skaits lietu neatbilda 1. panta 2. punktā noteiktajām apgrozījuma prasībām un par tām bija jāpaziņo vairākās dalībvalstīs. Daudzām šīm koncentrācijām bija būtiska pārrobežu ietekme, bet tās neguva labumu no vienas institūcijas apstiprinājuma principa. Tāpēc EK Apvienošanās regulai neizdevās pilnībā radīt līdzvērtīgus konkurences apstākļus un saskaņotu noteikumu kopumu šai lietu kategorijai. 4. Pārstrādātās EK Apvienošanās regulas pieņemšana 2004. gada 20. janvārī[1] (saukta arī par „EK Apvienošanās regulu”) bija nākamais solis, lai turpmāk uzlabotu apvienošanās lietu sadalījumu starp Komisiju un dalībvalstīm. Tas bija tālejošas pārskatīšanas un plašas apspriedes rezultāts, kura 2001. gadā ar Komisijas Zaļās grāmatas[2] starpniecību tika sākta ar visām attiecīgajām personām. 5. Ar pārstrādāto EK Apvienošanās regulu tika ieviestas vairākas materiālas un procesuālas izmaiņas. Pārskatīšanā tika konstatēts, ka neatkarīgi no 1. panta 3. punktā paredzētās robežas ieviešanas joprojām bija papildu iespēja uzlabot lietu sadalījumu starp Komisiju un valstu konkurences iestādēm („VKI”). Tāpēc, lai gan 1. panta 2. un 3. punktā noteiktās apgrozījuma robežas palika nemainīgas, tika ieviests brīvprātīgu pirmspaziņošanas nodošanas mehānismu kopums, lai „ lai turpmāk uzlabotu sistēmas efektivitāti koncentrāciju kontrolei Kopienā .”[3] Sistēmas pamatā esošie principi bija tādi, ka lēmumos, ko pieņem par lietu nodošanu, pienācīgi ņem vērā „ it īpaši to, kas ir visatbilstošākā iestāde izmeklēšanas veikšanai, ‘vienas institūcijas apstiprinājuma’ sistēmai raksturīgie ieguvumi un juridiskās noteiktības svarīgums attiecībā uz jurisdikciju .”[4] 2. ZIņOJUMA DARBīBAS JOMA UN MēRķIS 6. Šis ziņojums ir novērtēšana, kuras mērķis ir izprast un novērtēt, kā jurisdikcijas robežas un to korektīvie mehānismi ir darbojušies kopš pārstrādātās EK Apvienošanās regulas stāšanās spēkā 2004. gada 1. maijā, kā paredzēts tās 1. panta 4. punktā un 4. panta 6. punktā. Tas lasāms kopā ar pievienoto Komisijas dienestu darba dokumentu, kurā sniegts sīkāks pārskats. 7. Vairākās jomās šajā ziņojumā ir uzsvērti aspekti, kurus ir vērts turpmāk apspriest, bet ir atstāts atklāts jautājums par to, vai ir lietderīgi spēkā esošo noteikumu vai prakses grozījumi. Tas būs pamats tam, lai Komisija nākamajā posmā novērtētu, vai ir lietderīgas turpmākas politikas iniciatīvas. 3. JURISDIKCIJAS ROBEžU UN KOREKTīVO MEHāNISMU SISTēMA 8. Kompetences sadalījums starp Komisiju un VKI ir balstīts uz 1. pantā noteikto apgrozījuma robežu piemērošanu[5] un ietver trīs korektīvos mehānismus. Pirmais korektīvais mehānisms ir tā saucamais „divu trešdaļu noteikums”. Šā noteikuma mērķis ir izslēgt no Komisijas jurisdikcijas konkrētas lietas, kam ir skaidra valsts saikne ar vienu dalībvalsti.[6] 9. Otrais korektīvais mehānisms ir 2004. gadā ieviestā pirmspaziņošanas nodošanas sistēma. Šis mehānisms ļauj jurisdikcijas pārdali dalībvalstīm saskaņā ar 4. panta 4. punktu vai Komisijai saskaņā ar 4. panta 5. punktu, ja ir izpildīti konkrēti nosacījumi.[7] Iniciatīva ir pušu pārziņā pirms paziņošanas. Tomēr lietu nodošana ir atkarīga no dalībvalstu un Komisijas apstiprinājuma saskaņā ar 4. panta 4. punktu un no dalībvalstu apstiprinājuma saskaņā ar 4. panta 5. punktu. 10. Trešais korektīvais mehānisms ir pēcpaziņošanas nodošanas sistēma, ar kuru viena vai vairākas dalībvalstis konkrētos apstākļos var pieprasīt, lai Komisija novērtē apvienošanos, kas nepārsniedz EK Apvienošanās regulā noteiktās robežas (22. pants).[8] Un otrādi, dalībvalsts attiecībā uz lietām, par kurām ir paziņots saskaņā ar EK Apvienošanās regulu, konkrētos apstākļos var pieprasīt kompetences nodošanu valsts konkurences iestādei (9. pants).[9] 4. JURISDIKCIJAS ROBEžAS 11. Šķiet, ka 1. panta 2. un 3. punktā noteiktie robežkritēriji, kas aplūkoti kopā ar pieejamiem korektīvajiem mehānismiem, darbojas apmierinoši jurisdikcijas sadalē. 12. Tomēr Komisijas veiktā analīze par valstu konkurences iestāžu paziņotajām lietām liecina, ka joprojām ir ievērojams skaits darījumu, par kuriem ir jāpaziņo vairāk nekā vienā dalībvalstī. Šajā ziņā par 2007. gadu pieejamie dati liecina, ka bija vismaz 100 darījumi, kuri bija paziņojami trijās vai vairāk dalībvalstīs.[10] Šīm koncentrācijām kopā bija vajadzīgas vairāk nekā 360 paralēlas izmeklēšanas, ko veica VKI. 13. Vairums lietu, par kurām jāiesniedz paziņojums trijās vai vairāk dalībvalstīs, ietver tirgus, kas ir plašāki nekā valsts mēroga tirgus vai ir saistīti ar vairākiem valsts mēroga vai šaurākiem tirgiem. Rezultātā ir vairāki darījumi, kam ir būtiska pārrobežu ietekme, un uz ko šķietami neattiecas EK Apvienošanās regulas darbības joma. Ņemot to vērā, var secināt, ka ir papildu iespēja „vienas institūcijas apstiprinājuma” izskatīšanai. 14. Pieejamie dati liecina arī par to, ka aptuveni 6 % lietu, kas paziņotas vismaz trijās dalībvalstīs, radīja bažas par konkurenci. Tas liecina, ka vairākas papildu koncentrācijas varētu pretendēt uz Komisijas izskatīšanu, arī ņemot vērā „atbilstošākas iestādes” principu. Faktiski paralēlo procedūru negatīvās sekas un pretrunīga iznākuma iespēja ir īpaši svarīga tām lietām, kas rada būtiskas konkurences problēmas. 15. Raugoties tālāk par esošo jurisdikcijas robežu un tās korektīvo mehānismu piemērošanu, lai pilnībā sasniegtu mērķi radīt līdzvērtīgus konkurences apstākļus kopējā tirgū, sabiedriskajā apspriedē tika ierosināts, ka būtu jāparedz centieni nodrošināt dažādu valstu noteikumu turpmāku konverģenci apvienošanās kontroles jomā un to saistību ar Kopienas noteikumiem, lai mazinātu grūtības, kas rodas sakarā ar vairāku paziņojumu iesniegšanu. 5. DIVU TREšDAļU NOTEIKUMS 16. Atskaites periodā bija vismaz 126 lietas, uz kurām attiecās divu trešdaļu noteikums.[11] Tādējādi, salīdzinot ar kopējo lietu slogu dalībvalstu līmenī, bija nedaudz lietu, kas pārsniedza šo robežu.[12] Turklāt tas galvenokārt tika piemērots koncentrācijām lielās dalībvalstīs. Ar divu trešdaļu noteikumu vairumā gadījumu ir pareizi nošķirtas koncentrācijas, kuras to pārrobežu ietekmes ziņā ir Kopienas nozīmes koncentrācijas, no koncentrācijām, kas tādas nav. Tomēr ir neliels skaits tādu lietu ar iespējamu pārrobežu ietekmi Kopienā, kuras tomēr ir VKI kompetencē šā noteikuma piemērošanas rezultātā. Materiālā ziņā vairākās lietās, kas sasniedz šo robežu, tika piemēroti sabiedrības interešu apsvērumi, nevis konkurences politika, lai atļautu apvienošanās, kuras varēja radīt bažas par konkurenci. Vispārīgāk runājot, ir vēlams, lai neatkarīgi no tā, kura iestāde izskata lietu, apvienošanās kontrole visā ES nodrošinātu netraucētas konkurences aizsardzību. Ņemot to vērā, ir vērts turpmāk apsvērt divu trešdaļu noteikuma pašreizējo veidu. 6. PIRMSPAZIņOšANAS NODOšANAS MEHāNISMI 17. Komisijas pieredze, kā arī no VKI un ieinteresētajām personām saņemtās piezīmes skaidri atbalsta uzskatu, ka 2004. gadā ieviestie pirmspaziņošanas nodošanas mehānismi ir ievērojami uzlabojuši apvienošanās kontroles efektivitāti un jurisdikcijas elastību Eiropas Savienībā. Tie ir būtiski uzlabojuši lietu sadalījumu starp Komisiju un dalībvalstīm, ņemot vērā „vienas institūcijas apstiprinājuma” un „atbilstošākas iestādes” principu. 18. Faktiski pieejamā informācija skaidri atbalsta uzskatu, ka šie mehānismi ir ļāvuši atbilstošajai iestādei izskatīt lietas, tajā pašā laikā arī izvairoties no nevajadzīgām paralēlām procedūrām un nekonsekventas izpildes. Faktiski tiek lēsts, ka laikposmā no 2004. līdz 2008. gadam šie mehānismi ir ļāvuši samazināt procedūru skaitu līdz aptuveni 150 no gandrīz 1000 iespējamām paralēlām procedūrām. Turklāt tajā pašā laikposmā tie ir ļāvuši pārdalīt 40 lietas no Komisijas dalībvalstīm. Nodošana tika atteikta tikai četrās lietās saskaņā ar 4. panta 5. punktu un vienā lietā saskaņā ar 4. panta 4. punktu. 19. Tomēr ir dažas problēmas, kas ir norādītas, jo īpaši procedūras ziņā. Ieinteresētās personas ir paudušas bažas īpaši par lietu nodošanas procesa kopējo laiku un apgrūtinošo raksturu. Šie faktori ir noteikti kā galvenais cēlonis pušu lēmumiem nepieprasīt daudzu lietu nodošanu. 20. Šajā ziņā, pamatojoties uz pieejamiem datiem par vairāku paziņojumu iesniegšanas skaitu un ņemot vērā ieinteresēto personu piezīmes, šķiet, ka ir papildu iespēja izmantot nodošanas mehānismu saskaņā ar 4. panta 5. punktu lielākā skaitā lietu un tādējādi panākt vairāk „vienas institūcijas apstiprinājumu”.[13] Un otrādi, var būt iespēja nodot vairāk lietu dalībvalstīm, piemērojot 4. panta 4. punktu. 7. PēCPAZIņOšANAS NODOšANAS MEHāNISMI 21. EK Apvienošanās regulas 9. un 22. pantā paredzētie pēcpaziņošanas mehānismi ir izrādījušies joprojām lietderīgi korektīvi instrumenti arī pēc pirmspaziņošanas nodošanas mehānismu ieviešanas. To atspoguļo pēcpaziņošanas mehānismu atšķirīgā funkcija, kas ļauj attiecīgā gadījumā elastīgi pārdalīt lietas pēc dalībvalstu vai Komisijas iniciatīvas. Tomēr uzņēmēju aprindu bažas par iepriekš aprakstīto lietu nodošanas procedūru laiku un apgrūtinošo raksturu attiecas arī uz šiem mehānismiem. 8. SECINāJUMS 22. Šis ziņojums sniedz pārskatu Padomei par EK Apvienošanās regulas 1. pantā noteikto paziņošanas robežu darbību apvienošanās lietu sadalē starp Kopienas mērogu un valsts mērogu un par tās 4., 9. un 22. pantā paredzētajiem lietu nodošanas mehānismiem. Šā ziņojuma secinājumi ir vienīgi situācijas novērtējums līdz šim brīdim, neierosinot nekādus pasākumus. Pēc šā ziņojuma un ņemot vērā jo īpaši Padomes reakciju, Komisija saskaņā ar EK Apvienošanās regulas 1. panta 5. punktu un 4. panta 6. punktu var iesniegt priekšlikumus pārskatīt paziņošanas robežas vai lietu nodošanas mehānismus. 23. Komisija secina, ka kopumā EK Apvienošanās regulā paredzētās jurisdikcijas robežas un korektīvo mehānismu kopums ir nodrošinājis piemērotu tiesisko regulējumu lietu sadalei starp Kopienas mērogu un dalībvalstīm. Šis regulējums vairumā gadījumu ir bijis efektīvs, lai atšķirtu lietas, kam ir Kopienas nozīme, no lietām ar galvenokārt valsts saikni, sasniedzot „vienas institūcijas apstiprinājuma” mērķus un „atbilstošākas iestādes” principu. Neatkarīgi no šiem panākumiem ir iespēja turpmāk uzlabot lietu sadales pašreizējo sistēmu vairākos aspektos, kas izklāstīti šajā ziņojumā. 24. Komisija aicina Padomi ņemt vērā šajā ziņojumā izklāstīto informāciju. Komisija šo ziņojumu informācijas nolūkā iesniedz arī Eiropas Parlamentam un Ekonomikas un sociālo lietu komitejai. [1] Padomes 2004. gada 20. janvāra Regula (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju, Oficiālais Vēstnesis L 24, 29.1.2004., 1. -22. lpp. [2] COM(2001) 745/6 – 11.12.2001. [3] EK Apvienošanās regulas 16. apsvērums. Citi instrumenti, kas arī būtu jāpiemin, ir šādi: Komisijas paziņojums par lietu nodošanu attiecībā uz koncentrācijām (Komisijas paziņojums par lietu nodošanu attiecībā uz koncentrācijām, Oficiālais Vēstnesis C 56, 5.3.2005., 2. – 23. lpp.), kurā izklāstīti lietu nodošanas sistēmas pamatprincipi. Komisija 2007. gada 10. jūlijā pieņēma konsolidēto jurisdikcijas paziņojumu saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (Komisijas konsolidētā jurisdikcijas paziņojuma labotās redakcijas franču un vācu valodā un paziņojuma redakcijas pārējās valodās Komisija pieņēma 2008. gada 17. martā). Konsolidētais jurisdikcijas paziņojums aizstāj iepriekšējos četrus jurisdikcijas paziņojumus, kurus visus Komisija pieņēma 1998. gadā saskaņā ar iepriekšējo EK Apvienošanās regulu. Konsolidētajā jurisdikcijas paziņojumā ietverti visi jurisdikcijas jautājumi saistībā ar Komisijas kompetences noteikšanu saskaņā ar EK Apvienošanās regulu, tostarp jo īpaši koncentrācijas jēdziens, kontroles jēdziens, pilnfunkciju kopuzņēmumu jēdziens un apgrozījuma aprēķināšana. [4] Komisijas paziņojums par lietu nodošanu attiecībā uz koncentrācijām, Oficiālais Vēstnesis C 56, 5.3.2005., 2. – 23. lpp., 8. punkts. [5] EK Apvienošanās regulas 1. panta 2. punktā ir noteikts, ka: „Kopienas mēroga koncentrācija ir tāda koncentrācija, kuras: a) visu attiecīgo uzņēmumu apvienotais kopējais apgrozījums pasaulē pārsniedz EUR 5000 miljonus; un b) katra no vismaz diviem attiecīgajiem uzņēmumiem kopējais apgrozījums Kopienā pārsniedz EUR 250 miljonus, ja vien katrs no attiecīgajiem uzņēmumiem nesasniedz vairāk nekā divas trešdaļas no sava kopējā apgrozījuma Kopienā vienā (un tajā pašā) dalībvalstī.” Minētās regulas 1. panta 3. punktā ir noteikts, ka: „Koncentrāciju, kas nepārsniedz 2. punktā noteiktās robežas, uzskata par Kopienas mēroga koncentrāciju, ja: a) visu attiecīgo uzņēmumu apvienotais kopējais apgrozījums pasaulē pārsniedz EUR 2500 miljonus; b) visu attiecīgo uzņēmumu apvienotais kopējais apgrozījums katrā no vismaz trijām dalībvalstīm pārsniedz EUR 100 miljonus; c) katrā no vismaz trijām dalībvalstīm, kas minētas b) apakšpunkta sakarā, katra no vismaz diviem uzņēmumiem kopējais apgrozījums pārsniedz EUR 25 miljonus; un d) katra no vismaz diviem attiecīgajiem uzņēmumiem kopējais apgrozījums Kopienā pārsniedz EUR 100 miljonus, ja vien katrs no attiecīgajiem uzņēmumiem nesasniedz vairāk nekā divas trešdaļas no sava kopējā apgrozījuma Kopienā vienā (un tajā pašā) dalībvalstī.” [6] Robežu izskaidro tā, ka pat tad, ja 1. panta 2. un 3. punktā noteiktās vispārīgās robežas ir pārsniegtas, paziņojums saskaņā ar EK Apvienošanās regulu nav nepieciešams, ja katra no attiecīgajām pusēm realizē vairāk nekā divas trešdaļas no tās ES mēroga apgrozījuma vienā un tajā pašā dalībvalstī; skatīt iepriekšējo zemsvītras piezīmi. [7] Saskaņā ar 4. panta 4. punktu, ja Komisija uzskata, ka koncentrācija var būtiski ietekmēt konkurenci dalībvalsts tirgū, kuram ir visas atsevišķa tirgus iezīmes, tā var lemt par lietas vai tās daļas nodošanu šīs dalībvalsts kompetentajām iestādēm ar mērķi īstenot šīs valsts tiesību aktus konkurences jomā, izņemot gadījumus, kad dalībvalsts tam nepiekrīt. Saskaņā ar 4. panta 5. punktu koncentrāciju, kas nav Kopienas mēroga koncentrācija un ko var izskatīt saskaņā ar valsts tiesību aktiem konkurences jomā vismaz trijās dalībvalstīs, var nodot Komisijai, izņemot gadījumus, kad dalībvalsts, kas ir kompetenta izskatīt koncentrāciju saskaņā ar valsts tiesību aktiem konkurences jomā, tam nepiekrīt. [8] Lai lietu nodotu Komisijai saskaņā ar 22. pantu, koncentrācijai: i) jāietekmē tirdzniecība starp dalībvalstīm; un ii) tai būtiski jāapdraud konkurence tās (to) dalībvalsts(u) teritorijā, kas iesniedz pieprasījumu. [9] Saskaņā ar 9. pantu dalībvalsts var pieprasīt lietas nodošanu tai šādos gadījumos: i) koncentrācija „būtiski apdraud konkurenci tirgū”, un attiecīgais tirgus ir prasītājā dalībvalstī, un tam piemīt visi atsevišķa tirgus raksturlielumi; vai ii) koncentrācija ietekmē konkurenci tirgū, un attiecīgais tirgus ir prasītājā dalībvalstī, un tam piemīt visi atsevišķa tirgus raksturlielumi, un tas neveido nozīmīgu kopējā tirgus daļu. [10] Vismaz 240 lietas 2007. gadā bija izskatāmas divās vai vairāk dalībvalstīs. [11] Atskaites periods no 2001. gada līdz 2008. gadam. [12] Tajā pašā atskaites periodā dalībvalstu līmenī tika ziņots par vairāk nekā 26 000 lietu. [13] Turklāt ir jāatgādina, ka dalībvalstu atteikšanās tiesības saskaņā ar 4. panta 5. punktu ir izmantotas reti. Tāpēc daudzas ieinteresētās personas, ņemot vērā pieredzi, ko tās uzkrājušas iepriekšējo gadu laikā, uzskata, ka būtu jāpārskata iespējas pāriet uz automātiskas paziņošanas sistēmu saskaņā ar EK Apvienošanās regulu, ja ir izpildīts trīs dalībvalstu kritērijs (vai citi starprisinājumi), kā bija sākotnēji ierosināts procesā, kura rezultātā tika izveidota pašreizējā sistēma. Viņuprāt, tas ievērojami palielinātu pārredzamību, tajā pašā laikā samazinot izskatīšanas izmaksas un laiku.