Komisijas ziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam par savstarpējās palīdzības noteikumu izmantošanu prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem un citiem pasākumiem /* COM/2006/0043 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 8.2.2006 COM(2006) 43 galīgā redakcija KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM par savstarpējās palīdzības noteikumu izmantošanu prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem un citiem pasākumiem SATURS 1. Ievads 3 2. Konteksts 3 3. Ievada piezīmes par direktīvu transponēšanu un piemērošanu 3 3.1. Attiecīgo direktīvu transponēšanas termiņa neievērošana 3 3.2. Direktīvu piemērošana attiecībās ar jaunajām dalībvalstīm 4 4. Analīze attiecībā uz savstarpējās palīdzības pasākumu izmantošanu 2003. – 2004. gadā 4 4.1. Ievada piezīmes 4 4.2. Statistikas dati 5 4.3. Statistikas datu novērtējums 6 5. Kopienas iniciatīvas, lai pastiprinātu savstarpējo palīdzību prasījumu piedziņā 8 5.1. Pastāvīgs atbalsts dalībvalstīm, piemērojot savstarpējo palīdzību 8 5.2. Jaunas iniciatīvas, lai uzlabotu savstarpējo palīdzību 8 6. Secinājumi un ieteikumi 9 6.1. Secinājumi 9 6.2. Ieteikumi 9 1. IEVADS Valstu nodokļu iestādēm, kuru rīcības pilnvaras ir ierobežotas attiecīgās valsts teritorijā, paaugstinātā iedzīvotāju, preču, pakalpojumu un kapitāla mobilitāte visā Eiropas Savienības teritorijā var radīt prasījumu piedziņas problēmas, jo īpaši krāpšanas gadījumos nodokļu jomā. Šādos apstākļos noderīgs un pat būtisks instruments ir valstu iestāžu savstarpējā palīdzība prasījumu piedziņā, kā tas noteikts ar Padomes 1976. gada 15. marta Direktīvu 76/308/EEK[1] un Komisijas 2002. gada 9. decembra Direktīvu 2002/94/EK[2]. Patiesībā nepietiek ar krāpšanas atklāšanu; nodokļu un nodevu parādi ir arī jāpiedzen, un fakts, ka parādnieki ir apmetušies citā dalībvalstī vai pārvietojuši uz to savu kapitālu, nedrīkst būt nepārvarams šķērslis nodokļu prasījumu piedzīšanai. Šajā ziņojumā apkopoti rezultāti attiecībā uz savstarpējo palīdzību prasījumu piedziņā, kas sniegta 2003. un 2004. gadā saskaņā ar jauno likumdošanu. 2. KONTEKSTS Saskaņā ar 25. panta 2. daļu Direktīvā 76/308/EEK, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2001. gada 15. jūnija Direktīvas 2001/44/EK[3] 1. panta 13. punktu, Komisija regulāri sastāda ziņojumu par savstarpējās palīdzības noteikumu izmantošanu prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem un citiem pasākumiem, ko dalībvalstis ir pieņēmušas, transponējot Direktīvu 76/308/EEK, un par rezultātiem, kuri gūti, pateicoties šai savstarpējai palīdzībai. Lai Komisija varētu sastādīt šos ziņojumus, ik gadu katra dalībvalsts informē Komisiju par to informācijas, paziņošanas un piedziņas lūgumu skaitu, kas katrā gadā nosūtīti un saņemti, attiecīgo prasījumu summu un piedzītajām summām. Ņemot vērā, ka dalībvalstīm Direktīva 2001/44/EK bija jātransponē vēlākais 2002. gada 30. jūnijā un Komisijas 2002. gada 9. decembra Direktīva 2002/94/EK (direktīva, ar ko nosaka īstenošanas kārtību atsevišķiem noteikumiem Padomes Direktīvā 76/308/EEK, kura grozīta ar Direktīvu 2001/44/EK) bija jātransponē vēlākais 2003. gada 30. aprīlī, šis ziņojums ir pirmais šāda veida ziņojums, kas pamatots ar informāciju, ko dalībvalstis iesniegušas attiecībā uz informācijas, paziņošanas un piedziņas lūgumu skaitu, kas nosūtīti un saņemti 2003. un 2004. gadā. 3. Ievada piezīmes par direktīvu transponēšanu un piemērošanu 3.1. Attiecīgo direktīvu transponēšanas termiņa neievērošana Kā jau iepriekš minēts, pamata Direktīvu 76/308/EEK grozīja ar Padomes 2001. gada 15. jūnija Direktīvu 2001/44/EK, kura valsts tiesību aktos bija jātransponē vēlākais 2002. gada 30. jūnijā. Īstenošanas kārtība, kas noteikta ar Komisijas 2002. gada 9. decembra Direktīvu 2002/94/EK, bija jātransponē valsts tiesību aktos vēlākais 2003. gada 30. aprīlī. Komisija konstatē, ka vairākas dalībvalstis nav ievērojušas termiņus, kas noteikti ar iepriekš minētajām direktīvām. Vienā no gadījumiem Komisijai pat ir nācies lemt par lietas iesniegšanu Eiropas Kopienu Tiesā. Proti, tā ir procedūra pret Itālijas Republiku, jo tā nav paziņojusi valsts pasākumus, ar ko transponē Direktīvu 2002/94/EK (2004. gada 20. decembra paziņojums presei IP/04/1506). 3.2. Direktīvu piemērošana attiecībās ar jaunajām dalībvalstīm Apvienotajās lietās C-361/02 un C-362/02 ( Tsapalos et Diamantakis ) Tiesai bija jāatbild uz jautājumu, vai Direktīva 76/308/EEK jāinterpretē tā, ka tā ir piemērojama muitas nodokļu prasījumiem, kas radušies kādā dalībvalstī (šajā gadījumā Itālija) un uz ko attiecas šīs dalībvalsts dokuments, kurš izdots pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā citā dalībvalstī (šajā gadījumā Grieķija), kur atrodas lūguma saņēmēja iestāde. Tiesa 2004. gada 1. jūlijā sniedza prejudiciālu nolēmumu, ka Direktīva 76/308/EEK ar grozījumiem ir jāinterpretē tā, ka tā ir piemērojama muitas nodokļu prasījumiem, kas radušies kādā dalībvalstī un uz ko attiecas šīs dalībvalsts dokuments, kas izdots pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā citā dalībvalstī, kur atrodas lūguma saņēmēja iestāde. Tiesa uzskata direktīvas noteikumus par procedūras noteikumiem, kuru piemērošana nav ierobežota tikai attiecībā uz prasījumiem, kas radušies pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā dalībvalstī, kur atrodas lūguma saņēmēja iestāde. Šis lēmums ir ļoti nozīmīgs, jo īpaši, ņemot vērā jauno dalībvalstu pievienošanos. 4. Analīze attiecībā uz savstarpējās palīdzības pasākumu izmantošanu 2003. – 2004. gadā 4.1. Ievada piezīmes 4.1.1. Statistikas datu novēlota iesniegšana Vairākas dalībvalstis statistikas datus iesniedza novēloti, neievērojot Direktīvas 2002/94/EK 29. panta noteikumus, kuros paredzēts, ka katra dalībvalsts šo informāciju Komisijai iesniedz katru gadu līdz 15. martam. 4.1.2. Statistikas datu atšķirības Turklāt dažādu dalībvalstu statistikā ir zināmas pretrunas. Sākotnēji, kad statistikas dati tika iesniegti pirmo reizi par 2003. gadu, Komisija konstatēja, ka pastāv ļoti lielas atšķirības starp skaitļiem, ko iesniegusi katra dalībvalsts. Saskaņā ar pirmajiem paziņojumiem kopējais visu dalībvalstu 2003. gadā saņemtais piedziņas lūgumu skaits bija tikai 70 % no piedziņas lūgumiem, kas bija paziņoti par nosūtītiem. Prasījumu piedziņas komitejas[4] sanāksmē 2004. gada oktobrī dalībvalstis tika aicinātas vēlreiz analizēt savus statistikas datus. Labotajos paziņojumos, kurus Komisija saņēma pēc tam, atšķirības dalībvalstu datos bija daudz mazākas. Tādējādi kopējais visu dalībvalstu 2003. gadā saņemtais piedziņas lūgumu skaits saskaņā ar otro aprēķinu bija 99 % no piedziņas lūgumiem, kas bija paziņoti par nosūtītiem. Tomēr attiecībā uz 2004. gadu atšķirības atkal ir palielinājušās: piedziņas lūgumi, kas paziņoti par saņemtiem, veido 91 % no lūgumu skaita, kas paziņoti par nosūtītiem. Dalībvalstīm vajadzētu būt uzmanīgākām, aprēķinot savus statistikas datus. 4.2. Statistikas dati Jebkurā gadījumā dalībvalstu sniegtā statistika apliecina, ka 2003. un 2004. gadā savstarpējās palīdzības iespējas tikušas izmantotas bieži. 4.2.1. Lūgums sniegt informāciju Saskaņā ar statistiku, kuru iesniegušas lūguma saņēmējas dalībvalstis, kopējais informācijas lūgumu skaits, ko saņēmušas šīs dalībvalstis, ir šāds: - 2003. gadā 435 lūgumi; - 2004. gadā 727 lūgumi (81 lūgums saņemts dalībvalstīs, kas pievienojās 2004. gadā). 4.2.2. Paziņošanas lūgums Saskaņā ar statistiku, kuru iesniegušas lūguma saņēmējas dalībvalstis, kopējais to paziņošanas lūgumu skaits, kas nosūtīti šīm dalībvalstīm, ir šāds: - 2003. gadā 123 lūgumi; - 2004. gadā 182 lūgumi (38 lūgumi saņemti dalībvalstīs, kas pievienojās 2004. gadā). 4.2.3. Piedziņas lūgums Saskaņā ar statistiku, kuru iesniegušas lūguma saņēmējas dalībvalstis, kopējais piedziņas lūgumu skaits, ko saņēmušas visas dalībvalstis, ir šāds: - 2003. gadā 2797 lūgumi; - 2004. gadā 3735 lūgumi (326 lūgumi saņemti dalībvalstīs, kas pievienojās 2004. gadā). 4.2.4. Piedzīto summu kopējais apjoms Saskaņā ar statistiku, ko iesniegušas lūguma saņēmējas dalībvalstis, attiecībā uz prasījumiem, kuru piedzīšanai tika lūgta to palīdzība, šīs dalībvalstis kopumā ir piedzinušas šādas summas: - 2003. gadā EUR 5 050 090,55; - 2004. gadā EUR 13 857 040,55 (EUR 375 109,07 piedzinušas dalībvalstis, kas pievienojās 2004. gadā). 4.2.5. Apmierinātie piedziņas lūgumi procentuāli Saskaņā ar statistiku, ko iesniegušas lūguma saņēmējas dalībvalstis, no visiem prasījumiem, kuru piedzīšanai tika lūgta to palīdzība, šīs dalībvalstis procentuāli ir piedzinušas šādu apjomu: - 2003. gadā 1,13 %; - 2004. gadā 1,82 %. 4.3. Statistikas datu novērtējums 4.3.1. Vispārīgas piezīmes Dažādu dalībvalstu (gan kā lūguma iesniedzēju dalībvalstu, gan kā lūguma saņēmēju dalībvalstu) līdzdalība ievērojami atšķiras. Šīs atšķirības ir redzamas gan vecajās dalībvalstīs, gan jaunajās dalībvalstīs, kas pievienojās 2004. gada 1. maijā. Šī atšķirība nav nekas pārsteidzošs, ņemot vērā to, ka dažādās valstīs atšķiras arī iedzīvotāju mobilitāte. Liela iedzīvotāju mobilitāte atsevišķu dalībvalstu starpā ietekmē savstarpējās palīdzības lūgumu skaitu starp šīm valstīm (piemēram, starp Apvienoto Karalisti un Īriju). Vislielāko piedziņas lūgumu skaitu ir nosūtījusi Vācija. Saskaņā ar paziņojumiem attiecībā uz summām, par kurām piedziņas lūgumi ir nosūtīti 2004. gadā, Vācijas savstarpējās palīdzības lūgumi sastāda 36,14 % no kopējā apjoma, par kuru 2004. gadā iesniegti lūgumi. Tajā pašā laikā saskaņā ar statistiku, ko iesniegušas lūguma saņēmējas dalībvalstis, Vācijas iestādes ir piedzinušas 38,59 % no kopējā apjoma, ko dalībvalstis 2004. gadā piedzinušas pēc citu dalībvalstu lūguma. Turklāt jāpiebilst, ka statistikas dati ne vienmēr atspoguļo kopējo savstarpējās palīdzības ietekmi prasījumu piedziņā, ko dalībvalstis sniedz viena otrai. Šajos skaitļos nav iekļauti rezultāti attiecībā uz savstarpējo palīdzību, kuru valstis sniedz saskaņā ar citiem līgumiem, kas nav Kopienas līgumi, piemēram, 1989. gada 7. decembra Ziemeļvalstu konvencija, kuru izmanto Skandināvijas valstis, 1988. gada 25. janvāra ESAO un Eiropas Padomes daudzpusējā konvencija vai divpusējās konvencijas, ko atsevišķas dalībvalstis varētu piemērot saskaņā ar Direktīvas 76/308/EEK 23. pantu. Komisija atzīst, ka veids, kādā dalībvalstis pašreiz paziņo statistikas datus, neļauj novērtēt savstarpējās palīdzības ietekmi uz prasījumu piedziņu attiecībā uz dažādiem nodokļu veidiem. Lai varētu veikt šo noderīgo analīzi, Komisija plāno ierosināt, lai dalībvalstis turpmākajā statistikā norāda to nodokļu un nodevu veidu, kurus tās atguvušas pēc citas dalībvalsts lūguma. 4.3.2. Iemesli lūgumu skaita pieaugumam 2004. gadā salīdzinājumā ar 2003. gadu Savstarpējās palīdzības lūgumu arvien pieaugošā skaita iemesli ir daudzi un dažādi. No vienas puses, šī attīstība ir tieši saistīta ar attiecīgo prasījumu parādnieku izturēšanos. - Vispārīgi ir jāatzīst, ka ir pieaugusi iedzīvotāju, preču un kapitāla mobilitāte iekšējā tirgū; tas izraisa nodokļu parādu rašanos dalībvalstīs, kurās attiecīgie parādnieki neatrodas vai vairs neatrodas. - Taču valstu administrācijas saskaras arī ar tādu krāpniecisku maksātnespējas situāciju pieaugumu, kurās parādnieki savas darbības un kapitālu organizē tādā veidā, ka nodokļu prasījumu piedzīšana piespiedu kārtā šīm administrācijām kļūst sarežģītāka (piemēram, izveidojot fiktīvus uzņēmumus). No otras puses, ir jāuzsver, ka savstarpējās palīdzības darbības joma ir ievērojami paplašināta. - Tas veikts, pirmkārt, ar Direktīvu 2001/44/EK, ar kuru savstarpējās palīdzības darbības jomu attiecināja uz visiem prasījumiem, kas saistīti ar ienākuma un kapitāla nodokļiem un apdrošināšanas prēmiju nodokļiem. Ir skaidrs, ka savstarpējās palīdzības iespēju paplašināšana ietekmē statistiku attiecībā uz to lūgumu skaitu, kurus nosūtījušas dažādas dalībvalstis. Šīs paplašināšanas sekas galvenokārt izpaudās, sākot no 2004. gada (ņemot vērā, ka Komisijas 2002. gada 9. decembra Direktīvu 2002/94/EK, ar ko nosaka īstenošanas kārtību atsevišķiem noteikumiem Padomes Direktīvā 76/308/EEK, kura grozīta ar Direktīvu 2001/44/EK, dalībvalstīs transponēja tikai 2003. gada laikā). Šajos apstākļos nevar izslēgt, ka pieaugumu attiecībā uz lūgumiem un piedzītajām summām, pamatojoties uz Kopienas tiesību aktiem, kompensē (vismaz daļēji) tādas savstarpējās palīdzības lūgumu un rezultātu pazeminājums, kuru iepriekš sniedza saskaņā ar nolīgumiem vai procedūrām, kas nav Kopienas nolīgumi vai procedūras. - Otrkārt, tas veikts, paplašinot teritoriālo darbības jomu saistībā ar 10 jaunu dalībvalstu pievienošanos 2004. gadā. Turklāt iespējams, ka šo pieaugumu ietekmē arī tas, ka ir pieņemta Padomes 2000. gada 17. oktobra Direktīva 2000/65/EK[5], ar kuru dalībvalstīm liedz jebkādu iespēju prasīt nodokļa pārstāvja izraudzīšanu Kopienā attiecībā uz parādiem PVN jomā. Šī direktīva, iespējams, palielināja savstarpējās palīdzības nozīmi PVN piedzīšanā. 4.3.3. Atšķirības starp piedziņas lūgumiem un rezultātiem Lai gan summa, kas piedzīta, pateicoties savstarpējai palīdzībai, ir ievērojami pieaugusi (2004. gadā 2,58 reizes vairāk nekā 2003. gadā), vēl joprojām ievērojami atšķiras summas, par kurām ir iesniegti savstarpējās palīdzības lūgumi, un reāli piedzītās summas. Tas nav īpaši pārsteidzoši. Vispārīgā pieredze rāda, ka, jo senāks ir prasījums, jo mazākas ir iespējas to piedzīt. Taču, tā kā palīdzība piedzīšanai ārzemēs ir mazsvarīgāka par īstenošanas pasākumiem valsts līmenī, šīs „pēdējās iespējas” efektivitāte ir relatīva. Šo konstatējumu pastiprina fakts, ka prasījumi, par kuriem ir iesniegti palīdzības lūgumi, jebkurā gadījumā ir prasījumi, kuru piedzīšana ir sarežģīta. Iztaujājot dalībvalstis par šīm atšķirībām (skatīt 5.2. punktu), tika minēti arī citi iemesli: - problēmas attiecībā uz pieejamajiem resursiem, lai apstrādātu citu dalībvalstu administrāciju iesniegtos lūgumus; - saziņas problēmas gan starp dažādu dalībvalstu kompetentajām iestādēm (nepietiekami precīza/aktuāla informācija, atgriezeniskās saites trūkums), gan starp vienas dalībvalsts kompetentajām iestādēm un tās pašas dalībvalsts vietējiem dienestiem; - problēmas, kas saistītas ar novēlotiem savstarpējās palīdzības lūgumiem, kas vairs neļauj lūguma saņēmējai iestādei piedzīt prasījumu laicīgi, pirms parāds tiek dzēsts, iestājoties noilguma termiņam. Tajā pašā laikā nedrīkst aizmirst, ka statistika par summām, ko lūguma saņēmējas iestādes piedzinušas citās dalībvalstīs, neļauj novērtēt kopējo savstarpējās palīdzības ietekmi. - Šajā statistikā netiek ņemtas vērā tās summas, ko parādnieki tieši maksā lūguma iesniedzējai iestādei pēc parāda paziņojuma vai pēc piedzīšanas procedūras uzsākšanas, kuru veic lūguma saņēmēja iestāde. - Šajā statistikā arī netiek ņemts vērā pieprasītās summas samazinājums, ko var piešķirt pēc savstarpējās palīdzības lūguma nosūtīšanas saistībā ar vēlāku nodokļu parādu apstrīdēšanu. - Visbeidzot, pieejamā statistika attiecas tikai uz summām, ko lūguma saņēmējas iestādes jau ir iekasējušas, un neņem vērā ne iespējamos apstiprinātos parādu dzēšanas plānus, ne rezultātus, kādi varētu būt piedzīšanas procedūrām, kuras bieži vien ir lēnas un vēl nav beigušās. 5. Kopienas iniciatīvas, lai pastiprinātu savstarpējo palīdzību prasījumu piedziņā 5.1. Pastāvīgs atbalsts dalībvalstīm, piemērojot savstarpējo palīdzību Lai gan jaunie Kopienas tiesību akti, kurus pieņēma 2001. un 2002. gadā, bija priekšnosacījums, lai uzlabotu savstarpējo palīdzību prasījumu piedziņā, šī likumdošanas iniciatīva bija jāpapildina arī ar konkrētiem pasākumiem, lai pastiprinātu sadarbību starp nodokļu administrācijām. Lai risinātu iespējamās direktīvu interpretācijas vai piemērošanas problēmas un lai izskatītu jaunās vajadzības un citus jautājumus, Komisija nodrošina pastāvīgu atbalstu dalībvalstīm ar turpmāk minēto darbību palīdzību. 5.1.1. Prasījumu piedziņas komitejas palīdzība Saskaņā ar 20. pantu Direktīvā 76/308/EEK, kura grozīta ar Direktīvu 2001/44/EK, Komisijai palīdz Prasījumu piedziņas komiteja, kurā darbojas dalībvalstu pārstāvji un kuras priekšsēdētājs ir Komisijas pārstāvis. Komiteja regulāri tiekas, lai apspriestu jautājumus un ierosinājumus, ko iesniegusi Komisija un dalībvalstis. 5.1.2. Programma Fiscalis 2003-2007 Pateicoties programmai „Fiscalis 2003-2007” , ko Padome un Eiropas Parlaments pieņēmuši, lai intensificētu sadarbību ikdienā starp nodokļu administrācijām un ierēdņiem, bija iespējams finansēt vairāku semināru organizēšanu attiecībā uz savstarpējo palīdzību nodokļu prasījumu piedziņā. Semināri notika 2003. gadā Alikantē (Spānija), 2004. gadā Brigē (Beļģija) un 2005. gadā Bratislavā (Slovākija). Šajos semināros dažādu valstu ierēdņi kopīgi apsprieda tēmas un specifiskas problēmas, kas saistītas ar savstarpējo palīdzību. 5.2. Jaunas iniciatīvas, lai uzlabotu savstarpējo palīdzību Komisija 2005. gada maijā jaunajām dalībvalstīm nosūtīja dokumentu ar lūgumu pārdomāt procedūras, kas ļautu uzlabot savstarpējo palīdzību prasījumu piedziņā, un paust savu viedokli par šo jautājumu. Šīs idejas izskatīja pēdējā Fiscalis seminārā, un tās apspriedīs vēlreiz nākamajā Prasījumu piedziņas komitejas sanāksmē. Pamatojoties uz šīm idejām, Komisija plāno 2007. gadā iepazīstināt ar konkrētiem ierosinājumiem nolūkā atvieglot savstarpējās palīdzības procedūru praktisko pielietojumu, kā arī nostiprināt un pēc iespējas vienkāršot piemērojamos tiesību aktus. 6. Secinājumi un ieteikumi 6.1. Secinājumi Valstu iestāžu savstarpējā palīdzība nodokļu prasījumu piedziņā ir būtisks elements cīņā pret krāpšanu nodokļu jomā. Statistika attiecībā uz savstarpējo palīdzību nodokļu prasījumu piedziņā, kas iegūta 2003. un 2004. gadā, liecina par ievērojamu pieaugumu šajā administrāciju starptautiskās sadarbības veidā. Tomēr vēl joprojām ievērojami atšķiras summas, kuru piedzīšanai ir lūgta palīdzība, un summas, kas reāli atgūtas, pateicoties šai dalībvalstu savstarpējai palīdzībai. Komisija plāno 2007. gadā ierosināt konkrētus priekšlikumus savstarpējās palīdzības uzlabošanai prasījumu piedziņā. Šo priekšlikumu pamatā būs nepieciešamība atvieglot savstarpējās palīdzības procedūru praktisko pielietojumu, kā arī nostiprināt un pēc iespējas vienkāršot piemērojamos tiesību aktus. 6.2. Ieteikumi - Dalībvalstīm jāturpina intensīvi izmantot savstarpējās palīdzības mehānismus nodokļu prasījumu piedziņā. - Dalībvalstīm jānodrošina pietiekami cilvēkresursi, lai ātri apstrādātu iesniegtos savstarpējās palīdzības lūgumus, ņemot vērā to, ka iespējas piedzīt prasījumu arvien samazinās no prasījuma iesniegšanas dienas. - Dalībvalstīm arī jānodrošina labāka saziņa starp lūguma iesniedzējām iestādēm un lūguma saņēmējām iestādēm. No vienas puses, lūguma iesniedzējām iestādēm jābūt pietiekami un pastāvīgi informētām par darbībām, ko veic lūguma saņēmējas iestādes, lai apstrādātu savstarpējās palīdzības lūgumus; no otras puses, lūguma iesniedzējām iestādēm jānodrošina tas, ka lūguma saņēmējas iestādes saņem noderīgu un aktuālu vai atjauninātu informāciju attiecībā uz attiecīgajiem prasījumiem un parādniekiem. - Dalībvalstīm jānodrošina saskaņā ar Direktīvas 76/308/EEK 25. pantu un Direktīvas 2002/94/EK 29. pantu iesniedzamo statistikas datu uzticamība un jānodrošina to iesniegšana termiņā, kas noteikts ar Kopienas tiesību aktiem. [1] OV L 73, 19.3.1976., 18. lpp. [2] OV L 337, 13.12.2002., 41. lpp. [3] OV L 175, 28.6.2001., 17. lpp. [4] Direktīva 76/308/EEK, 20. pants. [5] OV L 269, 21.10.2000., 44. lpp.