LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 44/13

Pieteikuma publikācija saskaņā ar 6. panta 2. punktu Padomes Regulā (EK) Nr. 510/2006 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību

2010/C 44/06

Šī publikācija dod tiesības izteikt iebildumus pret pieteikumu atbilstīgi Padomes Regulas (EK) Nr. 510/2006 (1) 7. pantam. Komisijai jāsaņem paziņojumi par iebildumiem sešu mēnešu laikā no šīs publikācijas dienas.

VIENOTS DOKUMENTS

PADOMES REGULA (EK) Nr. 510/2006

“OLIVE DE NIMES”

EK Nr.: FR-PDO-0005-0568-10.11.2006

AĢIN ( ) ACVN ( X )

1. Nosaukums:

“Olive de Nîmes”

2. Dalībvalsts vai trešā valsts:

Francija

3. Lauksaimniecības produkta vai pārtikas produkta apraksts:

3.1. Produkta veids:

1.6. grupa. Svaigi vai pārstrādāti augļi, dārzeņi un labība

3.2. Produkta apraksts, uz kuru attiecas nosaukums (1):

“Olive de Nîmes” (Nīmas olīva) ir tīras zaļas krāsas vesela olīva bez ziedkātiņa (tikai “Picholine” šķirne). Tā nav ne sadalīta uz pusēm, ne sagriezta.

Olīvu rūgtumu novērš, mērcējot tās kālija vai nātrija sārma šķīdumā, kura blīvums nepārsniedz 1 032. Pēc mērcēšanas, kad rūgtums ir daļēji izzudis, sārma šķīdumu nomaina ar tīru dzeramo ūdeni olīvu skalošanai. Pēc tam olīvas ievieto jūras sāls šķīdumā.

Olīvai ir raksturīgs kraukšķīgums un sulīgums, īpatnējs sviesta un riekstu smaržas sajaukums un sāļa garša.

Olīvu mazākais izmērs atbilst augstākais 34 augļiem 100 gramu kopsvarā.

Produkta partijām ir jābūt viendabīgām pēc krāsas un izmēra.

3.3. Izejvielas:

Neattiecas.

3.4. Dzīvnieku barība (tikai dzīvnieku izcelsmes produktiem):

Neattiecas.

3.5. Īpaši ražošanas posmi, kas jāveic noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā:

Visām izejvielu, olīvu ražošanas un iepakošanas darbībām ir jānotiek noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā.

3.6. Īpaši noteikumi griešanai, rīvēšanai, iepakošanai u. c.:

Produktu galapatērētājam var iepakot tvertnēs, kuru tilpums nav lielāks par 8 kg (neto svars bez šķidruma).

Nepieciešamību iepakot noteiktajā apgabalā nosaka produkta trauslums. Olīva ir trausls auglis, ar to jāapietas uzmanīgi. Tā ir jutīga pret triecieniem (viegli plaisā, saspiežas) un temperatūras izmaiņām, kas var rasties pārvadāšanas laikā.

Iepakošana palīdz saglabāt un aizsargāt olīvas. Turklāt iepakošana nodrošina labāku izsekojamību.

3.7. Īpaši noteikumi marķēšanai:

Papildus obligātajām norādēm, kas paredz prasības pārtikas produktu marķējumam un noformējumam, olīvu, kurām piešķirts aizsargātais cilmes vietas nosaukums “Olive de Nîmes”, marķējums ietver šādas norādes:

— cilmes vietas nosaukums “Olive de Nîmes”,

— norāde: “appellation d'origine contrôlée” (aizsargāts cilmes vietas nosaukums) jeb “AOC” (ACVN); ja marķējumā neatkarīgi no tā, vai ir minēta adrese, norāda lauku saimniecības vai prečzīmes nosaukumu, cilmes vietas nosaukumu atkārto starp vārdiem “appellation” un “contrôlée”.

Šīs norādes izvieto vienā un tajā pašā marķējuma vizuālajā laukā.

Tās veido no saskatāmām, salasāmām, neizdzēšamām un pietiekami lielām rakstzīmēm, kuras ir labi redzamas ietvarā, kurā tās iedrukātas, lai šīs norādes pietiekami skaidri izceltos starp citām rakstveida norādēm un attēliem.

4. Precīza ģeogrāfiskā apgabala definīcija:

“Olive de Nîmes” ražošanas ģeogrāfiskais apgabals aptver Gāras (Gard) olīvu audzēšanas reģionu un Ēro (Hérault) austrumu daļu, izņemot Kosu (Causses), Sevenolas (Cévenole) kalnus un Kamargu (Camargue).

Tā dabiskās robežas ir Ronas (Rhône) upe austrumos un Kamargas reģions dienvidos. Ziemeļos to norobežo klimatiskā robeža, kas atbilst “Picholine” šķirnes olīvu izplatības robežai; ziemeļaustrumos to norobežo Gāras departamenta robeža (tukšaines masīvi, kuru augstums sasniedz 300 metru). Rietumos robežu veido Vidurlas (Vidourle) ieleja virzienā no Ganžas (Ganges) uz Piksantlupu (Pic St Loup) un Lezu (Lez), kas atbilst turienes mežaino kalnu robežām.

Ražošanas apgabalam ir raksturīga ainava ar pakalniem un nogāzēm, kuru augstums kopumā nepārsniedz 350 metru. Augsni galvenokārt veido terciārā perioda molases, kaļķakmens un krīta perioda merģeļa kaļķakmens ieži un sanesu veidojumi. Raksturīgs Vidusjūras klimats un mistrāls.

Ražošanas apgabals aptver 223 apdzīvotas vietas, no kurām 183 atrodas Gārā un 40 – Ēro.

Gāras departaments:

Aigaliers; Aigremont; Aigues-Vives; Alès; Anduze; Aramon; Argilliers; Arpaillargues-et-Aureillac; Aspères; Aubais; Aubord; Aubussargues; Aujargues; Bagard; Baron; Beauvoisin; Belvezet; Bernis; Bezouce; Blauzac; Boisset-et-Gaujac; Boissières; Boucoiran-et-Nozières; Bouillargues; Bouquet; Bourdic; Bragassargues; Brignon; Brouzet-les-Quissac; Bruguière (la); Cabrières; Cadière-et-Cambo (la); Caissargues; Calmette (la); Calvisson; Canaules-et-Argentières; Cannes-et-Clairan; Cardet; Carnas; Cassagnoles; Castelnau-Valence; Castillon-du-Gard; Caveirac; Clarensac; Codognan; Collias; Collorgues; Combas; Comps; Congénies; Conqueyrac; Corconne; Crespian; Cruviers-Lascours; Deaux; Dions; Domazan; Domessargues; Durfort-et-Saint-Martin-de-Sossenac; Estezargues; Euzet; Flaux; Foissac; Fons; Fons-sur-Lussan; Fontanès; Fontarèches; Fournes; Gailhan; Gajan; Gallargues-le-Montueux; Garons; Garrigues-Sainte-Eulalie; Générac; Jonquières-Saint-Vincent; Junas; Langlade; Lecques; Lédenon; Lédignan; Lezan; Liouc; Logrian-Florian; Lussan; Manduel; Marguerittes; Martignargues; Maruejols-Les-Gardon; Massanes; Massillargues-Attuech; Mauressargues; Méjannes-Les-Alès; Meynes; Milhaud; Mons; Montagnac; Montaren-et-Saint-Médiers; Monteils; Montfrin; Montignargues; Montmirat; Montpezat; Moulezan; Moussac; Mus; Nages-et-Solorgues; Ners; Nîmes; Orthoux-Sérignac-Quilhan; Parignargues; Poulx; Puechredon; Quissac; Redessan; Remoulins; Ribaute-les-Tavernes; Rochefort-Du-Gard; Rodilhan; Rouvière (la); Saint-Bauzely; Saint-Bénezet; Saint-Bonnet-du-Gard; Saint-Césaire-de-Gauzignan; Saint-Chaptes; Saint-Christol-les-Alès; Saint-Clément; Saint-Come-et-Maruéjols; Saint-Dézéry; Saint-Dionisy; Sainte-Anastasie; Saint-Etienne-de-l'Olm; Saint-Geniès-de-Malgoires; Saint-Gervasy; Saint-Hilaire-de-Brethmas; Saint-Hilaire-d'Ozilhan; Saint-Hippolyte-de-Caton; Saint-Hippolyte-de-Montaigu; Saint-Hippolyte-du-Fort; Saint-Jean-de-Ceyrargues; Saint-Jean-de-Crieulon; Saint-Jean-de-Serres; Saint-Just-et-Vacquieres; Saint-Laurent-la-Vernède; Saint-Mamert-du-Gard; Saint-Maurice-de-Cazevieille; Saint-Maximin; Saint-Nazaire-des-Gardies; Saint-Privat-des-Vieux; Saint-Quentin-la-Poterie; Saint-Siffret; Saint-Théodorit; Saint-Victor-des-Oules; Salinelles; Sanilhac-Sagries; Sardan; Sauve; Sauzet; Savignargues; Saze; Sernhac; Serviers-et-Labaume; Seynes; Sommières; Souvignargues; Théziers; Tornac; Uchaud; Uzès; Vallabrix; Vallérargues; Vergèze; Vers-Pont-du-Gard; Vestric-et-Candiac; Vézenobres; Vic-le-Fesc; Villevieille.

Apdzīvotas vietas, kuru teritorija ir iekļauta daļēji: Allègre; Beaucaire; Bellegarde; Goudargues; Saint-Gilles; Vauvert; Verfeuil.

Ēro departaments:

Assas; Baillargues; Beaulieu; Boisseron; Buzinargues; Campagne; Castries; Claret; Fontanès; Galargues; Garrigues; Guzargues; Lauret; Lunel; Lunel-Viel; Matelles (les); Montaud; Moulès-et-Baucels; Restinclières; Saint-Bauzille-De-Montmel; Saint-Brès; Saint-Christol; Saint-Croix-de-Quintillargues; Saint-Drézéry; Saint-Geniès-Des-Mourgues; Saint-Hilaire-de-Beauvoir; Saint-Jean-de-Cornies; Saint-Jean-de-Cuculles; Saint-Mathieu-de-Tréviers; Saint-Seriès; Saint-Vincent-de-Barbeyrargues; Saturargues; Saussines; Sauteyrargues; Sussargues; Vacquières; Valergues; Valflaunès; Vérargues; Villetelle.

5. Saikne ar ģeogrāfisko apgabalu:

5.1. Ģeogrāfiskā apgabala specifika:

Dabiskā vide

Ražošanas apgabalam ir raksturīga ainava ar pakalniem un nogāzēm, kuru augstums kopumā nepārsniedz 350 metru. Augsni galvenokārt veido terciārā perioda molases, kaļķakmens un krīta perioda merģeļa kaļķakmens ieži un sanesu veidojumi. Reģionā valda Vidusjūras klimats, kam raksturīgs liels sausums vasarās un spēcīgi lieti rudenī. Reģionam raksturīgi vēji, jo īpaši ziemeļu mistrāls, kā arī var būt bargas ziemas.

Vēsture

Olīvu audzēšana jau kopš antīkās pasaules laikiem liecina par Nīmas reģiona senajām olīvu audzēšanas tradīcijām.

Šajā reģionā senākās ir olīveļļas ražošanas tradīcijas, savukārt zaļo galda olīvu ražošana un lietošana pārtikā pašreizējā veidā sākusies relatīvi nesen: XVIII gadsimtā. Patiesībā šī nozare varēja attīstīties, pateicoties brāļu Pikolīni (Piccolini) izgudrotajai rūgtuma novēršanas metodei: sajaucot koka (olīvkoka un ozola) pelnus ar kaļķūdeni, brāļi Pikolīni ieguva sārma šķīdumu, kas spēja novērst zaļo olīvu rūgtumu. Šo noderīgo metodi ātri pārņēma daudzi aroda meistari, jo īpaši Nīmā. Visas zaļās olīvas, kuru rūgtums ir novērsts, izmantojot Pikolīni metodi, tagad dēvē par Picholines.

Uzskata, ka “Picholine” vārdā sāka saukt olīvas, kuras iegūtas, selekcionējot šķirni “Plant de Collias”, kas radusies cilmes ģeogrāfiskā apgabala Koliāsas (Collias) komūnā un kas atbilstīgi Pikolīni rūgtuma novēršanas metodei tiek izmantota arī mūsdienās, ievācot skaistākos un stingrākos koka augļus, kas ir piemēroti šādai apstrādei.

XIX gadsimta otrajā pusē ķīmiķi sāka gatavot nātrija sārma šķīdumu, kas ļāva apstrādāt olīvas lielākos, rūpnieciskos daudzumos.

Vienlaikus XIX gadsimts ir zīmīgs ar olīvu audzēšanas panīkumu, jo to izkonkurēja vīnkopība un citu taukvielu imports. Panīkums turpinājās līdz Otrajam pasaules karam, bet pieci kara gadi, kas izraisīja importēto eļļu un taukvielu deficītu, veicināja intereses par olīveļļas ražošanu atjaunošanos.

Vēl 1945. gadā Nīmas apkārtnē bija 22 specializējušies aroda meistari, kas apstrādāja 2 000 tonnu “Picholine” olīvu, un daudzi olīvu tirgi.

1956. gadā Nīmas reģiona olīvu audzes iznīcināja sals.

Augļa garšas īpašības un koka botāniskās īpašības veicināja “Picholine” olīvkoku izplatīšanos ārpus to sākotnējā areāla, it īpaši pēc 1956. gada sala, jo šī šķirne tika pasludināta par valsts prioritāti un tika stādīta visur.

Tomēr Gāra joprojām ir galvenais departaments, kurā ražo “Picholine” zaļās olīvas (23 % valsts produkcijas kopapjoma). Nav šaubu, kas tas ir saistīts ar “Picholine” šķirnes izturību, kas ļāva tai pilnībā pielāgoties ražošanas cilmes apgabala augsnes un klimatiskajiem apstākļiem. “Picholine” šķirne ir visizplatītākā Nīmas baseinā, kurā tā ir arī radusies, lai gan Sevenolas priekškalnē ir sastopamas arī citas vietējās šķirnes. Gan Koliāsā, gan apkārtējos ciemos var atrast vairāk nekā 200 gadu vecus “Picholine” olīvkokus.

5.2. Produkta specifika:

Nīmas olīvas tradicionāli pārstrādā “Picholine” šķirnes dzimtajā apgabalā. Olīvas apstrādā, ievērojot tradicionālo metodi, kuras pamatā ir ierobežota fermentācija ar pienskābi, proti, veselas olīvas mērcē kālija vai nātrija sārma šķīdumā, kura blīvums nepārsniedz 1 032.

Pēc mērcēšanas, kad olīvas ir daļēji zaudējušas rūgtumu, sārma šķīdumu nomaina ar tīru dzeramo ūdeni.

Olīvas tur ūdenī ne mazāk par 36 stundām, vismaz četras reizes tās skalojot.

Pēc tam olīvas ievieto jūras sāls šķīdumā, kura blīvums nav lielāks par 1 060. Atļauts izmantot citronskābi un pienskābi, kas samazina šķīduma pH līdz 4,7.

Šāda apstrādes metode piešķir Nīmas olīvām to kraukšķīgo konsistenci, raksturīgo sviesta un riekstu smaržu.

5.3. Saikne starp ģeogrāfisko apgabalu un produkta kvalitāti vai īpašībām (ACVN) vai produkta īpašo kvalitāti, reputāciju vai citām īpašībām (AĢIN):

Ilgā olīvu audzēšanas vēsture Gārā ļauj izmantot iegūtās zināšanas gan olīvu dārzu kopšanā, gan olīvu ražošanā.

“Picholine” šķirne ir salizturīga, un tās augļi ar stingrajiem kātiņiem spēj pārciest spēcīgos rudens vējus. Turklāt ražotāju interesi par šķirni ir veicinājis tas, ka šīs olīvas var izmantot gan eļļas ražošanai, gan arī kā galda olīvas.

Dabiskās vides sarežģītie apstākļi nosaka šādas audzēšanas īpatnības:

— kokus tradicionāli audzē zemus gan tādēļ, lai atvieglotu vēl nenogatavojušos galda olīvu novākšanu, gan tādēļ, lai koki varētu izturēt vēju,

— olīvkoku audzēšanai paredzētu zemes gabalu ierīkošana veicina arī ainavas veidošanu: vēl joprojām ir sastopamas daudzas terases, kuras tradicionāli apzīmē ar senvārdiem “faïsse” vai “banquaou” un kas ar zemu sienu palīdzību novērš augsnes eroziju, ja nogāze ir pārāk slīpa.

Ražas novākšana tradicionāli notiek no septembra (galda olīvas) līdz decembrim (eļļas olīvas), un tajā nodarbina daudz strādnieku, kuri saskaņā ar vietējo izteicienu “dodas olīvās”.

Ražas novākšana galvenokārt notiek ar rokām: “Picholine” augļa ziedkātiņš ir ļoti stingrs, un tāpēc nav pieļaujama mehanizēta novākšana, jo tās laikā olīvas var sabojāt.

Turklāt tradicionālo dārzu īpatnību dēļ (maza platība, sienas, nereti apgrūtināta piekļuve) tie nav piemēroti ražas novākšanas mehanizācijai.

Olīvas apstrādā, ievērojot tradicionālo metodi, kuras pamatā ir ierobežota fermentācija ar pienskābi, vai daļējas fermentācijas metodi, t. i., procesu aptur, pirms šķīdums ir iesūcies līdz kauliņam.

Šo fermentācijas metodi tradicionāli izmanto minētajā apgabalā, lai saglabātu augļa krāsu, tā īpašo garšu un kraukšķīgumu bez skābuma piegaršas.

Šajā ražošanas nozarē ir daudz nejaušību. Tomēr, pateicoties šķirnes un augsnes atbilstībai, cilvēku uzticībai šim oriģinālajam produktam un vietējo amatnieku zinātībai, gan ražotāji, gan patērētāji atzīst un piekrīt, ka Nīmas olīvas ir patiesa un stabila vērtība.

Atsauce uz specifikācijas publikāciju:

http://www.inao.gouv.fr/repository/editeur/pdf/CDC-AOP/olive-de-nimes.pdf

(1) OV L 93, 31.3.2006., 12. lpp.