LV    LV  EIROPAS KOPIE NU KOMISIJA 
Briselē, 29.06.2005 
COM(2005)275 gal īgā redakcija 
  
KOMISIJAS PAZI ŅOJUMS PADOMEI, 
EIROPAS PARLAMENTAM UN EIROPAS EKONOMIKAS UN 
SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI 
Diskusijas uzs ākšana par Kopienas nost āju attiecībā uz zivsaimniec ības 
produktu ekomar ķējuma programm ām 
    
(SEC(2005)840)  
. 
 
LV 2   LV KOMISIJAS PAZI ŅOJUMS PADOMEI, 
EIROPAS PARLAMENTAM UN EIROPAS EKONOMIKAS UN 
SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI 
Diskusijas uzs ākšana par Kopienas nost āju attiecībā uz zivsaimniec ības 
produktu ekomar ķējuma programm ām 
 
(Dokuments attiecas uz EEZ)  
1. I EVADS  
Komisijas 1997. gada decembra pazi ņojumā par zivsaimniec ības produktu tirgus n ākotni ES1 
pirmo reizi uzsv ērta nepieciešam ība apspriest nediskrimin ējošas, brīvprātīgas ekosertifik ācijas 
programmas. Turpm ākajās apspried ēs vairākums dal ībvalstu atzina, ka šaj ā jautājumā 
Kopienai j āpieņem vienota nost āja, bet dal ībvalstu uzskati par š īs nostājas īstenošanu ir 
atšķirīgi. Komisija 2002. gad ā pieņēma Kopienas darba pl ānu, lai integr ētu kopējā 
zivsaimniec ības politik ā apkārtējās vides aizsardz ības prasības2 un paziņoja nodomu s ākt 
diskusiju par zivsaimniec ības produktu ekomar ķējumu.  
Reformētās 2002. gad ā pieņemtās kopējās zivsaimniec ības politikas3 mērķis ir „nodrošin āt 
tādu ūdeņu dzīvo resursu izmantošanu, kas rad ītu noturīgus ekonomiskos, vides un soci ālos 
apstākļus”. Lai nostiprin ātu reformas kop ējā zivsaimniec ības politik ā, jārisina jaut ājums par 
ekomarķējuma programm ām, kas var ētu būt līdzeklis, ar kura pal īdzību integr ēt vides 
aizsardzības intereses zivsaimniec ības nozar ē. Turklāt pēdējā laikā aizvien pieaugošais 
produktu skaits, kuriem ir ekomar ķējums, izvirza nopietnus jaut ājumus, kas saist īti ar 
konkurenci, tirdzniec ību un patērētāju aizsardz ības politiku. 
Pienācīga uzman ība jāpievērš arī notiekošaj ām diskusij ām par ekomar ķējumu, kas norisin ās 
starptautiskos forumos. P ārtikas un lauksaimniec ības organiz ācijā (FAO ) patreiz notiek 
direktīvu izstrāde jūras zivju un zivsaimniec ības produktu ekomar ķējuma pieš ķiršanai. 
Pasaules tirdzniec ības organiz ācijas ( PTO ) pārstāvji Dohas deklar ācijā turklāt apņēmušies 
pārbaudīt marķējuma nosac ījumus saist ībā ar vides aizsardz ību, ciktāl tas attiecas uz 
Tirdzniec ības un vides aizsardz ības komitejas darb ības jomu. 
Komisija v ēlas panākt, lai tās priekšroc ības, ko nodrošin ātu ticamas zivsaimniec ības produktu 
ekomarķējuma programmas, tiktu izmantotas p ēc iespējas labāk. Tas iev ērojami sekm ētu 
vides aizsardz ības interešu integr āciju zivsaimniec ības nozar ē. Šā paziņojuma mērķis ir sākt 
izsmeļošu konceptu ālu diskusiju par min ētajiem jaut ājumiem un izv ērtēt to risin āšanas 
iespējas. 
                                                 
1 Komisijas pazi ņojums Padomei un Eiropas Parlamentam – Zivsaimniec ības tirgus n ākotne Eiropas 
Savienībā: atbildība, līdzdalība un konkur ētspēja. COM(1997)719, gala redakcija, 1997. gada 
16. decembris. 
2 Komisijas pazi ņojums, ar ko izveido Kopienas darba pl ānu, lai integr ētu kopējā zivsaimniec ības 
politikā apkārtējās vides aizsardz ības prasības. COM(2002)186, gala redakcija, 2002. gada 28. maijs. 
3 Padomes 2002. gada 20. decembra Regula (EK) 2371/2002 par zivsaimniec ības resursu saglab āšanu un 
ilgtspējīgu izmantošanu saska ņā ar kopējo zivsaimniec ības politiku (OV L 358, 31.12.2002., 59. lpp.). 
 
LV 3   LV 2. EKOMAR ĶĒJUMA  PROGRAMMAS 
2.1. Defin īcija4 
Ekomarķējuma programmas dod ties ības produktus mar ķēt ar īpašiem logotipiem vai īsu 
vārdisku aprakstu, kas pat ērētājus pārliecina, ka produkti ir  izgatavoti atbilst īgi izvēlētiem 
vides aizsardz ības aspektiem, t ādiem kā izejmateri ālu resursu ilgtsp ējas nodrošin āšana, 
ražošanas metožu ietekme uz apk ārtējo vidi vai produktu otrreiz ējas izmantošanas iesp ējas. 
Tas tiek veikts ar nol ūku, lai pat ērētājus attiecīgi inform ējot, viņu apzināta izvēle veicinātu 
videi draudz īgu produktu rekl āmu un pat ēriņu. Tādējādi patērētāji var ietekm ēt ražotāju un 
politikas veidot āju rīcību.  
Mūsdienās rūpniecības un mežsaimniec ības nozar ē ir dažādas sertifik ācijas un ekomar ķējuma 
programmas. Kopienas ekomar ķējuma pieš ķiršanas programma5 aptver aptuveni 
20 rūpniecības produktu grupas. Tom ēr tā neattiecas uz p ārtiku, dzērieniem un z ālēm.  
2.2. Ekomar ķējuma programmas zivsaimniec ības nozar ē 
Lielveikalu t īkli un tirdzniec ības uzņēmumi aizvien vair āk pauž interesi par p ārtikas 
produktiem, kas saist īti ar ilgtsp ējības apsvērumiem. Tas zivsaimniec ības nozar ē ir sekmējis 
privātu ekomar ķējuma programmu att īstību, no kur ām dažas ir nostiprin ājušas vietu tirg ū 
(piemēram, „Tunzivis, kas no ķertas tīklos, kuri neapdraud delf īnu dzīvību” vai „J ūras 
uzraudzības padomes ekomar ķējuma programma”). Turkl āt privāto iniciat īvu skaitam ir 
tendence pieaugt, kas liek apšaub īt to atbilsmi vides aizsardz ības prasībām, par ko savuk ārt ne 
vienmēr iespējams pārliecināties6. 
2.2.1. Tunzivis, kas no ķertas tīklos, kuri neapdraud delf īnu dzīvību 
Visbiežāk minētais un iesp ējamas pretrun īgākais ekomar ķējums zivsaimniec ības nozar ē ir 
marķējums, kuru pieš ķir tunzivīm, kas no ķertas tīklos, kuri neapdraud delf īnu dzīvību. Šādu 
marķējumu lieto, lai apliecin ātu, ka tunzivis no ķertas tādā veidā, kas aizsarg ā delfīnus, vai nu, 
pamatojoties uz Nol īgumu par starptautisko delf īnu saudz ēšanas programmu ( AIDCP ), 
daudzpus ējās Reģionālās zivsaimniec ības organiz ācijas programmu, vai ar ī saskaņā ar 
programmu, ko veicina „ Earth Island Institute ”, nevalstiska organiz ācija, kuras galven ā mītne 
ir ASV.  
Lai gan tunzivis, kas no ķertas tīklos, kuri neapdraud delf īnu dzīvību, sākotnēji šādi marķēja 
saskaņā ar tehniskiem noteikumiem, š āds marķējums ietekm ējis tirgu t ādā veidā, ka dažās 
valstīs vairs nav at ļauts pārdot tunzivis bez mar ķējuma, kas nor āda, ka tās noķertas tīklos, kuri 
neapdraud delf īnu dzīvību. Tom ēr AIDCP  un ASV likumdošana nav komplement āra. 
Patiesībā šī delfīniem draudz īgā etiķete tomēr neļauj realiz ēt atbilstoši AIDCP  prasībām 
noķertās tunzivis ASV tirgos. Tas ir izrais ījis strīdu starp Meksiku un ASV, kas v ēl turpinās. 
ASV administr ācijas mēģinājumus groz īt ASV likumdošanu saska ņā ar AIDCP  prasībām 
ASV ties ās ir apstr īdējušas vair ākas nevalstisk ās organiz ācijas, kas uzskata, ka AIDCP  
prasības nav pietiekami stingras.  
                                                 
4 Defin īcijas, pieredzi cit ās jomās un tehniskus jaut ājumus skat īt I pielikuma 1. punkt ā. 
5 Padomes un Eiropas Parlamenta 2000. gada 17. j ūlija Regula (EK) Nr. 1980/2000 par p ārskatīto 
Kopienas ekoeti ķetes piešķiršanas programmu (OV L 237, 21.09.2000., 1. lpp).  
6 S īkāku inform āciju skatīt I pielikuma 2. punkt ā. 
 
LV 4   LV Kopiena atbalsta br īvprātīgo AIDCP  delfīniem draudz īgo marķējuma programmu. P ēc 
tunzivju uzraudz ības sistēmas īstenošanas7 radies jaut ājums, vai AIDCP  marķējuma 
programma b ūtu jāīsteno Kopienas l īmenī, un kā šo uzdevumu veikt. Šo jaut ājumu risinot, 
jāņem vērā daudzi aspekti. 
2.2.2. J ūras uzraudz ības padomes ekomar ķējuma programma 
Jūras uzraudz ības padome ( MSC ), kuru 1997. gad ā kopīgi izveidoja Unilever  un Pasaules 
Dabas Fonds ( WWF ), bet kas tagad darbojas patst āvīgi, ir sākusi plaša m ēroga priv ātu 
ekomarķējuma iniciat īvu, kuras m ērķis ir „nodrošin āt, ka mar ķētie produkti ir no 
zivsaimniec ībām, kurās ievēro labas p ārvaldes principus un kuras neapdraud apk ārtējo vidi ar 
pārmērīgu zvejas intensit āti”. Līdz šim ir sertific ētas desmit zivsaimniec ības, no kur ām četras 
ir Eiropas valstu zivsaimniec ības. Vairāk nekā 180 produktiem vis ā pasaulē ir piešķirts MSC  
marķējums. Pašlaik v ērtē divpadsmit zivsaimniec ības, tostarp Zieme ļjūras siļķu zvejas un 
Aļaskas saidu zvejas saimniec ību. 
MSC  principu izstr ādes process paver iesp ējas attīstības valstīm, kuras satrauc tas, ka to 
produktiem var ētu tikt liegta pieeja att īstīto valstu tirgiem.  
3. E KOMAR ĶĒJUMA PROGRAMMU IZSTR ĀDE STARPTAUTISKOS FORUMOS  
3.1. P ārtikas un lauksaimniec ības organiz ācija 
Diskusija FAO attiec ībā uz ekomar ķējuma pieš ķiršanu ir s ākta 1997. gad ā FAO  
Zivsaimniec ības komitejas ( COFI ) 22. sesij ā, atbildot uz MSC  izveidi. Toreiz diskusija 
noslēdzās bez noz īmīgiem rezult ātiem galvenok ārt tāpēc, ka tika izteiktas bažas, ka 
ekomarķējums rad īs jaunus tirdzniec ības ierobežojumus. Tom ēr eksperti vienoj ās, ka, 
izstrādājot iespējamās vadlīnijas, tās jāsaskaņo ar FAO  Atbildīgu zivsaimniec ību rīcības 
kodeksa nosac ījumiem8. 
COFI  2003. gada 25. sesij ā FAO  tika uzdots izstr ādāt ekomarķējuma vadl īnijas jūras zvejas 
zivīm un zivsaimniec ības produktiem. Tehniska rakstura konsult ācijās 2004. gada oktobr ī 
delegācijas pauda pastiprin ātu interesi iesp ējami ātri izstrādāt starptautisku ekomar ķējuma 
programmu vadl īnijas. Tika pan ākts ievērojams progress un pirms COFI sanāksmes notika 
otrā tehniska rakstura konsult ācija. Vadl īniju galīgo tekstu pie ņēma COFI  26. sesij ā 
2005. gada mart ā. Eiropas Komisija akt īvi iesaistījās konsultāciju proces ā.  
3.2. Pasaules tirdzniec ības organiz ācija  
Saskaņā ar Doha Development Agenda  (DDA ) 32. punkta iii) apakšpunkt ā noteiktaj ām 
saistībām, kas paredz piev ērst īpašu uzman ību produktu mar ķējumam atbilstoši vides 
aizsardzības prasībām, PTO Tirdzniec ības un dabas aizsardz ības komitej ā kopš 2001. gada 
Dohas ministru san āksmes ir notikušas vair ākas apspriedes. Diskusij ās apspriestas 
galvenokārt brīvprātīgas uz aprites ciklu pamatotas programmas9. Kopiena ir ieteikusi piev ērst 
                                                 
7 Padomes 2003. gada 19. maija Regula (EK) Nr. 882/2003, ar ko izveido tunzivju uzraudz ības un 
pārbaudes sist ēmu (OV L 127, 23.05.2003., 1. lpp.). 
8 Zivsaimniec ības komitejas 23. sesijas zi ņojums (Roma, It ālija, 1999. gada 15.-19. febru āris), 
FAO Zivsaimniec ības ziņojums Nr. 595. 
9 Skat īt I pielikuma 1. punktu. 
 
LV 5   LV uzmanību virknei aspektu, kas skar ekomar ķējuma programmu noz īmi un darb ības mērogu, 
lai veicin ātu tirdzniec ības, attīstības un dabas aizsardz ības politikas savstarp ēju sinerģiju10. 
Apspriedes par šiem jaut ājumiem turpin ās. 
4. K OPIENAS POLITIKAS M ĒRĶI ATTIEC ĪBĀ UZ ZIVJU UN ZIVSAIMNIEC ĪBAS PRODUKTU 
EKOMAR ĶĒJUMU  
Komisija v ērtē ekomarķējuma programmas k ā līdzekli, ar kura pal īdzību integr ēt vides 
aizsardzības intereses zivsaimniec ības nozar ē un atbalsta š ādas politikas visp ārīgus mērķus, 
kuri ir šādi:  
1) veicināt patērētāju informētību par zvejniec ības ietekmi uz vidi; 
2) mudin āt zivsaimniec ību vadītājus un zvejniekus iztur ēties atbild īgāk pret vides 
saglabāšanu, sniedzot tiem plaš āku inform āciju par zivsaimniec ības ietekmi uz apk ārtējo vidi.  
Šādā nozīmē ekomarķējuma programmu ieviešana tirg ū rosinātu ražotājus nākotnē izmantot 
atbildīgākas zvejas metodes. T ādēļ Komisija uzskata, ka ir j āatbalsta br īvprātīgas 
ekomarķējuma programmas. Tom ēr Komisija ar ī uzskata, ka par dabas resursu aizsardz ību ar 
likumdošanas starpniec ību ir atbild īgas valsts iest ādes un, lai gan ekomar ķējumu var izmantot 
ilgtspējīgu zivsaimniec ību atbalstam, tas tom ēr nedrīkst aizstāt valdības apkārtējās vides 
saglabāšanas politiku.  
Komisija uzskata, ka ir j āizstrādā saskaņota Kopienas politika attiec ībā uz zivju un 
zivsaimniec ības produktu ekomar ķējumu, lai var ētu pienācīgi risināt jautājumus, kas saist īti ar 
neatbilstīga ekomar ķējuma lietojumu. Š īs politikas galvenajiem m ērķiem jāsekmē: 
(1) zivsaimniec ību ilgtspējīga izmantošana11 un ekosist ēmas atbilstoša aizsardz ība: ja 
ekomarķējuma programmas pamatojas uz skaidri defin ētiem krit ērijiem un 
atbilstīgiem rādītājiem, tās var palīdzēt gan uzraudz īt ilgtspējīgas zvejas att īstības 
gaitu, gan paaugstin āt patērētāju inform ētības līmeni saist ībā ar zivsaimniec ības 
ilgtspējas jautājumiem; 
(2) saskaņota nost āja attiec ībā uz ekomar ķējuma programm ām visā Kopien ā: 
patērētājiem jābūt pārliecinātiem, ka visas ekomar ķējuma programmas, ko izmanto 
Kopienā, pamatotas uz l īdzīgām pamatnost ādnēm un principiem;  
(3) pārskatāmas un objekt īvas inform ācijas sniegšana pat ērētājiem: iegādājoties kādu 
produktu, pat ērētāji attiecīgo produktu da ļēji izvēlas, pamatojoties uz krit ērijiem, kas 
nav saistīti ar pašu produktu, piem ēram, ražošan ā izmantot ās metodes un ietekme uz 
vidi, tādēļ jābūt pieejamai skaidrai un p ārbaudāmai inform ācijai, kas ļautu izvair īties 
no maldinošiem apgalvojumiem; ekomar ķējuma programm ām jāatbilst ar ī 
vispārējām patērētāju aizsardz ības politikas pras ībām, lai nodrošin ātu augstu 
patērētāju aizsardz ības līmeni saska ņā ar Līguma 153. pantu; 
                                                 
10 2003. gada 27. j ūnija Dokuments JOB (03) 130. 
11 Atbilstoši 2002. gada 20. decembra Padomes Regulas (EK) Nr. 2371/2002 par zivsaimniec ības resursu 
saglabāšanu un ilgtsp ējīgu izmantošanu saska ņā ar kopējo zivsaimniec ības politiku 3. panta e) punktam 
„ilgtspējīga izmantošana” ir „kr ājumu izmantošanu t ādā veidā, ka netiek apdraud ēta krājumu 
izmantošana n ākotnē un tai nav negat īvas ietekmes uz j ūras ekosist ēmām”. 
 
LV 6   LV (4) god īga konkurence:  jācenšas neizmantot maldinošs ekomar ķējums un j ānodrošina, 
lai marķējums nebūtu vienīgi atsevišķu uzņēmumu rekl āmas līdzeklis;  
(5) brīva pieejam ība: visām ekomar ķējuma programm ām jānodrošina br īva pieekļuve, 
tās nedrīkst būt diskrimin ējošas un to dal ības maksa nedr īkst būt pārmērīgi augsta 
maziem un vid ējiem uzņēmumiem un nelielas jaudas zivsaimniec ībām;  
(6) attīstība un tirdzniec ība: jāpievērš pienācīga uzman ība tām priorit ātēm, kuras 
Kopiena izvirz ījusi PTO saist ībā ar attīstības valstu interešu iev ērošanu.  
5. KOPIENAS  NOSTĀJAS  IESPĒJAMIE  VARIANTI 
Cik lielā mērā brīvprātīgās ekomarķējuma programmas j āpakļauj likumdošanai, lai aizsarg ātu 
sabiedrības intereses - tas ir galvenais jaut ājums, kas j ārisina valsts iest ādēm. Pašlaik 
iespējami trīs varianti. 
5.1. Pirmais variants: neiesaist īšanās ekomar ķējuma programmu izstr ādē 
Pirmais iesp ējamais variants ir neiesaist īšanās.Tādā gadījumā tirgus apst ākļos ekomar ķējuma 
programmas turpina br īvi attīstīties bez jebk ādas valsts sektora iesaist īšanās. Līdz šim 
Kopiena šaj ā jomā nav veikusi nek ādus pasākumus. Neiesaistoties ekomar ķējuma programmu 
izstrādē, saglabājas pašreiz ējais stāvoklis.  
Neiesaistīšanās priekšroc ības ir šādas. 
• Šajā gadījumā ir skaidri noš ķirti privātā sektora centieni k ā mārketinga strat ēģiju izmantot 
dažādus zivju izcelsmes un zvejas metožu aspe ktus, no vienas puses, un valsts sektora 
darbība, lai nodrošin āt resursu saglab āšanu un zivsaimniec ības notur īgu attīstību, no otras 
puses. Tādā veidā sektoram b ūs nozīmīgāka loma ekomar ķējuma programmu p ārvaldē. Tas 
nodrošinās plašāku ekomar ķējuma programmu izstr ādi.  
• Uzņēmējdarbības rezult ātā izveidotas br īvprātīgas programmas ir elast īgākas un viegl āk 
piemērojamas main īgām situācijām. Valsts iest ādēm nevar p ārmest, ka t ās uzliek papildu 
ierobežojumus zivsaimniec ības produktu tirdzniec ībai.  
• Paplašinot sabiedr ības un ražot āju inform ētību saistībā ar zivsaimniec ības ilgtsp ēju, var 
nodrošināt izvairīšanos no maldinošiem apgalvojumiem un veicin āt labāko zvejas metožu 
izmantošanu.  
Neiesaistīšanās trūkumi ir šādi. 
• Nepastāvot neatkar īgai sertifik ācijas un akredit ācijas sistēmai, programmu uzticam ības 
pakāpe ir apšaub āma.  
• Atšķirībā no citām marķējuma sist ēmām, piemēram, organiskas izcelsmes produktu 
marķējumu, attiec ībā uz ekomar ķējuma noz īmi zivsaimniec ības nozar ē nav vienpr ātības. 
Daži uzskata, ka tam j āapliecina zivju kr ājumu ilgtsp ējīga pārvalde, citi uzskata, ka 
galvenā uzmanība jāpievērš atseviš ķu zvejas metožu ietekmei uz vidi vai zivsaimniec ības 
produktu apritei k ā vienotam veselumam. Nepast āvot ekomar ķējuma programmu pras ību 
minimumam, daži uz ņēmumi, reklam ējot savu produkciju, var izmantot p ārspīlētus un 
neattaisnojamus apgalvojumus.  
 
LV 7   LV • Pastāv risks, ka, daž ādās dalībvalstīs piemērojot dažādu nostāju attiecībā uz ekomar ķējuma 
izmantošanu, Kopienas tirgus var tik t sadrumstalots. Kopienas tirg ū ienākot ar 
ekomarķējumu mar ķētiem produktiem, dažas dal ībvalstis vai uz ņēmumu īpašnieki var 
izrādīt vēlmi noteikt paši savus ekomar ķējuma standartus. Tas var rad īt šķēršļus preču 
brīvai apritei. 
• Ja ekomar ķējuma programmas ir vien īgi privātā sektora p ārziņā, uzņēmumi, kas attiec īgajā 
programm ā nepiedalās, var uztvert jebkuru finansi ālu valsts iesaist īšanos kā valsts atbalsta 
sniegšanu, kas var veicin āt tirdzniec ības trauc ējumus. Š āda iesaist īšanās var izrais īt 
attīstības valstu neapmierin ātību. Ja programmas ir vien īgi privātā sektora uzraudz ībā, 
valsts iest ādēm var rasties gr ūtības finansi āli un tehniski atbalst īt attīstības valstis.  
Komisija uzskata, ka ir j āpievērš pienācīga uzman ība iespējamiem riskiem, ko var rad īt tas, ka 
nepastāv skaidra Kopienas nost āja attiecībā uz tādu produktu m ārketingu, kuriem pieš ķirts 
ekomarķējums. Būtu pareizāk, ja Kopiena jau s ākumā varētu izstrādāt vienotu nost āju, lai 
vēlāk nenāktos nodarboties ar pretrun īgām un neatbilstoš ām programm ām un šādu 
programmu nelabv ēlīgo ietekmi uz tirgu un/vai drošu zivju kr ājumu saglab āšanu. Tādēļ 
Komisija neiesaka īstenot neiesaist īšanās variantu. 
5.2. Otrais variants: izstr ādāt vienotu Kopienas programmu zivju un 
zivsaimniec ības produktu ekomar ķējuma pieš ķiršanai 
Kopienai ir izteikts ierosin ājums izstr ādāt pašai savu visaptverošu ekomar ķējuma programmu, 
kuru pārvaldītu valsts iest ādes vai to p ārstāvji. Šādas vienotas programmas izstr ādes gadījumā 
visās tās izveides stadij ās, tās darbībā un uzraudz ībā būtu iesaistītas valsts iest ādes.  
Trīs svarīgākie argumenti par labu šim variantam. 
• Tā kā ekomarķējuma vērtējuma un zivju kr ājumu pārvaldes kompetences jomas var da ļēji 
pārklāties, vienota Kopienas ekomar ķējuma programma pal īdz uzsvērt valsts iest āžu 
prerogatīvas zivsaimniec ības resursu p ārvaldē. 
• Privātās ekomarķējuma programmas j āierobežo, jo t ās var trauc ēt normālu tirgus darb ību, 
diferencējot dažādas produktu grupas, piem ēram, pieš ķirt sertifik ātus atseviš ķām 
zivsaimniec ībām, neskatoties uz to, ka attiec īgos zivju kr ājumus apsaimnieko ar ī citas 
zivsaimniec ības. 
• Vienota ekomar ķējuma programma dotu iesp ēju izvairīties no neskaidr ībām, ko izraisa 
konkurējošas ekomar ķējuma programmas, un ticam ība šādai vienai programmai tiktu 
nodrošināta, piemērojot tai augst ākas prasības attiec ībā uz apkārtējo vidi un nodrošinot t ās 
neatkarību un ietekmi. 
Minētie apsvērumi Komisijai neš ķiet pārliecinoši. Konkur ējošas ekomar ķējuma programmas 
neradīs neskaidr ības, ja tiks nodrošin āta vērtēšanas pārskatāmība un objektivit āte un ja 
patērētājus skaidri un saprotami inform ēs par vērtēšanas krit ērijiem. 
Turklāt vienotas valsts p ārvaldītas ekomar ķējuma programmas izveide rad ītu arī virkni citu 
problēmu. 
• Valsts iest āžu atbildību par visu dabas resursu aizsardz ību ar normat īvo aktu starpniec ību 
var mazin āt tādas papildu br īvprātīgas sertifik ācijas programmas p ārvalde, kas attiecas 
 
LV 8   LV tikai uz atseviš ķiem zivju kr ājumiem vai zvejniec ības metod ēm. Ja tie standarti, kas 
jāievēro, lai pieš ķirtu Kopienas ekomar ķējumu, noz īmē vienīgi likuma iev ērošanu, 
patērētājiem netiek nodrošin āta vajadzīgā produktu specifiskums. Paties ībā ekomarķējuma 
programm ām ir papildu v ērtība tikai tad, ja, sal īdzinot ar sp ēkā esošajiem normat īvajiem 
aktiem, to pras ības ir augst ākas. Pretējā gadījumā var rasties iespaids, ka ties ību akti nav 
pietiekami izstr ādāti vai ir standartiem neatbilst īgi. 
• Ja Kopiena gatavotos izstr ādāt pati savu ekomar ķējuma programmu, tai b ūtu jānosaka, ko 
ekomarķējums nozīmē attiecībā uz katru zivsaimniec ību. Tā kā nav vienpr ātības attiec ībā 
uz vienotiem apk ārtējās vides ietekmes krit ērijiem, var rasties nesaska ņas, kas var izrais īt 
situācijas, kad atbild īgās valsts iest ādes tiek iesaist ītas pretrun ās starp to īstenoto pārvaldes 
politiku un sertifik ācijas standartiem. Jebkuru krit ēriju piem ērošanas rezult ātā vienmēr 
būtu ieguvēji un zaud ētāji. Piemēram, daudzas Kopienas zivsaimniec ības, kas neiek ļaujas 
drošās bioloģiskās robežās, zināmu laiku nevar ētu pretend ēt uz ekomar ķējuma iegūšanu. 
Valsts iest ādēm nebūtu viegli uz ņemties šāda veida atbild ību. 
Valsts pārvaldīta visaptveroša programma valstij noz īmē arī lielas izmaksas, kuras veido 
administrat īvie izdevumi, ko rada v ērtēšana, sertifik ācija un nosac ījumu iev ērošanas 
pārbaudes. Š īs augstās izmaksas vien liek secin āt, ka šis variants nav pie ņemams. Fakts, ka 
daudzi zivu kr ājumi Kopienas ūdeņos neiekļaujas droš ās bioloģiskās robežās izraisītu 
situāciju, kad atsauce uz „ilgtsp ējīgu izmantošanu”, kas noteikta Padomes Regulas (EK) 
Nr. 2371/2002 3. panta e) punkt ā (skatīt 10 zemsv ītras piezīmi) radītu priekšroc ības tiem 
produktiem, ko ieved no valst īm, kurās zivju kr ājumu pārvaldē ilgtspējas saglab āšanas 
nosacījumi ir sp ēkā salīdzinoši ilg āku laiku. 
Komisija uzskata, ka vienotas zivsaimniec ības produktu ekomar ķējuma programmas izveide 
ir gan situ ācijai neatbilstoša, gan nepie ņemama no praktisk ā viedokļa. Ja priv ātā sektora 
pārstāvji uzskata, ka ekomar ķējuma programmu izstr āde ir izdev īga, un vēlas uzņemties to 
izveides risku, š ī iniciatīva nav jāierobežo, ar nosac ījumu, ka netiek mazin āta to nozīmīgāko 
valsts politikas m ērķu ietekme, kas v ērsti uz god īgas konkurences iev ērošanu, objekt īvas 
informācijas sniegšanu un drošu zivju kr ājumu saglab āšanu un p ārvaldi. 
5.3. Trešais variants: pras ību minimuma noteikšana br īvprātīgām ekomar ķējuma 
programm ām 
Saskaņā ar šo variantu Kopiena nosaka konkr ētu prasību minimumu br īvprātīgām 
ekomarķējuma programm ām. 
Tādējādi ekomar ķējuma programmas var br īvi attīstīties, pamatojoties uz valsts un/vai 
privātām iniciat īvām, ja tiek iev ērots prasību minimums. Valsts iest āžu iesaiste izpaužas 
vienīgi ekomar ķējuma programmu re ģistrācijā un prasību minimuma iev ērošanas p ārbaudēs. 
Prasībām jāaptver gan ekomar ķējuma programmu tehniskie, gan proced ūras un institucion ālie 
aspekti (skat īt II pielikumu). 
Šā varianta noz īmīgākās priekšroc ības ir šādas. 
• Ar ekomar ķējuma programmu starpniec ību var iev ērojami elast īgākos un daž ādos veidos 
darīt zināmu patērētājiem, ka zivr ūpniecības nozare vai zivsaimniec ības pārvalde dod 
ieguldījumu resursu ilgtsp ējas saglab āšanā. Tādējādi var piln īgi izmantot ekomar ķējumu kā 
komerciāla stimula potenci ālu un veicin āt zivsaimniec ības nozares lab āku pārvaldi.  
 
LV 9   LV • Tas paredz „droš ības pasākumus”, kuru m ērķis ir palīdzēt izvairīties no brīvas konkurences 
izkropļojumiem vai maldinošas inform ācijas un nodrošin āt atbilstīgas garantijas 
patērētājiem. 
• Tas mudina izvirz īt augstus vides aizsardz ības mērķus, nodrošina, ka svar īgākie ilgtsp ējas 
jautājumi tiek pien ācīgi risināti un palielina ekomar ķējuma programmu ticam ību un 
konsekvenci. 
• Ekomarķējuma programmas var piel āgot attiec īgām zivsaimniec ībām un/vai to biznesa 
partneriem, piem ēram maziem un vid ējiem uzņēmumiem vai att īstības valstīm. Rezult ātā 
programmas k ļūst pieejam ākas un to īstenošanas izmaksas zivr ūpniecības nozar ē 
samazinās. 
• Programmas, kas jau darbojas, var viegl āk integrēt. 
Šā varianta noz īmīgākais trūkums ir tas, ka, lai gan ekomar ķējuma programmas var piem ērot 
daudz elast īgāk, tomēr to ietekme var neb ūt pietiekama. 
• Prasību minimums j ānosaka, ņemot vērā dabas aizsardz ības politikas pašreiz ējo pieredzi. 
Tā kā visās zivsaimniec ībās vēl nepiemēro vairākgadu apsaimniekošanas pl ānus, oblig ātie 
kritēriji sākumā nedrīkst būt pārāk augsti, sal īdzinot ar Kopienas dabas aizsardz ības 
politiku, lai tos nevar ētu uzskatīt par diskrimin ējošiem. Krit ēriji jāpārskata, pamatojoties 
uz gūto pieredzi un zin ātnisko inform āciju. Tādējādi prasību līmenis attiec ībā uz 
ekomarķējuma programm ām laika gait ā pakāpeniski jāpaaugstina. 
• Nav garantijas, ka visas tirg ū darbojoš ās ekomar ķējuma programmas ilgtsp ējai piešķir 
vienlīdz svarīgu nozīmi. Dažas programmas par svar īgāko var uzskat īt zivsaimniec ības 
pārvaldi, citas var īpaši uzsvērt ekosistēmas aizsardz ību. Šo trūkumu var nov ērst, sniedzot 
attiecīgu inform āciju patērētājiem. 
• Lai pārraudzītu ekomar ķējuma programmas, ir vajadz īgas īpašas sertifik ācijas programmu 
pārvaldes un vad ības prasmes. Zivsaimniec ības pārvaldes iest ādēm ir jāapgūst šim darbam 
vajadzīgās prasmes. 
• Jebkurā gadījumā Komisija izmantos savas p ārraudzības tiesības, lai nodrošin ātu attiecīgo 
Kopienas normat īvo aktu pras ību izpildi. 
6. S ECINĀJUMS  
Tā kā Kopienas zivsaimniec ības produktu tirg ū ekomarķējuma pieš ķiršana kļūst par noz īmīgu 
aspektu, ir laiks s ākt diskusiju un pie ņemt lēmumu attiec ībā uz vienotas nost ājas lietder ību 
šajā jautājumā. 
Ir nepārprotami, ka š ī ir plaša t ēma, tāpēc iecerētās diskusijas noris ē būs jāpievērš uzmanība 
ne vienam vien jaut ājumam.  
Diskusijā jārisina šādi nozīmīgākie jautājumi. 
• Kas ekomar ķējuma programm ām jāapliecina: zivsaimniec ība, zvejas metode vai k āds cits 
elements? 
 
LV 10   LV • Kā nodrošin āt tādu pieeju, kas nav pretrun īga, vienlaic īgi sniedzot augstu br īvprātības un 
elastības pakāpi? 
• Kā pilnībā izmantot ekomar ķējuma programmu potenci ālu, lai sekm ētu ilgtspējīgu 
zivsaimniec ības attīstību, sniedzot re ālu ieguvumu zvejniekiem, zivsaimniec ības produktu 
apstrādātājiem un pat ērētajiem?  
• Vai šādā pieejā noteicošā ir mērķu sasniegšana vai l īdzekļu izvēle? 
Tomēr pats svar īgākais uzdevums ir nodrošin āt vienotu Kopienas nost āju attiecībā uz zivju un 
zivsaimniec ības produktu ekomar ķējumu, kas atspogu ļo labāko praksi šaj ā jomā. Tā ir arī 
vēlme apliecin āt Kopienas stingro ap ņemšanos nodrošin āt noturību zvejniec ības un 
zivsaimniec ības produktu jom ā. Lai īstenotu šo nost āju, ir jānodrošina sadarb ība ar 
zivrūpniecības nozari, lai veicin ātu kopēju resursu uzraudz ību. 
Komisija uzskata, ka, sal īdzinot ar p ārējiem variantiem, pašlaik vispiem ērotākais ir trešais 
variants, kas paredz br īvprātīgām ekomar ķējuma programm ām noteikt pras ību minimumu. Šis 
variants ir pietiekami elast īgs, lai būtu attiecīgi pieejams un tas ir sam ērīgs izmaksu zi ņā. Tas 
dod iespēju atbilst īgi rīkoties, lai nodrošin ātu ilgtspējas pieaugumu, vienlaikus pie ļaujot 
pakāpenisku pras ību līmeņa attīstību. Tas pien ācīgi aizsarg ā arī patērētāju tiesības.  
Komisija aicina Padomi, Eiropas Pa rlamentu un Eiropas Ekonomikas un soci ālo lietu 
komiteju apspriest šaj ā paziņojumā izvirzītos jautājumus. Ņemot vērā EEZ dal ībnieku lielo 
interesi par šiem jaut ājumiem, vienotas nost ājas nodrošin āšanas nol ūkā jākonsultējas arī ar 
EEZ dalībniekiem. Turkl āt Komisija gatavojas konsult ēties arī ar ieinteres ētajām pusēm, 
izmantojot galvenok ārt Zivsaimniec ības un akvakult ūras konsultat īvās komitejas starpniec ību, 
un paralēli veikt zin ātnisku un tehnisku atbalsta darbu, kam j āsniedz papildu inform ācija, kuru 
var izmantot diskusij ā un kuru vajadz ības gadījumā varētu izmantot par pamatu ietekmes 
novērtējumam.  
Turpinot šaj ā paziņojumā aizsākto diskusiju, Komisija var n ākt klajā ar attiec īgām 
likumdošanas iniciat īvām. 
 
LV 11   LV ANNEX I  
General aspects on eco-labelling 
1. H OW ECO-LABELLING SCHEMES WORK  
The International Standard Organisation (IS O) distinguishes betw een three types of 
environmental labels and declaration. Ec o-labelling schemes fall under type I - 
environmental labelling (ISO 14024). Thes e are voluntary programs, designed to 
reduce environmental effects by promoting market-driven demand for and supply of 
products which are verified by a third part y. An eco-label should therefore indicate 
that an independent person or  organisation has verified th at the product meets a set of 
meaningful and consistent standards for environmental protection. Type II - self-
declared environmental claims (ISO 14021) , which are made without independent 
third party certification, and type I II - environmental de claration (ISO 14025 ) are not 
relevant in the current context. 
Eco-labelling schemes involve three main procedural and institutional features: 1) 
the setting of a certification standard, 2) the accreditation of i ndependent certifying 
bodies and 3) the certification that the pr oduct meets the required standard, all along 
the production and distribution chain. There are a number of possible options for the 
shaping of such a scheme, where each la yer can be managed by public authorities, 
private entities or a combination of the two. In the fisheries sector, eco-labelling schemes have up to now been entirely managed by the private sector. 
Eco-labelling schemes are well established in the industrial sector (for example 
textiles or detergents). Th ey have been successful in raising awareness of the 
environmental impact of industrial activ ity. The Community’s own eco-label award 
scheme
12 aims to promote industrial products  which have the potential to reduce 
negative environmental impact, as compared  to other products in the same product 
group. This scheme covers some 20 industr ial product groups, but does not apply to 
food products, drink and medicines. A large variety of certification and eco-labelling 
schemes have also been devel oped in the forestry sector. 
In the food sector, Community measures  on organic producti on of agricultural 
products13 set out requirements on production, labelling and inspection. However, 
this has no connection with an eco-labelli ng scheme. In any event, products from 
wild animals such as game and fisheries pr oducts are excluded fr om the scope of the 
regulation. 
Terms and definitions (from: Report of the FAO expert consultation on the 
development of international guidelines for eco-labelling of fish and fisheries 
products from marine capture fisher ies, Rome, Italy, 14 – 17 October 2003)  
                                                 
12 Council and European Parliament Regulation (EC) No 1980/2000 of 17 July 2000 on a revised 
Community eco-label award scheme (OJ L 237, 21.9.2000, p. 1).  
13 Council Regulation (EC) No 2092/91 of 24 June 1991 on organic production of agricultural products 
and indications referring thereto on agricultural products and foodstuffs (OJ L 198, 22.7.1991, p. 1). 
 
LV 12   LV • Accreditation: Procedure by which an au thoritative body gives formal recognition 
that a body or person is competent to carry out specific tasks. ( Based on ISO/IEC 
Guide 2: 1996, 12.11 ) 
• Accreditation body: Body that conducts a nd administers an accreditation system 
and grants a ccreditation. ( Based on ISO Guide 2, 17.2 ) 
• Accreditation system: System that has it s own rules of procedure and management 
for carrying out accreditation. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 17.1 ) 
Note – Accreditation of certificati on bodies is normally awarded following 
successful assessment and is followe d by appropriate surveillance.  
• Certification: Procedure by which a thir d party gives written or equivalent 
assurance that a product, process or serv ice conforms to specified requirements. 
Certification may be, as appropriate, ba sed on a range of in spection activities 
which may include continuous insp ection in the production chain. ( Based on ISO 
Guide 2, 15.1.2 and Principles for Food Import and Export Certification and 
Inspection, CAC/GL 20 ) 
• Certification body: Body that conducts certification. A cer tification body may 
oversee certification activities carried  out on its behalf by other bodies. ( Based on 
ISO Guide 2, 15.2 ) 
• Chain of Custody: The concept that all re levant steps in the production chain have 
been inspected or certified as appropriate and that a system of tracking of certified 
products is in place. ( Based on IFOAM. 2002. IFOAM Accreditation Criteria for 
bodies certifying organic production and processing ) 
• Life cycle approach: A methodology co nsidering environmental impacts 
associated with any phase of the product life from the delivery or generation of 
natural resources to the fina l disposal", including use and disposal of the product. 
The extent to which the life cycle is c onsidered may vary depending on the type 
of environmental label or declaration, the nature of the claim and the product 
category. ( based on ISO 14021) The life cycle approach is not considered 
applicable with regard to eco -labelling for fisheries products 
• Standard: Document approved by a recogni zed organization or arrangement, that 
provides, for common and repeated use, ru les, guidelines or characteristics for 
products or related proce sses and production methods, w ith which compliance is 
not mandatory under international trade ru les. It may also include or deal 
exclusively with terminology, symbols,  packaging, marking or labelling 
requirements as they apply to a pr oduct, process or  production method. ( Based on 
TBT agreement, Annex 1, para.2 ) 
• Standard-setting organization or arrangeme nts : Organization or arrangement that 
has recognized activitie s in standardization. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 
4.3) 
 
LV 13   LV 7. E CO-LABELLING SCHEMES IN THE FISHERIES SECTOR  
Minimum labelling requirements such as country of origin, wild/harvested fish, 
health standards or other regulatory meas ures in respect of product quality have 
nothing to do with eco-labelling requireme nts and consequently are not envisaged 
hereafter. 
7.1. The "Dolphin-safe/Dolphin-friendly" labelled tuna 
The terms “dolphin-safe/dolphin-friendly”  are used by both the Agreement on the 
International Dolphin Conser vation Programme (AIDCP)14 and by a programme 
promoted by the Earth Island Institute15.  
The dolphin-safe certification of the AIDCP gives access to the voluntary use of a 
“dolphin-safe” certificate or label for tuna caught withou t any mortality or serious 
injury to dolphins in the course of the fishing operations. The Earth Island Institute 
system sets even stricter criteria. It is based on the 1990 US Dolphin Protection 
Consumer Information Act, which prevents tu na sold in the US from being labelled 
as "dolphin-safe" if the tuna is caught with  purse seine nets. These nets are used with 
the intention of chas ing and encircling dolphins wh ich tend to congregate above 
schools of tuna in the Eastern Tropical Paci fic Ocean. A first attempt to ease the US 
law in 1999 was challenged in court by Ea rth Island Institute. In December 2002, the 
attempt to amend the US law to meet the AIDCP requirements was again challenged in the US courts by some NGOs, who c onsider the AIDCP measures not to be 
stringent enough. 
Although “dolphin-safe/dolphin- friendly” labelling star ted out as a technical 
regulation, it has changed the market profoundly. Today there are many privately 
labelled tins of tuna. with such labelli ng becoming the norm in certain markets and 
sometimes leads to confusion. A WWF survey  in 8 European countries identified no 
less than 26 different claims. 
This has obvious consequences on the internat ional tuna market, as tuna which is not 
labelled "dolphin-safe" is no longer accepted in some countries and therefore has to 
find other trade outlets. The “dolphin-safe” label bars tuna caught in accordance with 
AIDCP measures from access to the US ma rkets. This has given rise to an ongoing 
dispute between Mexico and US. 
The Community supports the voluntary AIDC P Dolphin Safe Certification scheme. 
After the implementation of the Tuna Tracking System
16, the question is whether and 
how to implement the AIDCP certifica tion scheme at Community level.  
                                                 
14 IATTC –Tuna tracking and AIDC P Dolphin Safe Certification 
 http://www.iattc.org/  
Certification programme for tuna fished according to the procedures for AIDCP Dolphin Safe Tuna 
certification (last amended June 2004). 
15 Earth Island Institute - International Marine Mammal Project -“Dolphin safe” tuna:  
http://www.earthisland.org/immp/  
Certification programme for tuna fished according to the international “Dolphin safe” tuna standard , 
developed by Earth Island Institute. 
 
LV 14   LV 7.2. The Marine Stewardship Council eco-labelling scheme 
The Marine Stewardship Council (MSC), join tly created in 1997 by Unilever and the 
World Wildlife Fund for Nature (WWF), ha s launched a large private eco-labelling 
initiative that assesses the e nvironmental impact of fishing17. The MSC has 
established general principles and criteria, which are used to assess individual stocks 
eligible for certification.  
The process of developing the MSC principles  has shown that there exist reserves on 
the side of developing countries, countries  that fear that their products may be 
excluded from developed country markets.  In its Annual Report of 2003, the MSC 
refers to a Member State of the Community  and states that “fisheries wishing to 
engage with the MSC programme are eligible for grants” from the Member State concerned. This information has reinforced  the concerns of developing countries 
which consider this to be a discrimina tory measure, preventing free access to eco-
labelling schemes. 
Species concerned: 
• Certified fisheries
 (as on 31.07.2004): Burry Inlet co ckles (EU), South African 
hake, Thames herring (EU), New Zealand hoki, Mexican Baja California red rock 
lobster, Western Australian rock lobster,  South West mackerel handline fishery 
(EU), Loch Terridon nephrops (EU), Alas ka salmon, South Georgia toothfish 
• Fisheries undergoing assessment:  Bering Sea and Aleutian Island Pacific Cod - 
Freezer Longline; Chilean Industrial Hake Fishery; US Pacific Halibut Alaska, 
Washington and Oregon; Pacific Halibut  Bristish Columbia, Canada; North Sea 
herring ; Hastings Fishing Fleet Pelagic Fishery Macker el and Herring; Australian 
Mackerel Icefish; Bering Sea/Aleutian Islands and the Gulf of Alaska pollock 
fisheries; Lake Hjälmaren Pikeperch; Ne t fishery; Sablefish fishery; Lakes and 
Coorong fisheries, South Au stralia (Mulloway, Cockle , Golden perch, Yellow-
eyed mullet); British Columbia Salmon fishery; Hastings Fishing Fleet Dover Sole Fishery 
7.3. The "Arrangement for the Voluntary Cert ification of Products of Sustainable 
Fishing" by the Nordic Council 
In 2000, a technical working group of the Nordic Council of Ministers developed 
criteria for an environmental label based on an assessment of the sustainability of the fisheries. The report, as adopted in August 2001
18, identified a number of verifiable 
criteria that concentrate on the proce ss of fisheries management by the public 
authorities. No fisheries have been certified  to date. At the international level, the 
Nordic Council has initiated a debate on establishing interna tional eco-labelling 
guidelines in the FAO. 
                                                                                                                                                         
16 Council Regulation (EC) No 882/2003 of 19 May 2003 establishing a tuna tracking and verification 
system. (OJ L 127 , 23.5.2003, p. 1). 
17 http://www.msc.org  
18 “An arrangement for the Voluntary Certification of Products of Sustainable Fishing”, Nordic Technical 
Working Group on Fisheries Ecolabelling Criteria, Final Report, Copenhagen, June 21, 2000. 
 
LV 15   LV 7.4. Other private "logos" present on the market 
Unilever Fish Sustainability Initiative 
http://www.unilever.com/environm entsociety/sustainability/fish/  
This Unilever program aims at guiding their internal selection of sources of whitefish 
supply. Fisheries have been classified fr om "sustainable" to "not sustainable" 
according to 5 criteria, each criteria being quoted by a green /orange/red light system.  
Carrefour - Logo “Pêche responsable” 
Carrefour's own claim to be used on Icelandic cod as from September 2004 
(announcement at Seafood International exhibition, May 2004) 
7.5. Other considerations 
In parallel to the development of eco-label ling schemes, certain supermarket chains 
have committed themselves to restrict their supply of fish to sustainable fisheries. 
They have started to develop and join certification program s to this end. In addition 
to that, some others have even decided not to offer fish for sale at all.  
On the other hand, it may be assumed  that consumer interest in environmentally -
friendly products could contribute to a growing market for fisheries products. It 
remains difficult to quantify the demand fo r eco-labelled products, as recent studies 
show certain limits in this regard. In a recent study in the US, the interrogated 
consumers indicated a preference for eco-lab elled products; in contrast to that, an 
analysis of the shopping basket showed that the price was the first criterion of choice. 
In other terms, the success of an eco-labell ing scheme would depend, at least in part, 
on the additional costs which it carries with it. Moreover, consumer interest varies 
from country to country, depending on market  peculiarities and public perception of 
the concept of sustainability. 
 
LV 16   LV ANNEX II  
Minimum requirements for eco-label ling schemes for fishery products 
1. P RECISE , OBJECTIVE AND VERIFIABLE CRITERIA  
The certification standard should rest on preci se, objective and verifi able criteria and, 
where possible, be based on international standards.  
Eco-labelling schemes should deliver what they promise and not promise what they 
cannot deliver. The award of the eco-label should be based on cer tification standards 
and criteria that guarantee that the product meets the claims made. Criteria must be 
objective and precise, in order to forestall allegations of subjectivity. Criteria must 
also be verifiable, i.e. they must reflect  measurable elements, and be monitored by 
way of appropriate and recognised indica tors. A criterion that “the fishery is 
conducted in a sustainable manner”, without  any further objective parameters, would 
be obviously difficult to verify. On the ot her hand, requiring that "the fishery is 
subject to a management plan base d on the precautiona ry approach" and  indicating 
the specific features of the manageme nt plan that are required under the 
precautionary approach would be objective,  precise and verifiable. Using "effort 
stays below F MSY" as a criterion is even more st ringent and would allow for more 
precise measurement of the ach ievements of the scheme.  
Furthermore, certification standard and crit eria should be subject  to appropriate and 
participatory consultation of interested  parties. Finally, wherever relevant 
international standards and/ or generally accepted standards for the conservation and 
management of living marine resources exis t, they should be used as a reference-
point for eco-labelling criteria. One such reference-point is the FAO Code of Conduct for Responsible Fisheries.  
8. I
NDEPENDENT ASSESSMENT AND CHAIN OF CUSTODY  
Eco-labelling schemes should be based on independent assessment and ensure the 
accurate identification of the product throughout the ch ain, “from the net to the 
plate”. Appropriate procedures, includi ng appeal and complaint procedures, should 
be in place.  
In order to protect consumers and the fishing industry, an eco-labelling scheme 
should be reliable and credible. To this end, the standa rd-setting body, the 
accreditation body and the cert ification bodies should be independent from one 
another. Without a proper separation of their respective responsibilities, the 
independence and integrity of eco-labe lling schemes cannot be guaranteed. 
Accreditation and certification bodies and their respective procedures should also 
comply with the relevant international ISO standards.  
In practice, eligibility for an eco-label has to be assessed against the relevant 
certification standard by independent cer tifying bodies. The certification process 
should be based on a clear assessment pro cedure and should cover both the fishery 
 
LV 17   LV and the post-harvest chain so that eco-labelli ng can be seen to be fair to all producers 
and provide credible guarantees for the consumer. A chain of custody would then 
have to be constructed by a description of  the technical means which ensure adequate 
traceability all the way thr ough to the final consumer..  
Where levels of performance are set, either  for a fisheries management system, a fish 
stock or a fishing vessel, they should be  capable of being adequately monitored. 
After the initial assessment, and in order to uphold the credibility of the scheme for 
consumers and its economic benefits fo r fishermen, there should be a regular 
evaluation to verify that th e product continues to  meet the requirements and to ensure 
a regular validation of the criteria used.  
9. O PEN ACCESS  
Eco-labelling schemes should not discriminate in terms of access to the certification 
process. 
With regard to international trade, eco-la belling schemes should in no case lead to a 
distortion of trade or competition. Su ch schemes should not be unfairly 
discriminatory as to which fisheries, whic h vessels or which products are eligible for 
certification. Eco-labelling schemes should be  open to all products marketed within 
the Community, whatever their provenanc e, in order to comply with the 
Community’s WTO obligations under the T echnical Barriers to Trade Agreement. 
They should not discriminate between domestic goods and imports, or between 
products from different trading partners.  
Developing countries contribu te substantially to the Co mmunity’s supplies of fish 
and fisheries products. The use of eco-labell ing schemes could thus be an additional 
opportunity for them to get added value fo r their products. Speci al arrangements and 
technical and financial assistance would allo w them to participate in such schemes. 
Fisheries Partnership Agreements could be  appropriate vehicles to this end.  
Consideration must also be given to the potential difficu lties that small and medium 
enterprises (SMEs) could encounter in acceding to eco-labelling schemes. Stock 
assessment and criteria monitoring are of ten highly demanding in terms of data 
quantity and data quality . This implies significant costs, which may go beyond the 
means of SMEs. The Commission would theref ore encourage the use of alternative, 
less data demanding, methods for stock a ssessment where SMEs are concerned. The 
schemes should however provide for equal guarantee of sustainability for the 
fisheries concerned.  
Finally, it could also be the case that eco-labelling schemes already in operation 
encounter difficulties in complying with mini mal requirements set. In such a case a 
reasonable delay should be foreseen  for adaptation if ever needed. 
10. C ONTROL OF ECO -LABELLING SCHEMES  
Eco-labelling schemes should be properly cont rolled, in order to ensure that they 
comply with the minimal requirements, that  certification is sa tisfactory and that the 
information provided to consumers is accurate. 
 
LV 18   LV Adequate controls will reinforce the cred ibility of schemes for consumers and offer 
additional guarantees to the fishermen that the schemes are applie d in an independent 
and non-discriminatory manner. The m onitoring and control of the Common 
Fisheries Policy will provide elements wh ich may also be of interest for the 
supervision of the scheme. This will be of particular importance in situations where 
the participants in a certified fishery fail to comply with applicable conservation and management measures. 
11. A
CCURATE INFORMATION OF THE CONSUMER  
The certification standard used to award an eco-label should be  available to the 
consumer. Product information at the point of sale should re flect the assessment 
undertaken. 
It is essential that  consumers know what an eco-labe lling scheme stands for. The 
certification standard together with the cr iteria used should therefore be made 
available to consumers so that they can s ee for themselves what a given eco-labelling 
scheme represents. In addition, the information on the product at the point of sale should accurately refl ect the certification standard. Without this, there would be a 
risk of misleading consumers about th e real significance of eco-labels.