Attiecībā uz datiem par kopējo atkritumu sūtījumu apjomu starp dalībvalstīm, tika novērotas neatbilstības starp apjomiem, par kuriem ziņoja “eksporta” un “importa” valstis (tabula Nr. 2-48 līdz Nr. 2-50). Kategorijā “visi paziņotie atkritumi” šīs atšķirības svārstījās no 2 % (2013. gadā) līdz 12 % (2014. gadā). Līdzīga tendence tika novērota attiecībā uz bīstamiem atkritumiem un visiem pārējiem paziņotajiem atkritumiem. Viens no iespējamiem skaidrojumiem šai neatbilstībai ir tas, ka atkritumus, ko nosūta kalendārā gada beigās, nosūtītāja dalībvalsts, iespējams, reģistrē kā attiecīgajā gadā “eksportētus”, savukārt saņēmēja dalībvalsts tos, iespējams, uzskata par “importētiem” tikai tad, kad tie ir apstrādāti, proti, nākamajā gadā. Šādos gadījumos jebkurā gadā “eksportētie” apjomi būs lielāki par apjomiem, kas “importēti”, savukārt nākamajā gadā tas varētu būt pretēji. Turklāt dažas dalībvalstis savos Bāzeles ziņojumos nav konsekventi iekļāvušas paziņoto atkritumu sūtījumus, kas neietilpst Konvencijas darbības jomā, jo tām nav juridiska pienākuma to darīt. Citas neatbilstības varētu būt radušās, manuāli apstrādājot datus no papīra dokumentiem, jo vēl nav ieviestas pilnībā elektroniskās sistēmas.

Deleģēšanas pilnvaras saskaņā ar 58. pantu tika uzticētas Komisijai ar grozījumu, kas ieviests ar Regulu (ES) Nr. 660/2014 un ko piemēroja no 2016. gada 1. janvāra. Kopš šā datuma Komisija nav izmantojusi pilnvaras, kas tai piešķirtas saskaņā ar Regulu, jo nav notikušas izmaiņas atkritumu sarakstā, kas pieņemts saskaņā ar Direktīvas 2008/98/EK 7. pantu, kā arī nav bijis nekādu svarīgu un relevantu lēmumu vai izmaiņu, par kurām būtu panākta vienošanās saskaņā ar attiecīgajām starptautiskajām konvencijām un nolīgumiem, piemēram, Bāzeles konvenciju un ESAO lēmumu, kas pamatotu šo pilnvaru īstenošanu proporcionālā veidā. Neraugoties uz to, Komisija paredz, ka tuvāko gadu laikā par šādām izmaiņām varētu tikt panākta vienošanās saskaņā ar Bāzeles konvenciju.

Konvencijā lietoti termini “imports” un “eksports” par katru sūtījumu uz valsti, kas ir Konvencijas puse, vai no tās. Saskaņā ar ES tiesību aktiem šie termini attiecas tikai uz sūtījumiem uz ES kopumā, vai no tās. Šajā dokumentā šie termini ir likti pēdiņās un ir definēti saskaņā ar Konvenciju.

ES-28 dalībvalstīs bīstamo atkritumu daudzums uz vienu iedzīvotāju 2013. gadā bija 148 kg. 2014. gadā šis skaitlis bija 141 kg, turpretī 2015. gadā tas saruka līdz 138 kg (tabula Nr. 2-2). Gada vidējais rādītājs 2013. – 2015. gadā bija 143 kg.

No visiem gadiem vislielāko bīstamo atkritumu daudzumu paziņoja Vācija, kurā 2013. gadā tika saražoti 17 miljoni tonnu bīstamo atkritumu. Dokumenta sastādīšanas brīdī Vācija nebija sniegusi nekādus datus par 2014. un 2015. gadā saražotajiem bīstamajiem atkritumiem.

No dalībvalstīm, kas ziņoja par atkritumu rašanos, izmantojot Y kodus, vislielāko atkritumu daudzumu kategorijā Y46 un Y47 paziņoja Polija: 2015. gadā 11 miljoni tonnu.

4.Atkritumu sūtījumi no dalībvalstīm

Bāzeles ziņojumos par 2013. – 2015. gada periodu informāciju par bīstamo atkritumu “eksportu” sniedza visas 28 dalībvalstis.

2013.–2015. gada periodā ārpus ES no dalībvalstīm tika izvesti 1,2 miljoni tonnu bīstamo atkritumu, savukārt tajā pašā periodā ES no trešām valstīm tika ievesti 6,2 miljoni tonnu bīstamo atkritumu.

Laikā no 2001. līdz 2015. gadam bīstamo atkritumu pārrobežu tirdzniecība ES iekšienē un ārpus tās pieauga par 53% (tabula Nr. 2-6). Pieaugums lielākoties vērojams periodā no 2001. līdz 2007. gadam, savukārt starp 2008. un 2015. gadu bijis 24 % kritums.

Laikā no 2013. līdz 2015. gadam Apvienotā Karaliste bija lielākais visu paziņoto atkritumu “eksportētājs” (ar apjomu 12 miljoni tonnu). Tā apsteidza Nīderlandi (8 miljoni tonnu), kura bija lielākais “eksportētājs” no 2010. līdz 2012. gadam (tabula Nr. 2-9). 2010. gadā Apvienotā Karaliste sāka “eksportēt” atkritumus enerģijas atgūšanai, un tas, šķiet, veicināja kopējā “eksporta” pieaugumu šajos gados. Tāpat kā no 2010. līdz 2012. gadam, Francija un Itālija bija divi lielākie bīstamo atkritumu eksportētāji arī laikā no 2013. līdz 2015. gadam, katrai no valsts izvedot 4 miljonus tonnu.

Bīstamie atkritumi veidoja 35% no kopējā atkritumu daudzuma, kas paziņots kā “eksportēts” no dalībvalstīm periodā no 2013. līdz 2015. garam (t. i., bīstamie atkritumi un citi paziņotie atkritumi) (tabula Nr. 2-11, Nr. 2-12 un Nr. 2-13). Čehija, Kipra, Igaunija, Latvija, Malta un Rumānija izceļas ar faktu, ka no to kopējā paziņoto “eksportēto” atkritumu apjoma bīstamie atkritumi veido procentuāli vislielāko daļu, proti, 90 % vai vairāk no katras valsts “eksportētā” atkritumu apjoma.

2010.–2012. gada īstenošanas ziņojumā bija norādīts, ka pieaudzis atkritumu daudzums, kas klasificēts, izmantojot ES vai valstu kodus, nevis Konvencijas Y kodus. Tendence vērojama arī turpmāk: periodā no 2013. līdz 2015. gadam (precīzāk, 2013. un 2014. gadā) vēsturiski pirmo reizi “ES vai nacionālie nebīstamie atkritumi” (t. i., nebīstamie atkritumi, kas klasificēti, izmantojot valsts vai EWC kodus) kļuva par lielāko atkritumu kategoriju (tabula Nr. 2-14 līdz Nr. 2-16).

2013. un 2014. gadā bez jebkādas klasifikācijas tika nosūtīts mazāk kā 1 % atkritumu (tabula Nr. 2-15 un Nr. 2-16). 2015. gadā bez klasifikācijas nosūtīti 2 %, no kuriem visi nāca no Īrijas (tabula Nr. 2-14). Izņemot 2015. gadu, turpinājās kopš 2009. gada novērotā tendence, ka mazāk nekā 1% atkritumu tika nosūtīti neklasificētā veidā (tabula Nr. 2-17).

Jaunākie pieejamie dati liecina, ka aptuveni 92 % no ES bīstamajiem atkritumiem tiek apstrādāti izcelsmes valstī (tabula Nr. 2-8). 2015. gadā vairāk nekā 40% no saviem bīstamajiem atkritumiem “eksportēja” četras dalībvalstis:

·Īrija – 78%

·Luksemburga – 84%

·Malta – 42%

·Slovēnija – 44%

Laikā no 2013. līdz 2015. gadam apmēram 75 % bīstamo atkritumu, kas izvesti no dalībvalstīm, tika pakļauti reģenerācijas procesam. Pēdējos gados šis skaitlis ir saglabājies samērā nemainīgs (tabula Nr. 2-18). Pārskata periodā aptuveni 22 % bīstamo atkritumu, kas izvesti no dalībvalstīm, tika apglabāti, bet 1,5 % bīstamo atkritumu tika pakļauti “jauktai” apstrādei (t. i., kombinējot apglabāšanu un reģenerāciju). Atsevišķos gadījumos nelielai daļai (mazāk par 0,1 %) no dalībvalstīm izvesto bīstamo atkritumu nebija norādīta apstrādes metode.

2013. gadā 94 % no visiem paziņotajiem atkritumiem tika “eksportēti” no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti ES teritorijā, savukārt 2014. un 2015. gadā šīs rādītājs bija 92% (tabula Nr. 2-22). 2013. gadā mazāk nekā 1 % no paziņotajiem atkritumiem tika nosūtīti uz valstīm, kas nav ESAO, savukārt 2014. un 2015. gadā šis rādītājs bija 2,5 %. Kas attiecas uz bīstamiem atkritumiem, 2013. gadā ES teritorijā no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti tika “eksportēti” 97 % bīstamo atkritumu, savukārt 2014. un 2015. gadā šis rādītājs nedaudz samazinājās un sasniedza 92 % (tabula Nr. 2-23).

Septiņas dalībvalstis (Austrija, Francija, Īrija, Nīderlande, Slovēnija, Zviedrija un Vācija) sniedza informāciju par atkritumu daudzumu, kas savākts no mājsaimniecībām (pozīcija Y46) un “eksportēts” apglabāšanai laikā no 2013. līdz 2015. gadam (tabula Nr. 2-39). Zviedrija bija vienīgā no tām, kas ziņoja par to, ka tā “eksportēja” no mājsaimniecībām savāktos atkritumus apglabāšanai zemē (piem., poligonos), kopumā laikā no 2013. līdz 2015. gadam ES iekšienē nosūtot 3000 tonnas.

Astoņas dalībvalstis (Apvienotā Karaliste, Austrija, Čehija, Īrija, Itālija, Nīderlande, Somija un Vācija) paziņoja, ka laikā no 2013. līdz 2015. gadam tās “eksportēja” atkritumus, kas ievākti no mājsaimniecībām enerģijas atgūšanai (tabula Nr. 2-40). Izņemot Austriju, Franciju un Vāciju, kuras nosūtīja atkritumus gan uz valstīm ES teritorijā, gan uz valstīm, kas nav ESAO, visas pārējās dalībvalstis, kas “eksportēja” enerģijas atgūšanas vajadzībām, to veica tikai ES teritorijā. Enerģijas atgūšanai visvairāk atkritumu, kas savākti no mājsaimniecībām, “eksportētāja” Apvienotā Karaliste, trīs gadu periodā nosūtīdama 7 miljonus tonnu.