EIROPAS KOMISIJA Briselē, 14.7.2021 COM(2021) 558 final 2021/0203(COD) Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA par energoefektivitāti (pārstrādāta redakcija) (Dokuments attiecas uz EEZ) {SEC(2021) 558 final} - {SWD(2021) 623 final} - {SWD(2021) 624 final} - {SWD(2021) 625 final} - {SWD(2021) 626 final} - {SWD(2021) 627 final}



PASKAIDROJUMA RAKSTS 1. PRIEKŠLIKUMA KONTEKSTS Komisija, 2019. gada decembrī pieņemot Eiropas zaļo kursu, noteica: “Tā ir jauna izaugsmes stratēģija, kas tiecas ES pārveidot par taisnīgu un pārticīgu sabiedrību ar mūsdienīgu, resursefektīvu un konkurētspējīgu ekonomiku, kurā siltumnīcefekta gāzu neto emisijas 2050. gadā samazinātos līdz nullei un ekonomiskā izaugsme būtu atsaistīta no resursu patēriņa. Tās mērķis ir arī aizsargāt, saglabāt un stiprināt ES dabas kapitālu un aizsargāt iedzīvotāju veselību un labbūtību no vidiskiem apdraudējumiem un ietekmes.” Lai šos mērķus sasniegtu, “[p]irmajā vietā jāizvirza energoefektivitāte”. Pieņemot Eiropas zaļo kursu, Komisija arī paziņoja, ka nāks klajā ar ietekmes ziņā novērtētu plānu, kā 2030. gadam nosprausto Savienības siltumnīcefekta gāzu (SEG) emisiju samazinājuma mērķrādītāju atbildīgi palielināt vēl vairāk, un pauda apņēmību “attiecīgos enerģētikas tiesību aktus izskatī[t] un vajadzības gadījumā ierosinā[t] pārskatīt līdz 2021. gada jūnijam”. Komisija 2020. gada martā iesniedza Eiropas Klimata akta priekšlikumu, lai līdz 2050. gadam panāktu Eiropas dekarbonizāciju. Savā klimata mērķrādītāja plānā (KMP) Komisija ierosināja izvirzīt vērienīgāku Savienības klimata mērķrādītāju, paredzot līdz 2030. gadam samazināt SEG emisijas vismaz par 55 % zem 1990. gada līmeņiem, kas ir būtisks palielinājums, salīdzinot ar spēkā esošo 40 % mērķrādītāju. Klimata mērķrādītāja plānā arī tika izklāstīts, kādi pasākumi būtu jāveic visos ekonomikas sektoros, tostarp kā būtu jāpārskata galvenie likumdošanas instrumenti, lai šīs palielinātās vērienīgās ieceres realizētu un izpildītu apņemšanās, kas paustas paziņojumā par Eiropas zaļo kursu, ar mērķi ierosināt visaptverošu plānu, kā ES 2030. gadam nosprausto klimata mērķrādītāju atbildīgi palielināt, tiecoties uz 55 %. Klimata mērķrādītāja plāns ir saskaņā arī ar Parīzes nolīguma mērķi noturēt pasaules temperatūras pieaugumu krietni zem 2 °C salīdzinājumā ar pirmsindustriālā laikmeta līmeni un censties ierobežot to līdz 1,5 °C. Eiropadome 2020. gada decembrī apstiprināja saistošu ES mērķrādītāju, kas paredz līdz 2030. gadam samazināt SEG emisijas par vismaz 55 % salīdzinājumā ar 1990. gada līmeni. Eiropadome secināja, ka ir jākāpina ieceru vēriens klimata jomā tā, lai stimulētu ilgtspējīgu ekonomikas izaugsmi, radītu kvalitatīvas darbvietas, sniegtu Savienības iedzīvotājiem ar veselību saistītus un vidiskus ieguvumus un sekmētu Savienības ekonomikas ilgtermiņa konkurētspēju pasaules līmenī, veicinot inovāciju zaļajās tehnoloģijās. Eiropas Parlaments un Padome 2021. gada 22. aprīlī panāca pagaidu politisko vienošanos līdz 2030. gadam samazināt SEG emisijas par vismaz 55 %. Tādējādi ir izveidots rīcības satvars SEG emisiju samazināšanai nākamajās desmitgadēs, bet tas ir jāīsteno ar konkrētu tiesību aktu palīdzību, lai nodrošinātu, ka šie samazinājumi tiek sasniegti. Prognozes liecina, ka tad, ja pašreizējās rīcībpolitikas tiktu īstenotas pilnībā, SEG emisijas līdz 2030. gadam varētu samazināt par aptuveni 45 % salīdzinājumā ar 1990. gada līmeņiem, ja neņem vērā zemes izmantošanā radušās emisijas un piesaistījumus, un par aptuveni 47 %, ja ņem vērā zemes izmantošanas sektoru. Tāpēc 2030. gada klimata mērķrādītāja plāns sniedz ieskatu tajā, kādu pasākumu kopums būtu jāīsteno visos ekonomikas sektoros un kā būtu jāpārskata galvenie likumdošanas instrumenti, lai šīs vērienīgās ieceres realizētu. Lai īstenotu minēto mērķi, Eiropas Komisija savā darba programmā 2021. gadam paziņoja par tiesību aktu kopumu (paketi) “Gatavi mērķrādītājam 55 %” SEG emisiju samazināšanai par vismaz 55 % līdz 2030. gadam un klimatneitralitātes sasniegšanai Eiropā līdz 2050. gadam. Šī pakete aptvers daudzas politikas jomas, tostarp energoefektivitāti, atjaunojamos energoresursus, zemes izmantošanu, enerģijas nodokļus, kopīgos centienus un emisiju tirdzniecību. Energoefektivitāte ir būtiska darbības joma, bez kuras nevar panākt Savienības ekonomikas pilnīgu dekarbonizāciju. Pašreizējā Savienības energoefektivitātes politika izriet no Energoefektivitātes direktīvas, un tās mērķis ir izmantot rentablas enerģijas ietaupījuma iespējas. 2018. gada decembrī Energoefektivitātes direktīvā tika veikti grozījumi paketes “Tīru enerģiju ikvienam Eiropā” ietvaros, jo īpaši nolūkā iekļaut jauno Savienības energoefektivitātes pamatmērķi 2030. gadam vismaz 32,5 % apmērā (salīdzinājumā ar prognozēto enerģijas patēriņu 2030. gadā) un paplašināt un nostiprināt energotaupības (energoekonomijas) pienākumu attiecībā uz periodu pēc 2020. gada. Lai gan, ņemot vērā Covid-19 pandēmijas izraisītos ārkārtas apstākļus, 2020. gadam izvirzītais energoefektivitātes mērķrādītājs varētu būt sasniegts, dalībvalstu nacionālajos enerģētikas un klimata plānos (NEKP) paziņoto nacionālo devumu summa nesasniedz Savienības vēriena līmeni, kas noteikts 2030. gadam, proti, 32,5 %. Šie devumi kopā nodrošinātu enerģijas galapatēriņa samazinājumu 29,4 % apmērā un primārās enerģijas patēriņa samazinājumu 29,7 % apmērā, salīdzinot ar prognozēm, kas minētas 2007. gada atsauces scenārijā 2030. gadam. Tādējādi kopīgais devums būtu par 2,8 procentpunktiem mazāks nekā noteiktais mērķrādītājs attiecībā uz primārās enerģijas patēriņu un par 3,1 procentpunktu mazāks nekā noteiktais mērķrādītājs attiecībā uz enerģijas galapatēriņu ES27. Šī neatbilstība ietekmē arī to, cik lieli centieni ir vajadzīgi vērienīgāku energoefektivitātes mērķrādītāju sasniegšanai. KMP ietekmes novērtējumā ir secināts, ka ir maz ticams, ka nepieciešamo augstāku līmeņu energoefektivitāti varētu sasniegt, pateicoties tikai tirgus konjunktūrai, pašreizējai tirgus organizācijai un tehnoloģiju attīstībai; respektīvi, ir vajadzīgi papildu centieni. Saskaņā ar ietekmes novērtējumu, kas pievienots šai direktīvai, energoefektivitātes uzlabojumus vajadzēs būtiski palielināt, nosakot vērienīgākas ieceres salīdzinājumā ar pašreizējo mērķrādītāja līmeni 32,5 % apmērā. Vērienīgākas ieceres arī nozīmē, ka būs aktīvāk jāveicina energoefektivitāte visās energosistēmas jomās, kur vien tas ir rentabli, kā arī visos attiecīgajos sektoros, kuros darbība ietekmē enerģijas pieprasījumu, piemēram, transporta, ūdensapgādes un lauksaimniecības sektorā. Īpaši svarīgi ir risināt ar ūdens un enerģijas saikni saistītos jautājumus, ņemot vērā augošo pieprasījumu pēc ūdens un enerģijas un arvien lielāko spiedienu uz ūdens resursiem klimata pārmaiņu dēļ. Energoefektivitātes direktīva ir svarīgs elements virzībā uz klimatneitralitāti līdz 2050. gadam, un saskaņā ar to energoefektivitāte pati par sevi ir uzskatāma par enerģijas avotu. Būtisko energoefektivitātes nozīmi apstiprina princips “energoefektivitāte pirmajā vietā”. Tas ir atzīts par Savienības enerģētikas politikas galveno principu un būtu jāņem vērā ne tikai energosistēmas ietvaros, bet visos sektoros un līmeņos, tostarp finanšu sektorā. Pieņemot plānošanas un ieguldījumu lēmumus, nosakot jaunus noteikumus attiecībā uz piedāvājumu un citām politikas jomām, kā pirmā izvēle būtu jāapsver energoefektīvi risinājumi. Ir atzīts, ka šis princips ir Energosistēmas integrācijas stratēģijas pamatelements. Enerģijas ietaupījumu potenciāls joprojām ir liels visos sektoros, tomēr īpašas problēmas ir saistītas ar transportu, jo tas rada 30 % no enerģijas galapatēriņa, un ēkām, jo 75 % no Savienības ēku fonda raksturo zema energoefektivitāte. Vēl viens būtisks sektors, kuram tiek pievērsta arvien lielāka uzmanība, ir informācijas un komunikācijas tehnoloģiju (IKT) nozare, kas veido 5–9 % no pasaules kopējā elektroenerģijas patēriņa un rada vairāk nekā 2 % no visām emisijām. 2018. gadā datu centru enerģijas patēriņš Savienībā bija 76,8 TWh. Sagaidāms, ka līdz 2030. gadam tas pieaugs līdz 98,5 TWh, proti, par 28 %. Šo absolūtos skaitļos izteikto pieaugumu var atspoguļot arī relatīvā izteiksmē: ES datu centri 2018. gadā veidoja 2,7 % no elektroenerģijas pieprasījuma un līdz 2030. gadam sasniegs 3,21 %, ja attīstība turpināsies līdzšinējā virzienā. Eiropas digitālajā stratēģijā jau tika uzsvērts, ka ir vajadzīgi ļoti energoefektīvi un ilgtspējīgi datu centri, kā arī telesakaru operatoru vides pēdas nospieduma pārredzamības pasākumi. Publiskais sektors pats par sevi ir būtisks ekonomikas dalībnieks un veido aptuveni 5–10 % no Savienības kopējā enerģijas galapatēriņa. Kopumā uz centrālās valdības iestādēm attiecinātais Savienības publiskā iepirkuma līgumu īpatsvars saskaņā ar aplēsēm ir aptuveni 16 %. Dalībvalstu līmenī šis rādītājs ir robežās no 5 % līdz 86 %. Tiek lēsts, ka publiskā sektora ēkas izmanto aptuveni 2 % no Savienības enerģijas galapatēriņa. Rentablas enerģijas taupīšanas iespējas joprojām pastāv visā publiskajā sektorā saistībā gan ar esošo ēku renovāciju un energovadību, gan turpmākajiem energoefektīvu ēku, ražojumu un pakalpojumu iepirkumiem. Viens no sektoriem, kurā aizvadītajā desmitgadē ir panākti ievērojami energoefektivitātes uzlabojumi, ir rūpniecība. Tomēr joprojām pastāv rentablas enerģijas taupīšanas iespējas. Siltumapgāde un aukstumapgāde veido pusi Savienības enerģijas galapatēriņa, tādējādi tas ir lielākais enerģijas tiešā patēriņa sektors. Tajā joprojām ir daudz iespēju samazināt enerģijas patēriņu, turpinot nodrošināt vēlamās temperatūras. Tāpēc siltumapgādei un aukstumapgādei ir būtiska nozīme Savienības vērienīgajā plānā līdz 2050. gadam īstenot pāreju uz tīru un oglekļneitrālu ekonomiku. Liels darbs ir jāiegulda, lai panāktu labāku ēku siltumizolāciju, bet ir arī iespējas efektīvāk nodrošināt nepieciešamo siltumapgādi un aukstumapgādi. Enerģijas zudumi, kas rodas enerģijas pārveides, pārvades un sadales procesā, var būt būtiski. Vienotas metodikas un ziņošanas neesamības dēļ ir grūti salīdzināt tīklus vai operatorus vai salīdzinoši novērtēt darbības rezultātus. Savienībā nav pieņemta vienota enerģijas zudumu definīcija, tāpēc datu kvalitāte nav apmierinoša. Šī problēma ir jārisina. Mājsaimniecību sektors veido aptuveni vienu ceturto daļu no visa enerģijas galapatēriņa Savienībā. Patērētāju un iedzīvotāju uzvedība būtiski ietekmē šo enerģijas patēriņu, un Energoefektivitātes direktīvā ir paredzēti vairāki noteikumi, ar kuriem tiek atbalstīta iedzīvotāju un patērētāju iespēju nodrošināšana. Energoefektivitātes veicināšanas pasākumi neietver pārliecinošus patērētāju uzvedības un patērētāju iespēju nodrošināšanas aspektus, jo īpaši vietējā līmenī, un tādēļ patērētājiem nav pietiekamu stimulu īstenot energoefektivitātes uzlabojumus un risināt problēmas saistībā ar augstajām sākotnējām izmaksām un pretrunīgajām interesēm. Lai gan Energoefektivitātes direktīvā jau ir paredzēti dalībvalstīm adresēti stimuli enerģētiskās nabadzības novēršanai, Covid-19 krīze ir izcēlusi to, ka šī problēma ir steidzami jārisina, lai saskaņā ar kopīgās Portu sociālās apņemšanās ietvaros panākto vienošanos Savienība spētu izveidot sociālu Eiropu, kas gādā par visu savu iedzīvotāju vajadzībām, dodot viņiem iespēju aktīvi piedalīties zaļās pārkārtošanās procesā un vienlaikus mazinot negatīvo ietekmi un neatstājot nevienu novārtā. Jautājums par enerģētiskās nabadzības līmeņiem dalībvalstīs aktualizēsies, jo, iespējams, arvien vairāk būs to eiropiešu, kuriem ir grūtības atļauties pamata energopakalpojumus, jo īpaši pieaugot enerģijas izmaksām un bezdarbam. Arī mājsaimniecības ar vidējiem ienākumiem tuvākajā nākotnē varētu būt pakļautas arvien lielākam enerģētiskās nabadzības riskam, jo jau tagad lielākā daļa mājsaimniecību, kuras skar šī problēma, ir mājsaimniecības ar vidēji zemiem ienākumiem. Ir identificēts, ka energoefektivitāte ir iedarbīgākais risinājums, kas varētu mazināt enerģētisko nabadzību un zināmā mērā novērst iespējamu negatīvu ietekmi, ko varētu radīt enerģijas sadale cenu noteikšanas pasākumu kontekstā. Saskaņā ar Eiropas zaļā kursa prasībām Energoefektivitātes direktīva kopā ar citām iniciatīvām, kas ietilpst paketē “Gatavi mērķrādītājam 55 %”, jo īpaši Sociālo klimata fondu, risinās divkāršu izaicinājumu un gan klimata, gan sociālo vajadzību problēmu pārvērtīs par iespējām. Šajā kontekstā grozījumi palīdzēs stiprināt Energoefektivitātes direktīvas spēju labāk novērst vēl pastāvošos tirgus šķēršļus un nepilnības, jo tiks ņemti vērā plašāki mērķi, kas paredzēti Eiropas zaļajā kursā, kura uzdevums ir gādāt, lai neviens netiktu atstāts novārtā, un nodrošināt ilgtspējīgu ekonomiku. Tādējādi priekšlikums stiprinās dažādus Energoefektivitātes direktīvas noteikumus nolūkā nodrošināt, ka tā sniedz optimālu ieguldījumu, lai tiktu sasniegts vērienīgāks klimata mērķrādītājs — vismaz 55 % SEG emisiju samazinājums līdz 2030. gadam, kā noteikts klimata mērķrādītāja plānā. • Saskanība ar pašreizējiem noteikumiem konkrētajā politikas jomā Šis priekšlikums ir daļa no plašāka politikas satvara, kuru veido energoefektivitātes rīcībpolitikas, kas vērstas uz energoefektivitātes iespējām konkrētās politikas jomās, tostarp attiecībā uz ēkām (Direktīva 2010/31/ES (Direktīva par ēku energoefektivitāti),) ražojumiem (Direktīva 2009/125/EK, Regula (ES) 2017/1369 un Regula (ES) 2020/740) un pārvaldību (Regula (ES) 2018/1999). Šīm rīcībpolitikām ir ļoti svarīga nozīme enerģijas ietaupījuma nodrošināšanā, aizstājot ražojumus vai būvējot/renovējot ēkas. Priekšlikums ir saskanīgs ar priekšlikumu pārskatīt Atjaunojamo energoresursu direktīvu,. Šajā priekšlikumā Energoefektivitātes direktīvas pārstrādātajai versijai ir izklāstīts satvars citām energoefektivitātes rīcībpolitikām, paredzot energoefektivitātes mērķrādītājus un nosakot galvenos starpnozaru pasākumus, kā arī konkrētākas darbības. Šis priekšlikums ir vērsts uz enerģijas ietaupījumu publiskajā sektorā, tostarp paredzot pienākumu ik gadu renovēt publiskā sektora ēkas, kā arī preču, pakalpojumu, būvdarbu un ēku iepirkumos ņemt vērā energoefektivitātes aspektu. Īpašais uzsvars, kas šajā priekšlikumā likts uz publiskā sektora ēkām, papildina Direktīvu par ēku energoefektivitāti, kurā noteikti ar ēkām saistīti standarti un konkrētas tehniskās prasības. Publiskais sektors kalpo sabiedrībai kopumā, tostarp neaizsargātiem klientiem un personām, kas pakļautas enerģētiskās nabadzības riskam, tādējādi nodrošinot, ka saskaņā ar Eiropas zaļā kursa mērķiem neviens netiek atstāts novārtā. Īpašā uzmanība, kas Energoefektivitātes direktīvā veltīta publiskajam sektoram, ir būtiska, lai šī direktīva kalpotu kā piemērs energoefektivitātes veicināšanai. Komisija ir sākusi Direktīvas par ēku energoefektivitāti pārskatīšanu, lai 2021. gada beigās nāktu klajā ar priekšlikumu. Lai gan pašlaik nav iespējams paredzēt minētās pārskatīšanas iznākumu, šajā priekšlikumā ir ņemta vērā Direktīvas par ēku energoefektivitāti īpašā nozīme, paredzot izmaksu ziņā optimālas energoefektivitātes prasības, vienlaikus nostiprinot Energoefektivitātes direktīvā izklāstītos noteikumus, kas attiecas uz publiskajām struktūrām kā piemēra sniedzējām, jo īpaši attiecībā uz ēkām (5. un 6. pants) un publisko iepirkumu (7. pants), tādējādi nodrošinot nepieciešamo horizontālo rīcības satvaru.

Energoefektivitātes direktīvā ir paredzēti pamatprincipi attiecībā uz siltumapgādes un aukstumapgādes plānošanu, identificējot dalībvalstu iespējas, ko piedāvā energoefektivitāte un atjaunojamie energoresursi. Tajā arī ir noteiktas uzraudzības politikas nostādnes un pasākumi minēto iespēju izmantošanai. Šīs politikas nostādnes un pasākumi tiešā veidā sekmē Atjaunojamo energoresursu direktīvas 24. pantā noteikto atjaunojamo energoresursu mērķrādītāju sasniegšanu siltumapgādes un aukstumapgādes sektorā. Piemēram, pārskatīta efektīvas centralizētās siltumapgādes un aukstumapgādes definīcija (Energoefektivitātes direktīvas 2. panta 43. punkts) tieši veicinātu atjaunojamo energoresursu izmantošanu centralizētajā siltumapgādē un aukstumapgādē. Un otrādi — šie apakšmērķi sekmētu Energoefektivitātes direktīvā noteikto energoefektivitātes mērķu īstenošanu. Turklāt saskaņā ar Energoefektivitātes direktīvu noteiktie plānošanas pasākumi attiecībā uz siltumapgādes un aukstumapgādes sektoru tiks sinhronizēti ar NEKP laika grafiku. Tas veicina labāku saskanību starp NEKP, visaptverošajiem izvērtējumiem, kā arī izvērtējumiem par to, kāds ir no atjaunojamajiem energoresursiem iegūtas enerģijas un atlikumsiltuma un atlikumaukstuma izmantojuma potenciāls siltumapgādes un aukstumapgādes sektorā saskaņā ar Atjaunojamo energoresursu direktīvas 15. panta 7. punktu. Konkrētas prasības par ziņošanu saistībā ar dažādiem Energoefektivitātes direktīvas noteikumiem ir paredzētas Pārvaldības regulā (Regula (ES) 2018/1999). Šajā regulā ir noteikts, ka katrai dalībvalstij ir jāizstrādā integrētais nacionālais enerģētikas un klimata plāns (NEKP) desmit gadiem (2021–2030), kurā ir jāizklāsta, kā attiecīgā dalībvalsts citstarp plāno sekmēt 2030. gadam noteiktā energoefektivitātes mērķrādītāja sasniegšanu. Pārvaldības regulā arī ir paredzētas konkrētas prasības attiecībā uz energoefektivitātes mērķrādītāju noteikšanu, ziņošanas pienākumiem, progresa pārraudzību un koriģējošām darbībām, kas ir jāveic nepietiekami vērienīgu plānu un nepietiekama progresa gadījumā. Būs jāanalizē šajā direktīvā veikto izmaiņu ietekme, un tā rezultātā var rasties vajadzība veikt turpmākus grozījumus Pārvaldības regulā nolūkā nodrošināt abu šo tiesību aktu saskanību. Jauni noteikumi, jo īpaši saistībā ar nacionālo indikatīvo devumu noteikšanu, neatbilstību novēršanas mehānismiem un ziņošanas pienākumiem, pēc Pārvaldības regulas pārskatīšanas būtu tajā jāiekļauj un jāsaskaņo ar tajā paredzētajām prasībām, lai novērstu prasību pārklāšanos. Daži Pārvaldības regulas noteikumi, iespējams, arī būs par jaunu jānovērtē, ņemot vērā šajā direktīvā ierosinātos grozījumus. Energoefektivitātes direktīva mijiedarbojas ar pārējiem energoefektivitātes tiesību aktiem, t. i., ar Direktīvu par ēku energoefektivitāti, Ekodizaina direktīvu un Savienības energomarķējuma un riepu marķējuma regulām. Šajos juridiskajos instrumentos ir noteikti minimālie veiktspējas standarti, bet nav paredzēta prasība paātrināt aizstāšanu vai stimulēt izvēles, kas nodrošina efektīvākus iznākumus, kuri pārsniedz minimālos standartus. Galvenie mehānismi, kas dalībvalstīm ir pieejami, lai tās varētu veicināt sava enerģijas ietaupījuma palielināšanos, pārsniedzot dabisko līmeni un tādējādi izpildot Energoefektivitātes direktīvā noteiktās prasības, ir energoneefektīvu ierīču aizstāšana un energoefektīvāku izvēļu stimulēšana. Katrs instruments ir vērsts uz atšķirīgiem energoefektivitātes aspektiem, bet tie visi galu galā sekmē viena un tā paša mērķa sasniegšanu, proti, energoefektivitātes uzlabošanu un Savienības vispārējā energoefektivitātes mērķrādītāja sasniegšanu. Citās jomās, piemēram, saistībā ar pasākumiem publiskā iepirkuma, energotīklu un siltumapgādes un aukstumapgādes jomā, Energoefektivitātes direktīva papildina citus tiesību aktus nolūkā piesaistīt lielāku uzmanību energoefektivitātei un tādējādi palielināt kopējo enerģijas ietaupījuma apjomu. • Saskanība ar citām Savienības politikas jomām Izmaiņas Energoefektivitātes direktīvas politikas struktūrā mijiedarbojas ar spēkā esošajām un plānotajām rīcībpolitikām un pasākumiem, tostarp gan ar cenu noteikšanu saistītiem, gan nesaistītiem mehānismiem un pasākumiem. Energoefektivitātes direktīvu, kas attiecas uz pastāvošajiem tirgus šķēršļiem, kuri nelabvēlīgi ietekmē energoefektivitāti, papildina emisijas kvotu tirdzniecības ieviešana attiecībā uz ēkām izmantotajiem kurināmajiem, kas saīsinās energoefektivitātes ieguldījumu atmaksāšanās periodu un stiprinās energoefektivitātes pasākumu veikšanas ekonomisko pamatojumu visā Savienībā. Klimata mērķrādītāja plāns apliecināja, ka, lai nodrošinātu rentablāko ceļu uz SEG emisiju samazinājumu 55 % apmērā, regulatīva iejaukšanās ir jāapvieno ar oglekļa cenas noteikšanas politiku. Līdzsvara panākšanai starp oglekļa cenas noteikšanas un regulatīvo politiku ir būtiska nozīme, lai izmaksefektīvā veidā sasniegtu vērienīgāku klimata mērķrādītāju, vienlaikus nepieļaujot oglekļa izmaksu novirzīšanu, jo īpaši uz neaizsargātiem klientiem un tiešajiem lietotājiem. Tajā pašā laikā emisijas kvotu tirdzniecība kvotu izsolēs radīs papildu ienākumus, kurus var sadalīt starp dalībvalstīm un dalībvalstīs nolūkā atbalstīt neaizsargātos, enerģētiskās nabadzības skartos tiešos lietotājus, apmaksājot viņu rēķinus un veicot ēku renovāciju. Pakete “Gatavi mērķrādītājam 55 %” apvieno atbilstošus politikas instrumentus, kuri var sekmēt SEG emisiju samazinājuma mērķrādītāja 55 % apmērā sasniegšanu un kuru uzdevums ir to panākt saskaņotā un samērīgā veidā, mijiedarbojoties ar citām attiecīgajām regulām un direktīvām. Iepriekš minētais jo īpaši attiecas uz Energoefektivitātes direktīvu, Atjaunojamo energoresursu direktīvu (AED II), ES emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu (ETS), Kopīgu centienu regulu (KCR), zemes izmantošanu, zemes izmantošanas maiņu un mežsaimniecību (ZIZIMM), enerģijas nodokļiem un CO2 emisiju standartiem attiecībā uz transportlīdzekļiem. Tika atzīts, ka paketē “Gatavi mērķrādītājam 55 %” iekļauto dažādo iniciatīvu saskanība ir būtiska, lai nodrošinātu, ka šīs paketes dažādie politikas instrumenti, tostarp Energoefektivitātes direktīva, sekmē vērienīgāka klimata mērķrādītāja 55 % apmērā sasniegšanu visrezultatīvākajā veidā. Šīs ES rīcībpolitikas veicina Energoefektivitātes direktīvas mērķu sasniegšanu, jo īpaši attiecībā uz energoefektivitātes mērķrādītāju. Energoefektivitātes direktīvā noteiktie mērķrādītāji un pasākumi nodrošinās iedarbīgākas savstarpējās saites un sinerģijas ar citām Savienības rīcībpolitikām. Starp Energoefektivitātes direktīvu un Atjaunojamo energoresursu direktīvu pastāv būtiskas savstarpējās saites, īpaši attiecībā uz siltumapgādi un aukstumapgādi, jo abas šīs direktīvas veicina arī Energosistēmas integrācijas stratēģijas mērķu īstenošanu. Energoefektivitātes direktīva nodrošina nostiprinātu satvaru plānošanai, identificējot energoefektivitātes un atjaunojamo energoresursu potenciālu siltumapgādes un aukstumapgādes sektorā, un tajā ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jāīsteno rīcībpolitikas un pasākumi šā potenciāla izmantošanai. Šīs rīcībpolitikas un pasākumi tiešā veidā sekmē Atjaunojamo energoresursu direktīvas 23. pantā noteiktā atjaunojamo energoresursu mērķrādītāja sasniegšanu siltumapgādē un aukstumapgādē. Un otrādi — šie mērķrādītāji sekmē Energoefektivitātes direktīvas 23. pantā noteikto energoefektivitātes mērķu sasniegšanu un Energoefektivitātes direktīvas īstenošanu kopumā. ES ETS ir noteikta SEG emisiju maksimālā robežvērtība, kas laika gaitā tiek samazināta. KCR ir paredzēti saistoši SEG gada emisiju mērķi dalībvalstīm, uz kurām attiecas SEG emisijas sektoros, kurus neaptver ES ETS, tostarp ēku, transporta un lauksaimniecības sektorā. KCR veicina atbilstību Energoefektivitātes direktīvai, jo īpaši energotaupības pienākuma izpildi. Ar energotaupības pienākumu saistītā papildināmības prasība sniedz dalībvalstīm stimulus īstenot valsts rīcībpolitikas un pasākumus, kuru prasības pārsniedz Savienības līmenī noteiktos minimālos energoefektivitātes prasību līmeņus (piem., nosakot stingrākus valsts būvniecības noteikumus un programmas, kas veicina augstākas energoefektivitātes klases ierīču izmantošanu). Tādi cenu noteikšanas mehānismi kā ES ETS un Enerģijas nodokļu direktīva palielina energoefektivitātes jomā veikto ieguldījumu finansiālo pievilcību, bet nenovērš tirgus šķēršļus, kuru dēļ ieguldījumu līmenis nav optimāls. Tāpēc šie mehānismi papildina energoefektivitātes tiesiskos aktus, taču tos neaizstāj. Pārejas periodā, pirms visi paketē “Gatavi mērķrādītājam 55 %” ierosinātie pasākumi un mērķrādītāji pilnībā stāsies spēkā un atbrīvos Eiropas iedzīvotājus no atkarības no fosilā kurināmā un pieaugošām enerģijas izmaksām, dažas darbības var radīt būtisku ietekmi uz izmaksu/ieguvumu sadali. Sagaidāms, ka ES ETS tvēruma paplašināšana, iekļaujot tajā ēku un transporta sektoru, izraisīs enerģijas cenu pieaugumu, jo kurināmā piegādātāji, domājams, novirzīs oglekļa izmaksas uz patērētājiem un tas, iespējams, ietekmēs neaizsargātus klientus un tiešos lietotājus, kuri izmanto fosilo kurināmo, vai enerģētiskās nabadzības riskam pakļautas personas. Mērķorientēti pasākumi pārejas atvieglošanai gan Eiropas, gan valsts līmenī. Paketē “Gatavi mērķrādītājam 55 %” ir ierosināti konkrēti pasākumi saskaņā ar Energoefektivitātes direktīvu, kā arī jauns finansēšanas instruments, kura pamatā ir ieņēmumi no jaunās ETS un kura uzdevums ir mazināt augstāku izmaksu ietekmi uz patērētājiem, kas rodas tāpēc, ka autotransporta un ēku sektorā tiek ieviesta oglekļa cena. Ir būtiski nodrošināt, ka energoefektivitātes ieguldījumi tiek veikti, sniedzot labumu mūsu sabiedrības neaizsargātākajām personām. Iepriekš minēto negatīvo ietekmi var palīdzēt mazināt atbalsta pasākumi, kuru mērķis ir stiprināt energotaupības pienākumu un sniegt lielākas iespējas neaizsargātiem klientiem, enerģētiskās nabadzības skartām vai šādas nabadzības riskam pakļautām mājsaimniecībām un attiecīgā gadījumā cilvēkiem, kuri dzīvo sociālajos mājokļos, kā arī aizsargāt minētās mājsaimniecības un cilvēkus. Kopējā ietekme, ko radīs saskaņā ar Energoefektivitātes direktīvu ierosinātie pasākumi un jaunais finansēšanas instruments, kura pamatā ir jaunajos sektoros īstenotajā emisijas kvotu tirdzniecībā gūtie ieņēmumi, palīdzēs iedarbīgi un, ievērojot solidaritātes principu, mazināt iespējamo negatīvo sociālo ietekmi. Ienākumi, kas gūti, īstenojot ES ETS, tostarp veicot emisiju tirdzniecību jaunajos sektoros, dalībvalstīm joprojām būs pieejami arī to pasākumu finansēšanai, kas paredzēti energoefektivitātes, centralizētās siltumapgādes sistēmu un izolācijas uzlabošanai, vai atbalsta sniegšanai mājsaimniecībām ar zemiem vai vidēji zemiem ienākumiem. Lai risinātu problēmu saistībā ar sociālo ietekmi, ko rada emisiju tirdzniecība abos jaunajos sektoros “ēkas” un “ceļu transports”, ir izveidots Sociālais klimata fonds (turpmāk tekstā “Fonds”). Lai nodrošinātu, ka Savienības budžets var segt papildu izdevumus saistībā ar Fondu, Komisija paralēli šiem Fonda regulas priekšlikumiem ierosina veikt grozījumus gan Regulā par daudzgadu finanšu shēmu 2021.–2027. gadam, gan Padomes Lēmumā (ES, Euratom) 2020/2053 (turpmāk tekstā “Lēmums par pašu resursiem”). Konkrētāk, daļa no ienākumiem, kas tiks gūti no emisiju tirdzniecības ceļu transporta un ēku sektorā, uzkrāsies Savienības budžetā. Fondam būtu jāpiešķir finansējums dalībvalstīm, lai atbalstītu to veiktos pasākumus un ieguldījumus nolūkā uzlabot ēku energoefektivitāti, īstenot energoefektivitātes uzlabojumus, renovēt ēkas, kā arī dekarbonizēt ēku siltumapgādi un aukstumapgādi, tostarp integrējot enerģijas ieguvi no atjaunojamajiem energoresursiem, kā arī finansēt bezemisiju un mazemisiju mobilitāti. Papildus ieguldījumiem, kas paātrina turpmākas strukturālās izmaiņas, dalībvalstis arī varētu apsvērt iespēju uz laiku sniegt tiešu atbalstu neaizsargātām mājsaimniecībām. Turklāt saskaņā ar Renovācijas viļņa iniciatīvu vairākās jaunās un spēkā esošās daudzgadu finanšu shēmas un Eiropas Atveseļošanas instrumenta programmās ir pieejams Savienības finansējuma atbalsts ieguldījumu veikšanai energoefektivitātes un ēku renovācijas jomā, kas palīdzēs mazināt vai novērst enerģētisko nabadzību. Vēl vienu būtisku finansējuma avotu energoefektivitātes ieguldījumiem nodrošina Atveseļošanas un noturības mehānisms (turpmāk tekstā “ANM”), kura ietvaros dalībvalstīm dotāciju un aizdevumu veidā tiks darīti pieejami kopā 672,5 miljardi EUR. Saskaņā ar vispārējo mērķi piešķirt ar klimatu saistītām darbībām 37 % no ANM līdzekļiem dalībvalstis plāno tērēt ievērojamas summas ieguldījumu veikšanai ēku renovācijā atbilstīgi Eiropas Komisijas sniegtajām norādēm, īpaši pievēršoties ēkām ar sliktākajiem energoefektivitātes rādītājiem un enerģētiskās nabadzības skartām mājsaimniecībām. Kohēzijas politikas fondi — atbilstīgi vispārējam klimata mērķrādītājam 30 % apmērā un saskaņā ar tematisko koncentrēšanos uz 2. politikas mērķi — ievērojamu daļu ES budžeta līdzekļu joprojām piešķirs ieguldījumu veikšanai energoefektivitātes un ēku renovācijas jomā, savukārt ar programmas InvestEU palīdzību, izmantojot specializētus finanšu instrumentus un tehnisko atbalstu, jo īpaši instrumentu ELENA, dalībvalstīs vajadzīgā apmērā tiks mobilizēti privātie un publiskie ieguldījumi. Taisnīgas pārkārtošanās fonda kopējais budžets ir 17,5 miljardi EUR, un tā mērķis būs mazināt sociālās un ekonomiskās izmaksas, kas izriet no pārejas uz klimatneitrālu ekonomiku, tostarp veicot ieguldījumus energoefektivitātē un ēku renovācijā, kas nodrošinās divkāršu ieguvumu, proti, radīs darbvietas vietējā līmenī un ilgtspējīgā veidā risinās enerģētiskās nabadzības problēmu. Visbeidzot, tādu centralizēti pārvaldītu programmu kā LIFE vai “Apvārsnis Eiropa” finansēšanas prioritātes ietvers atbalsta sniegšanu taisnīgas un zaļas pārkārtošanās īstenošanai saskaņā ar konkrētiem programmu mērķiem un to būtību, t. i., ar mērķi izstrādāt tehnoloģiju un tirgus inovācijas un paraugprakses saistībā ar energoefektivitātes politikas īstenošanu. ES tiesiskais regulējums attiecībā uz autotransporta CO2 emisijām nosaka, ka ražotājiem ir jāsamazina jaunā autoparka vidējās izpūtēja CO2 emisijas attiecībā uz to transportlīdzekļu kopumu, kurus viņi pārdod. Ir pieņemti noteikumi par lielas noslodzes transportlīdzekļiem, pasažieru automobiļiem un vieglajiem komerciālajiem automobiļiem. Šie noteikumi nozīmē, ka ražotājiem ir vai nu jāievieš tehnoloģija transportlīdzekļu energoefektivitātes uzlabošanai (piem., samazinot to aerodinamiku, rites pretestību vai spēka piedziņas bloka efektivitāti), vai jāizmanto enerģijas avots, kas rada mazāk CO2 emisiju. Pāreja uz pilnīgi elektriskiem spēka piedziņas blokiem ļauj novērst iekšdedzes dzinēju enerģijas zudumus un ievērojami samazina enerģijas galapatēriņu uz kilometru. Enerģijas patēriņa samazinājums transporta sektorā, kas izriet no tiesiskā regulējuma attiecībā uz autotransporta CO2 emisijām, ir atspoguļots kvantitatīvi izteiktajā vispārējā ES energoefektivitātes mērķrādītājā. Energoefektivitātes direktīva radīs sinerģijas ar pasākumiem Ilgtspējīgas un viedas mobilitātes stratēģijas ietvaros. Dalībvalstīm joprojām būs nodrošināta pilnīga rīcības un izvēles brīvība attiecībā uz to, kādus pasākumus izvēlēties, lai samazinātu enerģijas patēriņu transporta sektorā, tomēr minētā direktīva stimulēs energoefektivitātes pasākumu īstenošanu šajā sektorā. Energoefektivitātes direktīvu papildina arī aprites ekonomikas rīcības plāns. Tādu ražojumu un infrastruktūru izstrāde, kuriem ir ilgāks ekspluatācijas laiks, vai izejvielu atkārtota izmantošana un pārstrāde samazina enerģijas patēriņu un SEG emisijas ražojumu un infrastruktūru aprites ciklā. Renovācijas viļņa iniciatīvā galvenā uzmanība ir vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka Eiropas ēkas ir energoefektīvākas, visā to ekspluatācijas laikā rada mazāk oglekļa un ir ilgtspējīgākas. Aprites ekonomikas principi var palīdzēt samazināt piesārņojumu un ar materiāliem saistītās SEG emisijas, kas rodas ēku renovācijas gaitā. 2. JURIDISKAIS PAMATS, SUBSIDIARITĀTE UN PROPORCIONALITĀTE • Juridiskais pamats Priekšlikuma pamatā ir Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 194. panta 2. punkts, kas ir ar enerģētiku saistīto pasākumu juridiskais pamats. Ierosināto pasākumu mērķis ir uzlabot energoefektivitāti visos sektoros un visā enerģijas ķēdē, tādējādi tie ir vērsti uz to, lai sasniegtu vienu no 194. pantā minētajiem mērķiem, proti, veicināt energoefektivitāti un taupību atbilstīgi 194. panta 1. punkta c) apakšpunktam. Tā kā LESD ir iekļauts īpašs juridiskais pamats attiecībā uz enerģētiku, ir atbilstīgi to izmantot.

• Subsidiaritāte (neekskluzīvas kompetences gadījumā) Šajā priekšlikumā ir ņemts vērā subsidiaritātes princips, jo Savienībai nav ekskluzīvas kompetences enerģētikas politikas jomā. Šā priekšlikuma pamatā ir tas, ka energoefektivitātei kā politiskai un ekonomiskai problēmai ir arvien lielāka nozīme, kā arī tās ciešā savstarpējā saikne ar tādām politikas jomām kā energoapgādes drošība, klimata pārmaiņas, iekšējais tirgus un ekonomiskā un sociālā attīstība. Nepieciešamība pēc ES rīcības Tādējādi saskaņā ar LESD 191. pantu ES rīcība ir pamatota no subsidiaritātes viedokļa, jo koordinācija Eiropas līmenī faktiski stiprina energoapgādes drošību un ieguvumus vides un klimata jomā. Pamatproblēmas, kas izraisa enerģijas ietaupījuma trūkumu (salīdzinājumā ar optimālo līmeni no sabiedrības viedokļa), visā ES ir vienādas un ir sastopamas visās dalībvalstīs. Ir vajadzīga Savienības līmeņa rīcība, lai nodrošinātu dalībvalstu ieguldījumu saistošā ES līmeņa energoefektivitātes mērķrādītāja sasniegšanā, kā arī to, lai šis mērķrādītājs tiktu sasniegts kopīgi un izmaksefektīvi. Dalībvalstīm ir jādefinē savu ieceru vēriens, tostarp attīstības virziens, kas atbilst apstākļiem un kontekstam attiecīgajā valstī. Šā juridiskā instrumenta raksturs un fakts, ka energoefektivitātes mērķrādītājs valsts līmenī nav saistošs, atbilst subsidiaritātes principam. Ņemot vērā valsts kontekstu un īpatnības, dalībvalstis saglabās nemainīgu elastības līmeni, izvēloties savu politikas pasākumu kopumu, sektorus un pieeju vajadzīgā enerģijas ietaupījuma sasniegšanai līdz 2030. gadam. Ņemot vērā vērienīgāku klimata mērķrādītāju, Savienības līmeņa rīcība papildinās un pastiprinās valsts un vietējā līmeņa rīcību, lai palielinātu centienus energoefektivitātes jomā. Pārvaldības regulā jau ir noteikts, ka Komisijai ir pienākums rīkoties, ja dalībvalstīm trūkst ieinteresētības sasniegt Savienības mērķrādītājus, tādējādi de facto oficiāli atzīstot Savienības rīcības būtisko nozīmi šajā kontekstā, un tādējādi ES rīcība ir attaisnota, pamatojoties uz subsidiaritātes principu saskaņā ar LESD 191. pantu. Pamatproblēmas, kas izraisa enerģijas ietaupījuma trūkumu (salīdzinājumā ar optimālo līmeni no sabiedrības viedokļa), visā Savienībā ir vienādas un ir sastopamas visās dalībvalstīs. Ņemot vērā enerģijas patēriņa ārējās izmaksas (piem., SEG emisijas, gaisa piesārņotāju emisijas, energoapgādes drošību), darbības energoefektivitātes palielināšanai un enerģijas patēriņa samazināšanai, domājams, radīs ieguvumus, kas pārsniedz valstu robežas. Maz ticams, ka pārrobežu problēmu gadījumā dalībvalsts rīcība nodrošinās optimālu iznākumu. Vērienīgāks klimata mērķrādītājs rada vajadzību pēc vērienīgāka energoefektivitātes mērķrādītāja, un šajā sakarā Savienības rīcībai ir jāpapildina un jāpastiprina valsts un vietējā līmeņa rīcība. Turklāt šā juridiskā instrumenta raksturs un fakts, ka energoefektivitātes mērķrādītājs valsts līmenī nav saistošs, atbilst subsidiaritātes principam. Dalībvalstis saglabā nemainīgu elastības līmeni, izvēloties savu politikas pasākumu kopumu, sektorus un pieeju vajadzīgā enerģijas ietaupījuma sasniegšanai līdz 2030. gadam, ņemot vērā attiecīgās valsts kontekstu un īpatnības. Taču enerģētika ir politikas joma, kurā ir jāveic lieli ieguldījumi. Savienības līmenī saskaņota pieeja var radīt uzticēšanos, drošību un nepārtrauktību, palielinot iespēju, ka dažādi dalībnieki veiks ieguldījumus un iesaistīsies. Savienības līmeņa rīcībpolitikas arī var nodrošināt atbilstīgu un taisnīgu pārkārtošanos valstīm un reģioniem, kuru ekonomikas varētu izjust būtisku ietekmi, ņemot vērā izmaiņas rūpniecības struktūrā vai nodarbinātībā, kuras varētu radīt enerģētikas pārkārtošana virzībā uz dekarbonizāciju. Turklāt saskaņota rīcība Savienības līmenī ļauj labāk ņemt vērā dalībvalstu atšķirīgās spējas rīkoties. Ārējas izmaksas rodas, kad preces ražošana un pakalpojuma nodrošināšana vai to patērēšana rada izmaksas trešai personai (negatīva ietekme). ES pievienotā vērtība Energoefektivitātes rīcībpolitikas ir būtisks mehānisms SEG emisiju samazināšanai un sekmē vidiskos, ekonomiskos un sociālos ieguvumus, piemēram, labāku gaisa kvalitāti, mazākus rēķinus par enerģiju un labāku veselību. Savienības enerģētikas un klimata mērķrādītāji 2030. gadam ir kopīgi mērķrādītāji. Šajā ziņā ar saskaņotām Savienības rīcībpolitikām ir labākas izredzes līdz 2050. gadam pārveidot Savienību tā, lai Eiropā panāktu klimatneitralitāti. Kopīga pieeja ir iedarbīgākais veids, kā nodrošināt starptautisku saistību izpildi. Dalībvalstu līmenī ir jāveic konkrētas darbības nolūkā samazināt enerģijas patēriņu. Tomēr Savienības līmenī šīm darbībām ir vajadzīgs faktisks satvars. Koordinēta un saskaņota pieeja Savienības līmenī ļaus īstenot un sekmēs dalībvalstu darbības, kā arī nodrošinās četras pamatbrīvības. Vienota Savienības pieeja, piemēram, palīdzēs izveidot lielākus tirgus Eiropas piegādātājiem, darba ņēmējiem un precēm un nodrošinās vienādu prasību un noteikumu piemērošanu. Tādējādi tiks aizsargāta un stimulēta konkurence. Vienota pieeja Savienības līmenī ļaus patērētājiem izmantot vienādas pamattiesības un saņemt salīdzināmu un atpazīstamu informāciju visā Savienībā. Vienota Savienības pieeja energoefektivitātei ļaus risināt konkrētas kopīgas problēmas, piemēram, vajadzību mazināt enerģētisko nabadzību. Energoefektivitātes direktīvas īstenošanā gūtā pieredze ir apliecinājusi, ka vienots Savienības satvars ir sociāli taisnīgs, samazina izmaksas, palielina ieguvumus no iekšējā tirgus un ļauj dalībvalstu politikas veidotājiem mācīties citam no cita. Energoefektivitātes direktīva faktiski papildina un pastiprina citus valsts un Savienības pasākumus. Savienības līmenī pieņemtās rīcībpolitikas atspoguļo ciešo savstarpējo saikni, kas pastāv starp tādām politikas jomām kā klimata pārmaiņas, ilgtspēja, vide, iekšējais tirgus, sociālā un ekonomiskā attīstība. Tāpēc, pieņemot lēmumus par rīcībpolitikām un pasākumiem, kā arī to īstenošanas gaitā var ņemt vērā ietekmi uz vienoto tirgu saistībā ar izaugsmi, ieguldījumiem un darbvietu radīšanu. To apstiprināja darba grupa, kas tika izveidota, lai izpētītu, kā mobilizēt dalībvalstu centienus, lai sasniegtu 2020. gada energoefektivitātes mērķrādītājus. Šī darba grupa aicināja izstrādāt spēcīgu, mērķtiecīgu un kopīgu energoefektivitātes politikas satvaru nolūkā piesaistīt vajadzīgos ieguldījumus un nodrošināt, ka enerģijas ietaupījums tiek panākts taisnīgā un godīgā veidā. Turklāt Savienības vienotais tirgus darbojas kā spēcīgs stimuls SEG emisiju samazināšanai izmaksefektīvā veidā. Kopīga Savienības rīcība nodrošinās to, ka rīcībpolitikas mērķi tiks sasniegti kopīgi, ar zemākajām iespējamajām izmaksām. Tāpēc vispārējo mērķu kopīgu sasniegšanu var veicināt saskaņota rīcība Savienības līmenī, ļaujot īstenot un sekmēt centienus valsts līmenī, nodrošinot saskaņotāku pieeju, palīdzot radīt plašus tirgus Eiropas piegādātājiem un garantējot, ka uz viņiem attiecas vienādas prasības un noteikumi. Savienības līmeņa satvars arī nodrošinās lielāku noteiktību ieguldītājiem. Tas visā vienotajā tirgū sniegs vispārēju stimulu veikt ieguldījumus energoefektīvākos visa veida ražojumos. Savienības un dalībvalstu līmenī definēti mērķi sniedz skaidru norādi par to, cik lieli centieni būtu jāiegulda energoefektivitātes palielināšanā, un palīdz definēt energoefektīvo ražojumu un pakalpojumu tirgus lielumu. Tādējādi piegādātājiem un ražotājiem tiks sūtīts signāls šajā ziņā ieguldīt lielāku darbu ražojumu izstrādē. Lai nodrošinātu ar energoefektivitāti saistīto mērķu sasniegšanu, vienlaikus stiprinot patērētāju iespējas, ir vajadzīga jēgpilna, precīza un saprotama informācija par enerģijas patēriņu un saistītajām izmaksām, kā arī viegla piekļuve konkurētspējīgam tirgum, kurā tiek piedāvāti ēku būvmateriāli (logi, izolācija utt.), siltumapgādes un aukstumapgādes risinājumi un citi ražojumi, kas palīdz uzlabot energoefektivitāti. Ir jāīsteno pasākumi, kas vērsti uz konkrētiem sektoriem, piemēram, siltumapgādes un aukstumapgādes sektoru, lai garantētu pienācīgu uzmanību sektoriem, kuros ir jāpanāk lielākais SEG emisiju samazinājums. Saskaņota plānošana nodrošina to, ka valstu rīcībpolitiku un pasākumu kvalitāte ir līdzvērtīga. Tā arī nodrošina strukturētas informācijas pieejamību par sektoru mērķiem un plāniem dalībvalstīs, tādējādi palīdzot dalībvalstīm un tirgus dalībniekiem plānot savas darbības. Siltumapgādes un aukstumapgādes gadījumā saskaņota plānošana palīdz nodrošināt pietiekami lielu tirgu, kurā ir spēkā vienoti standarti augstas efektivitātes centralizētās siltumapgādes un koģenerācijas aprīkojuma piegādātājiem, tādējādi pazeminot izmaksas un motivējot šos tirgotājus īstenot inovācijas un uzlabot savu piedāvājumu. Rīkojoties Savienības līmenī, var novērst vairākus šķēršļus publiskajiem un privātajiem ieguldījumiem, risinot problēmu saistībā ar koordinācijas trūkumu starp dažādām apstiprināšanas iestādēm valsts līmenī un veicinot administratīvās spējas īstenot pārrobežu projektus un atbalsta shēmas.

Energoefektivitātes direktīvā būtībā tiek noteikts vispārējais energoefektivitātes mērķis, bet lielākā daļa darbību, kas veicamas šā mērķa sasniegšanai, tiek atstāta dalībvalstu ziņā. Principa “energoefektivitāte pirmajā vietā” piemērošana nodrošina dalībvalstīm elastību. Energoefektivitātes direktīvā ir paredzēti saistoši energoefektivitātes mērķrādītāji Savienības līmenī, bet attiecībā uz 2020. un 2030. gadu tajā netiks noteikti saistoši mērķrādītāji valstu līmenī. Dalībvalstīm būtu jānosaka savs devums Savienības energoefektivitātes mērķrādītāja kopīgā sasniegšanā, ņemot vērā Energoefektivitātes direktīvā norādīto formulu. Pienākums katru gadu panākt enerģijas patēriņa samazinājumu publiskajā sektorā nodrošinās to, ka publiskais sektors pilda savu piemēra sniegšanas funkciju, un dalībvalstis saglabās pilnīgu rīcības brīvību attiecībā uz to, kādus energoefektivitātes uzlabošanas pasākumus izvēlēties, lai panāktu vajadzīgo enerģijas galapatēriņa samazinājumu. Turklāt Energoefektivitātes direktīvā joprojām būs noteikta izpildāmā ēku renovācijas gada norma, ņemot vērā ēku telpu platību. Šis pienākums tiek attiecināts arī uz ēkām, kas pieder visām publiskajām struktūrām dalībvalsts teritorijā. Šis pasākums nodrošina, ka dalībvalstis turpina kalpot par piemēru, uzlabojot savā sfērā esošo ēku energoefektivitāti, tajā pašā laikā saglabājot rīcības brīvību attiecībā uz veicamo pasākumu izvēli. Turklāt Energoefektivitātes direktīvā būs paredzēts nepieciešamais regulējums, lai nodrošinātu, ka publisko struktūru iepirktie ražojumi, pakalpojumi, būvdarbi un ēkas ir ar augstu energoefektivitāti, un lai attiecīgos gadījumos tiktu ņemti vērā plašāki ilgtspējas, sociālie, vides un aprites ekonomikas aspekti. Saskaņota pieeja, tostarp energoefektivitātes aspektu ņemšana vērā iepirkumos, nodrošinās konkurences saglabāšanu, ilgtermiņa un rentablu enerģijas ietaupījumu, kā arī to, ka joprojām pastāv plaši tirgi. Energoefektivitātes direktīva palielinās enerģijas ietaupījumu, paaugstinot ietaupījuma normu. Dalībvalstīm būtu jāturpina panākt jaunu ikgadējo enerģijas ietaupījumu, īstenojot politikas pasākumus visos sektoros. Tā kā energotaupības pienākums ir lietderīgs pasākums energoefektivitātes uzlabošanai dažādos sektoros, tas ir arī iedarbīgs rīks, kas palīdz dalībvalstīm mazināt enerģētisko nabadzību. Pildot šo pienākumu, dalībvalstīm būs jāīsteno individuāli aprēķināta kopējās enerģijas ietaupījumu summas daļa, kas ir jāpanāk attiecībā uz neaizsargātiem klientiem un tiešajiem lietotājiem, cilvēkiem, kurus ir skārusi enerģētiskā nabadzība, vai — attiecīgos gadījumos — cilvēkiem, kuri dzīvo sociālajos mājokļos. Saskaņota pieeja var sekmēt taisnīgu enerģētikas pārkārtošanu attiecībā uz visiem Eiropas iedzīvotājiem. Energotaupības pienākums dalībvalstīm saglabā pilnīgu rīcības brīvību attiecībā uz politikas pasākumu veidiem, to apmēru, tvērumu un saturu. Energoefektivitātes direktīva visiem Eiropas iedzīvotājiem nodrošinās vienādu līgumtiesību pamatlīmeni attiecībā uz siltumapgādi, aukstumapgādi un mājsaimniecības karsto ūdeni. Lai gan saskaņā ar Energoefektivitātes direktīvu būs jāievieš noteiktas klientu pamata līgumtiesības, dalībvalstu pilnvaras nebūtu ierobežotas. Visā ES ir jānodrošina vienādi nosacījumi arī attiecībā uz patērētājiem informēšanu un izpratnes veidošanas darbībām. Dalībvalstīm ir jāveic atbilstoši pasākumi, lai gan šādu darbību konkrēta izstrāde paliek valstu kompetencē. Ekonomiskās un veselības krīzes ietekme Savienības mērogā apliecina, ka saskaņota pieeja ir vajadzīga arī tādēļ, lai stiprinātu neaizsargātu klientu un tiešo lietotāju, kā arī enerģētiskās nabadzības skarto cilvēku iespējas un viņus aizsargātu. Lai nodrošinātu vienādu aizsardzības un iespēju stiprināšanas līmeni, Energoefektivitātes direktīvā ir noteikts, ka energoefektivitātes uzlabošanas pasākumi prioritāri ir jāīsteno un jāfinansē attiecībā uz iepriekš minētajiem iedzīvotājiem, un tas arī palīdzēs dalībvalstīm mazināt izmaksu/ieguvumu sadales ietekmi. Dalībvalstu pasākumus šajā sakarā palīdzēs īstenot ekspertu tīkls, kas būtu jāizveido visās dalībvalstīs. Lai gan lielos uzņēmumos būs jāveic obligāti energoauditi, jo enerģijas ietaupījums var būt ievērojams, dalībvalstis saglabās rīcības brīvību programmu izstrādē ar mērķi mudināt MVU veikt energoauditus. Siltumapgādes un aukstumapgādes sektorā dalībvalstu kompetencē paliek visaptveroša izvērtējuma veikšana par augstas efektivitātes koģenerācijas un efektīvas centralizētas siltumapgādes un aukstumapgādes izmantošanas potenciālu, un tās var piešķirt atbrīvojumus saistībā ar atlikumsiltuma rekuperāciju, ko nodrošina augstas efektivitātes koģenerācija, vai nodrošinot centralizētas siltumapgādes vai aukstumapgādes tīklu. Ar Energoefektivitātes direktīvu dalībvalstīm tiks atļauts ieviest pasākumus un procedūras nolūkā atbalstīt koģenerācijas iekārtas. Lai sekmētu vienota tirgus izveidi, visām dalībvalstīm, valsts regulatīvajām iestādēm, kā arī pārvades un sadales sistēmu operatoriem būtu jāpiemēro princips “energoefektivitāte pirmajā vietā” un būtu jāatceļ visi regulatīvie, tehniskie un neregulatīvie pasākumi attiecībā uz energoefektivitātes uzlabojumiem energotīklu darbībā. Energopakalpojumu tirgus attīstīšana, lai nodrošinātu gan energopakalpojumu pieprasījuma, gan piegādes pieejamību, paliktu dalībvalstu ziņā. Saskaņā ar Energoefektivitātes direktīvu dalībvalstis saglabātu rīcības brīvību veikt pasākumus ar mērķi identificēt un novērst regulatīvos un neregulatīvos šķēršļus energoefektivitātes uzlabojumu īstenošanai. Dalībvalstis un reģioni tiktu mudināti pilnībā izmantot strukturālos un investīciju fondus un citus finansēšanas mehānismus, lai veicinātu ieguldījumus energoefektivitātes uzlabošanas pasākumos, mazinātu enerģētisko nabadzību un izmaksu/ieguvumu sadales ietekmi uz neaizsargātiem klientiem un tiešajiem lietotājiem, kā arī cilvēkiem, kurus ir skārusi enerģētiskā nabadzība un/vai kuri dzīvo sociālajos mājokļos. Tāpēc priekšlikums atbilst subsidiaritātes principam. • Proporcionalitāte Pamatojoties uz pievienoto Ietekmes novērtējumu, kā arī saskaņā ar proporcionalitātes principu kopumā ir ierosinātas tikai tādas izmaiņas, kuras nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai izpildītu uzdevumus nolūkā sasniegt augstāku energoefektivitātes vērienu, ņemot vērā palielināto klimata mērķrādītāju 2030. gadam. Attiecībā uz energoefektivitātes mērķrādītājiem grozījumi ir proporcionāli paredzētajam Savienības mērķim saskaņā ar palielināto klimata mērķrādītāju, t. i., panākt vismaz 55 % SEG emisiju samazinājumu, kā noteikts klimata mērķrādītāja plānā. Ar vairākiem grozījumiem tiek noteikti īpaši mērķrādītāji un prasības valsts pārvaldes iestādēm nolūkā konkrētās jomās, t. i., publiskajā sektorā un saistībā ar enerģētiskās nabadzības novēršanu, panākt enerģijas ietaupījumu, kas būs kopumā samērīgs. Attiecībā uz energotaupības pienākumu publiskajā sektorā Direktīvā 2014/24/ES par publisko iepirkumu (līgumslēdzējas iestādes) ir sniegta publisko struktūru definīcija. Dalībvalstīm būtu jāizveido datubāze, kurā tiktu norādītas publiskās struktūras un to ikgadējais enerģijas patēriņš. Ierosinātā prasība samazināt enerģijas patēriņu atstāj dalībvalstīm ievērojamu rīcības brīvību attiecībā uz to, kur un kā varētu panākt enerģijas ietaupījumu. Ņemot vērā izmaksas un ieguvumus, kas izrietētu no ietaupījumu pasākumu īstenošanas, tiek uzskatīts, ka šie centieni ir iedarbīgi un nav pārmērīgi. Priekšlikuma mērķis ir arī novērst ar izmaksu/ieguvumu sadali saistīto ietekmi, kas izriet no ēku un transporta iekļaušanas emisiju tirdzniecības sistēmā. Definīciju un prasību noteikšana, jo īpaši saistībā ar siltumapgādi un aukstumapgādi, būtu proporcionāla papildu enerģijas ietaupījumam un sinerģijām ar citiem instrumentiem, kuras varētu panākt šajā sektorā. Papildu uzraudzības un ziņošanas prasību proporcionalitāte ir atkarīga no līdzsvara starp palielinātām izmaksām un ietaupījumiem, kas panākti, pateicoties labākai izpratnei par attiecīgo pasākumu ietekmi. Tādējādi piemēroto ierobežojumu līmenis ir proporcionāls mērķim. • Juridiskā instrumenta izvēle Izvēlētais juridiskais instruments ir direktīva, kas ir jāīsteno dalībvalstīm. Direktīva ir atbilstošs juridiskais instruments, jo tajā ir skaidri definēts, kādi Savienības mērķi ir jāsasniedz, tajā pašā laikā atstājot dalībvalstīm pietiekamu rīcības brīvību īstenot direktīvu tādā veidā, kāds ir vispiemērotākais konkrētajiem apstākļiem attiecīgajā valstī. Priekšlikums attiecas uz Energoefektivitātes direktīvas kodifikāciju un grozīšanu. Visas tautas Eiropas kontekstā Komisija piešķir lielu nozīmi Savienības tiesību aktu vienkāršošanai un precizēšanai, lai padarītu tos skaidrākus un pieejamākus iedzīvotājiem, tādējādi sniedzot viņiem jaunas iespējas un izdevību izmantot konkrētās tiesības, ko viņiem nodrošina šie tiesību akti. Priekšlikumā ir paredzēti būtiski grozījumi Energoefektivitātes direktīvā, kas ir grozīta vairākas reizes. Lai saskaņotu abus minētos procesus, proti, pārskatīšanu un kodifikāciju, Komisija ierosina pieņemt Energoefektivitātes direktīvas pārstrādātu versiju. Šī pārstrādāšanas tehnika veicina Savienības tiesiskā regulējuma vienkāršošanu, jo ļauj pieņemt vienu tiesību aktu, ar ko vienlaikus izdara vēlamo grozījumu, kodificē šo grozījumu un tos grozījumus, kas iepriekš tika pieņemti ar citu tiesību aktu un tagad netiek mainīti, kā arī atceļ minēto tiesību aktu un iepriekšējos tiesību aktus, ar kuriem tika izdarīti grozījumi. Tāpēc pārstrādāta direktīva ir atbilstošs juridiskais instruments un atbilst saistībām, kuras Komisija ir uzņēmusies saskaņā ar 46. punktu Iestāžu nolīgumā par labāku likumdošanas procesu. Ar jauno tiesību aktu tiks aizstāts un atcelts iepriekšējais tiesību akts 2012/27/ES. Ja pantiem ir piešķirti jauni numuri, atbilstību starp vecajiem un jaunajiem numuriem parāda tabulā, kas iekļauta pārstrādātās direktīvas XVI pielikumā. 3. EX POST IZVĒRTĒJUMU, APSPRIEŠANOS AR IEINTERESĒTAJĀM PERSONĀM UN IETEKMES NOVĒRTĒJUMU REZULTĀTI • Spēkā esošā tiesību akta ex post izvērtējums Energoefektivitātes direktīva joprojām ir svarīgs instruments saistībā ar to, lai Savienībā tiktu palielināta energoefektivitāte un tiktu sasniegts vērienīgāks klimata mērķrādītājs — 55 %. Tā sniedz arī citus ieguvumus, piemēram, mazina atkarību no enerģijas importa un veicina inovāciju un konkurētspēju. Izvērtējums liecina, ka Energoefektivitātes direktīvai ir jānodrošina, ka dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus konkrētās enerģijas patēriņa jomās. Dažādi Komisijas veikti pētījumi un ieinteresēto personu sniegti pierādījumi ļauj secināt, ka pat ar esošajām tehnoloģijām joprojām eksistē vērā ņemama darbības joma, kurā var veikt energoefektivitātes ieguldījumus un panākt rentablus ietaupījumus dalībvalstu ekonomikas sektoros un sabiedrībā kopumā. Tomēr status quo situācijā un jo īpaši Covid-19 krīzes radītās negatīvās sociāli ekonomiskās ietekmes un ienākumu zaudējumu rezultātā liela daļa no šā energoefektivitātes un energotaupības potenciāla paliktu neizmantota, tostarp tirgus un regulatīvo nepilnību dēļ, kas kavē rentablu energoefektivitātes ieguldījumu un darbību veikšanu. Ņemot vērā ievērojamo enerģijas ietaupījuma potenciālu, ir jāturpina veicināt energoefektivitātes darbības un jānovērš pastāvošie šķēršļi energoefektīvai rīcībai, tostarp ieguldījumiem. Saskaņā ar izvērtējumu rodas iespaids, ka publiskajā sektorā pastāv nevēlēšanās iepirkumos sistemātiski iekļaut energoefektivitātes prasības, galvenokārt iepirkuma cenas dēļ. Tādējādi ir iespējams stiprināt un pilnveidot Energoefektivitātes direktīvu, lai tā sekmētu vērienīgāka klimata mērķrādītāja sasniegšanu un Eiropas zaļā kursa mērķu īstenošanu. Turklāt Energoefektivitātes direktīva varētu labāk sekmēt sociāli ekonomisko problēmu risināšanu, piemēram, aizsargājot neaizsargātus klientus un tiešos lietotājus un stiprinot viņu iespējas, kā arī mazinot enerģētisko nabadzību. Saskaņā ar izvērtējumu saistībā ar rūpniecības nozarēm galvenais šķērslis, domājams, ir tas, ka vairumam uzņēmumu nav zināšanu par to, kādas tehniskās energotaupības iespējas ir pieejamas vai kādi varētu būt to sniegtie ekonomiskie ieguvumi uzņēmumam. Efektivitātes ziņā Energoefektivitātes direktīva, pateicoties tās mērķrādītājiem (jo īpaši 3. un 5. pants) un saistošajiem pasākumiem (jo īpaši 7. pants par energotaupības (energoekonomijas) pienākumiem), ir nodrošinājusi energoefektivitātes uzlabojumus visā Savienībā, pat ja progress saistībā ar 2020. gadam noteikto Savienības energoefektivitātes mērķrādītāju sasniegšanu nebija pietiekams. Vajadzīgā energoefektivitātes uzlabojumu līmeņa panākšana lielā mērā ir atkarīga no tā, cik vērienīgus mērķus nosaka dalībvalstis, kā arī no to centieniem, izstrādājot un īstenojot energoefektivitātes pasākumus valsts līmenī. Lai gan Energoefektivitātes direktīvā ir paredzēti enerģijas galapatēriņa un primārās enerģijas patēriņa ierobežojumi attiecībā uz Savienību kopumā un Pārvaldības regulā ir noteikti turpmāki Savienības pasākumi, kas īstenojami gadījumā, ja mērķrādītāji netiek sasniegti, minētā mērķrādītāja indikatīvais raksturs neveicina tā sasniegšanu. Direktīvas 7. pantā joprojām ir paredzēti iedarbīgi pasākumi, kas sekmē enerģijas ietaupījuma radīšanu galvenokārt ēku sektorā. Publiskā sektora pienākumi (5. un 6. pants) ir bijuši būtiski, nodrošinot, ka centrālās valdības, īstenojot ar renovāciju un publisko iepirkumu saistītus pasākumus, rāda piemēru energoefektivitātes veicināšanas jomā. Taču šie pasākumi tika īstenoti ierobežotā mērogā un vairāki šķēršļi liedz izmantot enerģijas ietaupījuma potenciālu publiskajā sektorā. Energoefektivitātes direktīva arī būtiski sekmēja energoauditu izmantošanu visā Savienībā (8. pants). Tomēr joprojām pastāv tādi būtiski ierobežojumi kā, piemēram, saistībā ar turpmākiem pasākumiem pēc energoauditu veikšanas, problēmas attiecībā uz MVU definīcijas piemērošanu, kā arī prasību un stimulu trūkums energovadības sistēmu ieviešanai. Direktīvas 14. pantā izklāstītās prasības attiecībā uz siltumapgādi un aukstumapgādi, jo īpaši prasība veikt visaptverošus novērtējumus, palīdzēja visās dalībvalstīs palielināt vispārējo siltumapgādes un aukstumapgādes nozīmi, kā arī uzlabot informētību par šo jautājumu. Tomēr analīze parādīja, ka kopējā ietekme drīzāk ir bijusi neliela, jo īpaši tāpēc, ka netika veikti turpmāki pasākumi, ņemot vērā konstatējumus, kas tika izdarīti saskaņā ar 14. pantu veiktajos visaptverošajos izvērtējumos, kā arī tāpēc, ka ir atļauts plaši izmantot atbrīvojumus. Energoefektivitātes direktīva lielā mērā palīdzēja attīstīt energopakalpojumu tirgu un energoefektivitātes līgumu slēgšanas jomu (18. pants). Tomēr joprojām ir jānovērš būtiski šķēršļi.

Efektivitātes ziņā Energoefektivitātes direktīva kopumā ir sekmējusi enerģijas ietaupījuma panākšanu izmaksefektīvā veidā. Vairākos noteikumos, paredzot nosacījumus, bija noteikta prasība rīkoties (piem., 5., 6., 9.–11. un 14. pantā), ja vien attiecīgā rīcība ir rentabla / ekonomiski un tehniski īstenojama. Tādējādi dalībvalstīm tika dota vērā ņemama rīcības brīvība attiecībā uz pasākumu izvēli. Tomēr dalībvalstis ne vienmēr parādīja, kā tika noteikta īstenojamība. Nekas neliecina, ka attiecībā uz lielāko daļu Energoefektivitātes direktīvas prasību izpildi dalībvalstu izmaksu lielums būtiski atšķirtos, izņemot 7. panta gadījumā (izmaksas ir atkarīgas no pasākuma veida un mēroga). Saistībā ar saskaņotību ir jānorāda, ka Energoefektivitātes direktīva kopumā ir saskaņota ar plašākām enerģētikas un klimata rīcībpolitikām, tomēr, ņemot vērā aizvien pieaugošo savstarpējo saikni ar atjaunojamajiem energoresursiem un ES ETS, ir jāveic pienācīga pilnveidošana un padziļināti ir jāizskata iespēja samazināt administratīvo slogu. Energoefektivitātes direktīvas noteikumi ir jāpielāgo arī nolūkā sekmēt dekarbonizācijas un nulles piesārņojuma mērķu īstenošanu to iniciatīvu kontekstā, kas īstenotas saskaņā ar Eiropas zaļo kursu. Attiecībā uz Savienības pievienoto vērtību Savienības intervencei bija būtiska nozīme energoefektivitātes uzlabojumu panākšanā visā Savienībā. Ir skaidrs, ka bez ES līmeņa mērķrādītājiem un saistošiem pasākumiem šie uzlabojumi nebūtu panākti novērotajā mērogā. Tomēr dažus noteikumus ir iespējams stiprināt un pilnveidot, lai garantētu, ka Energoefektivitātes direktīva palīdz nodrošināt vajadzīgos centienus, ņemot vērā vērienīgāko Savienības klimata mērķrādītāju 2030. gadam vismaz 55 % apmērā. • Apspriešanās ar ieinteresētajām personām Izvērtējumā sagatavotie norādījumi / sākotnējais ietekmes novērtējums tika publicēts 2020. gada 3. augustā un bija pieejams līdz 2020. gada 21. septembrim. Komisija saņēma 189 atbildes, un 99 ieinteresētās personas kopā ar savām atbildēm iesniedza papildu paziņojumus un informāciju. Visvairāk atbilžu tika saņemts no uzņēmumu apvienībām (80), daudz atbilžu iesniedza arī uzņēmumi (36) un NVO (26). 2020. gadā, laikposmā no septembra līdz oktobrim, tika organizētas arī deviņas īpašas ieinteresēto personu sanāksmes, kas bija veltītas konkrētām tēmām un kurās piedalījās ieinteresēto personu mērķa grupas, un 2020. gada 10. novembrī notika īpaša Energoefektivitātes direktīvas ekspertu grupas sanāksme. Komisija no 2020. gada 17. novembra līdz 2021. gada 9. februārim organizēja arī sabiedrisko apspriešanu internetā atbilstīgi Komisijas labāka regulējuma noteikumiem. Aptauja ietvēra jautājumus ar atbilžu variantiem un atvērtos jautājumus par virkni dažādu aspektu saistībā ar ex post novērtējumu un Energoefektivitātes direktīvas pārskatīšanas iespējām. Tika saņemtas 344 atbildes. Lielākā aptverto respondentu daļa bija uzņēmējdarbības apvienības (132 atbildes), atsevišķi uzņēmumi (92 atbildes), kā arī NVO (34 atbildes). Kā fiziska persona atbildes iesniedza 21 respondents. Atbildēja 24 valsts iestādes, tostarp valsts iestādes no 9 dalībvalstīm (Čehija, Francija, Igaunija, Kipra, Lietuva, Nīderlande, Somija, Spānija un Zviedrija). Pārliecinošs ieinteresēto personu vairākums (86 % no respondentiem) pauda viedokli, ka energoefektivitātei vajadzētu būt būtiskam faktoram, atbalstot vērienīgākus klimata mērķrādītājus 2030. gadam un ņemot vērā Savienības mērķi panākt oglekļneitralitāti līdz 2050. gadam. Šajā sakarā ieinteresētās personas lielā mērā atbalstīja Energoefektivitātes direktīvas pastiprināšanu. Lielākā daļa ieinteresēto personu (53 %) atbalstīja saistošus energoefektivitātes mērķrādītājus, tostarp valsts līmenī (47 %). Ieinteresētās personas uzskatīja, ka papildu centieni energoefektivitātes nodrošināšanai ir vajadzīgi ēku (76 %) un transporta sektorā (62 %), kā arī rūpniecības (52 %) un IKT nozarē (40 %). Sabiedriskajā apspriešanā un darbseminārā paustie ieinteresēto personu viedokļi ir ņemti vērā ietekmes novērtējumā, izstrādājot dažādus rīcībpolitikas variantus attiecīgajās politikas jomās. Eiropas Komisija jūnijā organizēja uzklausīšanu par paketi “Gatavi mērķrādītājam 55 %”, piedaloties Eiropas sociālajiem partneriem. Sociālajiem partneriem tika lūgts paust savu sākotnējo iespaidu par šo paketi, kā arī viedokli par to, kurus papildpasākumus un mehānismus varētu ieviest, lai nodrošinātu, ka neviens netiek atstāts novārtā. Tika norādīts, ka ir vajadzīga ciešāka mijiedarbība starp Eiropas sociālo tiesību pīlāru un Eiropas zaļo kursu, kā arī tika paskaidrots, ka abu šo dimensiju mērķiem vajadzētu būt vienas monētas divām pusēm. • Ekspertu atzinumu pieprasīšana un izmantošana Konsultāciju uzņēmuma COWI veiktais atbalsta pētījums bija vienīgais, līgums par kuru tika noslēgts nolūkā tieši atbalstīt ietekmes novērtējuma sagatavošanu. Noderīgu informāciju sniedza daudzi citi ziņojumi. Attiecībā uz energoaudita prasībām tika veikts īpašs novērtējums par problēmām, kas rodas, īstenojot Energoefektivitātes direktīvas 8. panta 4. punktā izmantoto definīciju. • Ietekmes novērtējumi Vispārējais energotaupības vēriens un energotaupības pienākumu līmenis izriet no pieejas, ka izmaksefektīvā veidā ir jāsasniedz kopējais SEG ietaupījuma mērķis 55 % apmērā. Ietekmes novērtējumā aplūkotie pasākumi ir papildinoši elementi, kuru uzdevums ir atbalstīt un veicināt energotaupības pasākumus, kas sekmēs ieguldījumus energoefektivitātes uzlabošanā un tādējādi samazinās vispārējās izmaksas, kas rodas saistībā ar energotaupības un SEG samazinājuma mērķrādītāju sasniegšanu. Tika izskatīti pasākumi desmit dažādās jomās, kas nav savstarpēji izslēdzošas. Šie pasākumi ir dažādi un ietver gan regulatīvus, gan neregulatīvus pasākumus. Tika aplūkoti dažādi atšķirīgas stingrības pakāpes regulatīvi pasākumi. Lai identificētu vēlamo risinājumu, ir jāpieņem lēmums par optimālo ietekmi attiecībā uz katru jomu, samērojot to ar reglamentējošo darbu un administratīvo slogu. Pasākuma galvenā ietekme būs tāda, ka samazināsies enerģijas patēriņš Savienībā, neietekmējot vēlamo pakalpojumu sniegšanu. Papildus šim enerģijas patēriņa samazinājumam tiks nodrošināti arī citi ieguvumi, piemēram, labāka energoapgādes drošība un samazināta ietekme uz vidi. Mazāka ietekme uz vidi pamatā izriet no gaisa piesārņotāju emisiju samazinājuma par aptuveni 8 %, bet sagaidāms, ka vidiski ieguvumi radīsies, pateicoties arī tam, ka saruks pieprasījums pēc kurināmā, samazināsies ar infrastruktūru saistītās vajadzības un ūdenī nonāks mazāk emisiju (piem., emisijas, ko rada dūmgāzu attīrīšanas iekārtas). Pienācīgi mērķtiecīgs publiskā sektora atbalsts ēku renovācijai arī var radīt ievērojamus sociālos ieguvumus, pateicoties enerģētiskās nabadzības mazināšanai un samērīgiem iedzīvotāju veselības uzlabojumiem. Visās jomās sagaidāms, ka enerģijas ietaupījumu galvenokārt nodrošinās ieguldījumi energotaupības pasākumos, kuru kapitāla izmaksas tiek atgūtas dažos gados. Informācija par prognozētajiem atmaksāšanās periodiem ir sniegta atbilstīgi sektoram un ieguldījuma veidam. • Normatīvā atbilstība un vienkāršošana Šī pārskatīšana ir direktīvas pārstrādāšana. Ietekmes novērtējumā tika identificētas spēkā esošā tiesiskā regulējuma vienkāršošanas un regulatīvo izmaksu samazināšanas iespējas, par mērķi izvirzot ierosināto izmaiņu efektivitāti. Atteikšanās no alternatīvas pieejas publisko struktūru ēku renovācijai vienkāršos noteikumus, jo tajos uzmanība būtu pievērsta tikai renovācijai. Konkrēti tehniski aspekti saistībā ar publiskā sektora ēkām un atsevišķi atbrīvojumi ir dzēsti, jo tie ir reglamentēti Direktīvā par ēku energoefektivitāti. Izmaksu lietderības un tehniskās vai ekonomiskās īstenojamības nosacījumu dzēšana attiecībā uz energoefektivitātes prasībām publiskajos iepirkumos vienkāršos energoefektivitātes prasību īstenošanu, jo tās uz visām valsts iestādēm attieksies vienādi. Eiropas Komisijas Informācijas tehnoloģiju un kiberdrošības padomei iepriekš būs jāapstiprina IT izstrādes un iepirkumu izvēles. Energoauditu kontekstā vairāk uzmanības pievēršot lielākiem enerģijas lietotājiem, tiks panākti proporcionāli lielāki enerģijas ietaupījumi, tādējādi ievērojami samazinot slogu uzņēmumiem, kuri patērē mazāk enerģijas, un vienkāršojot valsts pārvaldes iestādēm radīto slogu, jo tās varētu izmantot vienkāršāku kritēriju, lai izvērtētu vajadzību veikt energoauditus, kā arī samazinātos pārbaudāmo uzņēmumu skaits. Sagaidāms, ka palielinātās atbilstības nodrošināšanas izmaksas, kas radīsies tiem uzņēmumiem, uz kuriem joprojām attieksies minētais noteikums, atmaksāsies, pateicoties tam, ka plašāk tiks izmantoti rentabli uzlabojumu pasākumi. Grozījumi nostiprinās spēkā esošās uzraudzības un ziņošanas prasības, jo īpaši attiecībā uz pasākumiem, kas vērsti uz enerģētiskās nabadzības samazināšanu saskaņā ar energotaupības pienākumu (8. pants) un publiskā sektora ēku renovāciju. Tādējādi tiktu nodrošināti rezultatīvāki iznākumi, taču tiktu radīts arī lielāks administratīvais slogs valsts iestādēm. Papildu uzraudzības un ziņošanas prasības attiecībā uz publisko iepirkumu un energoefektivitātes līgumu slēgšanu vēl vairāk uzlabotu šo noteikumu efektivitāti, bet zināmā mērā varētu palielināt administratīvo slogu uzņēmumiem un valsts iestādēm.

Papildu norāžu un atbalsta sniegšana saistībā ar dalībvalstu darbībām, piemēram, par informētības uzlabošanu, īstermiņā palielinās administratīvo slogu, jo dalībvalstīm būtu jāorganizē dažādas informācijas kampaņas, zināšanu apmaiņas vai atbalsta shēmas, tomēr sagaidāms, ka vidējā termiņā tas būtu rentabli, pateicoties lielākiem enerģijas ietaupījumiem. Papildu ziņošanas un uzraudzības prasības neradīs jaunas ziņošanas sistēmas, bet uz tām attiektos spēkā esošais pārraudzības un ziņošanas satvars saskaņā ar Pārvaldības regulu ((ES) 2018/1999). • Pamattiesības Šis priekšlikums ir saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 37. pantu, kurā noteikts, ka augstam vides aizsardzības līmenim un vides kvalitātes uzlabošanai ir jābūt integrētai Savienības politikā un ir jābūt nodrošinātai saskaņā ar ilgtspējīgas attīstības principu. 4. IETEKME UZ BUDŽETU Priekšlikums neietekmē Savienības budžetu. Grozījumi valsts iestādēm radītu mērenas administratīvās izmaksas. 5. CITI ELEMENTI • Īstenošanas plāni un uzraudzīšanas, izvērtēšanas un ziņošanas kārtība Pēc tam, kad likumdevēji būs pieņēmuši šo pārstrādāto direktīvu, Komisija transponēšanas periodā veiks tālāk uzskaitītās darbības nolūkā atvieglot šo transponēšanu: –izstrādās atbilstības tabulu, kas gan dalībvalstīm, gan Komisijai kalpos kā transponēšanas kontrolsaraksts; –organizēs par dažādu direktīvas daļu transponēšanu atbildīgo dalībvalstu ekspertu tikšanās, lai pārrunātu, kā transponēt šīs direktīvas daļas, un noskaidrotu jautājumus, par kuriem radušās šaubas, — vai nu saskaņotas rīcības foruma kontekstā attiecībā uz Energoefektivitātes direktīvas īstenošanu (CA-EED), vai komitejas veidā; –būs pieejama divpusējām sanāksmēm un zvaniem saziņai ar dalībvalstīm, ja tām radīsies konkrēti jautājumi par šīs direktīvas transponēšanu; –pēc transponēšanas termiņa Komisija veiks visaptverošu izvērtējumu par to, vai dalībvalstis ir pilnīgi un pareizi transponējušas šo direktīvu. Ar Regulu (ES) 2018/1999 par enerģētikas savienības un rīcības klimata politikas jomā pārvaldību tika izveidots integrēts plānošanas, uzraudzības un ziņošanas satvars enerģētikas un klimata jomā ar mērķi pārraudzīt virzību uz klimata un enerģijas mērķrādītāju īstenošanu saskaņā ar Parīzes nolīgumā noteiktajām pārredzamības prasībām. Dalībvalstīm līdz 2019. gada beigām bija jāiesniedz Komisijai savi integrētie valsts enerģijas un klimata plāni, aptverot enerģētikas savienības piecas dimensijas attiecībā uz 2021.–2030. gadu. Dalībvalstīm reizi divos gados ir jāziņo par šo plānu īstenošanā panākto progresu un turklāt līdz 2023. gada 30. jūnijam ir jāiesniedz Komisijai savu plānu atjauninājumu projekti. Atjauninājumu galīgās versijas iesniegšanas termiņš ir 2024. gada 30. jūnijs. Šajā atjauninājumā būtu iekļauti visi jaunie mērķrādītāji, kas apstiprināti Energoefektivitātes direktīvas pārskatīšanā. Tiek uzskatīts, ka šī saskaņā ar Pārvaldības regulu izveidotā ziņošanas sistēma ir bijusi lietderīga, pārraugot dalībvalstu panākto progresu virzībā uz Savienības un nacionālā līmeņa devuma nodrošināšanu energoefektivitātes jomā. Šajā priekšlikumā ir paredzēti jauni noteikumi, galvenokārt saistībā ar nacionālo devumu noteikšanu, neatbilstību novēršanas mehānismiem un ziņošanas pienākumiem. Šie priekšlikumi būtu jāiekļauj un jāsaskaņo ar Pārvaldības regulu (ES) 2018/1999 pēc pārskatīšanas, lai novērstu prasību pārklāšanos. Daži Pārvaldības regulas noteikumi, iespējams, arī būs par jaunu jānovērtē, ņemot vērā šajā direktīvā ierosinātos grozījumus. Šīs pārstrādātās direktīvas 33. pantā ir ierosināts pārskatīt 4., 5., 6. un 8. pantā paredzēto mērķu līmeni. • Skaidrojošie dokumenti (direktīvām)

Energoefektivitātes direktīvā ir iekļauts jauns pants (3. pants) par principu “energoefektivitāte pirmajā vietā”, lai nodrošinātu tā piemērošanu atbilstošos gadījumos un pienācīgu pārraudzību visās jomās. Ņemot vērā šā principa plašo piemērošanas tvērumu, minētajā direktīvā nav precizēts, kā tieši tas būtu jāpiemēro un jāpārrauga. Lai atvieglotu Energoefektivitātes direktīvas noteikumu īstenošanu, Eiropas Komisija izdos dalībvalstīm adresētus ieteikumus, tostarp norādes par to, kā minētais princips būtu jāinterpretē un jāpiemēro dažādos kontekstos. Šim norāžu dokumentam vajadzētu būt tādam, lai palīdzētu vairāk izmantot šo principu darbībā. Saskaņā ar Eiropas Tiesas nolēmumu lietā Komisija/Beļģija (C-543/17) dalībvalstīm savi paziņojumi par valsts transponēšanas pasākumiem ir jāpapildina ar pietiekami skaidru un precīzu informāciju, norādot, kuri direktīvas noteikumi tiek transponēti ar konkrētajiem valsts tiesiskā regulējuma noteikumiem. Šī informācija ir jāsniedz par katru prasību, ne tikai “pantu līmenī”. • Detalizēts skaidrojums par konkrētiem šā priekšlikuma noteikumiem Galvenie noteikumi, ar kuriem tiek būtiski grozīta Direktīva 2012/27/ES vai ar kuriem tajā tiek iekļauti jauni elementi, ir izklāstīti tālāk. Direktīvas 1. un 4. pantā ir noteikts vērienīgāks saistošs Savienības energoefektivitātes mērķrādītājs attiecībā uz enerģijas galapatēriņu un primārās enerģijas patēriņu, indikatīvi nacionālie devumi energoefektivitātes jomā, kā arī formula dalībvalstīm to devumu aprēķināšanai. Savienības mērķrādītāji ir noteikti attiecībā uz 2030. gadā sasniedzamo enerģijas galapatēriņa un primārās enerģijas patēriņa līmeni, un mērķu vēriens ir noteikts, salīdzinot minētos līmeņos ar 2020. gada atsauces scenārijā norādītajām prognozēm 2030. gadam. Šādi noteiktais mērķu vēriens atspoguļo papildu centienus salīdzinājumā ar spēkā esošajiem centieniem vai centieniem, kas norādīti valsts enerģijas un klimata plānos. Apsvērumos ir saglabāti salīdzinājumi ar iepriekšējām atsauces vērtībām, proti, 2007. gada atsauces scenārijā norādītajām prognozēm 2030. gadam un vēsturiskajām vērtībām no 2005. gada. Nacionālie devumi joprojām ir indikatīvi, ņemot vērā to, ka lielākā daļa dalībvalstu sabiedriskajā apspriešanā un citos forumos pauda stingrus iebildumus pret saistošiem valsts mērķrādītājiem. Tomēr ir ierosinātas atsauces vērtības un jauni mehānismi progresa nepietiekamības novēršanai, papildinot Pārvaldības regulā ierosinātos mehānismus. Direktīvas 3. pantā ir iekļauts jauns noteikums par principu “energoefektivitāte pirmajā vietā”, lai nodrošinātu juridisko pamatu šā principa piemērošanai, vienlaikus samazinot administratīvo slogu. Tas ietver prasību, ka, pieņemot lēmumus par politiku un ieguldījumiem energosistēmās un ar enerģiju nesaistītos sektoros, tostarp saistībā ar sociālajiem mājokļiem, ir jāņem vērā energoefektivitātes risinājumi. Ar 5. pantu ir ieviesta prasība, ka publiskajam sektoram ir jāsamazina savs enerģijas patēriņš, ko rada sabiedrisko pakalpojumu sniegšana un publisko struktūru iekārtas. Šo samazinājumu var panākt jebkurā publiskā sektora apakšsektorā, tostarp transporta, publiskā sektora ēku, teritoriālās plānošanas, kā arī ūdens un atkritumu apsaimniekošanas jomā. Ar 6. pantu ir paplašināts renovācijas pienākuma tvērums. Šis pienākums tagad attieksies uz visām publiskajām struktūrām visos pārvaldes līmeņos un visās publisko struktūru darbības jomās, tostarp saistībā ar veselības aprūpi, izglītību un valsts mājokļiem gadījumos, kad ēkas pieder publiskajām struktūrām. Tādējādi publiskā sektora ēku renovācijas sniegtie ieguvumi tiks pietuvināti visiem iedzīvotājiem visās dalībvalstīs un tas palielinās renovāciju skaitu publiskajā sektorā. Direktīvas 6. panta mērķis ir nodrošināt, lai renovācijas atbilstu gandrīz nulles enerģijas ēku (GNEĒ) standartam, kas ir uzlabotas rentabilitātes standarts attiecībā uz renovāciju. Renovācijas norma joprojām ir vismaz 3 % — tas ir zemākais kopsaucējs attiecībā uz minimālo renovācijas normu, bet vienlaikus ir atzīts, ka dažas dalībvalstis, reģioni un pilsētas jau ir pieņēmušas augstākas prasības un standartus attiecībā uz renovāciju publiskajā sektorā. Visbeidzot, ir svītrotas alternatīvas pieejas, kas dalībvalstīm ļāva panākt līdzīgu enerģijas ietaupījumu, īstenojot citus pasākumus, nevis renovāciju. Šādus pasākumus joprojām var izmantot, lai izpildītu 8. pantā paredzētos energotaupības pienākumus un sekmētu tajā pašā pantā noteiktās prasības izpildi. Direktīvas 6. panta mērķis ir nodrošināt renovāciju atbilstību Renovācijas viļņa iniciatīvai. Ar 7. pantu tiek nostiprināti publiskā iepirkuma noteikumi, paplašinot pienākumu ņemt vērā energoefektivitātes prasības visos valsts pārvaldes līmeņos un dzēšot nosacījumus attiecībā uz rentabilitāti un tehnisko un ekonomisko īstenojamību. Grozījumi ietvers noteikumu, ka dalībvalstis var paredzēt prasību, lai publiskās struktūras attiecīgā gadījumā publiskā iepirkuma praksē ņemtu vērā aprites ekonomikas aspektus un zaļā publiskā iepirkuma kritērijus. Dalībvalstīm būs jāatbalsta publiskās struktūras, nodrošinot vadlīnijas un metodikas dzīves cikla izmaksu novērtēšanai, izveidojot kompetenču atbalsta centrus un veicinot apvienotā iepirkuma un digitālā iepirkuma izmantošanu. Dalībvalstīm būtu jāpublicē informācija par publiskā iepirkuma procedūrās izvēlētajiem piedāvājumiem (saskaņā ar publiskā iepirkuma direktīvās noteiktajiem sliekšņiem). Saistībā ar publiskajām struktūrām kā piemēra sniedzējām 7. pantā arī ir iekļauts noteikums, ka līgumslēdzējas iestādes var prasīt, lai piedāvājumu iesniedzēji piedāvājumos norādītu jaunu ēku globālās sasilšanas potenciālu (skaitlisks rādītājs, kas izteikts kā kg CO2 emisiju uz m² (lietderīgās iekštelpu platības) attiecībā uz katru dzīves cikla posmu, nosakot 50 gadus ilga pētījuma pārskata perioda viena gada vidējo vērtību), jo īpaši attiecībā uz jaunām ēkām, kuru platība pārsniedz 2000 kvadrātmetrus. Šis noteikums ir saistīts ar prasību, kas attiecas uz informētības palielināšanu par aprites ekonomiku un visu oglekļa emisiju dzīves ciklu publiskā iepirkuma praksē. Veicot grozījumus 8. pantā, visām dalībvalstīm (ieskaitot Kipru un Maltu) ir noteikts energotaupības pienākums, t. i., palielināt ikgadējos enerģijas ietaupījumus par 1,5 %, kā arī ir iekļautas konkrētas prasības enerģētiskās nabadzības mazināšanai. Tajā ir noteikta prasība prioritāri īstenot politikas pasākumus attiecībā uz neaizsargātiem klientiem un tiešajiem lietotājiem, cilvēkiem, kurus skārusi enerģētiskā nabadzība, vai — attiecīgos gadījumos — cilvēkiem, kuri dzīvo sociālajos mājokļos, kā arī pēc iespējas efektīvāk izmantot valsts finansējumu un vajadzības gadījumā apsvērt iespēju izmantot no ETS kvotām gūtos ieņēmumus. Direktīvas 8. pantā dalībvalstīm ir prasīts nodrošināt, lai valsts politikas pasākumu kopums neradītu negatīvu ietekmi neaizsargātiem klientiem un tiešajiem lietotājiem, cilvēkiem, kurus ir skārusi enerģētiskā nabadzība, vai — attiecīgos gadījumos — cilvēkiem, kuri dzīvo sociālajos mājokļos, un lai šīs politikas rezultatīvi mazinātu un ierobežotu enerģētisko nabadzību. Šajā pantā ir noteikts, ka dalībvalstīm daļa no vajadzīgā galapatēriņa enerģijas ietaupījuma kopējā apjoma būs jāpanāk attiecībā uz neaizsargātiem klientiem un tiešajiem lietotājiem, cilvēkiem, kurus ir skārusi enerģētiskā nabadzība, vai — attiecīgos gadījumos — cilvēkiem, kuri dzīvo sociālajos mājokļos. Direktīvas 8. pantā ir paredzēts mehānisms progresa nepietiekamības novēršanai attiecībā uz vajadzīgo enerģijas ietaupījuma apjomu, kas ir jāpanāk attiecīgajā saistību periodā. Energotaupības pienākumā nav paredzēta pielāgojumu piemērošana, lai alternatīvi aprēķinātu vajadzīgo enerģijas ietaupījuma apjomu no 2024. gada 1. janvāra (8. panta 6.–9. punkts). Direktīvas 9. pantā kā iespējamas atbildīgās puses ir iekļauti pārvades sistēmu operatori, un dalībvalstīm ir atļauts noteikt prasību, ka atbildīgajām pusēm ir jāpanāk noteikts enerģijas ietaupījuma apjoms attiecībā uz neaizsargātiem klientiem un tiešajiem lietotājiem, cilvēkiem, kurus ir skārusi enerģētiskā nabadzība, un — attiecīgos gadījumos — cilvēkiem, kuri dzīvo sociālajos mājokļos. Ar V pielikumu pārskatatbildība par energotaupību ir izslēgta no politikas pasākumiem attiecībā uz tiešu fosilā kurināmā sadedzināšanas tehnoloģiju izmantošanu un ir precizēts, ka enerģijas patēriņa samazinājumu, kas panākts, izmantojot ES emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas direktīvā paredzētos pasākumus, nevar ņemt vērā energotaupības pienākuma izpildē. Šajā pielikumā arī ir nostiprināta papildināmības prasība attiecībā uz nodokļu pasākumiem. Direktīvas 11. pantā kritērijs, ko piemēro attiecībā uz energoauditiem un energovadības sistēmām, ir pārorientēts no uzņēmumu veida uz enerģijas patēriņa līmeņiem, kā arī ir noteikts, ka uzņēmuma vadītājiem ir jāapstiprina energoaudita ieteikumi. Šajā pantā ir arī noteikts, ka uzņēmumiem, kuri ir lielākie enerģijas patērētāji, ir jāievieš energovadības sistēmas, kas, domājams, būs rezultatīvākas, nodrošinot lielākus ieguldījumus energotaupības pasākumos, kuri samazinās izmaksas, vienlaikus uzņēmumam, iespējams, radot mazāku vispārējo izmaksu slogu. Visbeidzot, ar šo pantu ir ieviesta prasība veikt datu centru energoefektivitātes pārraudzību nolūkā nodrošināt, lai datu centri noteiktu “datu centru ilgtspējas rādītāju” kopu. Ar 20. pantu tiek nostiprināta patērētāju aizsardzība, ieviešot pamatlīmeņa līgumtiesības attiecībā uz centralizēto siltumapgādi un aukstumapgādi un mājsaimniecības karstā ūdens apgādi atbilstīgi tiesībām, kas attiecībā uz elektroenerģiju tika ieviestas ar Direktīvu (ES) 2019/944. Ar 21. pantu ir nostiprināti pienākumi pret patērētājiem, jo īpaši attiecībā uz informācijas pieejamību un tās sniegšanu, informētības uzlabošanas pasākumiem, kā arī piedāvātajiem tehniskajiem un finansiālajiem ieteikumiem vai atbalstu. Ir paredzēta vienas pieturas aģentūru, vienoto kontaktpunktu un strīdu ārpustiesas izšķiršanas mehānismu izveide. Tās ir struktūras, kas ievērojami palīdzēs stiprināt klientu un tiešo lietotāju iespējas. Visbeidzot, šajā pantā ir ietvertas prasības identificēt un novērst šķēršļus attiecībā uz stimulu sadali starp īrniekiem un īpašniekiem vai starp īpašniekiem. Direktīvas 22. pants attiecas uz neaizsargātu klientu jēdzienu, kas dalībvalstīm būtu jādefinē saskaņā ar Direktīvas (ES) 2019/944 28. un 29. pantu un Direktīvas 2009/73/EK 3. panta 3. punktu. Direktīvas 22. pantā dalībvalstīm ir noteikta prasība definēt šo jēdzienu, ņemot vērā arī tiešos lietotājus, kuriem nav tieša vai individuāla līguma ar energopiegādātājiem. Ar 22. pantu ir ieviesta prasība dalībvalstīm prioritāri īstenot energoefektivitātes uzlabošanas pasākumus attiecībā uz neaizsargātiem klientiem, cilvēkiem, kurus skārusi enerģētiskā nabadzība, un — attiecīgos gadījumos — cilvēkiem, kuri dzīvo sociālajos mājokļos, lai tādējādi mazinātu enerģētisko nabadzību. Dalībvalstīm ir jāīsteno energoefektivitātes uzlabošanas pasākumi nolūkā mazināt izmaksu/ieguvumu sadales ietekmi, kas izriet no citām rīcībpolitikām un pasākumiem, piemēram, no nodokļu pasākumiem, kas īstenoti atbilstīgi šīs direktīvas 9. pantam, vai no emisiju tirdzniecības piemērošanas saskaņā ar ES ETS direktīvu, kā arī nolūkā veicināt sekmējoša finansējuma un finanšu instrumentu ieviešanu. Ar 22. pantu tiek pastiprināta ekspertu tīklu nozīme. Direktīvas 23. un 24. pantā ir paredzēta stingrāka plānošana un turpmāki pasākumi pēc visaptverošiem izvērtējumiem par siltumapgādi un aukstumapgādi, tostarp atbalsts pasākumiem vietējā un reģionālā līmenī. Šajos pantos ir ieviestas minimālās prasības attiecībā uz efektīvām centralizētās siltumapgādes un aukstumapgādes sistēmām, plašāk piemērojamas prasības attiecībā uz izmaksām un ieguvumiem, kā arī pienākumi saistībā ar atlikumsiltuma atkārtotu izmantošanu. Minimālās prasības attiecībā uz efektīvu centralizēto siltumapgādi tiks pakāpeniski palielinātas, lai līdz 2050. gadam nodrošinātu pilnībā dekarbonizētu siltumapgādi vai aukstumapgādi, izmantojot efektīvas centralizētās siltumapgādes vai aukstumapgādes sistēmas. Prasības attiecībā uz augstas efektivitātes koģenerāciju papildinās kritērijs par koģenerācijas radītām tiešām CO2 emisijām gadījumā, ja netiek izmantoti atjaunojamie energoresursi vai atkritumi. Direktīvas 25. pantā ir precizēta un nostiprināta valsts regulatīvo iestāžu loma principa “energoefektivitāte pirmajā vietā” īstenošanā, plānojot energotīklus un nodrošinot to darbību. Tajā progresa pārraudzības kontekstā ir izmantotas arī ENTSO-E, ENTSO-G un ES SSO struktūras zināšanas. Tā kā ir ļoti daudz sistēmas operatoru, ir vēlama netieša pieeja. Direktīvas 26. pantā ir precizēti un nostiprināti noteikumi par kvalifikācijas, akreditācijas un sertifikācijas shēmu pieejamību dažādiem energopakalpojumu sniedzējiem, energoauditu veicējiem, energopārvaldniekiem un uzstādītājiem. Saskaņā ar jaunajiem noteikumiem dalībvalstīm minētās shēmas būs jānovērtē reizi četros gados, sākot no 2024. gada decembra.

Ar 27. pantu ir ieviesta papildu prasība palielināt energoefektivitātes līgumu slēgšanas izplatību. Ar 28. pantu ir ieviesta prasība dalībvalstīm ziņot par energoefektivitātes ieguldījumiem, tostarp par noslēgtajiem energoefektivitātes līgumiem (Pārvaldības regulas ietvaros). Dalībvalstīm valsts, reģionālā un vietējā līmenī būs jāizveido projektu izstrādes atbalsta mehānismi, lai veicinātu energoefektivitātes ieguldījumus nolūkā sasniegt augstākus energoefektivitātes mērķrādītājus. 🡻 2012/27/ES (pielāgots) 2021/0203 (COD) Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA par energoefektivitāti, ar ko groza Direktīvas 2009/125/EK un 2010/30/ES un atceļ Direktīvas 2004/8/EK un 2006/32/EK (pārstrādāta redakcija) (Dokuments attiecas uz EEZ) EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 194. panta 2. punktu, ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu, pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem, ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu, ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu, saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, tā kā: ⇩ jauns (1)Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2012/27/ES ir vairākas reizes būtiski grozīta. Tā kā ir jāizdara turpmāki grozījumi, skaidrības labad minētā direktīva būtu jāpārstrādā.

🡻 2012/27/ES 1. apsvērums (pielāgots) Savienība saskaras ar vēl nebijušiem izaicinājumiem, kurus rada aizvien lielāka atkarība no enerģijas importa un energoresursu trūkums, kā arī nepieciešamība ierobežot klimata pārmaiņas un pārvarēt ekonomisko krīzi. Energoefektivitāte ir vērtīgs līdzeklis šo problēmu risināšanai. Tā uzlabo Savienības energoapgādes drošību, pazeminot primārās enerģijas patēriņu un samazinot enerģijas importu. Tā rentablā veidā palīdz samazināt siltumnīcefekta gāzu emisiju un tādējādi mazina klimata pārmaiņas. Pārejai uz energoefektīvāku ekonomiku būtu jāpaātrina arī inovatīvu tehnoloģisko risinājumu izplatība un jāuzlabo rūpniecības konkurētspēja Savienībā, stiprinot ekonomikas izaugsmi un radot augstas kvalitātes darbvietas vairākās nozarēs, kas saistītas ar energoefektivitāti. 🡻 2012/27/ES 2. apsvērums (pielāgots) Eiropadomes 2007. gada 8. un 9. marta sanāksmes secinājumos ir uzsvērta nepieciešamība Savienībā palielināt energoefektivitāti, lai līdz 2020. gadam sasniegtu mērķi ietaupīt 20 % Savienības primārās enerģijas patēriņa, salīdzinot ar prognozēto. Eiropadomes 2011. gada 4. februāra sanāksmes secinājumos uzsvērts, ka ir jāsasniedz mērķis līdz 2020. gadam par 20 % palielināt energoefektivitāti, par ko 2010. gada jūnijā vienojās Eiropadome, bet kas ir atstāts novārtā. 2007. gadā izteiktās prognozes liecina, ka primārās enerģijas patēriņš 2020. gadā būs 1842 Mtoe. Samazinājums par 20 % nozīmē, ka 2020. gadā tiks patērēti 1474 Mtoe, kas ir samazinājums par 368 Mtoe, salīdzinot ar prognozēto. 🡻 2012/27/ES 3. apsvērums (pielāgots) Eiropadomes 2010. gada 17. jūnija sanāksmes secinājumos energoefektivitātes mērķi apstiprināja kā vienu no pamatmērķiem Savienības jaunajā nodarbinātības un gudras, ilgtspējīgas un iekļaujošas izaugsmes stratēģijā (stratēģija “Eiropa 2020”). Saskaņā ar šo procesu un lai šo mērķi īstenotu valsts līmenī, dalībvalstīm ciešā dialogā ar Komisiju ir jānosaka valstu mērķi un savās valsts reformu programmās ir jānorāda, kā tās paredzējušas tos sasniegt. 🡻 2012/27/ES 4. apsvērums (pielāgots) Komisijas 2010. gada 10. novembra paziņojumā par stratēģiju “Enerģētika 2020” energoefektivitāte ir noteikta kā galvenais elements Savienības enerģētikas stratēģijā 2020. gadam, un paziņojumā ir uzsvērts, ja jāveido jauna energoefektivitātes stratēģija, kas visām dalībvalstīm ļaus nošķirt enerģijas izmantošanu no ekonomiskās izaugsmes. 🡻 2012/27/ES 5. apsvērums (pielāgots) Eiropas Parlaments 2010. gada 15. decembra rezolūcijā par energoefektivitātes rīcības plāna pārskatīšanu aicināja Komisiju pārskatītajā Energoefektivitātes rīcības plānā iekļaut pasākumus, lai novērstu trūkumus, kas traucē 2020. gadā sasniegt vispārējo Savienības energoefektivitātes mērķi. 🡻 2012/27/ES 6. apsvērums (pielāgots) Viena no stratēģijas “Eiropa 2020” iniciatīvām ir pamatiniciatīva “Resursu ziņā efektīva Eiropa”, kuru Komisija pieņēma 2011. gada 26. janvārī. Tajā energoefektivitāte ir norādīta kā viens no galvenajiem faktoriem, lai nodrošinātu energoresursu izmantošanas ilgtspējību. 🡻 2012/27/ES 7. apsvērums (pielāgots)

Eiropadomes 2011. gada 4. februāra sanāksmes secinājumos ir atzīts, ka Savienības energoefektivitātes mērķis ir atstāts novārtā un ka ir nepieciešama apņēmīga rīcība, cenšoties pēc iespējas pilnīgāk izmantot ievērojamās iespējas vairāk taupīt enerģiju ēkās, transportā, ražojumos un procesos. Minētajos secinājumos ir arī paredzēts, ka līdz 2013. gadam pārskatīs Savienības energoefektivitātes mērķa īstenošanu un vajadzības gadījumā izvērtēs iespēju veikt papildu pasākumus. 🡻 2012/27/ES 8. apsvērums (pielāgots) Komisija 2011. gada 8. martā pieņēma paziņojumu par 2011. gada energoefektivitātes plānu. Paziņojumā tika apstiprināts, ka šobrīd Savienība netuvojas energoefektivitātes mērķa sasniegšanai. Šāds stāvoklis ir izveidojies, neskatoties uz panākumiem valstu energoefektivitātes politikās, kas izklāstītas pirmajos valstu energoefektivitātes rīcības plānos, kurus dalībvalstis iesniedza, izpildot prasības, kas paredzētas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/32/EK (2006. gada 5. aprīlis) par enerģijas galapatēriņa efektivitāti un energoefektivitātes pakalpojumiem . Otro rīcības plānu sākotnējā analīze apstiprina to, ka Savienība netuvojas mērķim. Lai to labotu, 2011. gada Energoefektivitātes plānā ir ietverta virkne energoefektivitātes politikas virzienu un pasākumu, kas ietver visu energoapgādes ķēdi, tostarp enerģijas ražošanu, pārvadi un sadali, publiskā sektora svarīgo lomu energoefektivitātes jomā, ēkas un ierīces, rūpniecību un nepieciešamību dot iespēju galalietotājiem pārvaldīt savu enerģijas patēriņu. Energoefektivitāte transporta nozarē paralēli tika aplūkota arī Baltajā grāmatā par transporta nozari, kas pieņemta 2011. gada 28. martā. Baltās grāmatas 26. iniciatīvā jo īpaši ir aicināts noteikt atbilstīgus visu veidu transportlīdzekļu CO2 emisiju standartus, ko vajadzības gadījumā papildina ar prasībām par energoefektivitāti, kuras aptvertu visu veidu piedziņas sistēmas. 🡻 2012/27/ES 9. apsvērums (pielāgots) Komisija 2011. gada 8. martā pieņēma arī “Ceļvedi virzībai uz konkurētspējīgu ekonomiku ar zemu oglekļa dioksīda emisiju līmeni 2050. gadā” norādot uz nepieciešamību vairāk koncentrēties uz energoefektivitāti no šīs perspektīvas. 🡻 2012/27/ES 10. apsvērums (pielāgots) Šajā sakarā ir jāatjaunina Savienības energoefektivitātes tiesiskais regulējums, pieņemot direktīvu, kura paredzēta, lai sasniegtu vispārējo energoefektivitātes mērķi – līdz 2020. gadam ietaupīt 20 % Savienības primārās enerģijas patēriņa – un panāktu turpmākus energoefektivitātes uzlabojumus arī pēc 2020. gada. Minētajam nolūkam ar šo direktīvu būtu jāizveido kopēja sistēma, lai Savienībā veicinātu energoefektivitāti, un jāparedz konkrētas darbības, lai īstenotu dažus priekšlikumus, kas iekļauti 2011. gada energoefektivitātes plānā, un izmantotu būtiskus vēl neīstenotus enerģijas ietaupījuma potenciālus, kas plānā ir apzināti. 🡻 2012/27/ES 11. apsvērums (pielāgots) Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumā Nr. 406/2009/EK (2009. gada 23. aprīlis) par dalībvalstu pasākumiem siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisiju samazināšanai, lai izpildītu Kopienas saistības siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisiju samazināšanas jomā līdz 2020. gadam , ir paredzēta prasība Komisijai līdz 2012. gadam veikt izvērtējumu un sagatavot ziņojumu par Savienības un tās dalībvalstu gūtajiem panākumiem, izpildot mērķi līdz 2020. gadam samazināt enerģijas patēriņu par 20 %, salīdzinot ar prognozēm. Tajā ir arī norādīts, ka, lai palīdzētu dalībvalstīm izpildīt Savienības siltumnīcefekta gāzu emisijas samazināšanas saistības, Komisijai līdz 2012. gada 31. decembrim būtu jāierosina pastiprināti vai jauni pasākumi, lai paātrinātu energoefektivitātes palielinājumu. Šī direktīva izpilda minēto prasību. Tā arī veicina to mērķu sasniegšanu, kas noteikti “Ceļvedī virzībai uz konkurētspējīgu ekonomiku ar zemu oglekļa dioksīda emisiju līmeni 2050. gadā.”, jo īpaši samazinot siltumnīcefekta gāzu emisijas enerģētikas nozarē, un palīdz sasniegt mērķi līdz 2050. gadam panākt elektroenerģijas ražošanu bez emisijām. 🡻 2012/27/ES 12. apsvērums (pielāgots) Ir jāizmanto integrēta pieeja, lai realizētu visu esošo enerģijas ietaupījuma potenciālu, ieskaitot ietaupījumus enerģijas piegādes un galapatēriņa nozarēs. Tajā pašā laikā būtu jāstiprina noteikumi, kas ietverti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/8/EK (2004. gada 11. februāris) par tādas koģenerācijas veicināšanu, kas balstīta uz lietderīgā siltuma pieprasījumu iekšējā enerģijas tirgū , un Direktīvā 2006/32/EK. ⇩ jauns (2)Ar Klimata mērķrādītāja plānu Komisija ierosināja kāpināt Savienības ieceru vērienu, siltumnīcefekta gāzu (SEG) emisiju samazinājuma mērķrādītāju periodam līdz 2030. gadam palielinot līdz vismaz 55 % (salīdzinājumā ar 1990. gada līmeni). Tas ir būtisks kāpums salīdzinājumā ar līdzšinējo 40 % mērķrādītāju. Ar šo priekšlikumu tika īstenota apņemšanās, kas tika pausta Eiropas zaļā kursa paziņojumā, proti, nākt klajā ar visaptverošu plānu, kā 2030. gadam nosprausto Savienības mērķrādītāju atbildīgā veidā palielināt, lai tas sasniegtu 55 %. Šāda rīcība ir saskanīga arī ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām Pušu konferences 21. sesijas (Parīzes nolīguma) mērķiem ierobežot globālo vidējās temperatūras pieaugumu krietni zem 2 °C atzīmes un tiekties temperatūras kāpumu iegrožot līdz 1,5 °C. (3)2020. gada decembrī Eiropadome apstiprināja saistošu Savienības mērķrādītāju, proti, līdz 2030. gadam panākt neto iekšzemes samazinājumu siltumnīcefekta gāzu emisijām vismaz par 55 % salīdzinājumā ar 1990. gada līmeni. Eiropadome secināja, ka klimatisko ieceru vēriens jākāpina tā, lai stimulētu ilgtspējīgu ekonomikas izaugsmi, radītu darbvietas, sniegtu labumu ES iedzīvotājiem veselības un vides jomā un sekmētu ES ekonomikas globālo konkurētspēju ilgtermiņā, veicinot inovāciju zaļajās tehnoloģijās.

(4)Šo mērķu īstenošanai Eiropas Komisijas 2021. gada darba programmā tika izziņota pakete “Gatavi mērķrādītājam 55 %”, kas paredz līdz 2030. gadam SEG emisijas samazināt vismaz par 55 % un līdz 2050. gadam Eiropas Savienībā panākt klimatneitralitāti. Šī pakete aptver tādas rīcībpolitikas jomas kā energoefektivitāte, atjaunīgā enerģija, zemes izmantošana, zemes izmantošanas maiņa un mežsaimniecība, enerģijas nodokļi, kopīgie centieni un emisijas kvotu tirdzniecība. (5)Prognozes rāda, ka tad, ja pašreizējās rīcībpolitikas tiktu īstenotas pilnā mērā, SEG emisijas līdz 2030. gadam samazinātos par aptuveni 45 % salīdzinājumā ar 1990. gada līmeni, neieskaitot zemes izmantošanas emisijas un piesaistījumus, bet, ja tos ieskaita, – par 47 %. Tāpēc 2030. gada klimata mērķrādītāja plāns šādu vērienīgāku ieceru īstenošanai paredz vairākas darbības, kas jāveic visos tautsaimniecības sektoros, un galveno likumdošanas instrumentu pārskatīšanu. (6)Viena no galvenajām rīcības jomām ir energoefektivitāte, bez kuras nav iespējams panākt pilnīgu Savienības tautsaimniecības dekarbonizāciju. Pašreizējā Savienības energoefektivitātes rīcībpolitika ir veidota, balstoties uz vajadzību izmantot izmakslietderīgu enerģijas ietaupījumu izdevības. 2018. gada decembrī ar paketi “Tīru enerģiju ikvienam Eiropā” 2030. gadam tika nosprausts jauns Savienības pamatmērķrādītājs energoefektivitāti uzlabot vismaz par 32,5 % (salīdzinājumā ar prognozēto enerģijas izmantojumu 2030. gadā). (7)Klimata mērķrādītāja plānam pievienotajā ietekmes novērtējumā secināts, ka vērienīgākas klimatiskās ieceres varēs īstenot tikai tad, ja pašreizējo ieceru – uzlabot energoefektivitāti par 32,5 % – vēriens tiks būtiski palielināts. (8)Dalībvalstu nacionālajos enerģētikas un klimata plānos ziņoto nacionālo devumu summa nav pietiekami vērienīga, lai sasniegtu Savienības līmenī nosprausto mērķrādītāju 32,5 %. Dalībvalstu devumi kolektīvi nodrošinātu enerģijas galapatēriņa samazinājumu par 29,4 % un primārās enerģijas patēriņa samazinājumu par 29,7 % salīdzinājumā ar 2007. gada atsauces scenārija prognozēm 2030. gadam. Tas nozīmētu, ka kolektīvi ES-27 līmenī neatbilstība ar primārās enerģijas patēriņa mērķrādītāju ir 2,8 procentpunkti, bet ar enerģijas galapatēriņa mērķrādītāju – 3,1 procentpunkts. (9)Lai gan enerģijas ietaupījumu potenciāls visos sektoros joprojām ir ievērojams, īpaši sarežģīti to ir realizēt transporta sektorā, kas atbildīgs par vairāk nekā 30 % enerģijas galapatēriņa, un ēku sektorā, jo 75 % Savienības ēku ir vājš energosniegums. Arvien nozīmīgāks kļūst arī informācijas un komunikācijas tehnoloģiju (IKT) sektors, kas atbildīgs par 5–9 % pasaules kopējā elektroenerģijas patēriņa un rada vairāk nekā 2 % visu emisiju. 2018. gadā datu centru elektroenerģijas pieprasījums veidoja 2,7 % no ES-28 pieprasījuma. Ziņojums par pētījumu “Energy-efficient Cloud Computing Technologies and Policies for an Eco-friendly Cloud Market”. Šajā sakarā Savienības Digitālajā stratēģijā tika uzsvērta vajadzība pēc ļoti energoefektīviem un ilgtspējīgiem datu centriem un telesakaru operatoriem domātiem pārredzamības pasākumiem attiecībā uz vidisko pēdu. Turklāt būtu jāņem vērā arī tas, ka dekarbonizācijas rezultātā varētu pieaugt industrijas enerģijas pieprasījums (jo īpaši energoietilpīgos procesos). (10)Vērienīgākas ieceres nozīmē, ka ir vairāk jāpopularizē izmakslietderīgi energoefektivitātes pasākumi, un tas jādara visās energosistēmas jomās un visos relevantajos sektoros, kuru darbības ietekmē enerģijas pieprasījumu, piemēram, transporta, ūdenssaimniecības un lauksaimniecības sektorā. Energoefektivitātes uzlabojumi visā enerģijas ķēdē, ieskaitot enerģijas ražošanu, pārvadi, sadali un tiešo patēriņu, nāks par labu videi, uzlabos gaisa kvalitāti un sabiedrības veselību, samazinās SEG emisijas, uzlabos enerģētisko drošību, samazinās enerģijas izmaksas mājsaimniecībām un uzņēmumiem, palīdzēs mazināt enerģētisko nabadzību un vairos konkurētspēju, darbvietas un ekonomisko aktivitāti visā tautsaimniecībā, tādējādi uzlabojot iedzīvotāju dzīves kvalitāti. Tas atbilst Savienības saistībām, ko tā uzņēmusies enerģētikas savienības un ar 2015. gada Parīzes nolīgumu izveidotās globālās klimatrīcības programmas satvarā. 🡻 2018/2002 1. apsvērums Energopieprasījuma ierobežošana ir viens no Komisijas 2015. gada 25. februārī pieņemtās Enerģētikas savienības stratēģijas “Pamatstratēģija spēcīgai Enerģētikas savienībai ar tālredzīgu klimata pārmaiņu politiku” pieciem darba virzieniem. Energoefektivitātes uzlabošana visā enerģijas ķēdē, tostarp tās ražošanā, pārvadē, sadalē un galapatēriņā, sniegs labumu videi, uzlabos gaisa kvalitāti un sabiedrības veselību, samazinās siltumnīcefekta gāzu emisijas, uzlabos enerģētisko drošību, samazinot atkarību no enerģijas importa no valstīm ārpus Savienības, samazinās enerģijas izmaksas mājsaimniecībām un uzņēmumiem, palīdzēs mazināt enerģētisko nabadzību un vairos konkurētspēju, darbavietas un saimniecisko darbību visā tautsaimniecībā, tādējādi uzlabojot iedzīvotāju dzīves kvalitāti. Tas atbilst saistībām, ko Savienība uzņēmusies gan Enerģētikas savienības satvarā, gan globālās klimata pārmaiņu apkarošanas programmas kontekstā, kura ar 2015. gada Parīzes nolīgumu iedibināta pēc Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām Pušu konferences 21. sesijas (“Parīzes nolīgums”); ar šīm saistībām nosaka, ka globālās vidējās temperatūras pieaugums salīdzinājumā ar pirmsindustriālā laikmeta līmeni būtu jānotur krietni zem 2 °C un ka būtu jācenšas ierobežot temperatūras pieaugumu līdz 1,5 °C. 🡻 2018/2002 2. apsvērums (pielāgots) ⇨ jauns (11)⌦ Šī direktīva ⌫ Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2012/27/ES ir viens no soļiem ⇨ solis ⇦ ceļā uz ⇨ klimatneitralitāti 2050. gadā ⇦ enerģētikas savienību, un tā paredz, ka pret energoefektivitāti jāattiecas kā pret pilnvērtīgu energoresursu. Nosakot jaunus noteikumus attiecībā uz piegādes pusi un citām politikas jomām, vajadzētu ievērot principu Princips “energoefektivitāte pirmajā vietā” ⇨ ir vispārējs princips, un to vajadzētu ievērot visos sektoros, neaprobežojoties tikai ar energosistēmu, un visos līmeņos, arī finanšu sektorā. Nosakot jaunus noteikumus attiecībā uz piegādes pusi un citām rīcībpolitikas jomām, energoefektivitātes risinājumi rīcībpolitikas, plānošanas un investīciju lēmumos, būtu jāapsver kā pirmais variants ⇦. ⇨ Lai gan princips “energoefektivitāte pirmajā vietā” būtu jāpiemēro, neskarot citus juridiskos pienākumus, mērķus un principus, tie tomēr nedrīkstētu apgrūtināt principa piemērošanu vai atbrīvot no tā piemērošanas. ⇦ Komisijai būtu jānodrošina, ka energoefektivitāte un pieprasījuma reakcija var konkurēt ar ražošanas jaudām ar vienlīdzīgiem nosacījumiem. Kad tiek pieņemti lēmumi, kas skar energosistēmu plānošanu vai finansēšanu, jāņem vērā energoefektivitāte. Energoefektivitātes uzlabojumi ir jāveic, ja tie ir ⌦ izmakslietderīgāki ⌫rentablāki par līdzvērtīgiem piegādes puses pasākumiem. ⌦ Tam būtu jāpalīdz ⌫ Tam vajadzētu palīdzēt izmantot daudzskaitlīgos ieguvumus, ko energoefektivitāte sniedz Savienībai, īpaši iedzīvotājiem un uzņēmumiem. ⇨ Energoefektivitātes uzlabošanas pasākumu īstenošanai vajadzētu būt prioritātei arī enerģētiskās nabadzības mazināšanā. ⇦ 🡻 2018/2002 3. apsvērums ⇨ jauns (12)Energoefektivitāte būtu jāuzskata par būtisku elementu un prioritāru apsvērumu turpmākajos lēmumos par investīcijām Savienības enerģētikas infrastruktūrā. ⇨ Princips “energoefektivitāte pirmajā vietā” būtu jāpiemēro, primāri ņemot vērā sistēmas efektivitātes pieeju un sabiedrības perspektīvu. Tādējādi tam vajadzētu palīdzēt kāpināt efektivitāti atsevišķos tiešā patēriņa sektoros un visā energosistēmā. Principa piemērošanai būtu arī jāatbalsta investīcijas energoefektīvos risinājumos, kas palīdz sasniegt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2020/852 minētos vides mērķus. ⇦ ⇩ jauns

(13)Princips “energoefektivitāte pirmajā vietā” ir definēts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2018/1999, un tas ir Energosistēmas integrācijas stratēģijas pamatā. Lai gan principa pamatā ir izmaksu lietderība, tā piemērošanai ir plašāka ietekme, kas atkarībā no apstākļiem var būt atšķirīga. Komisija ir sagatavojusi īpašas vadlīnijas, kurās apskatīta principa darbība un piemērošana