LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 170/23

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Minimālais ienākums un nabadzības rādītāji Eiropā” (pašiniciatīvas atzinums)

2014/C 170/04

Ziņotājs: DASSIS

Līdzziņotājs: BOLAND

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu 2013. gada 14. februārī nolēma izstrādāt pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“Minimālais ienākums un nabadzības rādītāji Eiropā”

(pašiniciatīvas atzinums)

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Nodarbinātības, sociālo lietu un pilsoniskuma specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2013. gada 20. novembrī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 494. plenārajā sesijā, kas notika 2013. gada 10. un 11. decembrī (2013. gada 10. decembra sēdē), ar 155 balsīm par, 93 balsīm pret un 12 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1. Krīzes negatīvās sociālās un ekonomiskās sekas un strukturālu reformu trūkums vairo nabadzību un atstumtību Eiropā, un tas ir iemesls, kāpēc situācijā, ko raksturo sabiedrības novecošanās, migrācijas plūsmu pastiprināšanās un eiroskepticisma pieaugums, ārkārtīgi steidzami ir nepieciešams tāds politiskais modelis, kas var stiprināt solidaritāti un pamatvērtības, kas piemīt Eiropas iegūtajām sociālajām tiesībām.

Šajā kontekstā EESK:

1.2. uzskata, ka šajos smagajos apstākļos Eiropas minimālā ienākuma noteikšana sekmēs ekonomisko, sociālo un teritoriālo kohēziju, cilvēka pamattiesību aizsardzību, līdzsvara nodrošināšanu starp ekonomiskajiem un sociālajiem mērķiem, kā arī resursu un ienākumu taisnīgu sadali;

1.3. norāda, ka EESK struktūrvienību līmenī ir notikušas plašas diskusijas un uzsver, ka steidzami ir nepieciešams ar pamatdirektīvas palīdzību Eiropas Savienībā nodrošināt pienācīgu minimālo ienākumu ar mērķi efektīvi apkarot nabadzību, tādējādi atvieglojot iekļaušanos darba tirgū, – šādi rīkoties ir aicinājusi gan Reģionu komiteja (1), gan dažādas nabadzības apkarošanas organizācijas (2). Komiteja aicina Komisiju veikt saskaņotus pasākumus, atbildot uz Eiropas Parlamenta 2011. gada rezolūcijā (3) iekļauto aicinājumu;

1.4. aicina Komisiju izpētīt Eiropas minimālā ienākuma finansēšanas iespējas, īpaši pievērošoties attiecīga Eiropas fonda izveides perspektīvai;

1.5. aicina vairāk rūpēties par to, lai stratēģijas “Eiropa 2020” mērķi nodarbinātības veicināšanas, nabadzības un sociālās atstumtības novēršanas jomā tiktu reāli sasniegti. Šajā nolūkā būtu jāparedz šādi pasākumi: 1) jāturpina īstenot horizontālos nodarbinātības mērķus, 2) jānosaka mērķi attiecībā uz to triju rādītāju samazināšanu, kas veido apvienoto nabadzības un sociālās atstumtības rādītāju, 3) jānosaka pakārtoti mērķi Eiropas un valsts līmenī tām grupām, kuru nabadzības risks ir augstāks nekā sabiedrībai kopumā, piemēram, bērniem un ģimenēm, kurās ir tikai viens no vecākiem, kā arī nabadzīgiem strādājošiem, 4) jāizskata, kā dalībvalstis aprēķina nabadzības līmeņus un nosaka valsts mērķus, 5) jāpanāk, lai dalībvalstis atkārtoti apņemas tādas saistības, kas dotu iespēju kopīgiem spēkiem sasniegt vispārējo Eiropas Savienības mērķi;

1.6. aicina efektīvi novērtēt valstu reformu programmās (VRP) un valstu sociālajos ziņojumos (VSZ), kā arī finanšu stabilizācijas dokumentu paketēs ietverto pasākumu sociālo ietekmi, lai tie nepalielinātu nabadzību vai sociālo atstumtību, kā arī lai nodrošinātu plašāku pilsoniskās sabiedrības līdzdalību VRP un VSZ izstrādē;

1.7. aicina uzlabot nabadzības un sociālās atstumtības palielināšanās uzraudzību un aicina Komisiju katru reizi, kad tai ir jāvērtē valstu reformu programmas un valstu sociālie ziņojumi, sniegt katrai no dalībvalstīm konkrētus ieteikumus sociālās iekļautības jomā. Tiem vajadzētu būt piemērojamiem arī tām valstīm, kuras saņem īpašu palīdzību no Eiropas Komisijas, Eiropas Centrālās bankas un Starptautiskā valūtas fonda; uzsver, ka nodrošinātība ar pienācīgu darbu ir labākā garantija pret nabadzību un sociālo atstumtību, tāpēc mudina Komisiju sadarbībā ar dalībvalstīm īstenot Izaugsmes un nodarbinātības pakta pasākumus, lai stiprinātu izaugsmi, konkurētspēju un darba vietu radīšanu. Atzinīgi vērtē komisāra Tajani vēlmi izveidot rūpniecības paktu, lai stiprinātu ES rūpniecību un tās darba vietu radīšanas potenciālu;

1.9. it īpaši uzsver, ka svarīgi ir palielināt darba ņēmēju, bezdarbnieku un visu sociāli neaizsargāto sabiedrības grupu iesaisti mūžizglītībā, celt profesionālo kvalifikāciju un uzlabot jaunu prasmju apgūšanu. Tas ļautu ātrāk iekļauties darba tirgū, palielināt ražīgumu un palīdzētu cilvēkiem atrast labāku darbu.

2. Priekšvēsture

2.1. Garantētais minimālais ienākums (GIM) ir no iemaksām neatkarīgs ienākumu pabalsts, kas veido drošības tīklu tiem cilvēkiem, kam nav pieejami sociālās apdrošināšanas pabalsti (4). Kā beidzamais glābiņš no nabadzības tas ir cieši saistīts ar tiesībām uz pienācīgu dzīvi gan cilvēkiem, kuriem nav citu iespēju gūt ienākumus, gan viņu apgādājamajiem (5). Garantētu minimālo ienākumu nedrīkst jaukt ar minimālo algu, kas noteikta darba koplīgumos vai ko paredzējis likumdevējs.

2.2. Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām (1989) (6) 10. panta 2. punktā ir noteiktas tiesības uz pietiekamiem pabalstiem un sociālo atbalstu tiem cilvēkiem, kas ir izslēgti no darba tirgus un kuriem nav pietiekamu iztikas līdzekļu.

2.3. Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (2000), kas kā reformu līguma pamata sastāvdaļa ir juridiski saistoša, ir noteikts, ka “cilvēka cieņa ir neaizskarama. Tā ir jārespektē un jāaizsargā” (pirmais pants) un ka “apkarojot sociālo atstumtību un nabadzību, Savienība atzīst un ievēro tiesības uz sociālo palīdzību un palīdzību mājokļu jomā, lai [..] nodrošinātu pienācīgu dzīvi tiem, kam nav pietiekamu līdzekļu” (34. panta 3. punkts).

2.4. Līgumā par Eiropas Savienības darbību (153. panta 1. punkta h) apakšpunktā) ir noteikts, ka Savienība var pieņemt tiesību aktus, lai atbalstītu un papildinātu dalībvalstu darbību no darba tirgus atstumtu personu integrācijas jomā. Kā viena no obligātām prasībām, kas Savienībai jāņem vērā, izstrādājot un īstenojot politikas nostādnes un pasākumus, ir horizontālā sociālā klauzula (9. pants), kas ietver augstu nodarbinātības līmeni, atbilstīgu sociālo aizsardzību un sociālās atstumtības apkarošanu.

2.5. Padomes Ieteikumā 92/441/EEK (7) dalībvalstis ir aicinātas atzīt personu pamattiesības uz pietiekamiem un uzticamiem līdzekļiem un pabalstiem, pielāgot savas sociālās aizsardzības sistēmas un noteikt kopējus īstenošanas kritērijus, taču ienākumu minimuma slieksnis ES līmenī nav noteikts.

2.6. Komisijas 2008. gada ieteikumā (8) ir atzīts, ka atbilstoši ienākumu pabalsti ir viens no trim aktīvas iekļaušanas pīlāriem, un ir uzsvērts, ka pabalstu saņēmējiem jābūt gataviem iesaistīties darba tirgū, piedalīties apmācībā vai citos sociālās iekļaušanas pasākumos.

2.7. Nabadzības un sociālās atstumtības apkarošana ir viens no prioritāriem mērķiem stratēģijā “Eiropa 2020”, ar ko izveidoja Eiropas platformu cīņai pret nabadzību un sociālo atstumtību (9). Tajā pirmo reizi ir izvirzīts mērķis līdz 2020. gadam par vismaz 20 miljoniem samazināt, pamatojoties uz triju rādītāju kombināciju, to cilvēku skaitu, kurus skar nabadzība un sociālā atstumtība. Šie trīs rādītāji ir šādi: nabadzības risks (to iedzīvotāju īpatsvars, kuru ienākumi nesasniedz 60 % no vidējā ienākumu līmeņa attiecīgajā valstī), smaga materiālā nenodrošinātība (trūkst resursu, kas norādīti īpašā sarakstā) un ļoti zema nodarbinātības intensitāte (personas, kas dzīvo bezdarbnieku mājsaimniecībās) (10). EESK atzinīgi vērtēja šo apņemšanos un uzsvēra, ka ES politika nedrīkst palielināt nabadzības risku (11).

2.8. Viens no galvenajiem stratēģijā “Eiropa 2020” noteiktajiem mērķiem – samazināt nabadzību un sociālo atstumtību – attiecas uz konkrētu cilvēku skaitu un šī pieeja atšķiras no pieejas, kas ir izmantota attiecībā uz citiem šīs stratēģijas mērķiem (12): tie ir izteikti procentuāli, un tas palīdz dalībvalstīm tos sasniegt analogā procentuālā apmērā.

2.9. Dalībvalstis pašas lemj, kā noteikt savus mērķus, kā arī izvēlas to sasniegšanai izmantojamās pieejas. Tomēr dalībvalstu kombinētie mērķi tālu atpaliek no stratēģijā “Eiropa 2020” noteiktā 20 miljonu mērķa: tiek lēsts, ka dalībvalstu noteikto mērķu summu no lielā stratēģijas “Eiropa 2020” mērķa šķir 5 līdz 8 miljonu plaisa (13). Turklāt daudzās valsts reformu programmās trūkst skaidrības par to, kā nabadzības samazināšanas mērķis tiks sasniegts, un trūkst atbilstošu sociālās iekļaušanas pasākumu (14). Valstīm, kas saņem īpašu palīdzību no Eiropas Komisijas, Eiropas Centrālās bankas un Starptautiskā valūtas fonda, nav izvirzīta prasība iesniegt konkrētas valsts reformu programmas (15): tām ir jāsniedz atskaite tikai atbilstoši saprašanās memorandiem, kuros, diemžēl, nav ietverti pasākumi nabadzības vai sociālas atstumtības samazināšanai.

2.10. Eiropas Parlamenta 2010. gada rezolūcijā (16) dalībvalstis ir aicinātas ieviest atbilstošas minimālā ienākuma shēmas un noteikt ienākumu minimuma slieksni, kas atbilstu vismaz 60 % no vidējiem ienākumiem attiecīgajā valstī, un ir izteikta prasība izstrādāt stingrākus Eiropas Savienības ieteikumus, bet 2011. gada rezolūcijā (17) Parlaments aicina Komisiju steidzami uzsākt apspriešanos par iespēju izstrādāt likumdošanas iniciatīvu par atbilstošu minimālo ienākumu.

3. Nabadzība, sociālā atstumtība un bezdarbs Eiropas Savienībā

3.1. EESK atzīst, ka nabadzība ir cilvēktiesību pārkāpums, tāpēc vēl jo vairāk ir aktīvi jātiecas sasniegt Līguma par Eiropas Savienību 3. panta 3. punktā izvirzītos mērķus, un uzskata, ka cīņa pret nabadzību ir svarīgs Eiropas mēroga uzdevums.

3.2. Kopš 2008. gada krīze un strukturālu reformu trūkums daudzās valstīs ir palielinājusi nabadzības, sociālās un profesionālās atstumtības risku (18); jaunākie Eurostat dati (19) liecina, ka 24,2 % Eiropas Savienības iedzīvotāju – t.i, 119,7 miljonus cilvēku – apdraud nabadzība vai sociālā atstumtība (20). 2011. gadā šis līmenis paaugstinājās 19 dalībvalstīs, un laikā no 2008. līdz 2011. gadam nabadzības un sociālās atstumtības skarto cilvēku skaits ir pieaudzis par 4 miljoniem. Kopš 2008. gada pasliktinājās arī trīs rādītāji, kas veido rādītāju “nabadzības vai sociālās atstumtības risks”, un pašreiz nabadzības risks skar 17 %, smaga materiālā nenodrošinātība – 9 % sabiedrības locekļu, bet 10 % cilvēku dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu nodarbinātības intensitāti. Daudzās valstīs nabadzīgie kļūst vēl nabadzīgāki (21).

3.3. Bērni (līdz 18 gadiem) ir viena no grupām, ko vairāk nekā pārējo sabiedrību apdraud nabadzība un sociālā atstumtība – bērnu vidū šis rādītājs sasniedz 27,1 % (22). Dažās valstīs nabadzības riska līmenis ir salīdzinoši augsts cilvēkiem, kas pārsnieguši 65 gadu vecumu (23).

3.4. Atšķirības ienākumu un sociālās nevienlīdzības jomā palielinās gan katrā dalībvalstī, gan starp valstīm un reģioniem, turklāt krīzes dēļ tās ir kļuvušas daudz būtiskākas (24). Bez tam to iedzīvotāju grupu apstākļi, kas bija smagi jau pirms krīzes, pasliktinās vēl vairāk (25).

3.5. Krīze atklāj dažādus jaunus nabadzības veidus, piemēram, bezpajumtniecību, enerģētisko nabadzību, finansiālo atstumtību (nav piekļuves banku pamata pakalpojumiem un kredītiem), mājsaimniecību pārmērīgu parādu slogu, savukārt sievietes ir sociāli apdraudētākas nekā vīrieši. Līdztekus tādas mazaizsargātas grupas kā vecāka gadagājuma cilvēki (īpaši ļoti veci cilvēki un vecākas sievietes), cilvēki ar invaliditāti vai cilvēki, kas ilgstoši cieš no nopietnas slimības, mājsaimniecības, kurās ir tikai viens no vecākiem, ģimenes ar zemiem ienākumiem, kā arī imigranti un noteiktas mazākumtautības piemēram, romi, nabadzība skar īpaši smagi un dažādos veidos.

3.6. Nodarbinātība un sociālā joma Eiropas Savienībā ir kritiskā stāvoklī. Bezdarbs nepārtraukti palielinās – 2013. gada janvārī tas Eiropas Savienībā skāra 26,2 miljonus cilvēku jeb 10,8 % ekonomiski aktīvo iedzīvotāju (19 miljoni jeb 11,9 % eiro zonā) bija bez darba, turklāt mājsaimniecību ekonomiskā situācija ir satraucoša (26). Jauniešu bezdarbs Eiropas Savienībā ir sasniedzis rekordlīmeni: 23,6 % darbspējīga vecuma jauniešu ir bez darba un bezdarba posmi kļūst arvien garāki.

3.7. EESK pauž nopietnas bažas par nabadzīgu strādājošo skaita palielināšanos, un tā cēlonis cita starpā ir arī darba vietu nestabilitāte un zems atalgojums. 2011. gadā 8,9 % darba ņēmēju dzīvoja zem nabadzības robežas – tā ir viena trešdaļa no visiem darbspējīga vecuma pieaugušajiem, kurus apdraud nabadzības risks (27).

4. Vispārīgas piezīmes

4.1. EESK ir izstrādājusi vairākus atzinumus (28) par jautājumiem, kas tieši un netieši attiecas uz minimālo ienākumu un nabadzību, un ir nākusi klajā ar attiecīgiem ieteikumiem. 1989. gadā (29) izdarītie secinājumi un paustie ieteikumi šobrīd smagajos krīzes apstākļos ir kļuvuši īpaši aktuāli. Tā atbalsta arī Eiropas platformu cīņai pret nabadzību un sociālo atstumtību un uzskata, ka atvērtā koordinācijas metode kopā ar horizontālo sociālo klauzulu var palīdzēt nodrošināt minimālo ienākumu un apkarot nabadzību un sociālo atstumtību.

4.2. Steidzamā nepieciešamība ieviest minimālā ienākuma sistēmu tika uzsvērta atklātajā uzklausīšanas sēdē (30), ko EESK rīkoja, gatavojot atzinumu. Tajā piedalījās eksperti un personas, kas ir ieinteresētas nabadzības mērījumu uzlabošanā un to problēmu atrisināšanā, kas apgrūtina minimālā ienākuma ieviešanu Eiropā.

4.3. Nabadzības (31) un sociālās atstumtības daudzdimensionālais raksturs liecina, ka Eiropas pārvaldībā jāpastiprina sociālā dimensija: sociāli ilgtspējīga makroekonomikas politika ir priekšnoteikums krīzes pārvarēšanai un ekonomiskās un sociālās kohēzijas nodrošināšanai. Pastāvīga nabadzība un atstumtība kaitē ekonomikai, jo mazina pieejamos ienākumus un pieprasījumu, pasliktina konkurētspēju un ierobežo valstu budžetus.

4.4. Tāpēc EESK ir pārliecināta, ka jāpārvērtē prioritātes un politika, īpaši monetārā politika, tostarp Stabilitātes un izaugsmes pakts, konkurences un ārējās tirdzniecības politika, kā arī budžeta un fiskālā politika.

4.5. EESK atzinīgi vērtē atjaunināto 2013. gada 20. februāra Sociālo ieguldījumu paketi (32), kurā dalībvalstis ir aicinātas veidot efektīvu un piemērotu atbalstu ienākumiem, ņemot vērā vietējā, reģionālā un valsts mēroga vajadzības sociālajā jomā, kā arī izstrādāt budžeta paraugus, kas ietvertu to preču un pakalpojumu sarakstu, kas nepieciešami noteikta lieluma un sastāva ģimenei, lai dzīvotu noteiktos labklājības apstākļos, norādot to paredzamās mēneša vai gada izmaksas.

4.6. EESK mudina Komisiju paātrināti izpildīt solījumu (33) atbalstīt dalībvalstu rīcību, pārraugot uz aktīvu iekļaušanu vērstas reformas, izstrādājot budžeta paraugu sagatavošanas metodoloģiju un uzraugot ienākuma atbalsta piemērotību saskaņā ar iepriekš minētajiem budžeta paraugiem, tiklīdz tie būs izstrādāti kopā ar dalībvalstīm.

4.7. EESK ir pārliecināta, ka vislabākais līdzeklis nabadzības samazināšanai un sociālās atstumtības novēršanai ir izaugsmes atsākšana, konkurētspējas stiprināšana un Eiropas uzņēmumiem labvēlīgu pamatnosacījumu radīšana (tostarp, būtu jānovērš pārmērīgs administratīvais slogs un jānodrošina piekļuve finansējumam), kas dos tiem iespēju paplašināt darbību un radīt darba vietas cilvēkiem ar atbilstošām prasmēm.

4.8. Komiteja uzsver, ka par īpaši svarīgām būtu jāuzskata mūžizglītības programmas, kuras ir viens no pamatinstrumentiem nabadzības un sociālās atstumtības apkarošanai. Tās uzlabo gan nodarbināmības izredzes, gan piekļuvi zināšanām un darba tirgum. Svarīgi ir palielināt darba ņēmēju, bezdarbnieku un visu sociāli neaizsargāto sabiedrības grupu iesaisti mūžizglītībā, celt profesionālo kvalifikāciju un uzlabot jaunu prasmju apgūšanu. Tas ļautu ātrāk iekļauties darba tirgū, palielināt ražīgumu un palīdzētu cilvēkiem atrast labāku darbu.

4.9. EESK atbalsta visaptverošu pieeju sociālajai uzņēmējdarbībai, kuras ietvaros tiek palielināts finansējums Eiropas sociālās uzņēmējdarbības fondam un uzlabota juridiskā un administratīvā vide, lai veicinātu to sociālās ekonomikas uzņēmumu attīstību, kuri kā izaugsmes, inovācijas un nodarbinātības virzītājspēks var palīdzēt cīnīties pret nabadzību.

4.10. EESK atzinīgi vērtē neseno ieteikumu par bērnu nabadzību (34), bet ar nožēlu konstatē, ka tik daudzu bērnu nepārtraukta pakļautība nabadzības riskam no paaudzes paaudzē, liecina par trūkumiem pašreiz īstenotajās politikas nostādnēs.

4.11. EESK pauž bažas, ka stratēģijā “Eiropa 2020” izvirzītais nabadzības un sociālās atstumtības apkarošanas mērķis (panākt, lai līdz 2020. gadam par 20 miljoniem samazinātos nabadzīgo cilvēku skaits) netiks sasniegts.

4.12. EESK jau ir norādījusi, ka pilsoniskās sabiedrības iesaistes līmenis valstu reformu programmu sagatavošanā dažādās valstīs ir ļoti atšķirīgs, un dažās valstīs maz tiek darīts šādas iesaistes nodrošināšanai (35).

4.13. Atjauninātu datu trūkums par ienākumiem un dzīves apstākļiem kavē stratēģijas “Eiropa 2020” īstenošanu.

5. Minimālā ienākuma nozīme cīņā pret nabadzību un sociālo atstumtību

5.1. EESK apzinās, ka piešķirt Eiropas Savienībai īpašu centrālu lomu aizsardzības nodrošināšanā ar minimālā ienākuma palīdzību varētu būt ārkārtīgi sarežģīta politiska darbība, ņemot vērā dalībvalstu ekonomikas atšķirības, daudzveidīgās minimālā ienākuma sistēmas (36), sociālās aizsardzības struktūras, subsidiaritātes atšķirības, to tiesību un pienākumu atšķirības, kas saistītas ar aizsardzību ar minimālā ienākuma palīdzību un sarežģīto mijiedarbību starp pastāvošo politiku un tās rezultātiem, no vienas puses, un solidaritātes nozīmi Eiropas Savienībā, no otras puses.

5.2. EESK tomēr uzskata, ka jāievieš minimālā ienākuma sistēmas un jāstiprina jau esošās, jo divdesmit divus gadus pēc Ieteikuma 92/441/ΕEK visās dalībvalstīs vēl nav šādu sistēmu, to pieejamība un optimāla darbība nav visur garantēta, turklāt dalībvalstis nabadzības un sociālās atstumtības novēršanas kumulatīvo mērķu sasniegšanā ievērojami atpaliek no stratēģijas “Eiropa 2020” mērķa (37).

5.3. Ņemot vērā mijiedarbību starp nabadzību un ekonomiku, EESK uzsver minimālā ienākuma shēmu stabilizējošo potenciālu, kas var gan mazināt krīzes sociālās sekas, gan radīt pretciklisku ietekmi, nodrošinot papildu resursus pieprasījuma sekmēšanai iekšējā tirgū.

5.4. EESK raizējas, ka minimālā ienākuma shēmas, kas lielākajā daļā dalībvalstu ir ļoti atšķirīgas gan no seguma, gan no universalitātes un efektivitātes viedokļa, var nepietiekami mazināt nabadzību, un pauž bažas, ka to neizmantošana var vēl vairāk samazināt šo efektivitāti (38).

5.5. EESK atzinīgi vērtē pozitīvos rezultātus, ko sniegusi atvērtās koordinācijas metode sociālā jomā, bet pauž nožēlu par to, ka nav pilnībā izmantots pastāvošo instrumentu un struktūru potenciāls un ka nav gūti būtiski sasniegumi nabadzības un sociālās atstumtības apkarošanā.

5.6. EESK aicina papildus atvērtās koordinācijas metodei sociālās politikas jomā ieviest Eiropas direktīvu, kurā būtu noteikta minimālā ienākuma sistēmas attiecināšana uz visām dalībvalstīm, ar kuras palīdzību, ņemot vērā dažādās valstu situācijas, tiktu uzlabota pastāvošo shēmu efektivitāte, un tādējādi paust pārliecinošu vēstījumu par Eiropas sociālo pīlāru.

5.7. Ierosinātajā direktīvā vajadzētu noteikt kopējus standartus un rādītājus, ietvert metodes tās īstenošanas uzraudzībai un radīt iespēju sociālo partneru, atbalsta saņēmēju un citu saistītu personu iesaistei valstu minimālā ienākuma sistēmu izstrādē vai to reformu īstenošanā.

5.8. EESK uzskata: kā priekšnoteikums solidaritātes un sociālās kohēzijas stiprināšanai dalībvalstīs un starp tām ir jāievēro tas, ka īstenojot pastāvošās budžeta un makroekonomikas politikas nostādnes, ir jāveicina stratēģijā “Eiropa 2020” noteikto sociālo mērķu sasniegšana un pastāvošo instrumentu un struktūru izmantošana.

5.9. EESK ir pārliecināta, ka Eiropas Savienības rūpēm par to, lai uzlabotos aizsardzība ar minimālā ienākuma palīdzību, jāietver palīdzības sniegšana dalībvalstīm (īpaši tām, kurās šī vajadzība ir vislielākā) tirgus atvēršanai un efektīvas makroekonomiskās politikas īstenošanai, kā arī pieejamo fondu efektīvākai un mērķtiecīgākai izmantošanai, turklāt nekavējoties ir jāizskata iespēja palielināt nepieciešamos resursus.

5.10. Lai gan minimālā ienākuma shēmas patiesi ir tieši saistītas ar sociālās aizsardzības un sociālo pabalstu sistēmām, EESK atgādina, ka tām nevajadzētu radīt atkarību un aicina atcerēties savus jau 1989. gadā izvirzītos nosacījumus (39). Tāpēc minimālā ienākuma shēmas būtu jāpapildina ar vispārēju politiku un mērķtiecīgiem noteikumiem, piemēram, ar aktīvu darba tirgus politiku, kas paredzēta, lai palīdzētu bezdarbniekiem atgriezties darbā, ar darbā iekārtošanas pakalpojumiem, pabalstu pārvaldību un uz darba tirgu vērstām programmām, kas veltītas apmācībai un darba vietu radīšanai, minētās programmas pastiprinot ar piemērotām aktivēšanas stratēģijām, lai darba meklētājiem būtu lielākas iespējas atrast darbu. Liela nozīme ir arī efektīvām ar darba tirgu saistītām iestādēm, veselības aprūpei un mājokļu politikai, kā arī sabiedriskajiem pakalpojumiem, kas ir ļoti kvalitatīvi, viegli pieejami un par samērīgām cenām.

Briselē, 2013. gada 10. decembrī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Henri MALOSSE

(1) Reģionu komitejas atzinums “Eiropas platforma cīņai pret nabadzību un sociālo atstumtību”, OV C 166, 7.6.2011., 18. lpp. Skatīt 7. punktu 19. lpp.

(2) ATD Ceturtā pasaule (ATD Fourth World), Eiropas tīkls cīņai pret nabadzību (EAPN), Eiropas Nacionālo organizāciju federācija darbam ar bezpajumtniekiem (FEANTSA), Emmaüs Eiropas nodaļa, u. c.

(3) Eiropas Parlamenta 2011. gada 15. novembra rezolūcija “Eiropas platforma cīņai pret nabadzību un sociālo atstumtību” (2011/2052(INI) OV C 153E, 31.5.2013., 57.–78. lpp.

(4) Šī joma ietver arī citas politikas nostādnes: a) vispārējus pamata ienākumus vai pamata ienākumu garantiju, t.i., pastāvīgu vienotas likmes pabalstu, ko noteiktos intervālos maksā katram pieaugušam pilsonim, neskatoties uz viņa ekonomisko/sociālo stāvokli vai darba iespējām, un b) negatīvu ienākumu nodokli, pamatojoties uz nodokļu minimālās robežvērtības konceptu.

(5) Hugh Frazer un Eric Marlier. “Minimālā ienākuma shēmas ES dalībvalstīs” (Minimum Income Schemes Across EU Member States), kopsavilkuma ziņojums, ES tīkls, kas apvieno neatkarīgus valstu ekspertus sociālās iekļaušanas jautājumos, EK, Nodarbinātības, sociālo lietu un iespēju vienlīdzības ĢD (2009. gada oktobris).

(6) Eiropas Kopienu Komisija, Harta par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām, Luksemburga, Eiropas Savienības Publikāciju birojs, 1990.

(7) Padomes 1992. gada 24. jūnija Ieteikums 92/441/EEK par kopējiem kritērijiem saistībā ar pietiekamiem resursiem un sociālo palīdzību sociālās aizsardzības sistēmās, OV L 245, 26.8.1992., 46.–48. lpp.

(8) Komisijas Ieteikums (2008. gada 3. oktobris) par tādu cilvēku aktīvu integrāciju, kuri ir atstumti no darba tirgus (izziņots ar dokumenta numuru K(2008) 5737) OV L 307 18.11.2008., 11.–14. lpp.

(9) “Eiropa 2020: stratēģija gudrai, ilgtspējīgai un integrējošai izaugsmei”, COM(2010) 2020 final, Brisele, 3.03.2010.

(10) Tie visi kopā raksturo kopēju mērķa grupu, ko apdraud nabadzība vai atstumtība, turklāt ir pietiekami, ja cilvēks atbilst jebkuram vienam kritērijam, kas saistīts ar šo kategoriju, un to uzskaita vienu reizi.

(11) Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Komisijas Paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Eiropas platforma cīņai pret nabadzību un sociālo atstumtību: Eiropas pamatprogramma sociālai un teritoriālai kohēzijai” COM(2011) 758 final, OV C 248, 25.8.2011., 130.–134. lpp.

(12) Nodarbinātības, izglītības, klimata pārmaiņu, pētniecības un izstrādes jomā ir izvirzīti procentuāli mērķi, un tas dalībvalstīm dod iespēju sev izvirzīt analogus procentuālā apmērā izteiktus mērķus.

(13) Eiropas Komisija, “Nodarbinātība un sociālās tendences Eiropā” (2012).

(14) Hugh Frazer un Eric Marlier. 2011. “Novērtējums par progresu virzībā uz stratēģijā “Eiropa 2020” noteiktajiem sociālās iekļaušanas mērķiem. Galvenie secinājumi un ieteikumi turpmākajai darbībai” (Assessment of Progress towards the Europe 2020 social inclusion objectives: Main Findings and Suggestions on the Way Forward). ES tīkls, kas apvieno neatkarīgus ekspertus sociālās iekļaušanas jautājumos. Brisele, Eiropas Komisija.

(15) Eiropas Komisija, Vadlīnijas valstu reformu programmām, 2012. gada 18. janvāris.

(16) Eiropas Parlamenta 2010. gada 20. oktobra rezolūcija par minimālā ienākuma nozīmi nabadzības apkarošanā un integrējošas sabiedrības attīstības veicināšanā Eiropā (2010/2039(INI)), OV C 70E, 8.3.2012., 8.–18. lpp.

(17) Sk. 3. zemsvītras piezīmi.

(18) Komisijas dienestu darba dokuments “Demogrāfisko un sociālo tendenču dati – sociālās politikas ietekme uz integrāciju, nodarbinātību un ekonomiku” (Evidence on Demographic and Social Trends. Social Policies' Contribution to Inclusion, Employment and the Economy), SWD(2013) 38 final, pirmā daļa.

(19) Eurostat, 2013. Pamatrādītāji. t2020_50. t2020_51. t2020_52. t2020_53. Atjaunināts: 2013. gada 3. oktobrī.

(20) Visvairāk šādu cilvēku ir Bulgārijā (49 %), Rumānijā un Latvijā (abās valstīs 40 %), Lietuvā (33 %), Grieķijā un Ungārijā (abās valstīs 31 %) un Itālijā (28,2 %).

(21) Eiropas Komisijas Sociālās aizsardzības komitejas gada ziņojums “Sociālā Eiropa – pašreizējie uzdevumi un virzība uz priekšu” (Social Europe: Current Challenges and the Way Forward, Annual Report of the Social Protection Committee) (2012).

(22) Sk. 18. zemsvītras piezīmi.

(23) Turpat.

(24) Eiropas Arodbiedrību konfederācija (ETUC) un Eiropas Arodbiedrību institūts (ETUI). “Salīdzinoša analīze par darba ņēmējiem Eiropā” (Benchmarking Working Europe), 2013.

(25) Eurofound Trešais Eiropas dzīves kvalitātes pārskats “Dzīves kvalitāte Eiropā: krīzes ietekme” (Quality of Life in Europe: Impacts of the Crisis), Luksemburga, 2012.

(26) Eiropas Komisija “Ceturkšņa pārskats par nodarbinātību un sociālo stāvokli Eiropas Savienībā” 2013. gada marts,

(27) Sk. 21. zemsvītras piezīmi.

(28) Sk. OV C 44, 2011. gada 11. februāris, 23.-27. lpp.; OV C 166, 2011. gada 7. jūnijs, 18.-22. lpp.; OV C 24, 2012. gada 28. janvāris, 35.-39. lpp.; OV C 318, 2009. gada 23. decembris, 52.-56. lpp.; OV C 48, 2011. gada 15. februāris, 57.-64. lpp.; OV C 44, 2011. gada 11. februāris, 90.-98. lpp.; OV C 44, 2011. gada 11. februāris, 34.-39. lpp.; OV C 318, 2011. gada 29. oktobris, 43.-49. lpp.; OV C 132, 2011. gada 3. maijs, 26.-38. lpp.; OV C 128, 2010. gada 18. maijs, 10.-17. lpp.;

(29) OV C 221, 28.8.1989., 10.–15. lpp.

(30) 2013. gada 28. maijāhttp://www.eesc.europa.eu/?i=portal.en.events-and-activities-european-minimum-income.

(31) Nabadzības riska vai sociālās atstumtības rādītājs ietver trīs elementus: nabadzības risks, smaga materiālā nenodrošinātība un ļoti zema darba intensitāte.

(32) Komisijas 2013. gada 20. februāra paziņojums COM(2013) 83 “Sociālie ieguldījumi izaugsmei un kohēzijai, tostarp Eiropas Sociālā fonda īstenošana 2014.–2020. gadā”, kura franču valodas versija aizstāta ar 2013. gada 2. jūlija labojumu COM(2013) 83 final/2. Sociālo ieguldījumu pakete ietver arī ieteikumu “Ieguldījums bērnos” (C(2013) 778 final), darba dokumentus “Ilgtermiņa aprūpe novecojošā sabiedrībā: problēmas un politikas risinājumi”, “Ziņojums par dalībvalstu turpmākiem īstenošanas pasākumiem atbilstīgi Eiropas Komisijas 2008. gada ieteikumam par tādu cilvēku aktīvu integrāciju, kuri ir izstumti no darba tirgus – Ceļā uz sociālo ieguldījumu pieeju”, kā arī dokumentu “Trešais divu gadu ziņojums par vispārējas nozīmes sociāliem pakalpojumiem” (3rd Biennial Report on Social Services of General Interest).

(33) Paziņojums COM(2013) 83 final/2, 2.2. punkts

(34) Komisijas 2013. gada 20. februāra ieteikums “Ieguldījums bērnos: nabadzības apburtā loka pārraušana”OV L 59, 2.3.2013., 5.–16. lpp.

(35) EESK, “Pilsoniskās sabiedrības iesaiste valstu reformu programmās, kopsavilkuma ziņojums”, Brisele, 2011. gada 28. februāris.

(36) Lai gūtu pilnīgu pārskatu, sk. Frazer un Marlier, op. cit., 2009.

(37) Sociālās aizsardzības komiteja, op.cit.

(38) SWD(2013) 39 final.

(39) Sk. 29. zemsvītras piezīmē minēto atzinumu.