KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI

Piektais gada pārskats par imigrāciju un patvērumu (2013. gads)

1. Ievads

2013. gadā bija vērojams daudz lielāks patvēruma pieteikumu iesniedzēju skaits, nekā bija pieredzēts vairākus gadus. Salīdzinot ar 2012. gadu, krasi palielinājies arī to personu skaits, kas tika atklātas, nelikumīgi šķērsojot robežas. Šie notikumi pierādījuši, ka jāveic pasākumi ES līmenī, lai palīdzētu dalībvalstīm risināt migrācijas spiediena radītās problēmas un vienlaikus pilnībā ievērotu migrantu pamattiesības. Traģiskie notikumi 3. oktobrī pie Itālijai piederošās Lampedūzas salas, kad nogrima laiva, kurā bija vairāk nekā 500 migrantu, un bojā gāja vairāk nekā 360 cilvēku, iezīmēja traģisku pavērsienu debatēs par migrāciju un patvērumu Eiropas reģionā. Šis nebija atsevišķs incidents. Aprēķināts, ka 2013. gadā pa jūras ceļiem Eiropā ieradušies 40 000 cilvēku, un domājams, ka vismaz 600 cilvēku ir zaudējuši dzīvību, mēģinot sasniegt ES krastus[1].

Lai izstrādātu visaptverošu stratēģiju un turpmāk novērstu cilvēku bojāeju Vidusjūrā, kā arī noteiktu prioritārās darbības, kas īstermiņā nodrošinātu iespēju efektīvāk izmantot Eiropas politikas virzienus un rīkus saskaņā ar novēršanas, aizsardzības un solidaritātes principu, tika izveidota Vidusjūras reģiona darba grupa (TFM). TFM noteica plašu klāstu visam Vidusjūras reģionam paredzētu pasākumu, ko aprakstīja paziņojumā[2], kuru Komisija pieņēma 2013. gada 4. decembrī. Šie pasākumi ir sadarbība ar trešām valstīm, likumīgu migrācijas kanālu paplašināšana, skaidri pausta apņemšanās īstenot pārvietošanu, turpmāki pasākumi cilvēktirdzniecības un cilvēku kontrabandas izskaušanai un pastiprināta robežuzraudzība. Paziņojumā tika uzsvērts, ka dalībvalstīm (DV), kurās ir liels migrācijas spiediens, ir vajadzīgs operatīvs atbalsts. Eiropadome decembra sanāksmē atzinīgi novērtēja šo paziņojumu un aicināja Komisiju ziņot par tā īstenošanu.

Taču Lampedūzas traģēdija nenotika politiskā vakuumā. Sīrijas konfliktam saasinoties un Sīrijas reģistrēto bēgļu skaitam 2014. gada sākumā pārsniedzot 2,3 miljonus[3], kļuva skaidrs, ka ES un dalībvalstīm turpmāk intensīvāk jācenšas pilnveidot imigrācijas, patvēruma un ārējo robežu politiku, kuras pamatā būtu migrantu aizsardzība un dalībvalstu solidaritāte. Šajā ziņā ievērojams panākums bija izveidotā un pieņemtā kopējā Eiropas patvēruma sistēma, kurā noteikti augsti kopējie standarti un spēcīgāka sadarbība, lai atvērtā un taisnīgā sistēmā ES nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret patvēruma meklētājiem. 2013. gadā bija vērojamas nozīmīgas attīstības tendences robežu pārvaldības jomā, proti, attiecībā uz Šengenas pārvaldību, kā arī jauni priekšlikumi viedrobežu jomā.

Reaģējot krīzes situācijās, ES vienlaikus bija jāturpina centieni nodrošināt ekonomikas atveseļošanu un izaugsmi. Labi pārvaldīta migrācija, nodrošinot vajadzīgo prasmju apguves iespējas un novēršot trūkumus darba tirgū, var veicināt ekonomikas izaugsmi.

ES darbība jāskata arī plašākā politiskā kontekstā saistībā ar ES un attiecīgo partnervalstu un reģionu attiecībām. Eiropas kaimiņattiecību politika (EKP)[4] un vispārējā pieeja migrācijai un mobilitātei (GAMM)[5] nodrošina satvaru visaptveroša dialoga paplašināšanai un sadarbībai ar partnervalstīm migrācijas un mobilitātes jomā, lai cita starpā novērstu nelikumīgas un piespiedu migrācijas pamatcēloņus, novērstu dramatiskus incidentus, aizsargātu migrantu dzīvības un pamattiesības.

Izmantojot GAMM un ES attīstības politiku un pieņemot paziņojumu par migrācijas ietekmes palielināšanu uz attīstību[6] un vēlāk arī Padomes secinājumus[7], tika pārskatīts ES migrācijas un attīstības politikas satvars — Pārmaiņu programma —, uzsverot migrācijas efektīvas pārvaldības nozīmi migrācijas un attīstības pozitīvas sinerģijas veidošanā un pastiprinot ES apņemšanos atbalstīt jaunattīstības valstu centienus stiprināt migrācijas pārvaldību.

Pabeidzot sarunas par daudzgadu finanšu shēmu 2014.–2020. gadam, 2013. gadā tika panākts arī nozīmīgs progress prioritāšu noteikšanā un ES finansējuma nodrošināšanā darbībām patvēruma, migrācijas un integrācijas jomā. Eiropas Parlaments 2014. gada 13. martā apstiprināja regulu, ar ko izveido jauno Patvēruma un migrācijas fondu (AMIF) un jauno Iekšējās drošības fondu (IDF)[8].

Šajā ziņojumā ir apkopots Komisijas veiktais novērtējums par ES līmeņa politikas notikumiem imigrācijas un patvēruma jomā 2013. gadā. To papildina Komisijas dienestu darba dokuments[9], kurā ir plašāka informācija un Eiropas migrācijas tīklā (EMT)[10] apkopotā statistika par notikumiem ES un dalībvalstīs.

2. ES migrācijas situācijas galvenie skaitļi 2013. gadā[11]

ES 2013. gada sākumā bija 503 miljoni iedzīvotāju, no tiem 20,4 miljoni bija trešo valstu valstspiederīgie, t. i., 4 % no iedzīvotāju kopējā skaita. Trešo valstu valstspiederīgajiem 2012. gadā tika izsniegts 2,1 miljons pirmreizējo uzturēšanās atļauju[12]. No tām 32 % atļauju tika piešķirtas ģimenes apstākļu dēļ, 23 % — algotu darbību veikšanai, 22 % — mācībām un 23 % — citu iemeslu dēļ (tostarp starptautiskās aizsardzības nodrošināšanai). Visvairāk pirmreizējo uzturēšanās atļauju izsniegtas šādu valstu valstspiederīgiem: ASV — 200 000 trešo valstu valstspiederīgiem piešķirto atļauju, t. i., 9,5 % no kopējā skaita ES, nākamās ir: Ukraina, Ķīna un Indija ar apmēram 7,5% no kopējā skaita ES (163 000, 161 000 un 157 000). Ievērojams skaits atļauju (no 5 % līdz 2,5 % no kopējā skaita ES) tika izsniegtas Marokas (102 000), Krievijas (66 000), Filipīnu (62 000), Turcijas (59 000) un Brazīlijas (51 000) valstspiederīgiem.

Patvēruma pieteikumu kopējais skaits 2013. gadā bija 434 160 — tas nozīmē, ka, salīdzinot ar iepriekšējo gadu, pieteikumu iesniedzēju skaits strauji palielinājies par apmēram 100 000. Lielākā pieteikumu iesniedzēju grupa bija no Sīrijas (50 470, t. i., 12 % no pieteikumu iesniedzēju kopējā skaita), citas svarīgas valstis ir Krievija, Afganistāna, Serbija, Pakistāna un Kosova. No visiem pieteikumu iesniedzējiem 112 730 saņēma aizsardzību pirmajā instancē (bēgļi: 49 510, alternatīvā aizsardzība: 45 540 vai humānā aizsardzība[13]: 17 685) — tie ir apmēram 35 % no visiem lēmumiem, kas pieņemti pirmajā instancē[14].

Lielākais vairākums to gandrīz 2,3 miljonu Sīrijas iedzīvotāju, kuri kopš konflikta sākuma 2011. gadā pameta Sīriju, atrada patvērumu Libānā, Turcijā, Jordānijā, Irākā un Ēģiptē[15], bet aptuveni 82 730[16] cilvēki lūdza patvērumu ES[17].

To nepavadītu nepilngadīgo skaits, kuri lūdza starptautisko aizsardzību, bija tikpat liels kā 2012. gadā — tika iesniegti 12 425 pieteikumi. Vairākumu šo bērnu, kas galvenokārt ieradās no Afganistānas (3310), Somālijas (1580), Sīrijas (1010) un Eritrejas (715), uzņēma Zviedrija, Vācija, Apvienotā Karaliste, Austrija un Itālija.

Statistikas dati par nelikumīgo migrāciju, iespējams, ir nepilnīgi vai tie nav pietiekami ticami atspoguļojamās parādības būtības dēļ. Tomēr migrācijā uz ES būtiska daļa joprojām ir nelikumīgā migrācija. Var izmantot tādus rādītājus kā atteikumi, aizturēšanas un atgriešanas gadījumi, lai gan arī šajā ziņā jābūt piesardzīgiem.

2013. gadā[18] ieceļošana ES tika atteikta aptuveni 317 840 cilvēkiem, šis skaitlis ir nedaudz palielinājies par 0,6 %, salīdzinot ar 2012. gadu; lielākā daļa atteikumu (61 %) izdoti Spānijā. Aizturēto migrantu skaits ir samazinājies — 2013. gadā aizturēti 386 230 cilvēki[19] (salīdzinot ar 433 665 cilvēkiem 2012. gadā). Dalībvalstis 2013. gadā atgrieza uz trešām valstīm aptuveni 166 470 cilvēku, kas nav ES pilsoņi[20]. Arī Frontex ceturkšņa pārskati[21] politikas veidotājiem savlaicīgi ir snieguši informāciju par situāciju pie ES ārējām robežām: 2013. gadā (janvārī–septembrī) 77 140 cilvēki tika pieķerti ES robežu nelikumīgā šķērsošanā, šis skaitlis ievērojami palielinājās no jūlija, būtiski ietekmējot Itālijas piekrasti, jo īpaši Sīrijas krīzes pasliktināšanās dēļ.

3. Starptautiskās aizsardzības uzlabošanas centieni

3.1. Galvenais sasniegums — vienošanās par kopējo Eiropas patvēruma sistēmu

Kopējās Eiropas patvēruma sistēmas (KEPS) attīstībā 2013. gads bija nozīmīgs pavērsiens. Tika pabeigtas sarunas par Dublinas konvencijas[22] un Eurodac regulas pārstrādāto redakciju[23], kā arī par Uzņemšanas nosacījumu direktīvas[24] un Patvēruma procedūru direktīvas[25] pārstrādāto redakciju, un 2013. gada 26. jūnijā tika pieņemti šo dokumentu teksti[26]. Sāka piemērot arī pārstrādāto direktīvu par starptautiskās aizsardzības saņēmēju kvalificēšanas standartiem[27] un direktīvas par pastāvīgajiem iedzīvotājiem paplašināto darbības jomu[28], iekļaujot arī starptautiskās aizsardzības saņēmējus. Aizsardzības lūdzējiem KEPS nodrošinās labāku piekļuvi patvēruma procedūrai; taisnīgākus, ātrākus un kvalitatīvākus lēmumus; kā arī cienīgus un piedienīgus apstākļus gan patvēruma meklētājiem, gan personām, kurām piešķirta starptautiskā aizsardzība ES. Nākamajos gados pastiprināta uzmanība tiks pievērsta jauno patvēruma instrumentu vienādai īstenošanai ES teritorijā.

3.2. Praktiskā sadarbība un ES iekšējā solidaritāte

3.2.1. Eiropas Patvēruma atbalsta birojs (EASO)

EASO[29] turpināja atbalstīt praktiskās sadarbības iniciatīvas patvēruma jomā. Izmantojot EASO mācību programmas moduļus, 2013. gadā tika apmācītas 2111 amatpersonas[30]. EASO darbības ietvēra atbalstu dalībvalstu patvēruma procedūru kvalitātes uzlabošanai, īpašu uzmanību pievēršot piekļuvei aizsardzībai, personiskām pārrunām, pierādījumu novērtēšanai un ģimenes meklēšanai. Attiecībā uz informāciju par izcelsmes valsti (COI) aģentūra publicēja ziņojumu par Rietumbalkānu valstīm[31] un rīkoja vairākus darbseminārus par Sīriju, Krieviju un citām patvēruma pieteikumu iesniedzēju galvenajām izcelsmes valstīm. Tika turpināta tā dēvētās “tīkla pieejas” pilnveidošana, izveidojot dalībvalstu ekspertu tīklus, kuri pastāvīgi sazinās ar galvenajām izcelsmes valstīm, lai apmainītos ar informāciju un veicinātu saskaņotu lēmumu pieņemšanu ES līmenī.

EASO turpināja atbalstīt Grieķiju un sāka īstenot īpašu Itālijai un Bulgārijai paredzētu atbalsta plānu, lai novērstu šo valstu problēmas saistībā ar patvēruma pieteikumu pārvaldību. Aģentūra izstrādāja arī darbības attiecībā uz pārvietošanu ES iekšienē, pārvietošanu un KEPS ārējo dimensiju. Otrajā gada ziņojumā par patvēruma situāciju Savienībā 2012. gadā[32], kas publicēts 2013. gada jūlijā, tika aplūkota KEPS īstenošanas pašreizējā situācija un analizētas patvēruma plūsmas uz ES.

3.2.2. Ārkārtas finansējums un patvēruma atbalsts dalībvalstīm

Pēc traģiskajiem notikumiem pie Lampedūzas krastiem Komisija sniedza īpašu atbalstu Itālijas iestādēm, lai palīdzētu pārvaldīt migrācijas plūsmas un uzlabot Vidusjūras centrālās daļas maršruta novērošanu nolūkā uzlabot robežuzraudzību un glābt cilvēku dzīvības. Frontex operācijas tika pastiprinātas, budžetā papildus paredzot EUR 7,9 miljonus, vienlaikus Itālija saņēma ārkārtas piešķīrumu no Eiropas Bēgļu fonda (EBF)[33], Ārējo robežu fonda (ĀRF) un Atgriešanās fonda (AF) kopumā EUR 23 miljonu apmērā.

Turklāt vēl 8 dalībvalstis[34] 2013. gadā saņēma EBF ārkārtas pasākumu finansējumu kopumā EUR 36,34 miljonu apmērā[35], kas bija paredzēts, lai ātri reaģētu uz Sīrijas krīzes sekām.

Grieķija 2013. gadā saņēma EUR 82,7 miljonus[36] no EBF, AF un ĀRF. Pārskatītais Grieķijas rīcības plāns attiecībā uz migrācijas un patvēruma reformu, kas tika iesniegts 2013. gada janvārī[37], ir pašreizējais atsauces punkts ES līmenī, ko izmantot, lai risinātu ārkārtas migrācijas spiediena radītās problēmas un novērstu sistēmiskas nepilnības[38]. Grieķija ir izrādījusi politisko gribu uzlabot savu patvēruma sistēmu un migrācijas politiku. Tika panākta politiska vienošanās par atvērto izmitināšanas centru iespējām uzņemt patvēruma meklētājus un neaizsargātus cilvēkus. Jauno reģionālo patvēruma atbalsta biroju izveide ir uzlabojusi piekļuvi patvēruma procedūrai. Pašlaik jau darbojas pirmais uzņemšanas centrs Fylakio Evros un pārbaudes centri Ziemeļegejas salās (Lesba, Hija un Sama). Visbeidzot, tika slēgti seši novecojuši aizturēšanas centri, kas nebija piemēroti migrantu izvietošanai cilvēcīgos apstākļos. Komisija neapšaubāmi atzinīgi vērtē šos notikumus, tomēr tā uzskata, ka darbs šajā jomā ir jāturpina, jo īpaši attiecībā uz cilvēktiesību ievērošanu, pakalpojumu pastāvīgu nodrošināšanu un dzīves apstākļiem aizturēšanas centros. Komisija un darba grupa Grieķijas jautājumos turpinās sadarboties ar Grieķijas iestādēm, lai veicinātu rīcības plāna efektīvu īstenošanu. Tāpat svarīgs ir pastāvīgs pārējo dalībvalstu atbalsts un solidaritāte.

Komisija veica apmeklējumus, lai ar Kipru apspriestu vajadzību uzlabot tās patvēruma sistēmu un jo īpaši paplašināt atklāta tipa izmitināšanas centru uzņemšanas spējas un uzlabot uzņemšanas apstākļus. Šajā ziņā 2012. un 2013. gadā kopumā piešķirtie EUR 2,7 miljoni galvenokārt tiks ieguldīti uzņemšanas apstākļu uzlabošanā. Arī Kipra 2013. gadā saņēma minēto ārkārtas pasākumiem paredzēto EBF finansējumu.

Tā kā krasi palielinājās Bulgārijas un Turcijas robežu šķērsojošo migrantu un starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzēju skaits, Bulgārijas iestādes cita starpā lūdza ES atbalstu. Komisija, ko atbalstīja EASO un Frontex, 2013. gada oktobrī veica novērtējumu un konstatēja divas galvenās problēmu jomas: uzņemšanas un izmitināšanas spējas un spējas apstrādāt pieprasījumu pieaugošo skaitu. Lai novērstu šos trūkumus, EASO un Bulgārijas iestādes parakstīja rīcības plānu, ko īstenos līdz 2014. gada septembrim. Bulgāriju atbalstīja citu dalībvalstu sūtītas ekspertu grupas, un izmitināšanas spēju paplašināšanai un uzlabošanai tā saņēma EUR 5,65 miljonus no EBF ārkārtas pasākumiem paredzētā finansējuma. EUR 2,4 miljonus piešķīra EBF, lai palīdzētu robežpolicijai konstatēt un reģistrēt jaunus migrācijas gadījumus, palīdzētu uzlabot izmitināšanas spējas, segt izmaksas par migrantu iekšējiem pārvadājumiem, uzturēt robežkontroli un pārbaudīt tehnisko aprīkojumu.

3.2.3. Pārvietošana ES iekšienē

Pirmajā ikgadējā Forumā pārvietošanas jautājumos, kas notika 2013. gada 25. septembrī[39], dalībvalstīm bija iespēja apspriest ar Komisiju gan vajadzības, kas saistītas ar pārvietošanu ES iekšienē, gan savus nodomus attiecībā uz turpmākajām šādas pārvietošanas darbībām. Arī paziņojumā par TFM darbu tika atgādināta brīvprātīgas solidaritātes galvenā instrumenta — pārvietošanas ES iekšienē — nozīme.

3.3. Reģionālās aizsardzības programmas un pārvietošana

Kā īpašu tematisko prioritāti 2012. gadā pārskatītajā GAMM iekļaujot starptautisko aizsardzību un patvēruma ārējo dimensiju, tika nodrošināta iespēja šos jautājumus risināt sistemātiskāk un stratēģiskāk, izmantojot politikas dialogus un operatīvo sadarbību. Viens tāds piemērs ir valsts patvēruma sistēmas izveide, kas ir viena no galvenajām saistībām, ko Maroka apņēmās, īstenojot ES un Marokas EKP rīcības plānu un mobilitātes partnerību, kuru parakstīja 2013. gada jūnijā.

Sīrijas konflikta izraisītā migrācija joprojām bija sagādāja būtiskas problēmas dažu dalībvalstu (Bulgārijas, Grieķijas, Kipras) patvēruma sistēmām, bet citas valstis pieredzēja patvēruma pieprasījumu skaita palielināšanos.

Reģionālās aizsardzības programmas (RPP) un pārvietošana ir galvenie instrumenti, kas nodrošina solidaritātes uzlabošanu ar valstīm ārpus ES un palīdz bēgļiem un citiem cilvēkiem, kuriem nepieciešama aizsardzība. Bēgļu pārvietošana ir pierādījums solidaritātei starp ES dalībvalstīm un trešām valstīm, kuras uzņem lielu skaitu bēgļu. Komisijas mērķis ir nodrošināt, lai katru gadu aizvien vairāk dalībvalstu pārvietotu bēgļus, vienlaikus ievērojot to, ka pārvietošana ir brīvprātīga. Panākot vienošanos par kopējo ES pārvietošanas programmu[40], dalībvalstis pirmo reizi ir vienojušās par kopējām ES prioritātēm pārvietošanas jomā 2013. gadā[41]. Tas apliecina spēcīgu politisku atbalstu vienotībai un solidaritātei un pierāda, ka ES un dalībvalstīm ir svarīgi vadīt Savienības centienus pārvietošanas jomā, pievēršot uzmanību ieilgušām situācijām, kurām vajadzīga īpaša uzmanība.

Komisija 2014. gadā pabeigs Reģionālās (attīstības) un aizsardzības programmas ieviešanu Tuvajos Austrumos. Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstais komisārs bēgļu jautājumos (UNHCR) aicināja 2013. gadā pārvietot un humānu mērķu vārdā uzņemt 12 000 Sīrijas iedzīvotāju, bet līdz 2014. gada beigām — vēl 30 000. Komisija atbalstīja šo aicinājumu, un vairākas dalībvalstis[42] atsaucās, piedāvājot vairāk nekā 13 100 vietu.

ES migrācijas un attīstības politikas satvars[43] arī tika pārskatīts 2013. gadā, un tiks veikti pasākumi, lai piespiedu migrācijas jautājumu pilnībā iekļautu attīstības un migrācijas programmā un nodrošinātu bēgļu un citu piespiedu migrantu iekļaušanu ilgtermiņa attīstības plānošanā nolūkā novērst turpmāku pārvietošanu un rast ilgstošus risinājumus.

3.4. Nepavadīti nepilngadīgie

Nepavadīti nepilngadīgie ir neaizsargāta grupa, kurai arī 2013. gadā tika pievērsta liela uzmanība, vienlīdz ņemot vērā gan patvēruma pieprasījumu iesniedzējus, gan tos, kas patvērumu nepieprasa. Eiropas Parlaments 2013. gada septembrī pieņēma rezolūciju par nepavadītu bērnu situāciju ES, aicinot Komisiju un dalībvalstis intensīvāk censties nodrošināt šīs neaizsargātās grupas aizsardzību. EASO turpināja darbu saistībā ar vecuma noteikšanu[44], ģimenes meklēšanu un izcelsmes valstīm.

3.5. Cilvēku tirdzniecības izskaušana un cīņa pret kontrabandu

Komisija 2013. gada aprīlī publicēja pirmo statistikas pārskatu par cilvēku tirdzniecību ES līmenī[45]. Laikposmā no 2008. līdz 2010. gadam identificēto vai lēsto cilvēku tirdzniecības upuru skaits ES bija 23 632 cilvēki, 80 % cietušo bija sievietes un meitenes, 20 % — vīrieši un zēni. Vairākums cietušo cilvēku pārdoti seksuālai izmantošanai (62 %), otrā vietā ir piespiedu darbs (25 %) un citi cilvēku tirdzniecības veidi, tostarp orgānu izņemšanai, noziedzīgu darbību veikšanai vai bērnu tirdzniecība (14 %).

Termiņš Direktīvas 2011/36/ES[46] par cilvēku tirdzniecības novēršanu un apkarošanu un cietušo aizsardzību transponēšanai beidzās 2013. gada aprīlī. Divdesmit viena dalībvalsts ir paziņojusi par pilnīgu transponēšanu, un Komisija izskata pārkāpumus pret tām valstīm, kuras to vēl nav izdarījušas.

Paziņojumā par TFM īpaša nodaļa veltīta cīņai pret cilvēku tirdzniecību un kontrabandu, un tajā ir norādītas konkrētas darbības, kuras jāveic, un uzsvērts, ka cīņa pret kontrabandu jāsaskaņo ar nepieciešamību novērst kriminālatbildības piemērošanu par humāno palīdzību.

4. Attiecībā uz migrācijas spiediena likvidēšanu panāktā virzība

4.1. Saskanīga pieeja nelikumīgās migrācijas mazināšanai — turpmākā rīcība

Saskaņā ar stratēģiskajām prioritātēm, kas 2013. gadā noteiktas trešajā, reizi pusgadā atjauninātajā[47] dokumentā “ES rīcība migrācijas spiediena jautājumā —stratēģiska atbilde”[48], tika sasniegti vairāki rezultāti. Tika parakstīti jauni nolīgumi par atpakaļuzņemšanu (ar Armēniju, Kaboverdi, Turciju) un turpināts darbs, lai nodrošinātu jau noslēgto nolīgumu pilnīgu īstenošanu. Ar Armēniju noslēgtais nolīgums par atpakaļuzņemšanu stājās spēkā 2014. gada 1. janvārī, tika pabeigtas sarunas par atpakaļuzņemšanu ar Azerbaidžānu un 2014. gada februārī sāktas sarunas ar Baltkrieviju. Tika veikti pasākumi, lai novērstu nelikumīgu migrāciju pāri Grieķijas un Turcijas robežai, arī pateicoties tam, ka aktīvi iesaistījās Frontex, kas turpināja nelikumīgas imigrācijas apkarošanu un novēršanu, īpašu uzmanību pievēršot Rietumbalkānu reģionam un Austrumeiropai. Tika veikti vairāki pasākumi, kuru mērķis bija apkopot, analizēt un koplietot datus par krāpšanu, kā arī dalībvalstu starpā apmainīties ar izlūkdatiem un paraugprakses piemēriem novēršanas jomā.

4.2. Atgriešanas politika

Paziņojums par ES atgriešanas politiku[49] tika pieņemts 2014. gada martā, un tajā tiek ziņots par ES atgriešanas politikas attīstību pēdējos gados, analizēta tās ietekme un ierosināti uz nākotni vērsti risinājumi.

Ievērojami panākumi 2013. gadā tika gūti saistībā ar Atgriešanas direktīvas izvērtēšanu un pareizu un saskaņotu tās piemērošanu[50]; šajā direktīvā atbalstīta operatīvā sadarbība un sniegts tiesiskais regulējums atgriešanas pasākumu izpildei ES teritorijā. Ievērojams skaits dalībvalstu ir sākušas vai pabeigušas savu valsts tiesību aktu grozīšanu, lai labotu konstatētās nepilnības.

Brīvprātīga atgriešanās vienmēr būs vēlamais atgriešanas risinājums, lai gan dažos gadījumos var būt nepieciešama piespiedu izraidīšana. Dalībvalstis aizvien biežāk izmantoja kopīgas atgriešanas operācijas (JRO), kuras koordinē un finansē Frontex. Turklāt Frontex nodrošināja apmācību darbiniekiem, kas veic atgriešanu, pastiprinātu uzmanību pievēršot bēgļu pamattiesību un cieņas nodrošināšanai piespiedu atgriešanas operāciju laikā.

Dalībvalstis tiek mudinātas veikt vērienīgas turpmākās darbības saistībā ar ierosinājumiem, kurus Komisija paudusi paziņojumā par atgriešanu. Liela uzmanība ir pievērsta tam, lai pieņemtu dokumentu “Rokasgrāmata atgriešanas jautājumos”, kurā ir pamatnostādnes, paraugprakses piemēri un ieteikumi iestādēm, kuras veic ar atgriešanu saistītas darbības; plašākai informācijas apmaiņai starp valstu struktūrām, kuras uzrauga piespiedu atgriešanu, lai veicinātu un vairāk saskaņotu uzraudzības īstenošanu; kā arī Eiropas migrācijas tīkla izmantošana par sadarbības veicināšanas platformu, jo īpaši attiecībā uz brīvprātīgu atgriešanos.

4.3. Direktīva par sankcijām pret darba devējiem

2013. gadā turpinājās darbs pie novērtējuma par to, kā tiek īstenota direktīva par sankcijām pret darba devējiem[51]. Komisijas pirmajā ziņojumā par minētās direktīvas īstenošanu[52] tika secināts, ka visas dalībvalstis, uz kurām tā attiecas[53], aizliedz nodarbināt nelikumīgos migrantus un soda darba devējus, piemērojot finansiālas sankcijas un kriminālsankcijas. Vairākas dalībvalstis ir pastiprinājušas sankcijas, piemēram, palielinot naudas soda apmēru vai nosakot bargākas kriminālsankcijas, arī sankciju apmērs ievērojami atšķiras.

Visas dalībvalstis vēl nav ieviesušas elementus, kas pieņemamā veidā nodrošina nelikumīgo migrantu aizsardzību, vēl jāveic daudzi uzlabojumi, īpaši, attiecībā uz tiesībām iesniegt prasību pret darba devēju, šajā nolūkā ieviešot efektīvus mehānismus šādu prasību iesniegšanai, kā arī nodrošinot sistemātisku un objektīvu informāciju par tiesībām.

Pārbaudes ir pamats, kas nodrošina nelikumīgas nodarbinātības aizlieguma ievērošanu un nelikumīgo migrantu informēšanu par tiesībām. Līdz šim iesniegtie ziņojumi par pārbaudēm bieži ir nepilnīgi, tie nenodrošina vienkāršas salīdzināšanas iespēju, tādējādi apgrūtinot pārbaužu un to rezultātu sasaisti ES mērogā. Tomēr apkopotā informācija liecina, ka direktīvas īstenošana dalībvalstīs krasas atšķiras.

Dalībvalstīm katru gadu līdz 1. jūlijam jāiesniedz ziņojumi par pārbaudēm, un Komisija turpinās uzraudzīt veiktos pasākumus, lai nodrošinātu, ka visā ES tiek piemērotas iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas un ka ir pieejami mehānismi, kas atvieglina nelikumīgo migrantu tiesību īstenošanu. Direktīvas efektīva izpilde būs stimuls darba devējiem, pieņemot darbā trešo valstu valstspiederīgos, izmantot likumīgos kanālus, no kā ieguvēji būs gan migranti, gan darba devēji, gan dalībvalstis.

5. Jaunumi robežu pārvaldības jomā

5.1. ES ārējās robežas

5.1.1. Jaunākā informācija par Frontex darbībām

Tā kā 2013. gadā pie ES ārējām robežām joprojām bija intensīvs migrācijas spiediens, Frontex turpināja atbalstīt un koordinēt dalībvalstu operatīvās darbības, proti, rīkojot kopīgas operācijas pie to valstu robežām, kuras visvairāk skārusi šī problēma, kā arī galvenajos jūras migrācijas maršrutos, vienmēr īpašu uzmanību pievēršot robežu pārvaldības labākās prakses veicināšanai un pamattiesību pilnīgai ievērošanai. Lai gan Frontex koordinēto kopīgo jūras operāciju galvenais mērķis ir novērst ārējo robežu nelikumīgu šķērsošanu, to mērķis bija arī grūtībās nonākušu migrantu agrīna atklāšana, tādējādi veicinot to dzīvības glabāšanu. Komisija 2013. gada aprīlī iepazīstināja ar priekšlikumu[54] regulai par noteikumiem attiecībā uz Frontex koordinētām jūras operācijām. Padomes un Eiropas Parlamenta sarunas ir pabeigtas, un regula drīzumā stāsies spēkā.

5.1.2. Eiropas Robežuzraudzības sistēma (EUROSUR)

Regula, ar ko izveido Eiropas Robežuzraudzības sistēmu[55], stājās spēkā 2013. gada 2. decembrī[56], tādējādi EUROSUR sāka darbību pie 19 Šengenas zonas dalībvalstu dienvidu un austrumu robežām. Pārējās 11 Šengenas zonas dalībvalstis pievienosies EUROSUR 2014. gada 1. decembrī[57].

EUROSUR ir daudzfunkcionāla sistēma, ko izmanto, lai atklātu un novērstu pārrobežu noziedzību, piemēram, narkotiku tirdzniecību, un palīdzētu glābt migrantu dzīvības pie Šengenas zonas ārējām robežām. Šī sistēma nodrošina informācijas apmaiņu gandrīz reāllaikā un aģentūru sadarbību robežuzraudzības jomā. Visām valstu iestādēm, kas atbild par robežuzraudzību, ar valstu koordinācijas centru starpniecību savstarpēji jāsaskaņo savas darbības, kā arī darbības ar citām dalībvalstīm un Frontex. EUROSUR regulā noteikta prasība, ka dalībvalstīm un Frontex pilnībā jāievēro pamattiesības, jo īpaši neizraidīšanas princips un personas datu aizsardzība.

Šis jaunais instruments uzskatāms arī par būtisku elementu, kas, ES reaģējot uz Lampedūzas traģēdiju, nodrošina iespēju novērot jūras robežas un labāk pamanīt apdraudētas migrantu laivas. Tā pielāgošana būtu jāturpina, pilnīgāk izmantojot citas esošās sistēmas, piemēram, sistēmas, ko izstrādājusi Eiropas Jūras drošības aģentūra (EMSA)[58].

5.2. Šengenas pārvaldība

5.2.1. Pusgada pārskati par Šengenas zonu

Ceturtais pusgada pārskats tika pieņemts 2013. gada 28. novembrī[59], un tajā ir sniegta informācija par vispārējo stāvokli (ārējās robežas, otrreizējās migrācijas plūsmas, Šengenas novērtēšanas mehānisms, EUROSUR un noteikumi par Frontex operācijām uz jūras robežām), par Šengenas acquis piemērošanu (cita starpā robežkontroles atjaunošanas gadījumi pie iekšējām robežām un pārkāpumu lietas, kas tiek izskatītas), kā arī par saistītiem jautājumiem, piemēram, Šengenas informācijas sistēmas, vīzu informācijas sistēmas izmantošana, vīzu politika un atpakaļuzņemšanas nolīgumi.

5.2.2. Jaunais Šengenas novērtēšanas mehānisms/ Šengenas pārvaldība

Pēc ilgām un sarežģītām sarunām 2013. gada 7. oktobrī[60] tika pieņemta regula, ar ko izveido izvērtēšanas un uzraudzības mehānismu, lai pārbaudītu Šengenas acquis piemērošanu[61]. Nodrošinot atbalstu un labojot nepilnības, jaunais mehānisms palīdzēs uzraudzīt situāciju, lai Šengenas zonā saglabātu savstarpēju uzticēšanos. Regulā (ES) Nr. 1051/2013[62] paredzēti kopīgi noteikumi par robežkontroles pagaidu atjaunošanu pie iekšējām robežām ārkārtas apstākļos, kad Šengenas novērtēšanas mehānisms pie ārējām robežām konstatējis pastāvīgus nopietnus trūkumus.

5.2.3. Šengenas Robežu kodeksa tehnisks grozījums

Ilgi gaidītā Regula (ES) Nr. 610/2013[63], ar ko groza jo īpaši Šengenas Robežu kodeksu, stājās spēkā 2013. gada 19. jūlijā. Ar šo regulu precizē Šengenas Robežu kodeksu un sašaurina tā dažādās interpretācijas iespējas, kā arī risina praktiskas problēmas, kas radušās kopš kodeksa stāšanās spēkā. Šajā regulā skaidri un saskaņoti definēta metode, ko piemēro, lai aprēķinātu trešo valstu valstspiederīgo īstermiņa uzturēšanās laiku Šengenas zonā, kā arī ieviests jauns tiesiskais regulējums, ko piemēro divpusējiem nolīgumiem, ar kuriem uz ārējām robežām izveido kopīgas robežšķērsošanas vietas.

5.2.4. Viedāku robežu ieviešana

Atvieglinot robežu šķērsošanu tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kas vēlas ieceļot ES, tiek radīta vēl viena iespēja padarīt ES par pievilcīgāku galamērķi. Komisija 2013. gada februārī iepazīstināja ar “Viedrobežu pasākumu kopumu”, kurā ir priekšlikumi ieceļošanas–izceļošanas sistēmai (IIS)[64], reģistrēto ceļotāju programmai (RCP)[65], kā arī attiecīgi grozījumi Šengenas Robežu kodeksā, lai paātrinātu, atvieglinātu un stiprinātu robežpārbaudes procedūras ārvalstniekiem, kuri ceļo uz ES. Priekšlikumu pirmā apspriešana Padomē tika pabeigta 2014. gada sākumā. Arī Eiropas Parlaments izteica savu sākotnējo viedokli. Komisija ierosināja veikt pētījumu (ko sāka 2014. gada martā), kurā tiks sīkāk analizēti priekšlikumu pamatā esošie konkrētie tehniskie elementi. Izmēģinājuma programmā, ko uzticēs īstenot eu-LISA, 2015. gadā tiks pārbaudīts precīzs tehniskās arhitektūras projekts un pamatā esošie darbības procesi.

5.3. Vīzu politika

Likumdevēji 2013. gadā vienojās par pārskatīto savstarpības mehānismu un jauno mehānismu bezvīzu režīma pagaidu atcelšanai, iekļaujot tos Komisijas priekšlikumā[66] par grozījumiem Padomes Regulā (EK) Nr. 539/2001[67], tādējādi nodrošinot tās stāšanos spēkā 2014. gada janvārī.

Likumdevēji 2014. gada sākumā vienojās arī par Komisijas priekšlikumu attiecībā uz Padomes Regulas (EK) Nr. 539/2001 vīzu sarakstu grozījumiem. Paredzams, ka 2014. gada jūnijā stāsies spēkā grozījums, ar kuru bezvīzu režīma sarakstā paredzēts iekļaut 16 Karību jūras un Klusā okeāna mazo salu valstis, kā arī Apvienotos Arābu Emirātus, Peru un Kolumbiju. Komisijas priekšlikumu grozīt Regulu (EK) Nr. 539/2001, lai bezvīzu režīma sarakstā iekļautu Moldovas Republiku[68], likumdevēji apstiprināja 2014. gada aprīļa sākumā, un tas stāsies spēkā tā paša mēneša beigās.

Pārskatītie nolīgumi par vīzu atvieglotu izsniegšanu (VFA) ar Ukrainu un Moldovas Republiku stājās spēkā 2013. gada jūlijā. Tika noslēgti VFA ar Armēniju un Kaboverdi, un nolīgums ar Armēniju stājās spēkā 2014. gada 1. janvārī. Novembrī tika parakstīts VFA ar Azerbaidžānu, un decembrī Padome pieņēma norādījumus sarunu risināšanai ar Maroku.

Komisija 2014. gada 1. aprīlī pieņēma ziņojumu par Vīzu kodeksa īstenošanu un tā pārskatīšanas priekšlikumu, lai nodrošinātu, ka ES vīzu politika veicina ekonomikas izaugsmi un kultūru apmaiņu, atvieglinot ceļošanu likumīgiem ceļotājiem, piemēram, uzņēmējiem, tūristiem, studentiem un jauniešiem, vienlaikus turpinot nodrošināt augstu drošības līmeni Eiropas Savienībai[69].

Arī 2013. gadā turpinājās vīzu informācijas sistēmas ieviešana, lai ietvertu vēl astoņus reģionus[70].

6. Likumīgās migrācijas maršrutu uz Eiropu paplašināšana

6.1. Ceļā uz jauniem ES noteikumiem likumīgās migrācijas jomā

2013. gadā notika spraigas sarunas par ES tiesību aktiem likumīgās migrācijas jomā. Likumdevēji novembrī vienojās par jaunu direktīvu sezonālās nodarbinātības jomā, un to pieņēma 2014. gada februārī[71]. Šī ir pirmā direktīva, kas galvenokārt attiecas uz mazkvalificētiem migrantiem un cirkulāro migrāciju, t. i., migrantiem, kas ES uzturas īslaicīgi un pēc līguma darbības izbeigšanās dodas atpakaļ uz trešo valsti. Tiklīdz 2016. gada 30. septembrī šī direktīva būs transponēta valstu tiesību aktos, sezonas darba ņēmējiem un uzņēmējas dalībvalsts valstspiederīgiem būs vienādi nodarbinātības nosacījumi un darba apstākļi un dalībvalstīm būs jāpārliecinās, ka šie darba ņēmēji ir izmitināti pienācīgos apstākļos. Pārbaužu skaita palielināšana samazinās nelikumīgas nodarbinātības un neaizsargāto grupu izmantošanas risku.

Spraigās sarunās par priekšlikumu direktīvai par uzņēmuma ietvaros pārceltiem darbiniekiem[72], 2014. gada sākumā tika panākta politiska vienošanās. Paredzams, ka jaunā direktīva veicinās ekonomikas izaugsmi, no vienas puses, radot pievienoto vērtību pašreizējiem ES brīvās tirdzniecības nolīgumiem un, no otras puses, palīdzot ES piesaistīt jaunas investīcijas. Vienošanās ietver reāli īstenojamu ES iekšējās mobilitātes sistēmu, kas ir īpaši svarīga šīs kategorijas darbiniekiem, un uzņēmuma ietvaros pārceltu darbinieku atbilstīgas tiesības un darba apstākļus.

Jaunais priekšlikums[73] direktīvas pārstrādātai redakcijai par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo pētnieku, studentu, stažieru un praktikantu, skolēnu, brīvprātīgo un viesaukļu ieceļošanu, uzturēšanos un tiesībām, kuru Komisija iesniedza 2013. gada martā, tika plaši apspriests ar Padomi un Eiropas Parlamentu. Salīdzinot ar pašreizējiem noteikumiem, priekšlikumā ieviesti skaidrāki uzņemšanas nosacījumi un procesuālās garantijas, uzlabota saskanība ar ES mobilitātes programmām, kā arī ierosināts dot studentiem vairāk iespēju meklēt darbu studiju laikā vai pēc tām. Tā mērķis ir arī sniegt labāku aizsardzību un nodrošināt konkrētas tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi ar valstspiederīgajiem.

6.2. Spēkā esošo tiesību aktu labāka īstenošana

Komisija sagatavoja savu pirmo ziņojumu[74] par ES Zilās kartes direktīvas[75] īstenošanu dalībvalstīs. Pašlaik visas iesaistītās dalībvalstis ir transponējušas minēto direktīvu un var izsniegt zilās kartes augsti kvalificētiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kas iesnieguši pieteikumus.

Pirmie pieejamie statistikas dati[76], kas paziņoti 2013. gadā, liecina, ka 2012. gadā ir izsniegtas 3664 zilās kartes, no tām 2584 — Vācijā. Atjauninātas ir 146 zilās kartes, bet 1 — anulēta. Tika uzņemti arī 1107 zilās kartes turētāju ģimenes locekļi un atjauninātas 108 ģimenes locekļu uzturēšanās atļaujas. Pamatojoties uz šobrīd pieejamajiem datiem, vēl nav iespējams izdarīt galīgos secinājumus par šīs programmas efektivitāti attiecībā uz augsti kvalificētu trešo valstu valstspiederīgo piesaisti ES. Tomēr, šķiet, ka dažās valstīs izdoto zilo karšu nelielais skaits ir acīmredzami skaidrojams ar to, ka paralēli ir ieviestas valstu programmas augsti kvalificētu darbinieku piesaistei, kā arī trūkst informācijas par zilo karti un šī informācija netiek pietiekami izplatīta.

Komisija turpina izvērtēt īstenošanas pasākumus dalībvalstīs un vajadzības gadījumā sāks pārkāpuma procedūras saistībā ar iespējamām neatbilstībām.

Komisija, 2011. gadā izvērtējot Zaļo grāmatu par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos[77], pieņēma pamatnostādnes[78]. Šajā paziņojumā ir norādījumi dalībvalstīm par Direktīvas 2003/86/EK[79] labāku piemērošanu. Tā mērķis ir noskaidrot problēmas, kas konstatētas sabiedriskajā apspriešanā, nodrošinot pārredzamu un precīzu izpratni par ES noteikumiem attiecībā uz ģimenes atkalapvienošanos, un veicināt šo noteikumu saskanīgu piemērošanu.

Pastāvīgo iedzīvotāju direktīvas[80] paplašinātā darbības joma sāka darboties 2013. gadā, lai iekļautu arī starptautiskās aizsardzības saņēmējus, tomēr līdz 2013. gada beigām tās pilnīgu transponēšanu nebija pabeigušas 10 dalībvalstis. Pamatojoties uz saņemtajām sūdzībām, Komisija arī veica pasākumus pret vairākām dalībvalstīm, tādējādi panākot valsts tiesību aktu grozījumus, lai nodrošinātu pareizu īstenošanu. Tika noteiktas prioritārās jomas, kurām vajadzīga stingrāka uzraudzība, piemēram, vienlīdzīga attieksme pret pastāvīgajiem iedzīvotājiem un mobilitātes tiesības ES iekšienē. Komisija turpinās nodrošināt migrantu tiesību garantēšanu un direktīvas noteikumu un būtības pilnīgu ievērošanu.

Decembrī sāka piemērot jauno direktīvu par vienotu pieteikšanās procedūru, lai izsniegtu vienotu atļauju, un par vienotām tiesībām trešo valstu darba ņēmējiem[81]. Līdz 2013. gada beigām par pilnīgu transponēšanu ziņoja tikai astoņas dalībvalstis. Pret pārējām dalībvalstīm tika ierosinātas pārkāpuma procedūras. Piemērojot šo direktīvu pilnībā, tiks novērsts sociālais dempings un trešo valstu darba ņēmēju izmantošana ES. Tā nodrošinās, ka darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas šī direktīva, tostarp tiem, kuri saņēmuši valsts darba atļaujas, būs vienlīdzīgas tiesības ar attiecīgās valsts valstspiederīgajiem attiecībā uz tādiem svarīgiem aspektiem kā, piemēram, darba apstākļi, piekļuve precēm un pakalpojumiem, kā arī piekļuve sociālajam nodrošinājumam.

6.3. Likumīgā migrācija — izaugsmes līdzeklis

Jau kādu laiku ES ievērojamas problēmas rada nepietiekama izaugsme, ko papildina darba tirgus trūkumi konkrētās jomās, vajadzīgo prasmju trūkums un sabiedrības novecošanas ietekme uz ražīgumu un konkurētspēju. Vairākas iniciatīvas 2013. gadā bija vērstas uz migrantu ieguldījumu ekonomikas izaugsmē un sniedza pierādījumus, kas apstiprināja labi pārvaldītas migrācijas un ar tirdzniecību saistītas mobilitātes radītos ieguvumus[82].

Rīcības plānā uzņēmējdarbības jomā 2020. gadam[83], kurā noteikta darbība, lai īstenotu Eiropas iespējas uzņēmējdarbības jomā, likvidētu šķēršļus un radikāli pārveidotu uzņēmējdarbības kultūru, atzīts, ka migranti ir svarīgs Eiropas potenciālo uzņēmēju avots.

6.4. Labākas zināšanas migrantu integrācijas atbalstam

Saistībā ar pasaules ekonomikas krīzi trešo valstu valstspiederīgajiem joprojām bija ievērojamas grūtības piekļūt darba tirgum, zemāks izglītības līmenis vai nabadzības un sociālās atstumtības risks. ES rādītāji imigrantu integrācijas jomā liecina, ka salīdzinājumā ar ES pilsoņiem 2013. gadā situācija ir pasliktinājusies. Piemēram, 2013. gadā 22 % trešo valstu valstspiederīgo bija bezdarbnieki, salīdzinot ar ES līmeni — 11 % (2012. gadā bezdarba līmenis bija 21,3 %, salīdzinot ar 10,6 % ES). Četras dalībvalstis (AT, BE, DK un SE) saņēma konkrētai dalībvalstij paredzētus ieteikumus par trešo valstu valstspiederīgo integrēšanu darba tirgū saistībā ar 2013. gada Eiropas pusgadu[84]. Pieejamie 2012. gada skaitļi, kas attiecas uz nabadzību un sociālo atstumtību[85], liecina, ka 44,3 % trešo valstu valstspiederīgo draudēja nabadzība un sociālā atstumtība, salīdzinot ar ES — 24,8 %.

Pašreizējie ES rādītāji kā pierādījumu bāze, ko izmantot integrācijas politikas virzienu veidošanai, tos papildinot ar ierobežojumu analīzi un uzlabošanas ierosinājumiem, tika aplūkoti noslēguma ziņojumā par ES imigrantu integrācijas izmēģinājuma projektu, ko koordinēja Komisija un kas tika īstenots ar dalībvalstu, pilsoniskās sabiedrības un pētnieku aktīvu līdzdalību. Ziņojums[86] un rādītāji kopā ar nesen publicēto dokumentu “Migrantu integrācijas Eiropas moduļi”[87] turpina papildināt regulāro informācijas apmaiņu par ES integrācijas politikas attīstību, jo īpaši — dalībvalstu integrācijas kontaktpunktu tīklā.

Uzmanība joprojām tika pievērsta vietējai un reģionālajai dimensijai. Komisija ar Reģionu komitejas atbalstu 2013. gada jūnijā Eiropas integrācijas tīmekļa vietnē ieviesa interaktīvo karti, kurā attēlota vietējā un reģionālā integrācijas prakse[88], piedāvājot rīku, ko izmantot savstarpējai informācijas apmaiņai par sekmīgi īstenotām iniciatīvām. Vietējā un reģionālā līmeņa darbinieki tika arī aicināti pievienoties Eiropas Integrācijas forumam[89], lai ciešāk iesaistītos integrācijas politikas pilnveidošanā. Abās ikgadējās sanāksmēs forums apsprieda jautājumus par gados jaunu migrantu integrāciju un migrantu demokrātisko līdzdalību[90].

7. Attiecības ar trešām valstīm

7.1. ANO Augsta līmeņa dialogs par starptautisko migrāciju un attīstību

Arī 2013. gadā migrācija bija būtisks starptautiskās darba kārtības jautājums. Otrais Augsta līmeņa dialogs par starptautisko migrāciju un attīstību, ko ANO Ģenerālā asambleja rīkoja 2013. gada 3.–4. oktobrī, atjaunināja un nostiprināja politisko apņemšanos risināt jautājumu par starptautisko migrāciju un attīstību. Sanāksmē pieņemtā deklarācija pierāda, ka starptautiskā kopiena spēj panākt politisku vienošanos par šādiem jautājumiem, kā arī par to, ka migrācijas jautājums jāiekļauj attīstības programmā pēc 2015. gada, un apliecina pēdējos gados panākto virzību šajā jomā. ES ļoti aktīvi iesaistījās sarunās par deklarācijas tekstu, kurā atspoguļotas daudzas no ES galvenajām bažām[91].

7.2. Sadarbības paplašināšana ar trešām valstīm

ES, iesaistoties politikas dialogos un operatīvajā sadarbībā ar trešām valstīm un reģioniem, 2013. gadā turpināja īstenot GAMM — ES ārējās migrācijas un patvēruma politikas visaptverošo sistēmu. Ievērojama virzība panākta gan politisko attiecību nostiprināšanā ar trešām valstīm un reģioniem, proti, ar Vidusjūras dienvidu reģiona valstīm un Austrumu partnerības valstīm, gan partnervalstu institucionālo un tiesību aktu reformu un spēju veidošanas veicināšanā. Šajā ziņā svarīgi posmi bija mobilitātes partnerību izveidošana ar Azerbaidžānu (2013. gada decembrī), Maroku (2013. gada jūnijā) un Tunisiju (2014. gada martā). Sarunas ar Jordāniju par mobilitātes partnerības izveidošanu tika sāktas 2013. gada decembrī.

Turpinājās dialogi par vīzu režīma liberalizāciju ar Krieviju[92], Ukrainu, Moldovu, Gruziju un Kosovu[93]. Par katru no šiem dialogiem Komisija izdeva progresa ziņojumus[94]. Februārī Gruzijai tika iesniegts vīzu režīma liberalizācijas rīcības plāns, un 2013. gada novembrī tika publicēts Komisijas pirmais progresa ziņojums[95]. Dialogs ar Turciju par vīzu režīma liberalizāciju tika sākts 2013. gada 16. decembrī līdztekus atpakaļuzņemšanas nolīguma parakstīšanai. Komisija savā paziņojumā secināja, ka Moldova ir izpildījusi visus sava rīcības plāna nosacījumus un pēc vienošanās par Komisijas priekšlikumu grozīt Vīzu regulu (Regula (EK) Nr. 539/2001) Moldovas Republika 2014. gada 28. aprīlī tika iekļauta bezvīzu režīma valstu sarakstā. Šajos dialogos ES pakāpeniski tuvojas galīgajam mērķim — ceļošanai bez vīzām, izskatot katru gadījumu atsevišķi, ar nosacījumu, ka ir ieviesti labi pārvaldītas un drošas mobilitātes nosacījumi. Tā kā šajos dialogos tiek runāts par kritērijiem, kas jāpilda, tie veicina migrācijas un patvēruma pārvaldības uzlabošanu attiecīgajās partnervalstīs.

Indijai un Nigērijai ir iesniegti priekšlikumi izveidot kopējas migrācijas un mobilitātes programmas — sistēmu, kas elastīgāk nekā mobilitātes partnerības nodrošinātu divpusēju sadarbību, kuras mērķis ir prioritārās valstis, ar kurām ES nav kaimiņattiecību.

Sadarbība turpinājās saistībā ar pašreizējiem reģionālajiem un divpusējiem dialogiem, jo īpaši Āfrikas un ES partnerības kontekstā, par migrāciju, mobilitāti un nodarbinātību, Rabātas procesu un ES un ĀKK dialogu par migrāciju un attīstību dienvidos, par Prāgas procesu un Austrumu partnerības kolēģiju austrumu migrācijas un patvēruma jautājumos, kā arī ES–CELAC dialogu par migrācijas jautājumiem. Īpaši jāmin jaunā “Zīda ceļa” valstu partnerība migrācijas jautājumos, kas izveidota saistībā ar Budapeštas procesu Ministru konferencē, kura notika Stambulā 2013. gada aprīlī. Šīs partnerības izveide ir Budapeštas procesa ģeogrāfiskās pārorientācijas kulminācija, un tā nodrošina pamatu būtiskam dialogam un sadarbībai ar valstīm “Zīda ceļā”, kas iepriekš bija diezgan ierobežota. Tā priekšplānā arī izvirza svarīgus elementus, piemēram, stingrāku apņemšanos migrācijas pārvaldībā ievērot cilvēktiesības.

Ķīnā 2013. gada oktobrī notika pirmais augsta līmeņa dialogs par migrāciju un mobilitāti. Augsta līmeņa dialogs tika izveidots, lai nodrošinātu iespēju apmainīties ar informāciju par politiku un paraugprakses piemēriem, kā arī izpētīt mobilitātes atvieglināšanas iespējas, vienlaikus stiprinot sadarbību cīņā pret nelikumīgu migrāciju. Tika apspriesta iespēja sākt sarunas par atpakaļuzņemšanas jautājumiem un vīzu režīma atcelšanu diplomātisko pasu turētājiem.

Aizvien lielāks skaits organizētās noziedzības grupu darbojas izcelsmes un tranzīta valstīs, veicinot nelikumīgu migrāciju uz ES. Lai pārtrauktu šīs darbības, ES politikas ciklā organizētās un smagās starptautiskas noziedzības jomā 2014.–2017. gadā[96] nelikumīgā imigrācija tika noteikta par vienu no ES noziedzības apkarošanas prioritātēm. Kļuvis skaidrs, ka jāgūst labāks pārskats par situāciju tranzīta kaimiņvalstīs. Šajā ziņā svarīga nozīme būs nelikumīgas migrācijas jautājumu risināšanai paredzētu sadarbības koordinatoru tīklu izveidei Lībijā un Turcijā.

7.3. Pielāgošanās klimata pārmaiņām un migrācija

Saistībā ar ES stratēģiju par pielāgošanos klimata pārmaiņām[97] 2013. gada 16. aprīlī tika publicēts Komisijas dienestu darba dokuments[98] par klimata pārmaiņām, vides degradāciju un migrāciju. Šā dokumenta mērķis ir nodrošināt jēdzienisku izpratni par klimata pārmaiņu, vides degradācijas un migrācijas savstarpējo saikni. Lai risinātu turpmākos uzdevumus šajā jomā, minētajā dokumentā izvērtēti arī ES rīcībā esošie rīki un iniciatīvas un sniegtas norādes turpmākajai rīcībai, proti, saskaņā ar ES migrācijas un attīstības programmu.

7.4. ES 2013. gada ziņojums par politikas saskaņotību attīstībai

Migrācija joprojām ir viens no pieciem prioritārajiem tematiem, ko Padome noteikusi ES programmai par politikas saskaņotību attīstībai (PCD). ES 2013. gada ziņojumā par PCD[99] tika sniegts pārskats par daudziem pasākumiem, ko ES un dalībvalstis veikušas, lai palielinātu ievērojamās attīstības priekšrocības, kuras likumīga migrācija uz Eiropu var radīt izcelsmes valstīm, tostarp tādās jomās kā, piemēram, naudas pārvedumi, intelektuālā darbaspēka emigrācija un diaspora. Ziņojumā norādīts, ka varētu tikt darīts vairāk, lai nodrošinātu, ka darbaspēka migrācijas un mobilitātes politikā gan ES, gan dalībvalstu līmenī tiek ņemti vērā attīstības apsvērumi.

7.5. Ziņojums par vispārējo pieeju migrācijai un mobilitātei

Komisija 2014. gada februārī iepazīstināja ar pirmo divgadu ziņojumu par vispārējas pieejas migrācijai un mobilitātei 2012.–2013. gadā īstenošanu[100]. Ziņojumā izvērtēti galvenie sasniegumi, ņemtas vērā iepriekšējā īstenošanas posmā gūtās atziņas un izvērtētas dažas iespējas gan politikas līmenī, gan attiecībā uz īstenošanas kārtību. Ziņojumā secināts, ka GAMM joprojām ir efektīva sistēma trešo valstu un reģionu iesaistīšanai politiskajā dialogā un operatīvai sadarbībai. Saistībā ar ziņojumu 2014. gada 14. aprīlī tika pieņemti Padomes secinājumi.

8. Jaunais Patvēruma, migrācijas un integrācijas fonds (AMIF)

Komisija 2011. gada 15. novembrī pieņēma priekšlikumu kopumu nākamajai daudzgadu finanšu shēmai 2014.–2020. gadam iekšlietu jomā[101]. Šajā dokumentu kopumā bija četri tiesību aktu priekšlikumi, kuros paredzēts izveidot Patvēruma, migrācijas un integrācijas fondu (AMIF) un Iekšējās drošības fondu (ISF).

Sarunas ar Eiropas Parlamentu un Padomi tika sāktas 2012. Gadā, un 2013. gada beigās tās tika sekmīgi pabeigtas. Sarunās ir panākts labs kompromiss, kurā ņemtas vērā visu pušu bažas, kas liecina par to, ka šī joma ir īpaši jutīgs jautājums.

AMIF ir visaptverošāks instruments salīdzinājumā ar iepriekšējiem trīs fondiem, kurus tas aizstāj — Eiropas Bēgļu fondu, Eiropas Trešo valstu valstspiederīgo integrācijas fondu un Eiropas Atgriešanās fondu —, un tā mērķis ir atbalstīt efektīvu un integrētu migrācijas plūsmu pārvaldību ES, vienlaikus ņemot vērā solidaritātes un kopīgas atbildības principu. Gandrīz 90 % no fonda kopējiem resursiem (EUR 3137 miljoni) tiks novirzīti, izmantojot valstu programmas 2014.–2020. gadam.

Lai valsts līmenī izmantotos resursus labāk pielīdzinātu ES politikas mērķiem un prioritātēm, 2013. gada otrajā pusē Komisija rīkoja politikas dialogus ar katru dalībvalsti. Pašlaik dalībvalstis izstrādā savas valsts daudzgadu programmas, kuras tās oficiāli iesniegs pēc AMIF stāšanās spēkā.

Vēl viens jaunajā fondā ieviests jauninājums ir iespēja atbalstīt darbības, kas attiecas uz ārējo dimensiju, īpašu uzmanību pievēršot atpakaļuzņemšanas nolīgumiem, mobilitātes partnerībām un reģionālajām aizsardzības programmām. Fondā ir paredzēts arī ārkārtas atbalsta mehānisms, ko iespējams izmantot, lai ātri reaģētu uz migrācijas spiedienu dalībvalstīs un trešās valstīs.

Fonds turpinās stiprināt un pilnveidot kopējo Eiropas patvēruma sistēmu, nodrošinot ES acquis efektīvu un vienādu piemērošanu, un paplašināt dalībvalstu solidaritāti. Tas atbalstīs arī perspektīvu integrācijas stratēģiju izveidošanu, tostarp darbības posmā pirms ierašanās, un vietējā līmenī veicinās pieeju integrācijai, īpašu uzmanību pievēršot starptautiskās aizsardzības saņēmēju un neaizsargāto migrantu grupu vajadzībām. Fonds arī atbalstīs taisnīgu un efektīvu atgriešanas pārvaldību, īpaši uzsverot brīvprātīgu (atbalstītu) atgriešanos.

Šīs AMIF finansētās darbības papildinās Iekšējās drošības fonds, jo īpaši tā Robežu un vīzu daļa, ar kuras starpniecību tiks nodrošināts atbalsts ES ārējo robežu pārvaldībai un uzraudzībai un ES vīzu politikas pilnveidošanai, tādējādi atvieglinot likumīgu ceļotāju mobilitāti un novēršot ES robežu nelikumīgu šķērsošanu.

9. Patvēruma un migrācijas tīkli un informācija

9.1. Eiropas migrācijas tīkls (EMT)

EMT[102] paplašināja savus uzdevumus, sniedzot uz pierādījumiem balstītus ieteikumus politikas veidošanai, nodrošinot aktuālu, objektīvu, ticamu un salīdzināmu informāciju migrācijas un patvēruma jomā. EMT darbības galvenais rezultāts 2013. gadā bija pētījumi par ārvalstu studentu imigrāciju ES, par identitātes noteikšanu saistībā ar starptautisko aizsardzību, par ES iekšējo mobilitāti un par augsti kvalificētu trešo valstu valstspiederīgo piesaistīšanu[103]. Viļņā[104] notika EMT ikgadējā konference par izaugsmi, darbaspēka trūkumu un migrāciju.

9.2. Informēšana par imigrācijas un patvēruma jomas būtiskākajiem aspektiem

Efektīvai informēšanas stratēģijai par migrācijas jautājumiem ir būtiska nozīme, lai uzrunātu mērķgrupas un gan ES pilsoņiem, gan citu valstu pilsoņiem palīdzētu izprast imigrācijas problēmas un priekšrocības. Komisija sagatavo dažādus materiālus par migrācijas tematiem. Tā 2013. gadā rīkoja arī konkursu “Migranti Eiropā”, kur piedalījās vairāk nekā 750 skolas no visām 28 dalībvalstīm, kas iesniedza audiovizuālus darbus par migrantu iesaistīšanos ES sabiedrībā[105]. Tika demonstrētas īpašas filmas, kas veltītas cilvēku tirdzniecības tēmai[106]. Tika ieviestas ES imigrācijas portāla versijas spāņu, arābu un portugāļu valodā. Portālā sniegta lietotājdraudzīga informācija par ES un valstu imigrācijas politiku un šīs jomas tiesību aktiem, un tas paredzēts trešo valstu valstspiederīgiem, kuri vēlas ieceļot ES[107].

10. Secinājumi un turpmāka rīcība

Lai gan dažās migrācijas pārvaldības jomās ir panākts ievērojams progress, 2013. gada notikumi skaidri parāda, ka ES un dalībvalstīm jāturpina un jāuzlabo darbība imigrācijas, patvēruma un robežu pārvaldības jomās. ES jārīkojas apņēmīgi, lai novērstu migrantu bojāeju, kad tie mēģina sasniegt Eiropas krastus, un ātrāk izskaustu organizēto noziedzību, ko veicina kontrabanda un cilvēku tirdzniecība. Izveidojot piemērotus likumīgās ieceļošanas kanālus, ES jānodrošina Eiropas robežu drošība un drošums.

Aktīvāk jācenšas izskaust vardarbību pret migrantiem un migrantu diskrimināciju, aktīvāk jāveicina arī migrantu integrācija sabiedrībā, kā arī jāizskauž rasisms un ksenofobija — faktori, kas ietekmē sociālo kohēziju un var atturēt migrantus, arī augsti kvalificētus migrantus, no Eiropas kā galamērķa izvēles.

Komisija turpinās atbalstīt un veicināt labi pārvaldītu migrāciju un atzinīgi vērtē debates, ko Eiropas Parlamentā un Padomē izraisīs šis ziņojums.

[1] Atklāts, ka laikposmā no 1998. līdz 2013. gadam ES krastus nelikumīgi sasnieguši 623 118 migranti — vidēji apmēram 40 000 cilvēku gadā. Avots: Migrants smuggled by sea to the EU: facts, laws and policy options; Migrācijas politikas centrs; http://www.migrationpolicycentre.eu/docs/MPC-RR-2013-009.pdf

[2] COM(2013)869 final

[3] http://data.unhcr.org/syrianrefugees/regional.php

[4] http://eeas.europa.eu/enp/index_en.htm

[5] http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/what-we-do/policies/international-affairs/global-approach-to-migration/index_en.htm

[6] COM(2013)292.

[7] Padomes dok. Nr. 12415/13.

[8] Regula stāsies spēkā 2014. gada otrajā ceturksnī.

[9] SWD(2014)165.

[10] EMT, http://www.emn.europa.eu

[11] Šajā paziņojumā sniegtie statistikas dati galvenokārt ir jaunākie Eurostat dati. Statistikas pielikumā, kas ietverts pievienotajā dienestu darba dokumentā SWD(2014)165, ir sīkāki statistikas dati, dažus no tiem sniedzis EMT, tostarp sadalījumu pa dalībvalstīm.

[12] Eurostat dati par 2012. gadu. Dati par 2013. gadu būs pieejami 2013. gada jūlijā. SWD(2014)165 Statistikas pielikumā iekļauta daļa datu par 2013. gadu, kurus sniedzis EMT.

[13] Humāno aizsardzību piešķir tiem trešo valstu valstspiederīgiem vai bezvalstniekiem, kuriem atļauj palikt dalībvalstu teritorijās gadījumos, kad nav vajadzīga starptautiskā aizsardzība, bet tiek piešķirta pagaidu uzturēšanās atļauju līdzjūtības vai humānu iemeslu dēļ.

[14] http://epp.eurostat.ec.europa.eu/cache/ITY_PUBLIC/3-24032014-AP/EN/3-24032014-AP-EN.PDF

[15] http://data.unhcr.org/syrianrefugees/regional.php

[16] Vairākums pieteikumu (viena trešdaļa no kopējā skaita) tika iesniegti DE un SE, nākamās valstis ir BG, UK, NL, AT, DK; pārējās DV bija tikai niecīgs skaits pieteikumu.

[17] 50 470 — 2013. gadā, 24 115 — 2012. gadā un 8 145 — 2011. gadā.

[18] Nav pieejami Eurostat dati par EL 2013. gadā.

[19] Nav pieejami Eurostat dati par EL un NL 2013. gadā.

[20] Nav pieejami Eurostat dati par EL 2013. gadā.

[21] http://www.frontex.europa.eu/publications

[22] Regula (ES) Nr. 604/2013 (OV L 180, 29.6.2013., 31. lpp.).

[23] Regula (ES) Nr. 603/2013 (OV L 180, 29.6.2013., 1. lpp.).

[24] Direktīva 2013/33/ES (OV L 180, 29.6.2013., 96. lpp.).

[25] Direktīva 2003/32/ES (OV L 180, 29.6.2013., 60. lpp.).

[26] Sīkāka informācija: http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/what-we-do/policies/asylum/index_en.htm. Brošūra: http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/e-library/docs/ceas-fact-sheets/ceas_factsheet_en.pdf Infografika: http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/e-library/multimedia/infographics

[27] Direktīva 2011/95/ES (OV L 337, 20.12.2011., 9. lpp.).

[28] Direktīva 2003/109/EK (OV L 16, 23.1.2004., 44. lpp), kas grozīta ar Direktīvu 2011/51/ES (OV L 132, 19.5.2009., 1. lpp.).

[29] http://easo.europa.eu

[30] 1947 personas tika apmācītas valstu apmācības programmās un 164 — instruktoru apmācības sesijās Maltā. UNHCR projektos, Prāgas procesā un tamlīdzīgos projektos tika apmācītas aptuveni 200 amatpersonas no valstīm ārpus ES.

[31] http://easo.europa.eu/wp-content/uploads/WB-report-final-version.pdf

[32] Eiropas Patvēruma atbalsta birojs, 2013. gads: http://easo.europa.eu/wp-content/uploads/EASO-Annual-Report-Final.pdf

[33] Kopā EUR 12 miljonus, no tiem EUR 10 miljonus, reaģējot uz Lampedūzas traģēdiju.

[34] DE, FR, HU, MT, NL, CY, EL, BG.

[35] Tostarp EUR 12 miljoni Itālijai.

[36] Grieķijai 2011.–2013. gadā EUR 97,88 miljonus piešķīra Atgriešanās fonds, gandrīz EUR 130 miljonus — Ārējo robežu fonds (EBF) un EUR 23,97 miljonus — Eiropas Bēgļu fonds (EBF). Lai gan EBF piešķīruma maksimālā summa 2013. gadā bija ierobežota līdz EUR 3,2 miljoniem, finansējums, ko Grieķijai 2013. gadā piešķīra Atgriešanās fonds un Ārējo robežu fonds, bija attiecīgi EUR 35,5 miljoni un EUR 44 miljoni.

[37] Kopsavilkums pārskatītajam Grieķijas rīcības plānam attiecībā uz patvēruma un migrācijas pārvaldību (2012. gada decembris) http://www.europarl.europa.eu/meetdocs/2009_2014/documents/libe/dv/p4_exec_summary_/p4_exec_summary_en.pdf.

[38] Tajā paredzēts ieviest ES tiesību aktiem atbilstīgas pārbaudes procedūras uz robežām; veikt patvēruma procedūras reformu, izveidojot jaunu patvēruma dienestu un neatkarīgu administratīvo sūdzību izskatīšanas iestādi; atrisināt pārejas periodā neatrisinātās lietas; palielināt patvēruma meklētāju uzņemšanas spējas; izveidot efektīvu atgriešanas sistēmu. Komisija prioritārā kārtā sāka īstenot pārskatīto Grieķijas rīcības plānu, lielāko uzmanību cita starpā pievēršot tām darbībām, kuru mērķis ir risināt galvenās problēmas, kuras ir pamatā Eiropas Cilvēktiesību tiesas negatīvajam spriedumam MSS lietā, kā arī problēmas, kas radušās izskatāmajās pārkāpuma procedūrās. Komisija, EASO un citas ieinteresētās personas turpināja sniegt atbalstu Grieķijai, palīdzot uzlabot tās patvēruma sistēmu, tostarp piešķirot mērķfinansējumu un izvietojot EASO patvēruma atbalsta grupas.

[39] Atzīstot, ka vairākums dalībvalstu neatbalsta paziņojumā par ES iekšējās solidaritātes pastiprināšanu patvēruma jomā pausto Komisijas ierosinājumu izveidot brīvprātīgu, pastāvīgu pārvietošanas programmu, Komisija apmeklēja pārvietošanas jautājumiem veltīto forumu, lai apspriestu vajadzības, kas saistītas ar pārvietošanu, iespējas un politiskās problēmas.

[40] 2012. gada 29. marta Lēmums Nr. 281/2012/ES http://www.resettlement.eu

[41] Šajā programmā iesaistītās dalībvalstis apņēmās 2013. gadā pārvietot 3962 bēgļus. Šis skaitlis ir palielinājies, salīdzinot ar 2012. gadu, kad tika solītas 3083 pārvietošanas vietas.

[42] AT, BE, FI, FR, DE, HU, IE, LU, NL, ES, SE.

[43] Paziņojums par migrācijas ietekmes palielināšanu uz attīstību, COM(2013)292, 21.5.2013.

[44] http://easo.europa.eu/wp-content/uploads/EASO-Age-assessment-practice-in-Europe.pdf

[45] http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/what-is-new/news/news/2013/docs/20130415_thb_stats_report_en.pdf

[46] OV L 101, 15.4.2011., 1. lpp. Dānijā šo direktīvu nepiemēro.

[47] Dok. Nr. 16344/13, ko 2013. gada 21. novembrī apstiprināja SCIFA/ Jauktā komiteja.

[48] Dokumentā “ES rīcība migrācijas spiediena jautājumā — stratēģiska atbilde” ir vairākas stratēģiskas prioritārās jomas: I) migrācijas pārvaldības jomā sekmēt sadarbību ar trešām valstīm, kas ir tranzīta un izcelsmes valstis; II) uzlabot robežu pārvaldību pie ārējām robežām; III) novērst nelikumīgu imigrāciju no Turcijas; IV) efektīvāk risināt likumīgas migrācijas veidu ļaunprātīgas izmantošanas problēmu; V) nodrošināt un aizsargāt pārvietošanās brīvību, novēršot to, ka trešo valstu valstspiederīgie to ļaunprātīgi izmanto; VI) uzlabot migrācijas pārvaldību, tostarp sadarbību attiecībā uz atgriešanās praksi; VII) novērst nelikumīgu imigrāciju no Vidusjūras dienviddaļas valstīm un cauri tām.

[49] COM(2014)199, 28.3.2014.

[50] Direktīva 2008/115/EK (OV L 348, 24.12.2008., 98. lpp.).

[51] Direktīva 2009/52/EK (OV L 168, 30.6.2009., 24. lpp.).

[52] COM(2014)286, 22.5.2014.

[53] Nepiemēro DK, IE, UK. HR vēl nav novērtēta.

[54] COM(2013)197, 12.4.2013. Ar to paredzēts aizstāt Padomes Lēmumu 2010/252/ES, ko Tiesa anulēja 2012. gada septembrī.

[55] Regula (ES) Nr. 1052/2013, OV L 295, 6.11.2013., 11. lpp.

[56] Pēc oficiālas pieņemšanas 2013. gada oktobrī.

[57] EUROSUR infografika:

http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/e-library/docs/infographics/eurosur/eurosur_en.pdf

[58] http://www.emsa.europa.eu/

[59] COM(2013) 832 galīgā redakcija, 28.11.2013.

[60] Piemēro no 27.11.2014. Pašlaik Komisija sagatavo jaunā novērtēšanas mehānisma vienmērīgu īstenošanu.

[61] 2013. gada 7. oktobra Regula (ES) Nr. 1053/2013, ar ko izveido izvērtēšanas un uzraudzības mehānismu, lai pārbaudītu Šengenas acquis piemērošanu, un ar ko atceļ Izpildu komitejas 1998. gada 16. septembra lēmumu, ar ko izveido Šengenas izvērtēšanas un īstenošanas pastāvīgo komiteju (OV L 295, 6.11.2013., 27. lpp.).

[62] Regula (ES) Nr. 1051/2013, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 562/2006, (OV L 295, 6.11.2013., 1. lpp.).

[63] OV L 182, 29.6.2013., 1. lpp.

[64] COM(2013)95, 28.2.2013.

[65] COM(2013)97, 28.2.2013.

[66] COM(2011)290, 24.5.2011.

[67] 2001. gada 15. marta Regula (EK) Nr. 539/2001, ar ko izveido to trešo valstu sarakstu, kuru pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī to trešo valstu sarakstu, uz kuru pilsoņiem šī prasība neattiecas. OV L 81, 21.3.2001., 1. lpp.

[68] COM(2013)853, 27.11.2013.

[69] COM(2014)165 un COM(2014)164, 1.4.2014.

[70] Rietumāfrika, Centrālāfrika, Austrumāfrika, Dienvidāfrika, Dienvidamerika, Centrālāzija, Dienvidaustrumāzija un Okupētā Palestīnas teritorija.

[71] 2014. gada 26. februāra Direktīva 2014/36/ES (OV L 94, 28.03.2014., 375.–390. lpp.).

[72] COM(2010)378. Skat. EP Likumdošanas observatorija: starpiestāžu atsauce 2010/0209(COD)

[73] COM(2013)151, 25.3.2013. Pašreizējie tiesību akti: Direktīva 2005/71/EK (pētnieki) un Direktīva 2004/114/EK (studenti).

[74] COM(2014)287, 22.5.2014.

[75] Direktīva 2009/50/EK (OV L 155, 18.6.2009., 17. lpp.). Nepiemēro DK, IE, UK.

[76] Par 2012. gadu attiecībā uz 22 dalībvalstīm.

[77] COM(2011)735 galīgā redakcija.

[78] COM(2014)210, 3.4.2014.

[79] OV L 251, 3.10.2003., 12. lpp.

[80] Direktīva 2003/109/EK, kas grozīta ar Direktīvu 2011/51/ES (OV L 16, 23.1.2004., 44. lpp., OV L 132, 19.5.2011.).

[81] Direktīva 2011/98/ES (OV L 343, 23.12.2011., 1. lpp.) Nepiemēro DK, IE, UK.

[82] Cita starpā Eiropas Politikas centra rīkotais darbseminārs Skills mismatch and shortages in Europe: A need for increased labour mobility? (2013. gada 28. februāris), Eiropas Politikas pētījumu centra publikācija Social Benefits and Migration – A contested relationship and policy challenge in the EU — http://www.ceps.eu/book/social-benefits-and-migration-contested-relationship-and-policy-challenge-eu; divi ESAO un EK kopīgie projekti Matching Economic Migration with Labour Market Needs, kas jāpabeidz līdz 2014. gada jūnijam, un divgadu projekts, kas sākts 2013. gadā Review of Labour Migration Policy in Europe.

[83] COM(2013)795 final, 9.1.2013.

[84] Konkrētai valstij paredzēti ieteikumi 2013. gadā: http://ec.europa.eu/europe2020/making-it-happen/country-specific-recommendations/index_en.htm

[85] Eurostat, EU–SILC apsekojums.

[86] Noslēguma ziņojums tika publicēts augustā Eiropas integrācijas tīmekļa vietnē: http://ec.europa.eu/ewsi/en/resources/detail.cfm?ID_ITEMS=37216.

[87] http://ec.europa.eu/ewsi/en/resources/detail.cfm?ID_ITEMS=40802

[88] http://ec.europa.eu/ewsi/en/lra.cfm

[89] Forums ir galvenā ES platforma, ar kuras starpniecību ar sabiedrību iespējams apspriest integrācijas politiku.

[90] Abu sanāksmju ziņojumi pieejami Eiropas integrācijas tīmekļa vietnē: http://ec.europa.eu/ewsi/en/policy/legal.cfm.

[91] ES nostāja pirms Augsta līmeņa dialoga, kas atspoguļota “Padomes un Padomē sanākušo dalībvalstu pārstāvju secinājumos par drošību un attīstību 2013. gada ANO Augsta līmeņa dialogā par starptautisko migrāciju un attīstību un attīstības un migrācijas saiknes paplašināšanu” (Padomes dokuments Nr. 12415/13), apstiprina galvenos vēstījumus Komisijas paziņojumā “Migrācijas ietekmes palielināšana uz attīstību — ES ieguldījums ANO Augsta līmeņa dialogā un turpmākie soļi pretim attīstības un migrācijas saiknes paplašināšanai” (COM(2013)292).

[92] Krimas krīzes dēļ un pēc Eiropadomes 2014. gada 6. marta paziņojuma tika apturēts process, kas saistīts ar dialogu par vīzu režīmu ar Krieviju.

[93] Šis nosaukums neskar nostājas par statusu un atbilst ANO DP Rezolūcijai Nr. 1244/1999 un Starptautiskās Tiesas atzinumam par Kosovas neatkarības deklarāciju.

[94] COM(2013)923, 18.12.2013.; COM(2013)809, 15.11.2013.; COM(2013)807, 15.11.2013.; COM(2013)66, 8.2.2013.

[95] COM(2013)808, 15.11.2013.

[96] Padomes secinājumi, TI padome 6.–7.6.2013.: http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_data/docs/pressdata/en/jha/137401.pdf

[97] http://ec.europa.eu/clima/policies/adaptation/what/index_en.htm

[98] SWD(2013)138, 16.4.2013.

[99] COM(2013)456, 31.10.2013.

[100] COM(2014)96, 21.2.2014.

[101] COM(2011)751 galīgā redakcija, 15.11.2011.

[102] Izveidots ar Padomes Lēmumu Nr. 2008/381/EK.

[103] EMT darbības rezultāti pieejami tiešsaistē: www.ec.europa.eu/dgs/home-affairs/what-we-do/networks/european_migration_network.

[104] http://emn2013.lt/

[105] http://europa.eu/rapid/press-release_IP-13-945_en.htm

[106] Vladimir Paskljević "Sestre" ES 2013. gada atvērto durvju dienā; Robert Bilheimer "Not my Life" ES dienā pret cilvēku tirdzniecību.

[107] http://ec.europa.eu/immigration