Oficiālais Vēstnesis 226 E , 15/09/2005 Lpp. 0226 - 0232



P6_TA(2004)0100 Patvēruma procedūra un aizsardzība izcelsmes reģionos Eiropas Parlamenta rezolūcija par patvēruma procedūru un aizsardzību izcelsmes reģionos (2004/2121(INI)) Eiropas Parlaments, - ņemot vērā Komisijas paziņojumu Padomei un Eiropas Parlamentam par iebraukšanas Eiropas Savienībā pārvaldi attiecībā uz personām, kurām ir vajadzīga starptautiska aizsardzība, un izcelsmes reģionu aizsardzības iespēju paplašināšanu — "piekļuves ilgstošiem risinājumiem uzlabošana" (KOM(2004)0410), - ņemot vērā Komisijas paziņojumu Padomei un Eiropas Parlamentam "Efektīvāks Eiropas kopējais patvēruma režīms — vienotā procedūra kā tā nākamais posms" ((KOM(2004)0503), - ņemot vērā Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās Asamblejas 1948. gada 10. decembrī pieņemto Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju, jo īpaši tās 14. pantu, - ņemot vērā 1950. gada 4. novembrī Romā pieņemto Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju un tās papildu protokolus, - ņemot vērā 2000. gada 7. decembrī svinīgi izsludināto Eiropas Savienības Pamattiesību hartu [1], jo īpaši tās 1., 18. un 19. pantu, - ņemot vērā Līgumu par Konstitūciju Eiropai, ko 2003. gada 13. jūnijā un 10. jūlijā pieņēma Eiropas Konvents, 2003. gada 18. jūlijā Romā iesniedza Eiropadomes priekšsēdētājam un atbalstīja Eiropas Padomes sanāksmes laikā 2004. gada 17. un 18. jūnijā valstu un valdību vadītāju līmenī Valdību konferences sanāksmē, īpaši tā II-61, II-78, II-79 un III-266 pantu, - ņemot vērā 1951. gada 28. jūlija Ženēvas Konvenciju par bēgļu statusu, ko 1967. gada 31. janvārī papildināja ar Ņujorkas protokolu, - ņemot vērā Līguma par Eiropas Savienību konsolidēto versiju [2], jo īpaši tās 2. panta ceturto ievilkumu un 6. pantu, - ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līguma konsolidēto versiju [3], jo īpaši tās 63. pantu, - ņemot vērā Padomes un Komisijas rīcības plānu par to, kā vislabāk piemērot Amsterdamas Līguma noteikumus brīvības, drošības un tiesiskuma telpas jomā [4], jo īpaši tā 8., 32., 33., 34., 36. un 37. punktu, - ņemot vērā 1999. gada 15. un 16. oktobra Tamperes Eiropadomes sanāksmes secinājumus, īpaši 13., 14. un 15. punktu, - ņemot vērā 2001. gada 14. un 15. decembra Lākenes Eiropadomes sanāksmes secinājumus, īpaši 39. un 40. punktu, - ņemot vērā 2002. gada 21. un 22. jūnija Seviļas Eiropadomes sanāksmes secinājumus, īpaši 26., 27., 28., 29., 33. un 34. punktu, - ņemot vērā 2003. gada 19. un 20. jūnija Saloniku Eiropadomes sanāksmes secinājumus, īpaši 24., 25., 26. un 27. punktu, - ņemot vērā Komisijas paziņojumu Padomei un Eiropas Parlamentam par "Kopējas patvēruma piešķiršanas procedūras izveidi un vienota statusa noteikšanu Eiropas Savienībā personām, kam piešķirts patvērums" (KOM(2000)0755), - ņemot vērā aizsardzības programmu, ko pieņēma ANO Augstā komisāra bēgļu jautājumos Izpildu komiteja un augstu novērtēja ANO Ģenerālā Asambleja pēc 2002. gadā visā pasaulē sarīkotajām apspriedēm par starptautisko aizsardzību, - ņemot vērā Komisijas paziņojumu Padomei un Eiropas Parlamentam par kopējo patvēruma politiku un aizsardzības programmu (KOM(2003)0152), - ņemot vērā Komisijas paziņojumu Padomei un Eiropas Parlamentam par "Pieejamākām, taisnīgākām un labāk pārvaldītām patvēruma sistēmām" (KOM(2003)0315), - ņemot vērā Reglamenta 45. pantu, - ņemot vērā Pilsoņu brīvību, tieslietu un iekšlietu komitejas ziņojumu, kā arī Ārlietu komitejas atzinumu (A6-0051/2004); A. tā kā Saloniku Eiropadomes sanāksmes secinājumu 26. punktā Komisiju aicina "izvērtēt visus aspektus, lai nodrošinātu sakārtotāku un labāk pārvaldītu to personu iebraukšanu Eiropas Savienībā, kam ir vajadzīga starptautiska aizsardzība, un pārbaudīt veidus un līdzekļus, kā uzlabot izcelsmes reģionu aizsardzības iespējas, lai līdz 2004. gada jūnijam Padomei iesniegtu vispārēju ziņojumu ar ieteikumiem par īstenojamiem pasākumiem, tostarp juridiskām darbībām"; B. tā kā Komisijas divi paziņojumi, kas ir šīs rezolūcijas tēma, būtu jāaplūko kā savstarpēji saistīti, jo, lai gan to izstrādāšanas iemesli ir atšķirīgi, tie veido Komisijas atbildi uz Saloniku Eiropadomes secinājumu 26. un 27. punktu un tajos tiek runāts par iespējamās jaunās pieejas priekšnoteikumiem un pamatmērķiem, lai nodrošinātu labāk pārvaldītas, pieejamākas un taisnīgākas patvēruma sistēmas, kā arī meklē jaunus veidus, lai īstenotu Tamperē noteikto pakāpeniskās pieejas principu; C. tā kā ir jāpaliek spēkā Ženēvas Konvencijai un starptautiskajām saistībām uzņemt visas personas, kas uz robežas lūdz patvērumu; D. tā kā ir jānoslēdz nolīgumi starp ES un trešām valstīm, lai, balstoties uz kopīgas atbildības principu, uzlabotu ilgtspējīgu risinājumu meklējumus bēgļiem vai personām, kam nepieciešama aizsardzība vai politisks patvērums; E. tā kā ieilgusī situācija ar bēgļiem un lēnā patvēruma pieteikumu izskatīšana var ierobežot to bēgļu drošību, kam tā ir patiesi nepieciešama, it īpaši krīzes situācijās, un spiest viņus izmantot nelikumīgus ceļošanas veidus; 1. mudina ES un dalībvalstis nodrošināt, ka tie, kam nepieciešama aizsardzība, drīkst droši iebraukt ES un ka viņu pieprasījumus atbilstīgi izskatīs, un nodrošināt stingru starptautisko cilvēktiesību standartu un bēgļu likumu ievērošanu, it īpaši non-réfoulement principa (t.i., ka valstīm ir jāļauj bona fide patvēruma meklētājiem iebraukt) ievērošanu; 2. izsaka nožēlu, ka likumdošanas programmas pieņemšana pirmajā Eiropas kopējā patvēruma sistēmas izveides posmā, kas noteikta Tamperes Eiropadomes secinājumos, ir aizkavējusies, ka saskaņošana balstās uz dalībvalstu zemāko kopsaucēju un ka Padome līdz 2004. gada 29. aprīlim nespēja panākt politisku vienošanos par direktīvas priekšlikumu par dalībvalstīm obligātiem procedūru standartiem bēgļa statusa piešķiršanai un atsaukšanai [5]; 3. pateicas Komisijai, ka tā iesniedza paziņojumu (KOM(2004)0410), kurā papildus pašreizējai Eiropas kopējai patvēruma politikai tā iesaka gan pasākumus, lai nodrošinātu kārtīgu un labāk organizētu to cilvēku iebraukšanu ES, kuriem ir vajadzīga starptautiska aizsardzība, gan pasākumus aizsardzības iespēju palielināšanai izcelsmes reģionos; 4. ņemot vērā to, ka piemērotai patvēruma sistēmas pieejai nepieciešami precīzi dati par šādu sistēmu raksturīgajām īpatnībām un apmēriem dažādās dalībvalstīs, prasa, lai ES pati izveido informācijas avotus datiem par migrācijas plūsmām, un tādēļ uzskata par nepieciešamu stiprināt Eiropas Migrācijas novērošanas centru kā instrumentu patvēruma statistikas centralizēšanai Eiropas Savienībā; 5. uzskata, ka vēl daudz ir darāms, lai garantētu, ka ES ir vienota patvēruma telpa, un nodrošinātu, ka mūsu pilsoņi uzticas sistēmai, kas darbojas taisnīgi, efektīvi un nekavējoties, gan sniedzot patvērumu tiem, kam tas ir vajadzīgs, gan pieņem atbilstīgus mērus attiecībā uz tiem, kuri neatbilst patvēruma saņemšanas prasībām; 6. uzskata, ka vēl joprojām tikai daļēji īstenotajā Eiropas kopējās patvēruma politikas pirmajā posmā ir nopietni strukturālie trūkumi, kas apdraud Eiropas humānisma tradīciju un ka, lai uzlabotu patvēruma pārvaldību paplašinātā Eiropā, ir pakāpeniski jāsasniedz mērķi, kuri drīzāk papildina, nevis aizstāj Tamperē noteikto Eiropas kopējo patvēruma politiku; šie mērķi ir: a) Eiropas Savienībā uzlabot lēmumu pieņemšanas kvalitāti attiecībā uz patvēruma piešķiršanu, b) būt virzošajam spēkam līdzekļu palielināšanā un palīdzēt valstīm sniegt patvēruma meklētājiem un bēgļiem efektīvu aizsardzību, par kritēriju izmantojot starptautiskos cilvēktiesību standartus, c) izskatīt patvēruma pieprasījumus pēc iespējas atbilstoši vajadzībām un panākt drošu nokļūšanu Eiropas Savienībā, un dažiem no cilvēkiem, kuriem ir vajadzīga starptautiska aizsardzība, nodrošinot likumīgu un uzraudzītu iebraukšanu ES, d) ievērot solidaritātes principu un nodrošināt taisnīgu pienākumu sadali, e) attīstīt integrētu pieeju ar mērķi patvēruma un atpakaļnosūtīšanas jomā izveidot efektīvu un ātru lēmumu pieņemšanas procedūru; 7. uzsver sadarbības nepieciešamību starp trešām valstīm un ES, lai izstrādātu visaptverošu un līdzsvarotu pieeju attiecībā uz ES patvēruma un migrācijas politiku. Partnerību ar trešām valstīm var īstenot, izmantojot jau esošos instrumentus, piemēram, Eiropas kaimiņattiecību politiku un tās vēl nepieņemtos atsevišķo valstu rīcības plānus, kas izstrādāti, elastīgi ņemot vērā konkrēto situāciju, kā arī citas Kopienas programmas — to personu atbalstam, kuras zaudējušas saikni ar dzimto zemi Āzijas un Latīņamerikas jaunattīstības valstīs [6], MEDA [7], CARDS [8], EAF [9] un AENEAS programmu [10]; 8. ir pārliecināts, ka viens no instrumentiem, kā garantēt sakārtotāku un labāk pārvaldītu to personu iebraukšanu Eiropas Savienībā, kurām ir vajadzīga starptautiskā aizsardzība, varētu būt Kopienas mēroga pārvietošanas sistēma, kas balstītos uz personu konkrētu vēlmju ievērošanu un visu dalībvalstu brīvprātīgu līdzdalību un kas nodrošinātu šo personu pārvešanu no pirmās reģistrācijas zemes uz ES dalībvalsti, kur šīm personām būtu garantēta aizsardzība, tostarp pastāvīga uzturēšanās, un būtu iespējas integrēties, kā arī patstāvība, ar ANO Augstā komisāra bēgļu jautājumos piedalīšanos īpašu lietu atlasē un pārsūtīšanā; šī mērķa īstenošanai aicina ES izstrādāt atbilstošu juridisku instrumentu, kas garantētu nekavējošu šīs sistēmas ieviešanu; 9. noraida ārēju pakalpojumu izmantošanu pieteikumu iesniegšanas procesā, nosūtot bēgļa statusa pieteikumu iesniedzējus uz trešo valsti, arī tādēļ, ka tas sarežģī pieteikumu iesniedzēju pienācīgu pārstāvniecību un padara to nepieejamu demokrātiskai kontrolei; 10. uzskata, ka pārvietošanas mehānisms dod iespēju ātri sniegt aizsardzību, neļaujot bēgļiem kļūt par nelegālas imigrācijas un nelegālas cilvēku pārvietošanas tīklu upuriem vai arī gadiem gaidīt uz sava statusa atzīšanu; 11. uzskata, ka pārvietošanas programma ir instruments, lai ņemtu vērā to bēgļu īpašās vajadzības pēc aizsardzības, kuru dzīvība, veselība un pamattiesības ir apdraudētas valstīs, kurās viņi apmetušies, meklējot patvērumu; 12. uzskata, ka pārvietošanas shēmās īpaša uzmanība jāpievērš cilvēkiem, kuri šādos apstākļos varētu būt visneaizsargātākie un kuriem palīdzība ir visvairāk vajadzīga, piemēram, izvarošanas un seksuālas uzmākšanās upuriem, grūtniecēm, nepilngadīgajiem bez pavadības, invalīdiem, cilvēktiesību aktīvistiem vai tiem, kurus vajā politisku iemeslu dēļ; izskatot konkrētas situācijas ir nepieciešama elastība un īpaša attieksme, un ka šāda pieeja radītu reālu pievienoto vērtību Eiropas Savienības līmenī; 13. uzskata, ka ilgtspējīgu risinājumu meklējumos izcelsmes reģionos nevar apsvērt domu par iespējamo migrantu izmitināšanas centriem vai patvēruma piedāvāšanu tiem, kam nepieciešama starptautiska aizsardzība, šo cilvēku pēdējā tranzītvalstī; patiešām uzskata, ka, lai gan šādi centri var šķist par īstermiņa risinājumu dažām migrācijas radītām problēmām, tomēr te rodas daudzi jautājumi par atbilstību starptautiskiem cilvēktiesību standartiem, ņemot vērā arī to, cik rupji daudzās šajās tranzīta valstīs valdošie režīmi pārkāpj cilvēktiesības; 14. cer, ka šādas pārvietošanas programmas, ja tās tiek pareizi vadītas un tām tiek piešķirti pienācīgi līdzekļi, kā arī ja dalībvalstis un ES tās saprātīgi reklamē, var sniegt atbalstu, lai veidotu sabiedrības izpratni par bēgļiem un to patvēruma meklēšanas iemesliem valstīs, kas uzņem šos bēgļus un citas personas, kurām nepieciešama starptautiska aizsardzība, kā arī lai celtu Eiropas Savienības efektivitāti cīņā pret cilvēku nelegālu pārvietošanu; 15. uzskata, ka aktīvai šādas izpratnes veidošanai ir svarīga loma cīņā pret visa veida diskrimināciju, rasismu un ksenofobiju ES; 16. aicina ES skaidri un konsekventi izrādīt gatavību palīdzēt trešām valstīm izcelsmes reģionos, lai palielinātu to spējas aizsargāt personas saskaņā ar ANO Augstā komisāra bēgļu jautājumos Convention Plus iniciatīvu un citiem ieteikumiem un izslēgt iespēju finansēt uzturēšanās nometnes vai kādus citus centrus, kur tiek ierobežota patvēruma meklētāju personiskā brīvība; 17. uzskata, ka papildu līdzekļiem, kuri nepieciešami atbalsta uzlabošanai izcelsmes reģionos, ir jābūt papildu finansējumam, ko piešķir un koordinē no esošajām budžeta pozīcijām, nevis pārdalot esošo palīdzības un atbalsta budžetu; uzskata, ka šie apsvērumi jāņem vērā, apspriežot finanšu plānu; būs nepieciešams arī papildu un saskaņots finansējums ANO Komisāram bēgļu jautājumos, ņemot vērā lomu, ko viņam lūgs uzņemties šajā procesā; 18. aicina ES nodrošināt, lai tiktu piešķirti nepieciešamie budžeta līdzekļi papildus tiem, kas jau paredzēti attīstības atbalstam trešām valstīm, lai stiprinātu finanšu un iestāžu spēju aizsargāt personas jaunattīstības valstīs, ar noteikumu, ka šos līdzekļus neizmantos uzturēšanās nometņu vai kādu citu centru, kur tiek ierobežota patvēruma meklētāju personiskā brīvība, izveidei; 19. uzskata, ka tāpēc ir nepieciešams skaidri noteikt iesaistīto aģentūru pienākumus un atbildību; 20. uzskata, ka noteikta kopēja ārpolitika un drošības politika, ar ko ES uzņemas saistības atrisināt ieilgušus konfliktus un novērst konfliktus, ir būtiska, lai palīdzētu cilvēkiem, kas meklē patvērumu; tāpēc atzinīgi vērtē Komisijas priekšlikumus par ES reģionālās aizsardzības programmu izveidi un prasa iesaistīt Parlamentu šo programmu izstrādē un to īstenošanai nepieciešamajā novērtēšanā un uzraudzībā; 21. uzskata, ka šādās aizsardzības programmās, pamatojoties uz koncepciju par drošu trešo valsti, jāiekļauj drošības pasākumi pret priekšlaicīgu bēgļu atgriešanos; 22. lai palīdzētu cilvēkiem, kuriem ir vajadzīga tūlītēja un steidzama aizsardzība, aicina Eiropas Savienību izpētīt pašreizējās problēmas ar aizsargātās iebraukšanas procedūrām (PEPs) gadījumos, kad dalībvalstis ir ziņojušas par ļaunprātīgu to izmantošanu, lai vairāk izpētītu iespēju izveidot juridisku instrumentu, kas noteiktu un izveidotu aizsargātās iebraukšanas procedūru sistēmas sastāvdaļas, atbilstoši kurām trešās valsts valstspiederīgais varētu iesniegt patvēruma pieteikumu vai cita veida starptautiskas aizsardzības lūgumu potenciālajai uzņēmējai dalībvalstij, tomēr atrodoties ārpus tās teritorijas, un varētu saņemt pagaidu vai pastāvīgās uzturēšanās atļauju; 23. uzsver, ka aizsardzības spēju palielināšana izcelsmes reģionos un aizsargātās iebraukšanas procedūras izveide nodrošinās kārtību un paredzamību iebraukšanai ES; uzsver, ka saglabā pastāvošās tiesības iesniegt patvēruma pieteikumu, patvaļīgi ierodoties kādā no ES dalībvalstīm; 24. uzsver, ka ES ir svarīgi dalīties atbildībā ar trešām valstīm, īpaši ar pirmā patvēruma valstīm, attiecībā uz izturēšanos pret bēgļiem, un ka ir vajadzīga efektīvāka sadarbība, lai uzlabotu aizsardzības iespējas valstīs, kuras uzņem bēgļus, lai tās spētu kļūt par stabiliem drošas aizsardzības sniedzējiem; 25. uzskata, ka ES ir jābūt labāk sagatavotai sniegt neatliekamu palīdzību kaimiņvalstīm, kas robežojas ar krīzes situācijā nonākušām valstīm, lai saskaņā ar starptautiskajiem standartiem tām palīdzētu risināt krīzes situācijas izraisītās negaidītas un plašas migrācijas radītās problēmas; 26. atzīst atbalsta nozīmi valstīm, kas uzņem lielāko daļu patvēruma meklētāju, un uzskata, ka ir svarīgi, lai šajās valstīs piedāvātie apstākļi atbilstu vismaz Komisijas paziņojuma (KOM(2004)0410) 45. panta a) - e) punktos izvirzītajiem nosacījumiem; 27. uzskata, ka šāds atbalsts izcelsmes reģionos papildina ES kopējo patvēruma procedūru, kas balstīta uz augstiem piegādes standartiem un pilnīgu mūsu starptautisko saistību atzīšanu, un tāpēc paziņo, ka Eiropas Savienībā šāds atbalsts nevar aizstāt šo procedūru; 28. uzskata, ka ieguldījumam ilgtspējīgu risinājumu meklēšanā būs nepieciešama nozīmīga koordinācija starp dažādām Komisijas struktūrvienībām un aģentūrām, jo īpaši tām, kas nodarbojas ar attīstību, tieslietām un iekšlietām, tirdzniecību un ārlietām; uzskata, ka Komisijai pēc iespējas ātrāk jāsniedz Parlamentam priekšlikumi par šādu sadarbību un regulāri jāziņo Parlamentam par šīs sadarbības attīstību; 29. izsaka gandarījumu par Komisijas iesniegto paziņojumu (KOM(2004)0503), kura mērķis ir attīstīt procesu, kas varētu novērst trūkumus aizsardzībā un veicināt kopējas patvēruma politikas pirmā posma efektīvu īstenošanu; 30. apsveic priekšlikumu vēl pirms paredzētā termiņa veikt novērtējuma procedūru, lai ietvertu visu atbilstošo informāciju, tomēr uzsver, ka šajā procedūrā jāizmanto no dažādiem avotiem gūta informācija par visu valsti, augstas kvalitātes apmācība cilvēkiem, kuri izskata pieteikumus, un pilnīga juridiskā informācija par pieteikumu iesniedzējiem, informācijas sniegšana pieteikuma iesniedzējam saprotamā valodā un tiesības pārsūdzēt lēmumu, vēl atrodoties šajā valstī; 31. lai sekmētu turpmāko lēmuma par patvēruma sniegšanu pieņemšanas kvalitāti, ierosina, ka jāizveido sistēma, lai uzraudzītu, kas notiek ar tām personām, kas atgriežas savā izcelsmes valstī pēc tam, kad viņu pieprasījums ir ticis uzskatīts par nepamatotu, lai tādējādi noteiktu, vai ir pieņemts pareizs lēmums; 32. uzsver, ka ir jāizstrādā saskaņota pieeja, vispārēji rīcības plāni un īpaši nolīgumi, kuros iespējams formulēt un garantēt efektīvu nekavējošu rīcību bēgļu aizsardzības jomā un/vai panākt ilgtspējīgus risinājumus izcelsmes valstīs, kā arī jāizstrādā stratēģijas, kurās ņem vērā administratīvu aktu pārvaldības paraugpraksi un paredz informācijas apmaiņu ar izcelsmes un uzturēšanās valstīm; 33. atbalsta priekšlikumu par vienotu procedūru starptautiskās aizsardzības jomā, jo ir pārliecināts, ka vienota procedūra, ko veic viena atbildīgā iestāde, ietaupīs saimnieciskos resursus, taču, kas vēl būtiskāk, paātrinās un padarīs efektīvāku pašu procedūru, kā arī nodrošinās labākas garantijas personām, kas meklē aizsardzību, jo pieteikuma iesniedzēja vajadzību pēc starptautiskas aizsardzības izvērtēs viena iestāde un vai nu piešķirs bēgļa statusu vai alternatīvo statusu, vai attiecīgos gadījumos pieteikumu noraidīs; 34. turklāt prasa, lai ES izveido tādu paātrinātu procedūru patvēruma piešķiršanai, kas neilgst vairāk par 6 mēnešiem, tādējādi atvieglojot rīcību nepamatotu pieteikumu gadījumos un pilnveidojot formalitātes tiem, kas atbilst prasībām par patvēruma piešķiršanu; 35. pieprasa, lai gadījumos, kad ir jānoraida jebkāda starptautiska aizsardzība, jo pieteikuma iesniedzējs neatbilst prasībām, negatīvajam lēmumam jābūt attiecīgi pamatotam un tas rakstiski jāpaziņo, nosūtot dokumenta norakstu pieteikuma iesniedzējam saprotamā valodā; 36. mudina Komisiju un Padomi mainīt atgriešanas un atpakaļuzņemšanas politiku, kas paver ceļu Eiropas čarterlidojumiem, ar kuriem imigrantus sūta atpakaļ uz viņu izcelsmes valstīm; 37. ir pārliecināts, ka vienota procedūra nevar negatīvi ietekmēt 1951.gada Ženēvas Konvencijā paredzēto bēgļu statusu, ja pieteikumu izskata viena iestāde un šādā kārtībā: vispirms lūgums jāizskata, pamatojoties uz Ženēvas Konvencijā noteiktajiem aizsardzības piešķiršanas iemesliem, un, ja šie iemesli nav piemērojami, ir jānosaka, vai var piemērot alternatīvā statusa piešķiršanas iemeslus; 38. izsaka dziļu nožēlu par nopietno situāciju, kas neizbēgami radīsies nākotnē, ja, no vienas puses, dalībvalstīm būs jāpiemēro Padomes 2004.gada 29.aprīļa Direktīva 2004/83/EK par trešo valstu valstspiederīgo un bezvalstnieku atbilsmi obligātajiem bēgļu statusa kritērijiem vai tādu personu kritērijiem, kam ir vajadzīga starptautiska aizsardzība, un par piešķirtās aizsardzības saturu [11], kuras piemērošanas joma attiecas uz divu veidu starptautisku aizsardzību (bēgļu statuss un alternatīvais statuss), taču, no otras puses, Padomes sagaidāmā direktīva par bēgļu statusa piešķiršanu un atsaukšanu sašaurina piemērošanas jomu līdz starptautiskas aizsardzības pieteikumu izskatīšanai, kas ir balstīta uz 1951.gada Ženēvas Konvencijā un 1967.gada protokolā minētajiem iemesliem, jo tie neattiecas uz pieteikumiem par alternatīvā statusa piešķiršanu; 39. aicina Eiropas Savienību veikt attiecīgas darbības, lai nodrošinātu, ka direktīvas par obligātajām prasībām dalībvalstīs izmatotajām bēgļu statusa piešķiršanas un atsaukšanas procedūrām darbības jomu paplašina arī attiecībā uz alternatīvā statusa gadījumiem, lai visām personām starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas laikā visās dalībvalstīs sniegtu vienādas procesuālās garantijas un dotu vienādas iespējas aizstāvēties, kā arī izmantot tiesības pārsūdzēt lēmumus, kurus viņas uzskata par nelikumīgiem, un ka šādas pārsūdzības iesniegšana nozīmē lēmuma apturēšanu; 40. ir pārliecināts, ka, ja direktīvu par obligātajām prasībām dalībvalstīs izmatotajām bēgļu statusa piešķiršanas un atsaukšanas procedūrām neattiecinās arī uz pamatotiem alternatīvā statusa pieprasīšanas gadījumiem, aizsardzības jomā veidojas neattaisnojama juridiski neaizsargāta zona, un situāciju vēl pasliktinātu tas, ka dalībvalstis, piešķirot starptautisku aizsardzību, to dara, vadoties no alternatīvā statusa piešķiršanas iemesliem, nevis no tiem, kas nosaka Ženēvas Konvencijas par bēgļu statusu; 41. pieprasa, lai Padome nekavējoties norādītu, kad ar Parlamentu vēlreiz apspriedīsies par direktīvu par obligātajām prasībām dalībvalstīs izmatotajām bēgļu statusa piešķiršanas un atsaukšanas procedūrām un par jebkuru minimālo kopējo sarakstu par drošām izcelsmes valstīm; 42. uzskata, ka, tiklīdz būs pabeigts sagatavošanās posms, Eiropas Savienībai jāveic vajadzīgie likumdošanas pasākumi, lai pieņemtu visu Amsterdamas Līgumā un Tamperes Eiropadomē paredzēto tiesību aktu kopumu pirmā Eiropas kopējās patvēruma politikas izstrādes posma pabeigšanai ar mērķi nodrošināt vienotas starptautiskas aizsardzības taisnīgu un efektīvu piemērošanu visās dalībvalstīs; 43. neredz pamatojumu, lai, ņemot vērā tiesiskās, praktiskās un politiskās grūtības, atbildību par patvēruma pieprasījumu noraidīšanu no dalībvalstīm pārliktu uz kādu no ES centrālajām iestādēm vai ES patvēruma izskatīšanas centriem; 44. uzskata, ka integrācija ir jebkuras efektīvas patvēruma sistēmas un visu ES teritoriju aptverošas pārvietošanas shēmas neatņemama sastāvdaļa un ka integrācija ir divvirzienu process, kurā ir iesaistīts gan patvēruma meklētājs un/vai bēglis un mītnes zemes sabiedrība; 45. uzskata, ka efektīvai Eiropas patvēruma politikai jābalstās uz migrācijas fenomena vispārēju analīzi un ka svarīgi ir vākt jaunāko informāciju un visus ar migrācijas attīstības procesiem saistītos datus un apmainīties ar tiem; 46. apsveic Eiropas Bēgļu fonda izveidi 2005. - 2010.gadam un uzsver, ka dalībvalstīm ir noteikti jāsaglabā atbilstīgas patvēruma sistēmas un izmitināšanas vietas līdz kopējas patvēruma procedūras izveidei; 47. uzskata, ka ES ir jādara daudz vairāk, lai veicinātu apstākļus, kas patvēruma meklētājiem un bēgļiem dod iespēju droši, ar cieņu un brīvprātīgi uz ilgu laiku atgriezties savā izcelsmes zemē; 48. uzdod tā priekšsēdētājam nosūtīt šo rezolūciju Padomei un Komisijai. [1] OV C 364, 18.12.2000. [2] OV C 325, 24.12.2002., 5. lpp. [3] OV C 325, 24.12.2002., 33. lpp. [4] OV C 19, 23.1.1999., 1. lpp. [5] OV C 291 E, 26.11.2002., 143. lpp. [6] OV L 287, 31.10.2001., 3. lpp. [7] OV L 189, 30.7.1996., 1. lpp. [8] OV L 306, 7.12.2000., 1. lpp. [9] OV L 83, 1.4.2003., 1. lpp. [10] OV L 80, 18.3.2004., 1. lpp. [11] OV L 304, 30.9.2004., 12.lpp. --------------------------------------------------