[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 28.6.2006. COM(2006) 346 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI, REĢIONU KOMITEJAI UN EIROPAS KOPIENU TIESAI Eiropas Kopienas dibināšanas līguma IV sadaļā ietverto noteikumu pielāgošana saistībā ar Tiesas kompetenci, lai nodrošinātu efektīvāku tiesisko aizsardzību KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI, REĢIONU KOMITEJAI UN EIROPAS KOPIENU TIESAI Eiropas Kopienas dibināšanas līguma IV sadaļā ietverto noteikumu pielāgošana saistībā ar Tiesas kompetenci, lai nodrošinātu efektīvāku tiesisko aizsardzību Ievads Privātpersonām ir jābūt iespējai baudīt Kopienas tiesību aktos noteikto tiesību efektīvu aizsardzību [1] . Šajā nolūkā Līgumā ir paredzēta pilnīga tiesiskās aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kurā būtiska sastāvdaļa ir Eiropas Kopienu Tiesas un dalībvalstu tiesu ciešajai sadarbībai, ko īsteno ar prejudiciāla nolēmuma procedūru (Eiropas Kopienas dibināšanas līguma (tālāk tekstā – „EK Līgums”) 234. pants). Amsterdamas Līgumā tika noteikts mērķis pakāpeniski radīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu. Lai to īstenotu, vairākas jomas, uz kurām iepriekš attiecās Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļa (3. pīlārs), ar atsevišķiem nosacījumiem tika iekļautas EK Līgumā. Kopš tā laika minētās telpas izveide ir kļuvusi par Eiropas Savienības prioritāti, īpaši pateicoties Eiropadomes 1999. gadā (Tampere) un 2004. gadā (Hāgas programma) sniegtajam politiskajam impulsam un visu iestāžu veiksmīgajai sadarbībai. Attīstot šo brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, īpaša vērība jāvelta pamattiesību ievērošanai, jo īpaši ikvienas personas efektīvai tiesiskajai aizsardzībai. Ņemot to vērā, EK Līguma 67. panta 2. punkta otrajā ievilkumā noteikts, ka tad, kad būs pagājis piecu gadu pārejas laiks kopš Amsterdamas Līguma spēkā stāšanās dienas, Padomei jāpieņem lēmums, „lai pielāgotu noteikumus par Tiesas pilnvarām” (tas ir, Līguma 68. panta noteikumus). Tomēr Komisija konstatē, ka pārejas periods beidzās 2004. gada 1. maijā un ka Padome nav sākusi strādāt pie šā juridiskā pienākuma izpildes[2]. Šā paziņojuma mērķis ir veicināt to, lai tiktu pielāgoti EK Līguma 68. panta īpašie noteikumi par Tiesas kompetenci IV sadaļas jomās. Komisija uzskata, ka šo pielāgojumu rezultātā minētā kompetence jāpielīdzina Līgumā vispārīgi noteiktajai kompetencei. Pielikumā pievienots attiecīgā Padomes lēmuma projekts. Tālāk izklāstīto iemeslu dēļ Komisija uzskata, ka pareizākais veids, kā pielāgot IV sadaļā iekļautos noteikumus par Tiesu, ir attiecībā uz visām IV sadaļas jomām tos pielīdzināt Līguma vispārējām tiesību normām par tiesisko aizsardzību. Līdz ar to būtu jābeidz piemērot EK Līguma īpašos 68. panta noteikumus. Tas pirmām kārtām sakāms par minētā panta 1. punktu, ar kuru tikai dalībvalstu pēdējas instances tiesām atļauts vērsties Tiesā, lai tā sniegtu prejudiciālu nolēmumu, savukārt Līguma 234. pants, kurā noteikta sadarbības procedūra ar dalībvalstu tiesām, šādu iespēju paredz jebkurai dalībvalsts tiesai. Tas pats attiecas uz 3. punktā[3] minēto procedūru, kura zaudēs savu nozīmi, līdzko būs ieviesta parastā prejudiciāla nolēmuma procedūra. Visbeidzot, nav nekāda iemesla saglabāt 2. punktā noteikumus, proti, ka no Tiesas kompetences pilnībā tiek izslēgtas atsevišķas jomas[4]. Tālākajos punktos izklāstīti argumenti, uz kuriem balstās Komisijas nostāja. Konkrēti, IV sadaļas noteikumus, kas attiecas uz Tiesas pilnvarām, pielīdzinot Līguma vispārējām tiesību normām: - tāpat kā citās jomās, arī šajā jomā tiks nodrošināta Kopienas tiesību vienveidīga piemērošana un interpretācija (skat. a) punktu); - būs iespējams stiprināt tiesisko aizsardzību jomās, kas ir īpaši delikātas no pamattiesību viedokļa (skat. b) punktu); - tiks labots paradoksālais, no Amsterdamas Līguma izrietošais atpakaļ spertais solis tiesiskās aizsardzības ziņā attiecībā uz EK Līguma 65. pantā minētājām civillietām (skat. c) punktu) un - Kopienas tiesu sistēmai tiks dota iespēja darboties normāli, nebaidoties, ka šajā jomā varētu rasties darbības problēmas (skat. d) punktu). a) Nodrošināt Kopienas tiesību vienveidīgu piemērošanu un interpretāciju Jomās, kas attiecas uz sadarbību civillietās, patvērumu, imigrāciju, vīzām un personu brīvu pārvietošanos, Eiropas Savienība kopš Amsterdamas Līguma spēkā stāšanās veic vērienīgu likumdošanas darbu, kas aizsākās ar Eiropadomes sanāksmi Tamperē un no jauna tika apstiprināts Hāgas programmā. Atsaucoties uz Eiropas pilsoņu un pastāvīgo iedzīvotāju vēlmi dzīvot patiesā brīvības, drošības un tiesiskuma telpā, top iespaidīgs Kopienu tiesību normu kopums. Šis normu kopums, tāpat kā jebkura cita Kopienas tiesību daļa, visā Eiropas Savienībā ir jāinterpretē un jāpiemēro vienveidīgi, un to garantēt ir Tiesas uzdevums. Ņemot vērā, kas šis kopums pieaug ne tikai kvantitatīvi, bet, galvenokārt, tā noteikto tiesību nozīmes ziņā, ir absolūti nepieciešami visā Eiropas Savienībā nodrošināt tā vienveidīgu piemērošanu. Procedūra, kas visaugstākajā mērā Tiesai dod iespēju nodrošināt Kopienas tiesību vienotību, ir EK Līguma 234. pantā paredzētā prejudiciāla nolēmuma procedūra. Šī procedūra, kas nozīmē Tiesas un dalībvalstu tiesu ciešu sadarbību, ir viens no Kopienas tiesiskās kārtības stūrakmeņiem. Šajā procedūrā būtisks ir princips, ka dialogā ar Tiesu var iesaistīties ikviena dalībvalsts tiesa. Ilgstoši atkāpjoties no šā principa, tiek ierobežotas Tiesas iespējas pildīt tās uzdevumu nodrošināt Kopienas tiesību vienotību visu potenciāli apsūdzēto interesēs. Tādēļ Tiesa jau 1995. gadā brīdināja, ka, „ierobežojot iespējas vērsties Tiesā, tiktu apdraudēta Kopienas tiesību vienveidīga piemērošana un interpretācija visā Eiropas Savienībā, un tādējādi privātpersonām varētu tikt liegta efektīva tiesiskā aizsardzība un mazinātos judikatūras vienotība. [..] Prejudiciālo nolēmumu sistēma ir iekšējā tirgus darbības īstenais stūrakmens, jo tai ir būtiska loma, lai līgumos noteiktajām tiesībām nodrošinātu Kopienas raksturu, un tās mērķis ir panākt, lai šīm tiesībām jebkādos apstākļos visās dalībvalstīs būtu vienāda iedarbība. [..] Viens no Tiesas pamatuzdevumiem ir nodrošināt tieši šādu vienveidīgu interpretāciju, un tā šo pienākumu pilda, atbildot uz dalībvalstu tiesu uzdotajiem jautājumiem.” [5] Tiesa šo viedokli atkārtoja arī vēlāk, paužot nožēlu, ka kopš 1993. gadā notikušās pārejas no Eiropas Kopienām uz Eiropas Savienību veidojas situācija, ka „Eiropas Savienībā ir dažādi tiesiskās kontroles mehānismi”, un iesakot „tiesiskās aizsardzības sistēmu padarīt vienveidīgu, balstoties uz Kopienas modeli”, kas būtu „labākais veids, kā nodrošināt tiesību ievērošanu visās Eiropas Savienības jomās” [6] . Komisija uzsver, ka būtisks brīvības, drošības un tiesiskuma telpas aspekts ir tās konsekvence. Lai nodrošinātu konsekvenci, ir absolūti nepieciešams, lai līdz šim pieņemto tiesību normu kopums tiktu interpretēts vienveidīgi. Piemēram, ir skaidrs, ka acquis vienveidīga piemērošana imigrācijas un patvēruma jomā dos iespēju būtiski ierobežot sekundāro imigrāciju dalībvalstīs, kas ir bijusi pastāvīga problēma kopš šīs telpas izveides. Arī pieredze tiesiskās sadarbības jomā civillietās runā pati par sevi – no vienas puses, Tiesai Briseles I konvenciju ir izdevies padarīt par efektīvu instrumentu, ko tiesvedības puses var izmantot kopš 1971. gada (skat. c) punktu tālāk), turpretim, no otras puses, tā kā attiecībā uz Romas 1980. gada Konvenciju par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām[7], Tiesa nevar īstenot savu jēdzienu saskaņošanas lomu, šīs konvencijas noteikumi dažādās dalībvalstīs tiek interpretēti ļoti atšķirīgi. Tādēļ Komisija uzskata, ka ir pienācis laiks EK Līguma 234. panta piemērošanu attiecināt uz visu šo jomu, kurā notiek tik dinamisks likumdošanas process. Jo vairāk Kopienas acquis attīstās IV sadaļas jomās, īpaši pateicoties 2004. gada decembrī pieņemtajam lēmumam paplašināt kvalificētā vairākuma un koplēmuma procedūras piemērošanu, jo mazāk pamatoti šķiet Tiesas kompetences ierobežojumi, kas tika paredzēti tikai uz piecu gadu pārejas posmu. Komisija šo jautājumu jau izcēla savā 2004. gada decembrī izteiktajā viedoklī[8]. b) Stiprināt tiesisko aizsardzību Efektīvas tiesiskās aizsardzības princips ir viens no Kopienas tiesību vispārīgajiem principiem. Tas ir pieskaitāms pamattiesībām un ir viena no tiesiskuma jēdziena sastāvdaļām. Ar EK Līguma 68. pantu ieviestā atkāpe no šā principa tiek piemērota politikas jomām, kuras ir īpaši delikātas pamattiesību ziņā un skar īpaši neaizsargātu personu aizsardzību. EK Līguma 68. panta 1. punktā noteiktais ierobežojums vērsties Tiesā rada tiesiskās aizsardzības problēmas divu veidu gadījumos. Pirmkārt, dalībvalstu līmeņa strīdos par subjektīvajām tiesībām, kas radušās, pieņemot tiesību aktus saskaņā ar IV sadaļu, dalībvalstu pirmās instances un pārsūdzības tiesneši nevar prasīt Tiesai sniegt piemērojamo Kopienas tiesību interpretāciju. Tādējādi, lai attiecīgo personu tiesības tiktu noskaidrotas prejudiciāla nolēmuma ceļā, tām var nākties izmantot visas valstī iespējamās prasību procedūras līdz pat pēdējās instances tiesas līmenim. Otrkārt, personas, kuras uzskata, ka ar kādu Kopienas tiesību aktu, kas pieņemts, balstoties uz IV sadaļu, ir pārkāptas to pamattiesības, nevar saņemt nekādu tiesisko aizsardzību, iekams nav noiets ceļš, izmantojot visus valsts pārsūdzības līdzekļus. Tas tāpēc, ka vienīgi Tiesa var lemt par Kopienas tiesību akta spēkā neesamību[9]. Līdz ar to, pat tad, ja dalībvalsts pirmās instances vai pārsūdzības tiesnesis ir pārliecināts, ka attiecīgais tiesību akts ir prettiesisks, viņam tik un tā saskaņā ar EK Līguma 68. panta 1. punktu tas ir jāpiemēro, un viņš ar šo jautājumu nevar vērsties Tiesā. Vēl nopietnāk ir tas, ka, šķiet, šis tiesnesis nevarētu pat piešķirt nekādu pagaidu tiesisko aizsardzību, jo Kopienas tiesību akta piemērošanu pagaidu kārtā apturēt ļauts tikai tad, ja par attiecīgā akta spēkā esamību ir iesniegts prejudiciāla nolēmuma pieprasījums[10]. Abos gadījumos Tiesas ierobežotās pilnvaras, balstoties uz EK Līguma 68. panta 1. punktu, praksē varētu nozīmēt, ka attiecīgajām personām tiktu liegta efektīva tiesiskā aizsardzība. To vēl vairāk pastiprina tas, ka attiecīgajās jomās šīm personām bieži vien nav vajadzīgo finanšu līdzekļu, lai izmantotu visas valstī iespējamās instances, un / vai tām nepieciešams ātrs tiesiskais risinājums. To personu vidū, kurām aizsardzību sniedz IV sadaļas noteikumi, ir personas, kas prasa patvērumu vai ģimenes atkalapvienošanos direktīvu 2003/86/EK, 2004/83/EK un 2005/85/EK izpratnē, trešo valstu piederīgie, kas apstrīd izraidīšanas lēmumus vai diskriminējošu attieksmi, kā arī nepilngadīgie, kurus skar strīdi par uzturēšanas saistībām un jo īpaši par vecāku atbildību Regulas (EK) Nr. 2201/2003 izpratnē[11]. Turklāt civillietās un komerclietās, uz ko attiecas Regulas (EK) Nr. 44/2001, Nr. 1348/2000, Nr. 1206/2001 un Nr. 805/2004, tiesāšanās maziem un vidējiem uzņēmumiem bieži vien var kļūt tikai teorētiski iespējama vai pārlieku dārga, ja tiem nākas iet līdz pat augstākās tiesas līmenim, iekams par to tiesībām var lemt Tiesa. Jāpiemin arī, ka tas, ka strīds jānoved līdz pēdējai instancei tikai tādēļ, lai pēc mēnešiem vai gadiem ilgušas tiesāšanās būtu iespējams vērsties Tiesā, tāpat ir pretrunā procesuālās ekonomijas principam. Tas var novest pie dalībvalstu tiesu resursu nelietderīgas izšķērdēšanas, kurām citās jomās ir iespēja brīvi lemt, kurā brīdī vislietderīgāk lūgt prejudiciālu nolēmumu. Īpaši pamattiesību jomā Tiesas agrīna iesaistīšanās saskaņā ar EK Līguma 234. pantu var dot iespēju problēmas atrisināt jau sākotnējā posmā un novērst to, ka svarīgi juridiskie jautājumi jāizskata vairākās dalībvalsts tiesu instancēs vai pat Eiropas Cilvēktiesību tiesā. Ar EK Līguma 68. panta 2. punktu no Tiesas kompetences tiek izslēgta iespēja „lemt par pasākumiem vai lēmumiem, kas pieņemti, piemērojot 62. panta 1. punktu attiecībā uz likumības un kārtības uzturēšanu un iekšējās drošības sargāšanu”[12]. Rodas iespaids, ka šā punkta redakcija no Tiesas kontroles jomas pilnībā izslēdz Kopienas pasākumus, ko likumdevējs pieņēmis, balstoties uz EK Līguma 62. panta 1. punktu, ja tie attiecas uz sabiedriskās kārtības uzturēšanu un iekšējās drošības sargāšanu. Konkrēti tas nozīmē Kopienas noteikumus, ar kuriem paredz pilnībā atcelt personu pārbaudi uz Eiropas Savienības iekšējām robežām, ieskaitot iespēju ārkārtas gadījumos pagaidu kārtā atkārtoti ieviest šādas pārbaudes. Tā kā arī dalībvalstu tiesas pēc definīcijas nevar lemt par šādu Kopienas noteikumu spēkā esamību[13], no tā izriet, ka tiek izslēgtas jebkādas šo noteikumu tiesiskās kontroles iespējas, ko brīvības, drošības un tiesiskuma telpas kontekstā ir grūti attaisnot. Sabiedriskās kārtības pasākumu izslēgšana no Tiesas kompetences ir nekonsekventa arī attiecībā pret pārējiem Līguma noteikumiem. Kopš Kopienas pirmsākumiem Tiesas uzdevums ir bijis lemt par to, vai dalībvalstu pasākumi, kas pieņemti līgumu piemērošanas jomā, lai uzturētu sabiedrisko kārtību un aizsargāt iekšējo drošību, ir saskaņā ar Kopienas tiesībām. Te kā piemērus īpaši var minēt tādus dalībvalstu tiesību aktus un to administratīvās piemērošanas gadījumus, kuri varētu ierobežot preču un kapitāla brīvu apriti, kā arī Eiropas Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos, ieskaitot pat iespēju, ka „uzņemošā” dalībvalsts izraida pilsoņus uz izcelsmes valsti nolūkā aizsargāt sabiedrisko kārtību[14]. Tiesa kopš pašiem pirmsākumiem ir kontrolējusi samērīgumu un visas citas garantijas[15], ar kurām nosaka robežas, ciktāl dalībvalstis var izmantot šīs pilnvaras, un, veicot šo kontroli, tā ir pilnībā ņēmusi vērā sabiedriskās kārtības jautājumu delikāto dabu, dalībvalstīm atstājot atbilstošu rīcības brīvību[16]. Arī pašā IV sadaļas jomā dalībvalstis pieņem dažādus citus pasākumus sabiedriskās kārtības nodrošināšanai, kuri arī ietilpst Tiesas kompetencē. Jebkurā gadījumā sabiedriskās kārtības nodrošināšana tiesiskā Kopienā ir jāveic ar likumdošanas un izpildu pasākumiem pēc būtības, nevis nosakot atkāpes no tiesībām vērsties tiesā. Visbeidzot, Komisija bažījas par to, kādas sekas varētu būt attiecībā uz Eiropas Cilvēktiesību konvenciju, ja EK Līguma 68. panta noteikumi netiks nekādi pielāgoti. No vienas puses, Eiropas Cilvēktiesību tiesa (ECT) ir lēmusi, ka dalībvalstis ir kolektīvi atbildīgas par jebkuru konvencijas pārkāpumu, kas izriet tieši no Kopienas primārajiem tiesību aktiem[17]. No otras puses, ECT acīmredzot attiecībā uz iestāžu aktiem uzskatīja, ka Kopienas tiesību aktos noteiktā pamattiesību aizsardzība ir „līdzvērtīga” aizsardzībai, ko nodrošina konvencijas mehānisms, taču ECT pie šā secinājuma par līdzvērtību nonāca, balstoties uz Līguma vispārējām tiesību normām par Tiesas kompetenci[18]. Rezumējot, Komisija uzskata, ka nepieciešamība stiprināt tiesisko aizsardzību nozīmē, ka pēc iespējas drīzāk jābeidz piemērot EK Līguma 68. panta 1. un 2. punktu un jāsāk piemērot Līguma vispārējās tiesību normas. c) Labot tiesiskās aizsardzības ziņā atpakaļ sperto soli civiltiesiskās sadarbības jomā Laikā no 1971. līdz 2002. gadam, kad stājās spēkā Regula (EK) Nr. 44/2001, Tiesa bija kompetenta atbildēt uz prejudiciāliem jautājumiem par 1968. gadā pieņemtās, tā dēvētās Briseles I konvencijas[19] interpretāciju ne tikai gadījumos, kad tos iesniedza dalībvalstu pēdējās instances tiesas, bet arī apelācijas tiesas[20] . Tādējādi Tiesa 30 gadus varēja dalībvalstu apelācijas tiesām – un līdz ar to arī pilsoņiem un uzņēmumiem, kas iesaistīti civillietās un komerclietās – sniegt daudzus noderīgus skaidrojumus par šo konvenciju, kura iezīmēja nozīmīgu pavērsiena punktu Eiropas integrācijā. Tāpēc šķiet paradoksāli, ka ar Amsterdamas Līgumu, ar kuru likumdevējam tika dota iespēja šos jautājumus iekļaut Kopienas jomā, iepriekšējās konvencijas pārvēršot par regulām, vienlaikus atbilstoši EK Līguma 68. panta 1. punktam tiek būtiski ierobežota Tiesas kompetence interpretēt šīs regulas, jo, piešķirot iespēju saņemt prejudiciālu nolēmumu vienīgi pēdējās instances tiesām, tiek izslēgtas apelācijas tiesas. Ja šāds dalībvalstu tiesu veiktās kontroles ierobežojums būtu bijis spēkā laikā no 1971. līdz 2002. gadam, pilnīgi noteikti liela daļa no Tiesas judikatūras civillietās un komerclietās[21] tā arī nebūtu iedibināta vai būtu bijusi pieejama pilsoņiem un uzņēmumiem tikai pēc ilgāka laika un papildu izmaksām. Nekādi nav attaisnojams tas, ka pilsoņiem un uzņēmumiem tagad tiek piedāvāta ierobežotāka tiesiskā aizsardzība nekā iepriekšējos 30 gadus. Tā kā pārejas periods ir beidzies, Padomei tagad ir jāliek lietā EK Līguma 67. panta 2. punkta otrais ievilkums, lai labotu šo tiesiskajā aizsardzībā atpakaļ sperto soli un civiltiesiskās sadarbības jomā iedibinātu minētā līguma 234. pantā noteiktās vispārējās normas. d) Uzticēties tam, ka Tiesa darbojas pienācīgi Šķiet, ka viens no EK Līguma 68. panta 1. punkta pieņemšanas iemesliem bija vēlme novērst to, ka Tiesa tiktu pārslogota, ja notiktu prejudiciāla nolēmuma pieteikumu masveida pieplūdums lietās, uz kurām attiecas IV sadaļa. Otrs iemesls varētu būt bijušas bažas, ka atsevišķās jomās, piemēram, patvēruma tiesību jomā, prejudiciāla nolēmuma procedūra varētu aizkavēt tiesvedību dalībvalstu tiesās. Komisija uzskata, ka ir jāuzticas Tiesai, tās tagadējās iekšējās organizācijas efektivitātei, kā arī jaunajām iespējām, ko radīja Nicas Līgums. Tiesa ir spējusi ievērojami samazināt prejudiciālo procedūru vidējo ilgumu[22]. Turklāt Tiesa ir pierādījusi, ka, izmantojot jauno paātrināto procedūru, vajadzības gadījumā tā spēj ātrāk atbildēt uz prejudiciāliem jautājumiem. Turklāt vajadzības gadījumā, pateicoties ar Nicas Līgumu ieviestajam jaunajam tiesiskajam pamatam, proti, 245. panta otrajai daļai, Tiesas statūtos un reglamentā var iekļaut īpašus noteikumus, kas ļautu nekavējoties izskatīt īpaši steidzamas lietas. Savukārt citās jomās, kurās dalībvalstu tiesvedība nav mazāk steidzama, tostarp krimināllietās, līgumos nav noteikts ierobežojums, ka Tiesā var vērsties tikai dalībvalstu pēdējās instances tiesas. Tādējādi, lai gan ES Līguma VI sadaļas jomā tiesiskā aizsardzība pavisam noteikti ir nepietiekama, jo ar 35. panta 2. punktu ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāizvēlas, vai pieņemt Tiesas kompetenci – un šādu iespēju ir izmantojušas tikai 14 no tām –, rodas paradoksāla situācija, proti, dalībvalstis, kuras šo iespēju ir izmantojušas, var brīvi noteikt, ka Tiesā prejudiciālu nolēmumu var pieprasīt visas tiesas – šādu lēmumu ir pieņēmušas 11 valstis –, savukārt IV sadaļas gadījumā tas nav iespējams. Jebkurā gadījumā Komisija uzskata, ka pašreizējā brīvības, drošības un tiesiskuma telpas attīstības stadijā apsvērumi, kas saistīti ar tiesnešu noslogotību, nav pietiekami, lai attaisnotu tāda noteikuma pastāvēšanu, ar kuru var tikt iedragāta tiesiskās aizsardzības efektivitāte un Kopienas tiesību vienotība. Secinājums Tāpat kā pati Eiropa, arī brīvības, drošības un tiesiskuma telpa tiek veidota soli pa solim. Kopš Amsterdamas Līguma spēkā stāšanās un Eiropadomes Tamperes sanāksmes, balstoties uz IV sadaļu, ir bijis iespējams radīt iespaidīgu tiesību normu kopumu, ko Eiropas Savienības pilsoņi un pastāvīgie iedzīvotāji var izmantot sev par labu daudzos ikdienas dzīves aspektos. Tā kā pārejas periods ir beidzies, Padomei ir steidzami jāizpilda savs pienākums, kas izriet no EK Līguma 67. panta, un pilnībā jāatjauno Tiesas kompetence sniegt prejudiciālus nolēmumus par pieņemtajiem tiesību aktiem. Tas ir vajadzīgs, lai pilnībā nodrošinātu pamattiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, kā arī Kopienas tiesību piemērošanas vienveidīgumu, tādējādi novēršot nepilnību, kas patiesā „tiesiskuma telpā” vairs nav attaisnojama. PIELIKUMS PROJEKTS PADOMES LĒMUMS, ar ko pielāgo noteikumus par Eiropas Kopienu Tiesu jomās, uz kurām attiecas Eiropas Kopienas dibināšanas līguma trešās daļas IV sadaļa EIROPAS SAVIENīBAS PADOME, ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 67. panta 2. punkta otro ievilkumu, ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu, tā kā: 1. Saskaņā ar Līguma 68. panta 1. punktu Līguma 234. pantu Līguma trešās daļas IV sadaļai piemēro atbilstīgi minētajā punktā paredzētajiem īpašajiem apstākļiem un nosacījumiem. Saskaņā ar 68. panta 2. punktu Tiesas kompetencē nekādā ziņā nav lemt par pasākumiem vai lēmumiem, kas pieņemti, piemērojot 62. panta 1. punktu attiecībā uz sabiedriskās kārtības uzturēšanu un iekšējās drošības sargāšanu. Tāpat Protokola par Šengenas acquis iekļaušanu Eiropas Savienības sistēmā 2. panta 1. punkta trešajā ievilkumā no Tiesas kompetences izslēgta iespēja lemt par pasākumiem vai lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar Šengenas acquis un kas attiecas uz sabiedriskās kārtības uzturēšanu un iekšējās drošības sargāšanu. Saskaņā ar Līguma 68. panta 3. punktu Padome, Komisija vai kāda dalībvalsts var lūgt Tiesai pieņemt nolēmumu par kādu šīs sadaļas interpretācijas jautājumu vai to Kopienas iestāžu aktu interpretāciju, kuri pamatojas uz šo sadaļu. Nolēmumus, ko Tiesa sniedz, izpildot šādus lūgumus, nepiemēro dalībvalstu tiesu spriedumiem, kas jau ir res judicata . 2. Saskaņā ar Līguma 67. panta 2. punkta otro ievilkumu tad, kad pagājis piecu gadu pārejas periods kopš Amsterdamas Līguma spēkā stāšanās dienas, Padomei, kad tā apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, vienprātīgi jāpieņem lēmums, lai pielāgotu noteikumus par Tiesas kompetenci. 3. Minētais pielāgojums jāveic, īpašos noteikumus IV sadaļas jomās pielīdzinot Līguma vispārējiem tiesību principiem. Līdz ar to šie īpašie noteikumi jābeidz piemērot, to vietā piemērojot Līguma vispārīgos noteikumus un jo īpaši tā 234. pantu. 4. Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam, Dānija nepiedalās šā lēmuma pieņemšanā, un tādējādi Dānijai tas nav saistošs un nav jāpiemēro, IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU. Vienīgais pants 1. No [2007. gada 1. janvāra] Līguma 234. pantu piemēro ikvienam Tiesā iesniegtam dalībvalsts tiesas lūgumam lemt jautājumu par Līguma trešās daļas IV sadaļas interpretāciju vai par to Kopienas iestāžu pieņemto aktu interpretāciju vai spēkā esamību, kuri balstās uz minēto sadaļu, ieskaitot lūgumus, kuri iesniegti līdz [2007. gada 1. janvārim] un par kuriem Tiesa līdz minētajam datumam vēl nav pieņēmusi lēmumu. 2. No [2007. gada 1. janvāra] Kopienas tiesību darbības jomā beidz piemērot Protokola par Šengenas acquis iekļaušanu Eiropas Savienības sistēmā 2. panta 1. punkta trešā ievilkuma otro teikumu. 3. No [2007. gada 1. janvāra] beidz piemērot Līguma 68. pantu. Briselē, Padomes vārdā – priekšsēdētājs [1] Skat. īpaši Tiesas spriedumus lietā 294/83, Zaļo partija Les Verts pret Eiropas Parlamentu, 1986, rec. 1339, 23. punktu; lietā 222/84, Johnston , 1986, rec. 1651, 18. punktu un lietā C-50/00 P, Unión de peque?os agricultores, 2002, rec. I-6677, 38. – 40. punktu. [2] Balstoties uz EK Līguma 67. panta 2. punkta otro ievilkumu, Padome nolēma paplašināt koplēmuma procedūras piemērošanu; skat. tās 2004. gada 22. decembra lēmumu (2004/927/EK), OV L 396, 31.12.2004., 45. lpp. Šajā sakarā Padomes protokolā tika iekļauts šāds Komisijas viedoklis: „Komisija vēlas atgādināt, ka 67. panta 2. punktā paredzēts, ka Padomei jāpieņem lēmums ne tikai, lai noteiktu jomas, uz kurām attiecināt koplēmuma procedūru, bet arī, lai pielāgotu noteikumus par Tiesas pilnvarām. Lēmumā paredzētā pāreja uz koplēmuma procedūru attiecībā uz vairumu no IV sadaļas jomām ievērojami stiprina saskaņā ar minēto sadaļu pieņemto tiesību aktu demokrātisko leģitimitāti, tādēļ, raugoties no šā viedokļa, Komisija ir gandarīta par pieņemto lēmumu. Tomēr vienlaikus ir nepieņemami, ka lēmumā nav paredzēts pielāgot Tiesas kompetenci, tādējādi ļaujot turpināties situācijai, ka pieejamība Tiesai ir ierobežota. Komisija ir cieši pārliecināta, ka šajā jomā, kas tik cieši saistīta ar personas tiesībām, ir vienlīdz nepieciešams nodrošināt plašāku pieejamību tiesai, lai palielinātu leģitimitāti.” Tādu pašu nostāju Eiropas Parlaments paudis 2004. gada 16. decembrī pieņemtajā Bourlanges ziņojumā. [3] Saskaņā ar minēto punktu „Padome, Komisija vai kāda dalībvalsts var lūgt Tiesas nolēmumu par kādu šīs sadaļas interpretācijas jautājumu vai to Kopienas iestāžu aktu interpretāciju, kuri pamatojas uz šo sadaļu. [..]”. [4] Saskaņā ar minēto punktu „[..] Tiesas kompetencē nav lemt par pasākumiem vai lēmumiem, kas pieņemti, piemērojot 62. panta 1. punktu attiecībā uz likumības un kārtības uzturēšanu un iekšējās drošības sargāšanu.” [5] Skat. Tiesas ziņojumu par atsevišķiem ESL piemērošanas aspektiem, 1995, 5. – 6. lpp. [6] Skat. priekšsēdētāja Rodrigesa Iglesiasa (Rodríguez Iglesias) runu Eiropas Konventā, CONV 572/03, 20.2.2003. Skat. arī Tiesas 2000. gada darba dokumenta „Eiropas Savienības tiesu sistēmas nākotne” 31. – 33. lpp., kurā Tiesa, pieminot EK Līguma 68. pantā paredzēto atkāpi, vienlaikus atgādināja vispārīgo principu, uzsverot, ka „šķiet nepieciešami nodrošināt iespēju, ka Tiesā var vērsties ikviena dalībvalsts tiesa” un ka, „lai Kopienas tiesības piemērotu vienveidīgi, bieži ir būtiski, lai atbilde uz interpretācijas jautājumiem, kas radušies dalībvalsts tiesā, nebūtu jāgaida līdz pārsūdzības vai kasācijas spriedumam, bet lai Tiesa to sniegtu jau no paša sākuma, tādējādi judikatūru Eiropas Savienības dalībvalstīs iedibinot jau agrīnā posmā”. [7] Komisija nesen ierosināja pieņemt regulu, lai šī konvencija kļūtu par Kopienas tiesību aktu (Eiropas Parlamenta un Padomes regulas priekšlikums par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Romas I regula), COM/2005/650 galīgā redakcija). [8] Skat. 2. parindi. [9] Lieta 314/85, Foto-Frost, 1987, rec. 04199. [10] Apvienotās lietas C-143/88 un C-92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen , 1991, rec. I-415; C-465/93, Atlanta, 1995, rec. I-3761. Šķiet, ka no Foto-Frost, Zuckerfabrik un Atlant a judikatūras izrietošie pamatprincipi būtu jāpiemēro arī IV sadaļai. Jāatzīst gan, ka vairākkārt ir izteikti argumenti, ka šajā jomā izņēmuma kārtā būtu jānosaka atkāpe un dalībvalstu tiesnešiem jādod tiesības atstāt nepiemērotus Kopienas tiesību aktus, ko viņi uzskata par pretrunā Līgumam esošiem, lai novērstu šajā paziņojumā minētās tiesiskās aizsardzības problēmas. Tomēr šāda pieeja smagi apdraudētu Kopienas tiesību autonomiju un vienveidību. [11] Ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt nepilngadīgo pastāvīgu un efektīvu aizsardzību, strīdi par vecāku atbildību, kā tā noteikta Regulā (EK) Nr. 2201/2003, bieži vien ir jāizšķir īsā laikā. Lai gan nolēmumus, kas pieņemti saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 2201/2003, bieži pārsūdz, līdz pēdējās instances tiesai tie nonāk reti. [12] Protokola par Šengenas acquis iekļaušanu Eiropas Savienības sistēmā 2. panta 1. punkta trešajā ievilkumā iekļauts noteikums par lietām, kas neietilpst Tiesas kompetencē, kurš attiecībā uz Kopienas tiesībās iekļautajām Šengenas acquis daļām sakrīt ar EK Līguma 68. panta 2. punkta noteikumiem un kurš tādējādi būs „jāpielāgo” reizē ar tiem. [13] Komisija uzskata, ka, pretēji dažkārt izteiktajiem viedokļiem, šo punktu nevar piemērot dalībvalstu pasākumiem, kas attiecas uz sabiedriskās kārtības uzturēšanu un iekšējās drošības sargāšanu. Tas izriet no pašas 2. punkta redakcijas. Ne izmantojot EK Līguma 226. pantā paredzēto procedūru, ne tās, kas paredzētas Līguma 234. pantā, Tiesa nekad „nelemj” par dalībvalstu pasākumiem vai lēmumiem, un šādi pasākumi netiek pieņemti „piemērojot 62. panta 1. punktu”. [14] Šie pasākumi galvenokārt balstās uz EK Līguma 39. panta 3. punktu un 46. pantu, un attiecībā uz tiem ir jāievēro garantijas, kas noteiktas Direktīvā 64/221/EEK par īpašu pasākumu saskaņošanu attiecībā uz ārvalstnieku pārvietošanos un dzīvesvietu, kas ir attaisnojami ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības aizsardzību, OV 56, 4.4.1964., 850. lpp. Šo direktīvu aizstāj 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/38/EK , ko piemēro no 2006. gada 30. aprīļa. [15] Skat. īpaši iepriekš minēto Direktīvu 64/221/EEK. [16] Skat. īpaši lietu C-100/2001, Olaz?bal, 2002, ECR I-10981. [17] Skat. 1999. gada 18. februāra spriedumu lietā Matthews pret Apvienoto Karalisti (prasības pieteikums Nr. 24833/94). [18] Skat. 2005. gada 30. jūnija spriedumu lietā Bosphorus pret Īriju (prasības pieteikums Nr. 45036/98), 96. – 99. un 160. – 165. punktu. ECT secināja, ka uz tādu pienākumu izpildi, kuri izriet no atvasinātajiem tiesību aktiem, salīdzinot ar konvenciju, attiecināma „atbilstības prezumpcija” . [19] 1968. gada 27. septembra Konvencija par piekritību tiesai un nolēmumu izpildi civillietās un komerclietās. [20] 2. pants 1971. gada 3. jūnija protokolā par to, kā Tiesa interpretē 1968. gada 27. septembra Konvenciju par piekritību un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās. Piemērojot Briseles konvencijas 37. pantu, Tiesā varēja vērsties pat pirmās instances tiesas. [21] Īpaši aizdomāties liek tas, ka Briseles konvencijas – un, līdz ar to, Regulas (EK) Nr. 44/2001 – darbībai īpaši būtiskus nolēmums Tiesa ir pieņēmusi, balstoties uz apelācijas tiesu pieteikumiem. Te īpaši var minēt spriedumus lietās Handelskwekerij Bier pret Mines de Potasse d’Alsace (lieta 21/76), De Bloos (lieta 14/76), Tessili (lieta 12/76), Denilauler (lieta 125/79), Mund-Fester (lieta C-398/92), Reichert (lieta C-261/90) un Group Josi (lieta C-412/98), kas skaidroja konvencijas piemērojamību prasītājiem, kuru domicils ir trešās valstīs. Tāpat jāpiemin spriedums lietā Owuzu-Jackson (lieta C-281/02), kuram bija lielākā nozīme Briseles konvencijas piemērošanas jomas precizēšanā. [22] Skat. Tiesas 2006. gada 13. februāra paziņojumu presei Nr. 14/06 „Eiropas Kopienu Tiesas darbības statistika 2005. gadā. 2004. gadā sasniegtais progress saglabājas un turpinās”.