Komisijas skaidrojošs paziņojums par attiecīgajām pilnvarām, ko saglabā piederības dalībvalsts un uzņēmēja dalībvalsts, tirgojot PVKIU, atbilstīgi PVKIU Direktīvas VIII nodaļai /* COM/2007/0112 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 19.3.2007 COM(2007) 112 galīgā redakcija KOMISIJAS SKAIDROJOŠS PAZIŅOJUMS par attiecīgajām pilnvarām, ko saglabā piederības dalībvalsts un uzņēmēja dalībvalsts, tirgojot PVKIU, atbilstīgi PVKIU Direktīvas VIII nodaļai KOMISIJAS SKAIDROJOŠS PAZIŅOJUMS par attiecīgajām pilnvarām, ko saglabā piederības dalībvalsts un uzņēmēja dalībvalsts, tirgojot PVKIU, atbilstīgi PVKIU Direktīvas VIII nodaļai (Dokuments attiecas uz EEZ) Ievads Ar PVKIU Direktīvu[1] izveidoja pirmo Eiropas mazumtirdzniecības finanšu produktu. Saskaņojot kolektīvo ieguldījumu uzņēmumu raksturīgās īpašības, PVKIU Direktīva, lika pamatus efektīvai pārrobežu konkurencei un saskaņotai augsta līmeņa ieguldītāju aizsardzībai ES. Brīva PVKIU tirdzniecība dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā tas atrodas, pamatojas uz „paziņošanas procedūru"[2]. Ja PVKIU atbilst Direktīvas kopīgajiem pamatnoteikumiem[3], piederības dalībvalsts iestāde tai var izsniegt atļauju. Šī atļauja tirgot PVKIU sertifikātus ir spēkā visās dalībvalstīs, ja par to uzņēmējas dalībvalsts atbildīgai iestādei paziņo saskaņā ar Direktīvas 44.-46. pantā noteikto procedūru. Ja uzņēmējas dalībvalsts atbildīgā iestāde uzskata, ka šo sertifikātu tirdzniecībai veiktie pasākumi neatbilst šīs uzņēmējas dalībvalsts spēkā esošajiem vietējiem noteikumiem, uz kuriem neattiecas šī Direktīva, tā var iebilst pret šādu tirdzniecību. Šo paziņošanas procedūru izmantoja bieži; līdz šim ir ziņots par vairāk nekā 29 000 gadījumiem. Tomēr attiecībā uz šīs procedūras vienmērīgu darbību ir radušās grūtības[4]. Īpaši ar paziņošanas procedūru saistītās formalitātes, procedūras ilgums un sarežģītība dalībvalstīs var ievērojami atšķirties. Ja dažas no šim atšķirībām var izskaidrot ar dažādu administratīvo praksi, tad daudzām citām cēlonis ir Direktīvas atšķirīgā interpretācija. Lai risinātu šo problēmu, Komisija un Eiropas vērtspapīru regulatoru komiteja (CESR) [5] , sākot ar 2004. gadu, ir ierosinājušas virkni iniciatīvu[6]. Noskaidrojās, ka galvenais faktors, kas veicina juridiskās neskaidrības, ir uzņēmējas dalībvalsts un piederības dalībvalsts attiecīgo pienākumu atšķirīgais skaidrojums. Lai uzlabotu šo situāciju, Komisija atsaucas uz 44. panta 1. punktu, kurā ir norādīti piederības dalībvalsts un uzņēmējas dalībvalsts attiecīgie pienākumi. 44. panta 1. punktā ir teikts: „ PVKIU, kas tirgo savus sertifikātus citā dalībvalstī, jāievēro šajā valstī spēkā esošie normatīvie un administratīvie akti jomās, uz ko neattiecas šī direktīva." Viedokļi par šā nosacījuma ietekmi uz uzņēmējas dalībvalsts atbildības daļu atšķiras. Ar šo paziņojumu Komisija galvenokārt atgādina to jomu saturu, ko saskaņā ar minēto Direktīvu „pārvalda" vai „rezervē" piederības dalībvalstij. Šis paziņojums vēlreiz apstiprina 44. panta 1. punkta ietekmi uz uzņēmējas dalībvalsts atbildību. Šis paziņojums neuzliek ne tiesības, ne pienākumus. Tas neskar nostāju, ko Komisija, ievērojot turpmāko notikumu attīstību, tostarp Eiropas Kopienu Tiesas vai Pirmās instances tiesas nolēmumus, par šo jautājumu varētu pieņemt kādā vēlākā laikposmā. Analītisks kopsavilkums Piederības dalībvalsts un uzņēmējas dalībvalsts konkrētie pienākumi saistībā ar PVKIU sertifikātu pārrobežu tirdzniecību ir noteikti PVKIU Direktīvas 44. panta 1. punktā: „ PVKIU, kas tirgo savus sertifikātus citā dalībvalstī, jāievēro šajā valstī spēkā esošie normatīvie un administratīvie akti jomās, uz ko neattiecas šī direktīva" . Saskaņā ar PVKIU Direktīvu piederības dalībvalsts pienākumos ietilpst: fondu pilnvarošana, fondu struktūra, pārvaldes un ieguldījumu politika, kā arī obligātā informācija, kas jāsniedz sertifikātu turētājiem. PVKIU, kas ievēro piederības dalībvalsts noteikumus, īstenojot Direktīvā paredzētos „kopīgos pamatnoteikumus" šajā „rezervētajā" jomā, ir tiesīga pārdot savus sertifikātus visā ES. „Rezervētajā jomā" uzņēmēja dalībvalsts nevar atsaukties uz savu atbildības daļu, lai ieviestu papildu noteikumus, prasības vai pieprasījumus sniegt informāciju. Ārpus šīs jomas uzņēmēja dalībvalsts saglabā savu atbildību. Nav iespējams izveidot precīzu sarakstu, kurā būtu uzskaitītas visas jomas, par ko atbild uzņēmēja dalībvalsts. Tomēr ir iespējams noteikt izplatīšanas infrastruktūru, tirdzniecības metodes un kanālus, kas ietilpst uzņēmējas dalībvalsts pienākumos. Maksājumu veikšanas, PVKIU sertifikātu atpirkšanas vai dzēšanas iespēju nodrošināšana, kā arī ieguldītājiem vajadzīgās obligātās informācijas sniegšana arī ietilpst uzņēmējas dalībvalsts pienākumos (PVKIU Direktīvas 45. pants). Ja uzņēmējas dalībvalsts prasības saistās ar funkcijām vai rīcību, ko neveic pati PVKIU pārvaldības sabiedrība, bet kuras veic trešās personas, kas atrodas uzņēmēja dalībvalstī un ko ir izraudzījusies PVKIU, šo trešo personu atbilstība valstu noteikumiem ir jāpieprasa pirmajā instancē. 1. PIEDERīBAS DALīBVALSTS UN UZņēMēJAS DALīBVALSTS ATTIECīGāS PILNVARAS SASKAņā AR 44. PANTU – VISPāRēJIE PRINCIPI Atbilstīgi direktīvas 44. panta 1. punktam „PVKIU, kas tirgo savus sertifikātus citā dalībvalstī, jāievēro šajā valstī spēkā esošie normatīvie un administratīvie akti jomās, uz ko neattiecas šī [PVKIU] Direktīva." Attiecībā uz paziņošanas procedūru pārējā kompetences daļas darbības joma ir atspoguļota Direktīvas 46. pantā: paziņošanas posmā uzņēmēja dalībvalstij ir tiesības pārbaudīt, vai citas dalībvalsts PVKIU ir pildījis tos normatīvos un administratīvos aktus, kas piemērojami tirdzniecības pasākumiem ārpus šīs Direktīvas kompetences. Ja 44. panta 1.punkts paredz uzņēmējas dalībvalsts īpašo atbildību jomās, uz ko neattiecas šī Direktīva, tad tas nenozīmē to, ka uzņēmēja dalībvalsts drīkst izmantot savas pārējās pilnvaras, lai apietu šajā Direktīvā ietvertos noteikumus un principus, it īpaši tos, kas ietilpst piederības dalībvalsts īpašajā atbildībā. Tas attiecas arī uz šo gadījumu, lai gan Direktīvas noteikumi ir tikai kopīgi pamatnoteikumi. Šis princips ir PVKIU paziņošanas procedūras stūrakmens un plaši atzīts ES iekšējā tirgus reglamentējošās normās[7]. PVKIU, kas vēlas pārdot savus sertifikātus uzņēmēja dalībvalstī, nav jāievēro uzņēmējas dalībvalsts noteikumi jomā, kas saskaņā ar Direktīvu ir „rezervēta" piederības dalībvalsts atbildībai. 1.1. Joma, kas ietilpst piederības dalībvalsts atbildībā Vispirms ir jāuzstāda jautājums: Kādas „jomas nosaka šī Direktīva"? Precīzāk, kādā jomā saskaņā ar minēto Direktīvu atbildība ir paredzēta piederības dalībvalstij? PVKIU direktīvas 4. apsvērumā ir minēts, ka viens no mērķiem ir pieņemt „ kopīgus pamatnoteikumus" par „ dalībvalstu kolektīvo ieguldījumu uzņēmumu darbības atļaušanu, uzraudzību, struktūru, darbību un informāciju, kas tiem jāpublicē". To var uzskatīt par „rezervēto" jomu. Precīzāk to varētu definēt šādi: (i) fondu atļaušana (direktīvas II iedaļa), (ii) fondu struktūra (pienākumi saistībā ar pārvaldības sabiedrībām un ieguldījumu sabiedrībām, ar depozitāriju saitīti pienākumi (direktīvas III, III(a), IV un IV(a) iedaļa), (iii) pārvaldība (darbības nosacījumi, pienākumi saistībā ar ieguldījumu politiku un atbilstošiem aktīviem, vispārēji pienākumi, piemēram nenodrošinātas tirdzniecības aizliegšana vai aizņēmumu ierobežojumi) (tā pati iedaļa, kas attiecas uz (ii), Direktīvas V un VII iedaļa) un (iv) obligātā informācija, kas PVKIU ir jāsniedz sertifikātu turētājiem (VI iedaļa)[8] Visās šajās jomās uzņēmēja dalībvalsts nedrīkst citas valsts PVKIU, kas izplata savus sertifikātus tās teritorijā, piemērot noteikumus, kas attiecas uz PVKIU, kas reģistrēts tās teritorijā. PVKIU Direktīvas 5. apsvērumā ir teikts, ka, „ …šo kopīgo noteikumu piemērošana ir pietiekama garantija, lai ļautu dalībvalstu kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem, ievērojot piemērojamos noteikumus par kapitāla apriti, laist savus sertifikātus tirgū citās dalībvalstīs, kas attiecībā uz šiem uzņēmumiem vai to sertifikātiem nevar piemērot noteikumus, kuri šajās valstīs neattiecas uz jomu, ko reglamentē šī direktīva" . No iepriekš minētā izriet vispārīgais princips, ka jomās, kas saskaņā ar Direktīvu ir piederības dalībvalsts īpaša atbildība, uzņēmēja dalībvalsts nenes atbildības daļu[9]. 1.2. Uzņēmējas dalībvalsts atbildības daļa Otrais jautājums ir par to, kādi uzņēmējas dalībvalsts noteikumi ārpus rezervētās jomas attiecas uz ārvalstu PVKIU, kas pārdod savus sertifikātus šādā uzņēmēja dalībvalstī. Pamatojoties uz 44. panta 1. punktā izklāstītajiem vispārīgajiem principiem, šādu noteikumu sarakstu nav iespējams sastādīt. Tomēr ir iespējams nosaukt šādas jomas, par ko atbild uzņēmēja dalībvalsts. - Sadales infrastruktūra, kurai ir jābūt izveidotai, pirms sāk tirgot PVKIU sertifikātus. Dažās dalībvalstīs tas varētu nozīmēt attiecīgi pilnvarotu un/vai kontrolētu starpnieku. - Metodes un kanāli, kam jānodrošina tas, ka ieguldītāji patiešām parakstās uz PVKIU sertifikātiem, piemēram izplatīšanas kampaņas, reklāma pa tālruni, tiešā pārdošana internetā, kā arī cita veida ieguldītāju piesaistīšana; ja kāda uzņēmēja dalībvalsts, piemēram, aizliedz PVKIU, kas atrodas tās teritorijā, izmantot noteiktas metodes, tad to var attiecināt arī uz PVKIU, kas atrodas citā dalībvalstī. - Reklāma (44. panta 2. punkts)[10]. Uzņēmēja dalībvalsts pati var pieņemt un īstenot noteikumus, kas paredz to, kādā veidā potenciālajiem ieguldītājiem, kas dzīvo tās teritorijā, reklamē ārzemju PVKIU, lai uz tiem parakstītos. - Iespējas nodrošināšana veikt maksājumus sertifikātu turētājiem, atpirkt vai dzēst sertifikātus, kā arī sertifikātu turētājiem vajadzīgās obligātās informācijas sniegšana. Jāpiezīmē, ka dažu uzņēmēju dalībvalstu noteikumi ārpus jomas, kas rezervēta saskaņā ar Direktīvu, pašlaik jebkurā gadījumā jau ir saskaņoti ES līmenī. Tas attiecas uz realizācijas kanāliem un metodēm (e-tirdzniecības direktīva, finanšu pakalpojumu tālpārdošanas direktīva), patērētāju aizsardzības noteikumiem (negodīgas komercprakses, maldinošas un salīdzinošas reklāmas direktīva) un Finanšu instrumentu tirgus direktīvas[11] noteikumiem par tirgvedības paziņojumiem un citu pirmslīguma informāciju. Tiklīdz tirdzniecība uzņēmēja dalībvalstī ir sākusies, PVKIU ir jāizpilda visi uzņēmēja dalībvalstī piemērojamie noteikumi, kas neattiecas uz rezervēto jomu. Ietekme uz PVKIU pārvaldības sabiedrībām[12] būs dažāda, atkarībā no to iesaistīšanās tirdzniecības fāzē. Ja uzņēmējas dalībvalsts prasības attiecas uz funkcijām vai rīcību, ko neveic pati PVKIU pārvaldības sabiedrība, bet gan trešās personas, kas atrodas attiecīgajā dalībvalstī un kuras sertifikātu tirgošanai ir izraudzījusies pārvaldības sabiedrība, PVKIU pārvaldības sabiedrība par šo prasību izpildīšanu nav atbildīga pirmajā instancē. Kā rāda 1. punkta 1. apakšpunkta piemēri, uzņēmējas dalībvalsts atbilstības prasību izpilde saistībā ar tirdzniecības metodēm vai maksājumiem un sertifikātu atpirkšanu ir jāievēro tām vietējām struktūrām, kas ar to nodarbojas. Ārpus piederības dalībvalstij paredzētās atbildības, PVKIU pārvaldības sabiedrībai varētu būt jāievēro noteiktas atbilstības prasības pat tādos gadījumos, ja tā sertifikātu tirdzniecību uzņēmēja dalībvalstī ir uzticējusi trešajai personai. Kā rāda 1. punkta 1. apakšpunkta piemēri, uzņēmējas dalībvalsts iestādei var būt tiesības pieprasīt, lai pārvaldības sabiedrība ievērotu noteiktus standartus, izvēloties savu vietējo struktūru (piemēram, attiecīgi pilnvarotu un/vai kontrolētu starpnieku). Šajā gadījumā trešā persona, kas atrodas uzņēmēja dalībvalstī, organizējot reklāmas kampaņas, var balstīties uz informāciju, ko tai sniegusi pārvaldības sabiedrība. Uzņēmējas dalībvalsts atbildīgā iestāde var šādai PVKIU pārvaldības sabiedrībai pieprasīt sniegt vietējai struktūrai godīgu, patiesu un nepārprotamu informāciju par PVKIU. Visbeidzot, Direktīvas 44. panta 3. punktā ir skaidri norādīts, ka uzņēmējas dalībvalsts noteikumi attiecībā uz jomu ārpus minētās Direktīvas kompetences, ir jāpiemēro vienādi visiem PVKIU, gan tiem, kas atrodas piederības dalībvalstī, gan arī tiem, kas atrodas uzņēmēja dalībvalstī. Turklāt, pēc līdzšinējās tiesu prakses, uzņēmējas dalībvalsts atbildības daļā esošam ierobežojumam attiecībā uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību vai brīvību sniegt pakalpojumus, pamatojoties uz Līgumā noteiktajiem izņēmumiem, ir jāatbilst konkrētiem nosacījumiem, lai to varētu pamatot. Šāds ierobežojums nedrīkstētu pārsniegt „objektīvi nepieciešamo šim nolūkam"[13] un tiem nebūtu jāsniedzas ārpus pasākumiem, kas ir nepieciešami, lai šo mērķi sasniegtu („proporcionalitātes pārbaude")[14]. Citiem vārdiem sakot, ja kāda uzņēmēja dalībvalsts ierobežo tiesības veikt uzņēmējdarbību vai brīvi sniegt pakalpojumus, pamatojoties uz ieguldītāju aizsardzību, tai ir jāparāda, ka šis ierobežojums ir bijis objektīvi nepieciešams, lai aizsargātu ieguldītājus, un tas nav panākams ar mazāk stingriem nosacījumiem[15]. Tālab uz uzņēmējas dalībvalsts noteikumiem ārpus jomas, kas rezervēta saskaņā ar PVKIU Direktīvu, attiecas arī šīs vispārējās prasības[16] 2. ŠO PRINCIPU SEKAS – DAžI PIEMēRI 2.1. Pilnīgs prospekts un vienkāršots prospekts Attiecībā uz sertifikātu turētājiem sniedzamo obligāto informāciju (Direktīvas VI iedaļa) gan pilnīgā, gan vienkāršotā prospektā iekļautā informācija attiecas uz rezervēto jomu, ko reglamentē minētā Direktīva. Atbilstība Direktīvā formulētajiem principiem tiks pārbaudīta piederības dalībvalsts atļaujas izsniegšanas procedūras ietvaros. Šāda atļaujas izsniegšana ir pietiekama, lai konstatētu minēto dokumentu atbilstību un tiesības tirgot PVKIU sertifikātus citās dalībvalstīs. Uzņēmēja dalībvalsts nedrīkst pieprasīt šīs informācijas sniegšanu, balstoties uz saviem noteikumiem. Šim vispārīgajam principam ir divi izņēmumi, kas ir precīzi izklāstīti PVKIU Direktīvas 45. un 48. pantā (sal. ar 2. punkta 2. apakšpunktu). Attiecībā uz vienkāršoto prospektu Direktīvā šis princips ir skaidri norādīts. Vienkāršotais prospekts kalpo diviem mērķiem. Pirmkārt, tas sniedz obligāto informāciju pirms līguma noslēgšanas, kas caurmēra ieguldītājam ir vajadzīga, lai tā novērtējums pamatotos uz zināšanām. Otrkārt, pārvaldības sabiedrība, pēc saviem ieskatiem, to var izmantot kā tirdzniecības instrumentu, t.i., vispārējai informācijai, kas paredzēta potenciālajam klientam. Tomēr, pat ja vienkāršoto prospektu izmanto kā tirdzniecības instrumentu, tas nenozīmē ka vienkāršotais prospekts ir uzņēmējas dalībvalsts atbildības daļa. Tas ir sīkāk paskaidrots 28. panta 3. punktā, vēlreiz uzsverot iepriekš minētājā 1. punktā formulēto principu – vienkāršoto prospektu var izmantot kā tirdzniecības instrumentu, kas izveidots lietošanai visās dalībvalstīs „ bez pārveidojumiem, izņemot tulkojumu ". Ja tas nav pietiekami, 28. panta 3. punktā tiek papildināts: „ Dalībvalstis tādēļ var neprasīt nekādu citu dokumentu vai papildu informācijas pievienošanu ". Šā principa piemērošanu attiecībā uz pilnīgu prospektu, kā arī citas prasības, kas izklāstītas direktīvas VI iedaļā, saistībā ar informāciju, 28. panta 3. punkts neizslēdz. Daži piemēri: - Pamatojoties uz vietējiem reklamēšanas noteikumiem, dalībvalsts var pieprasīt tās teritorijā esošām PVKIU, tām piemītošu noteiktu īpašību dēļ, sniegt papildu informāciju attiecībā uz ieguldītāju informēšanu. Viens no šādiem gadījumiem varētu būt tad, ja PVKIU piedāvā garantijas vai veic noteikta veida ieguldījumus, ko, pēc uzņēmējas dalībvalsts domām, varētu uzskatīt par saistītiem ar lieliem vai jauniem ieguldījumu riskiem. Ja PVKIU, kas atrodas kādā citā dalībvalstī un šajā uzņēmēja dalībvalstī tirgo savus sertifikātus, tad uzņēmējai dalībvalstij ir jāatturas no satura grozījumiem vai pārveidojumiem pilnīgajā prospektā vai vienkāršotajā prospektā, kas sagatavots atbilstīgi Direktīvas kopīgajiem pamatprincipiem, [17].Šos dokumentus informācijas sniegšanai reglamentē minētā Direktīva, t.i, tā ir obligātā informācija, kas PVKIU ir jāsniedz sertifikātu turētājiem. Rezervētā joma galvenokārt attiecas uz informācijas atklāšanu par PVKIU riskiem, samaksām vai izdevumiem[18] sal. ar Direktīvas I pielikumu). Ja PVKIU ir saņēmusi atļauju, tad tās atbilstība šīm prasībām jau ir pārbaudīta piederības dalībvalsts līmenī, tā nav vēlreiz jāpārbauda uzņēmējas dalībvalsts līmenī[19]. Nošķirot informāciju reklāmas nolūkiem no obligātās informācijas, informāciju, kas saskaņā ar minēto direktīvu PVKIU ir jāsniedz tās sertifikātu turētājiem, nedrīkst jaukt ar informāciju, ko sniedz tirdzniecības kampaņas ietvaros (prospekti, brošūras, reklāmas kampaņa) un kuru var raksturot kā reklamējošu. Pirmajā gadījumā Direktīva nosaka, ka vienīgi piederības dalībvalsts ir atbildīga par obligātās informācijas jomu (44. panta 1. punkts). Attiecībā uz otro gadījumu – Direktīvā reklamēšanas joma netiek apskatīta un par to atbild uzņēmēja dalībvalsts. Ja citas dalībvalsts PVKIU pārvaldības sabiedrība, pēc uzņēmējas dalībvalsts lūguma, reklāmu maina, tad šī iespēja neattiecas uz obligāto informāciju, par ko atbild piederības dalībvalsts. - Uzņēmēja dalībvalsts nevar pārskatīt, apšaubīt vai apstrīdēt vienkāršotu prospektu, ko sagatavojusi PVKIU, kurai tās piederības dalībvalsts iestāde ir izsniegusi atļauju, un, ja šis prospekts ir sagatavots atbilstīgi Direktīvā noteiktajiem kopīgajiem pamatprincipiem, pat ja piederības dalībvalsts iestāde to nav oficiāli apstiprinājusi. Šajā gadījumā pietiek ar piederības dalībvalsts apliecinājumu, ka PVKIU pilda Direktīvas nosacījumus. - Pamatojoties uz 47. panta 2. punktu, uzņēmēja dalībvalsts var pārbaudīt vienkāršotā un pilnīgā prospekta tulkojumu, gada un pusgada pārskatus, un pārējo 29. un 30. pantā paredzēto informāciju. 2.2. Izņēmumi attiecībā uz rezervētās jomas principu saistībā ar vienkāršoto un pilnīgo prospektu - Direktīvas 45. pantā ir skaidri norādīts, ka, ja PVKIU vēlas pārdot savus sertifikātus citā dalībvalstī, tā atbilstīgi uzņēmējas dalībvalsts spēkā esošajiem normatīviem un administratīviem aktiem veiks „ pasākumus, lai šajā valstī nodrošinātu iespēju veikt maksājumus sertifikātu turētājiem, sertifikātu atpirkšanu vai izpirkšanu, kā arī darīt pieejamu informāciju[20], kas PVKIU ir jāsniedz" . No otras puses minētās Direktīvas A saraksta 4. punktā ir norādīts, ka pilnīgā prospektā ir jāsniedz „ ziņas par kārtību, kādā izdara maksājumus sertifikātu turētājiem, atpērk vai izpērk pajas un dara pieejamu informāciju par PVKIU". Tāpat minētās Direktīvas C sarakstā ir norādīts, ka vienkāršotā prospektā ir jāsniedz ziņas par to „ kā pārdot sertifikātus", „ kad un kā sadala dividendes par PVKIU sertifikātiem vai akcijām" . Kā tas apstiprināts minētās Direktīvas 45. un 46. pantā, uzņēmēja dalībvalsts var pārskatīt šādas informācijas atbilstību vietējiem noteikumiem, ja tā attieksies uz tās teritorijā esošajiem ieguldītājiem. - Tāpat minētās Direktīvas 48. pants ļauj PVKIU uzņēmēja dalībvalstī izmantot to pašu nosaukumu (piemēram, „ieguldījumu sabiedrība" vai „ieguldījumu fonds"), ko tā izmanto piederības dalībvalstī. Atbilstīgi 48. pantam uzņēmēja dalībvalsts drīkst pieprasīt, lai skaidrības labad nepatentēto nosaukumu papildina ar dažiem paskaidrojumiem. To pieļauj vienīgi tādos gadījumos, ja draud rasties pārpratums, bet tas nekādā gadījumā šo nosaukumu neapšauba. 2.3. Iespējamie ierobežojumi attiecībā uz dažu produktu tirdzniecību Ievērojot principu, kas izklāstīts iepriekš minētajā 1. punktā, uzņēmēja dalībvalsts nedrīkst izmantot savu atbildības daļu, lai kavētu PVKIU sertifikātu tirdzniecību, kuru izcelsmes valsts ir cita dalībvalsts, tālab, ka, pēc tās domām, to pazīmes neatbilst Direktīvas prasībām, kas nosaka to, kādam jābūt ieguldījuma produktam, kas paredzēts privātajiem ieguldītājiem, (piemēram, izlemjot, ka šāds PVKIU nav piemērots privātajiem ieguldītājiem). Tas nozīmētu, ka uzņēmēja dalībvalsts apšauba atbilstīgi rezervētajai jomai piederības dalībvalsts izsniegto atļauju. Lēmumu par to, vai produkts atbilst PVKIU Direktīvas prasībām, pieņem vienīgi piederības dalībvalsts. Ja šī atbilstība vienreiz ir noteikta, uzņēmēja dalībvalsts nevar atsaukties uz savu atbildības daļu, lai šo produktu vēlreiz pārbaudītu. 2.4. Paziņošanas procedūra Paziņošanas procedūra un jo īpaši informācija, ko PVKIU atbilstīgi 46. pantam sniedz uzņēmējas dalībvalsts iestādei, ir daļa no Direktīvā „rezervētās atbildības". Attiecīgi, ja PVKIU uzņēmējai dalībvalstij, pamatojoties uz šajā valstī piemērojamajiem noteikumiem, sniedz 46. pantā prasīto informāciju, (atzinumu, fonda nolikumu, vai dibināšanas dokumentus, pilnīgu un vienkāršotu prospektu, jaunāko gada pārskatu un attiecīgo pusgada pārskatu, un vajadzības gadījumā - ziņas par tirdzniecības pasākumiem) papildu dokumenti vai informācija no PVKIU nav jāpieprasa. Tomēr 46. pantā ir paredzēts izņēmums, tā kā uzņēmēja dalībvalsts saskaņā ar Direktīvu ir tiesīga pārbaudīt sertifikātu tirdzniecībai veikto pasākumu atbilstību uzņēmējas dalībvalsts noteikumiem atbilstoši 44. panta 1. punktam un 45. pantam, tādā apjomā, kā norādīts iepriekš minētajā 1. punktā. Secinājums Uzņēmējas dalībvalsts atbildības daļa, kas ir ārpus PVKIU Direktīvas pārvaldītās jomas, nenozīmē to, ka uzņēmējai dalībvalstij ir „atļauja" uzlikt papildu noteikumus PVKIU no citām dalībvalstīm, kas vēlas tirgot savus sertifikātus tās teritorijā. Galvenais pamatprincips ir tāds, ka šādi noteikumi nedrīkst ietekmēt piederības dalībvalsts ekskluzīvo atbildības jomu, ka tas paredzēts direktīvas noteikumos. Uzņēmējas dalībvalsts atbildības daļas ietekme saistībā ar PVKIU pārvaldības sabiedrību ir jāizvērtē atkarībā arī no tā, kā PVKIU tirgo savus sertifikātus. Pārvaldības sabiedrības bieži izmanto trešās personas, lai izplatītu savus PVKIU uzņēmējā dalībvalstī. Turklāt uzņēmējas dalībvalsts atbildības daļu ierobežo arī tas, ka noteikumi, uz kuriem rezervētā joma neattiecas, aizvien vairāk tiek saskaņoti ES līmenī. Neatkarīgi no tā, ka uzņēmēja dalībvalstij atbilstīgi Direktīvai nav tiesību pieprasīt papildu informāciju par PVKIU riska profilu, pašlaik tiek pārskatīta iespējamā kopējā pieeja, lai stiprinātu informācijas atklāšanu pēc Komisijas Baltās grāmatas publicēšanas par ES regulējuma uzlabošanu ieguldījuma fondiem. Tikmēr Komisija atgādina par vajadzību ievērot PVKIU Direktīvā paredzētos principus. [1] Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīva 85/611/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (PVKIU), OV L375, 31.121985., 3.lpp., ar grozījumiem („PVKIU Direktīva" vai „Direktīva"). [2] Dažkārt to dēvē par „pases procedūru". Šis paziņojums galvenokārt pievēršas paziņošanas procedūrai, kas piemērojama pārrobežu tirdzniecībai ar PVKIU sertifikātiem, nevis kārtībai, kas piemērojama pārvaldības sabiedrībām. [3] Skatīt 4 un 5. direktīvas apsvērumu. [4] Skatīt īpaši Komisijas 2005. gada Zaļo grāmatu par tiesiskās struktūras uzlabošanu ieguldījumu fondiem, COM (2005) 314, galīgā redakcija 14.7.2005., kā arī ziņojumu Eiropas Parlamentam par aktīvu pārvaldīšanu (2006/2037(INI)), 27.4.2006. [5] Eiropas vērtspapīru regulatoru komiteja, kas izveidota ar Komisijas 2001. gada 6. jūnija Lēmumu 2001/527/EK, (OV L 191, 13.7.2001., 43. lpp.). Eiropas vērtspapīru regulatoru komiteja darbojas kā padomdevēja grupa vērtspapīru jomā. Turklāt tā, nodrošinot efektīvāku sadarbību starp valstu uzraudzības iestādēm, sekmē viendabīgu un savlaicīgu Kopienas tiesību aktu ieviešanu dalībvalstīs. [6] Skatīt Eiropas vērtspapīru regulatoru komitejas (CESR) 2005. gada 3. februāra vadlīnijas uzraudzības iestādēm par pārejas noteikumiem saistībā ar PVKIU Direktīvu 2001/107/EK un 2001/108/EK , ar ko izdara grozījumus, Komisijas priekšlikuma projektu par komitoloģijas instrumentu, lai precizētu kādus aktīvus var ieguldīt (pašlaik apspriež), vai (CESR) 2006. gada 26. jūnija vadlīnijas Nr. N°06/120 par paziņošanas procedūras vienkāršošanu. [7] Lietā par brīvu televīzijas programmu apriti skatīt, piemēram, EKT apvienotās lietas C 34/95, 35/95 un 36/95, KO vs De Agostini un KO vs TV-Shop , 1997. gada 9. jūlijs, īpaši 55.- 62. punkts. [8] Direktīvas VI iedaļas 33. un 35. panti, kas ieguldītājiem piešķir konkrētas tiesības piekļūt obligātajai informācijai, šajā paziņojumā netiek apskatīti, jo tie attiecas uz visiem ieguldītājiem, nenodalot tos, kas atrodas piederības dalībvalstī no tiem, kas atrodas uzņēmēja dalībvalstī. Tālab tie neattiecas uz piederības dalībvalsts un uzņēmēja dalībvalsts attiecīgajām pilnvarām. [9] Direktīva viennozīmīgi apstiprina šā principa iespējamos izņēmumus saistībā ar dažāda veida informāciju, kas jāiekļauj pilnā apmērā un vienkāršotajā prospektā (sal. ar tālāk sniegto 2. punkta 2. apakšpunktu). [10] Tas, ka 46. pantā nav nepārprotamas norādes uz 44. panta 2. punktu nenozīmē to, ka reklāma neietilpst uzņēmējas dalībvalsts pārskatā, kas tai jāveic atbilstīgi paziņošanas procedūrai. 44. panta 2. punkts tikai tuvāk paskaidro 44. panta 1. punktu. [11] 2004. gada 21. aprīļa Direktīva 2004/39/EK, kas attiecas uz finanšu instrumentu tirgiem (Finanšu instrumentu tirgu direktīva), OV L 145, 30.04.2004., 1.lpp. [12] Atsauce uz 44. panta 1. punktu „ PVKIU, kas tirgo savus sertifikātus…" ir juridiski pareiza, bet neatbilst ekonomiskai realitātei. PVKIU nav autonoms lēmumu pieņemšanas centrs, un, no ekonomikas viedokļa raugoties PVKIU pats netirgosies (izņemot vienīgi pašpārvaldes PVKIU). Tirdzniecība ir PVKIU pārvaldības sabiedrības kompetencē un vairākumā gadījumu vietējie starpnieki darbojas kā trešās personas izplatītāji. [13] Salīdz. piemēram EKT C100/01, 26.11.2002., Oteiza Olazabal , EKT C 192/01, 23.09.2003., Komisija pret Dāniju un EKT C 496/01, 11.03.2004., Komisija pret Franciju, un EKT C 384/93, 10.05.1995., Alpine Investment BV. [14] Skatīt līdzvērtīgu skaidrojumu lietā par brīvu kapitāla apriti EKT C 174/04, 02.06.2005., Komisija pret Itāliju, 35. punktu. Skatīt arī Komisijas paziņojuma par Elektroniskās tirdzniecības direktīvas 3. panta 4. līdz 6. punkta piemērošanu finanšu pakalpojumiem, 2. punkta 2. apakšpunktu, COM(2003) 259, galīgā redakcija, 14.5.2003. [15] Lietā par hipotekāriem aizdevumiem, skatīt EKT 222/95, 09.07.1997., Parodi vs de Bary. [16] Salīdz. lietā par reklāmu pa tālruni saistībā ar finanšu pakalpojumiem, skatīt iepriekš minēto Alpine Investment BV . [17] Jebkurā veidā, piemēram, tiešu grozījumu, prasība sniegt papildu informāciju vai dokumentus. [18] Jānošķir maksas un izdevumu atklāšana attiecībā uz pašu PVKIU, kas ir piederības dalībvalsts ekskluzīva kompetence, no maksām un izdevumiem, ja pakalpojumus sniedz trešā persona, piemēram, izplatītāji, uz ko neattiecas šī direktīva. Tas atspoguļojas 2006. gada 10. augusta Direktīvas 2006/73/EK, ar ko īsteno Finanšu instrumentu tirgu direktīvu, 34. pantā (OV L 241, 2.9.2006., 26.lpp.). [19] Sal. līdzīgā situācijā EKT apvienotās lietas C 34/95, 35/95 un 36/95, KO vs De Agostini un KO vs TV-Shop , 1997. gada 9. jūlijs, kā minēts iepriekš. [20] Par uzņēmējas dalībvalsts un piederības dalībvalsts konkrēto atbildību sniegt ieguldītājiem obligāto informāciju skatīt zemāk 2.4 punktu.