KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI ES attiecības ar Andoras Firstisti, Monako Firstisti un Sanmarīno Republiku Iespējamie risinājumi ciešākai integrācijai ar ES /* COM/2012/0680 final */





SATURS KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI ES attiecības ar Andoras Firstisti, Monako Firstisti un Sanmarīno Republiku 1........... IEVADS........................................................................................................................ 4 1.1........ Izšķirošs brīdis ES attiecībās ar Andoru, Monako un Sanmarīno...................................... 4 1.2........ Teritorijas ziņā mazo valstu īpašais stāvoklis..................................................................... 5 2........... ES sadrumstalotās attiecības ar mazajām valstīm......................... 6 2.1........ Kopīgās iezīmes.............................................................................................................. 6 2.1.1..... Monetārie nolīgumi......................................................................................................... 6 2.1.2..... Nolīgumi par nodokļu uzlikšanu uzkrājumiem................................................................... 6 2.1.3..... Krāpšanas apkarošanas un nodokļu informācijas apmaiņa................................................ 7 2.2........ Andora........................................................................................................................... 7 2.2.1..... Muitas savienība............................................................................................................. 7 2.2.2..... Šengena......................................................................................................................... 7 2.2.3..... Divpusējās attiecības ar kaimiņvalstīm.............................................................................. 8 2.2.4..... Andoras politika attiecībā uz Eiropas Savienību............................................................... 8 2.3........ Monako......................................................................................................................... 8 2.3.1..... ES muitas teritorijas daļa................................................................................................. 8 2.3.2..... Šengena......................................................................................................................... 8 2.3.3..... Divpusējās attiecības ar kaimiņvalstīm.............................................................................. 9 2.3.4..... Monako politika attiecībā uz Eiropas Savienību............................................................... 9 2.4........ Sanmarīno...................................................................................................................... 9 2.4.1..... Muitas savienība............................................................................................................. 9 2.4.2..... Šengena......................................................................................................................... 9 2.4.3..... Divpusējās attiecības ar kaimiņvalstīm.............................................................................. 9 2.4.4..... Sanmarīno politika attiecībā uz Eiropas Savienību.......................................................... 10 3........... Šķēršļi piekļuvei iekšējam tirgum............................................................ 10 3.1........ Personu brīva pārvietošanās.......................................................................................... 10 3.2........ Pakalpojumu brīva aprite un uzņēmumu brīvība veikt uzņēmējdarbību............................. 11 3.3........ Brīva preču aprite......................................................................................................... 12 4........... ES interešu AIZSARDZĪBA un veicināšana............................................... 12 4.1........ Plašākas ekonomiskās un nodarbinātības iespējas ES pilsoņiem un uzņēmumiem............ 12 4.2........ Savstarpēji ieguvumi no vienlīdzīgiem darbības apstākļiem.............................................. 13 4.3........ Sadarbība kopīgu mērķu sasniegšanai............................................................................ 13 5........... IespējaMIE RISINāJUMI ciešākai integrācijai......................................... 14 5.1........ Pirmais risinājums: pašreizējā stāvokļa saglabāšana........................................................ 15 5.2........ Otrais risinājums: nozaru pieeja..................................................................................... 15 5.3........ Trešais risinājums: asociācijas pamatnolīgums................................................................ 16 5.4........ Ceturtais risinājums: dalība Eiropas Ekonomikas zonā.................................................... 16 5.5........ Piektais risinājums: pievienošanās ES............................................................................. 17 6........... SECINĀJUMI............................................................................................................. 17 6.1........ Horizontālie un institucionālie jautājumi.......................................................................... 17 6.2........ Ieteikumi...................................................................................................................... 17 KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI ES attiecības ar Andoras Firstisti, Monako Firstisti un Sanmarīno Republiku Iespējamie risinājumi ciešākai integrācijai ar ES 1. IEVADS 1.1. Izšķirošs brīdis ES attiecībās ar Andoru, Monako un Sanmarīno Rietumeiropā atrodas vairākas neatkarīgas un teritorijas ziņā nelielas valstis, kas nav ES dalībvalstis: Andoras Firstiste, Sanmarīno Republika, Monako Firstiste, Lihtenšteinas Firstiste un Vatikāna Pilsētvalsts[1]. ES uztur attiecības ar visām šīm valstīm, kā noteikts LES 8. pantā[2]. Šajās attiecībās pastāv atšķirības, kas ir saistītas ar to apjomu un institucionālo sistēmu. Piemēram, Lihtenšteina ir Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA) dalībvalsts un ir cieši saistīta ar ES, pateicoties Līgumam par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ), kas tai sniedz piekļuvi ES iekšējam tirgum. Lihtenšteina turklāt 2011. gada decembrī pievienojās Šengenas zonai. Turpretim ES attiecības ar Andoru, Monako un Sanmarīno (turpmāk „mazās valstis”) reglamentē vairāki nolīgumi, kas aptver atsevišķas ES acquis jomas un politikas virzienus. Padome 2010. gada decembrī secināja, ka ES attiecības ar šīm trim valstīm ir „plašas, bet sadrumstalotas”[3], tā kā joprojām pastāv šķēršļi, kas kavē personu, preču un pakalpojumu netraucētu apriti uz ES un no tās. Tas ir izraisījis dažādas praktiskas grūtības ES iedzīvotājiem un uzņēmumiem, kā arī mazo valstu iedzīvotājiem un uzņēmumiem. Tādēļ Padome aicināja veikt „analīzi par iespējām un kārtību šo valstu iespējamai pakāpeniskai integrācijai iekšējā tirgū”. Ungārijas prezidentūras laikā 2011. gada jūnijā Padome pieņēma sākotnējo ziņojumu. Tā aicināja Eiropas Ārējās darbības dienestu un Komisiju padziļināt veikto analīzi, tostarp izpētot „iespējamu jaunu institucionālu attiecību sistēmu, ņemot vērā saskaņotas pieejas nozīmi attiecībā uz visām trim valstīm”[4]. Visas trīs mazās valstis ir izteikušas vēlmi uzlabot to attiecības ar ES, kaut gan pastāv dažas atšķirības attiecībā uz šo attiecību apjomu un darbības jomu. Andora ir paudusi gatavību apsvērt dažādus iespējamos risinājumus, kas neietver iestāšanos ES, un dotu priekšroku asociācijas pamatnolīguma noslēgšanai. Monako arī ir paudusi interesi turpmāk apspriest iespējamos risinājumus tās ciešākai integrācijai iekšējā tirgū. Visbeidzot, Sanmarīno ir paudusi gatavību apsvērt plašu klāstu iespējamo risinājumu, lai pastiprinātu tās integrāciju Eiropā, sākot no dalības EEZ līdz daudzpusējam vai divpusējam asociācijas pamatnolīgumam ar ES. Visas trīs valstis vēlas savās attiecībās ar Eiropas Savienību saglabāt savas īpatnības un identitāti. Ņemot vērā mazo valstu[5] pausto nepārtraukto interesi panākt ciešāku integrāciju ar ES, šajā paziņojumā ir sniegts pārskats par ES attiecībām ar Andoru, Monako un Sanmarīno un vairāki ieteikumi par to, kā būtu iespējams sasniegt šādu integrāciju. Ar šo paziņojumu Komisija vēlas uzzināt viedokļus par minētajiem ieteikumiem, un, ņemot tos vērā, Komisija izlems par nākamajiem soļiem šajā procesā. 1.2. Teritorijas ziņā mazo valstu īpašais stāvoklis Andorai, Monako un Sanmarīno ir vairākas līdzības. Tās ir neatkarīgas valstis ar mazu platību un iedzīvotāju skaitu, un tām visām vienīgās kaimiņvalstis ir viena vai vairākas ES dalībvalstis[6], ar kurām šīm valstīm ir ļoti ciešas attiecības, kuru pamatā ir kopīga vēsture un politikas un kultūras līdzības. Šo valstu ekonomika balstās uz finanšu pakalpojumiem un tūrismu (bieži vien līdz ar mazumtirdzniecības pakalpojumiem), bet ir vērojama ekonomikas dažādošanās. Tās visas ir parlamentāras demokrātijas un Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO), Eiropas Padomes un Eiropas Drošības un sadarbības organizācijas (EDSO) dalībvalstis. Tomēr starp šīm valstīm pastāv arī ievērojamas ģeogrāfiskas un demogrāfiskas atšķirības. – Andora no šīm valstīm ir pēc teritorijas (468 km2) un iedzīvotāju skaita (aptuveni 78 100) lielākā. Tā atrodas tālu no tuvākās liela izmēra pilsētas, un ar kaimiņvalstīm Spāniju un Franciju to savieno tikai divi galvenie ceļi. – Monako robežojas ar Franciju, un tās iedzīvotāju skaits ir aptuveni 36 300. Tās teritorija aptver 1,95 km2, līdz ar to tā ir otrā mazākā valsts pasaulē pēc Vatikāna Pilsētvalsts. – Sanmarīno ir izvietota kalna virsotnē, un tā ir anklāvs Itālijas teritorijā. Tās teritorija aptver 61,2 km2, kurā ir aptuveni 32 300 iedzīvotāju. Citas atšķirības ir šo valstu oficiālās valodas un to konstitucionālās, tiesiskās un politiskās sistēmas. – Andora ir kopprotektorāts, kurā kopvaldnieku statuss ir Francijas prezidentam un Urgelas (Urgell) bīskapam (Spānija). – Monako ir konstitucionāla monarhija, un tā ir dziļi integrēta ar Franciju, pamatojoties uz virkni divpusēju līgumu. – Sanmarīno ir republika, un tā ir cieši saistīta ar Itāliju. 2. ES sadrumstalotās attiecības ar mazajām valstīm 2.1. Kopīgās iezīmes Kopumā ES ir ļoti labas attiecības ar mazajām valstīm. ES tām ir pati lielākā tirdzniecības un ieguldījumu partnere. Starp mazajām valstīm un ES nenorit oficiāls augsta līmeņa politiskais dialogs, bet to diplomātiskās pārstāvniecības ir akreditētas ES vēstnieku līmenī un to valdību augstākās amatpersonas bieži ierodas Briselē, lai piedalītos sanāksmēs ar attiecīgajiem ES partneriem[7]. Tomēr nevienā no mazajām valstīm nav akreditētas ES delegācijas[8]. ES katrā no šīm valstīm pārstāv kāda no tās dalībvalstīm[9]. Attiecībā uz tiesisko sistēmu attiecībās ar šīm valstīm jānorāda, ka divpusējo preču tirdzniecību starp ES un trim mazajām valstīm regulē nolīgumi par muitas savienību: Monako ir šāds nolīgums ar Franciju, un tā ietilpst ES muitas teritorijā, bet Sanmarīno un Andorai ir nolīgumi par muitas savienību ar ES. Turklāt ES ar visām trim mazajām valstīm ir monetārie nolīgumi un nolīgumi par nodokļu uzlikšanu uzkrājumiem. Bez tam Komisija ir ierosinājusi ar šīm valstīm risināt sarunas par krāpšanas apkarošanas un nodokļu informācijas apmaiņas nolīgumiem[10]. 2.1.1. Monetārie nolīgumi ES tagad ir monetārie nolīgumi[11] ar katru no mazajām valstīm, kas tām ļauj izmantot euro kā likumīgu maksāšanas līdzekli un kalt euro monētas līdz noteiktai maksimālajai vērtībai. Savukārt, no savas puses mazās valstis ir apņēmušās savos valstu tiesību aktos pakāpeniski iekļaut attiecīgos ES acquis[12] noteikumus, kas attiecas uz: euro banknotēm un monētām, banku nozares un finanšu nozares tiesību aktiem, nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanu, krāpšanu un viltošanu un statistikas informācijas apmaiņu. Mazās valstis ir pieņēmušas ES Tiesas ekskluzīvo kompetenci izšķirt jebkādas domstarpības starp pusēm saistībā ar šiem nolīgumiem. 2.1.2. Nolīgumi par nodokļu uzlikšanu uzkrājumiem ES ir ar visām trim mazajām valstīm noslēgusi nolīgumus par nodokļu uzlikšanu uzkrājumiem[13], kuros ir paredzēti līdzvērtīgi pasākumi tiem, kuri ir noteikti Direktīvā 2003/48/EK par tādu ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem[14]. Ņemot vērā šo regulējumu, ienākumiem no uzkrājumiem, kas gūti kā procentu maksājumi, kuri šajās valstīs izmaksāti īpašuma beneficiāriem, kas ir fiziskas personas un kādas ES dalībvalsts rezidenti, uzliek ienākumu izcelsmes vietā ieturamo nodokli, ko iekasē maksātāji, kas veic uzņēmējdarbību šo valstu teritorijā, un no tā gūtos ieņēmumus lielākoties nodod dalībvalstij, kurā ir attiecīgās personas dzīvesvieta. Apspriedēs, ko 2009. gadā veica ar Andoras, Monako un Sanmarīno kompetentajām iestādēm, tika apstiprināta šo valstu gatavība grozīt savus nolīgumus ar ES atbilstoši uzkrājumu nodokļa direktīvas pārskatīšanas rezultātiem. Tiklīdz Padome pieņems pilnvarojumu sarunu vešanai, tiks sāktas oficiālas sarunas, lai atjauninātu nolīgumus. 2.1.3. Krāpšanas apkarošanas un nodokļu informācijas apmaiņa Pamatojoties uz Komisijas ieteikumu, Padome pilnvaroja Komisiju risināt sarunas par krāpšanas apkarošanas un nodokļu informācijas apmaiņas nolīgumiem ar Andoru, Monako un Sanmarīno[15], pamatojoties uz pieredzi, kas gūta līdzīgās sarunās ar Lihtenšteinu, un ņemot vērā starptautiskos notikumus šajā jomā. Komisija ir paredzējusi nolīgumus, kas balstās uz diviem pīlāriem, paredzot ne tikai krāpšanas apkarošanas pasākumus, bet arī visaptverošu administratīvo sadarbību nodokļu jomā. 2.2. Andora 2.2.1. Muitas savienība ES ir noslēgusi nolīgumu ar Andoru, ar ko izveido muitas savienību[16] rūpniecības precēm. Nolīgumā ir paredzēts, ka Andoras lauksaimniecības produktiem, ko ieved ES, nepiemēro ievedmuitas nodokļus, bet Andorai ir tiesības iekasēt ievedmuitas nodokļus par lauksaimniecības produktu importu no ES. Nolīgums darbojas labi, un 2011. gadā tika noslēgts protokols par tā darbības jomas paplašināšanu, tajā iekļaujot muitas drošības pasākumus. Turklāt sadarbības nolīgums[17] kalpo kā satvars sadarbībai vairākās jomās, jo īpaši attiecībā uz reģionālo politiku Pirenejos. ES un Andora 1997. gadā noslēdza protokolu par veterinārijas jautājumiem ar mērķi saglabāt tradicionālās tirdzniecības plūsmas ar dzīviem dzīvniekiem un dzīvnieku valsts produktiem, vienlaikus nodrošinot atbilstību ES standartiem[18]. Attiecīgi Andora ir pārņēmusi acquis par vispārējo tiesisko regulējumu attiecībā uz pārtikas apriti un higiēnu un pamata tiesisko regulējumu attiecībā uz dzīvnieku slimību kontroli. 2.2.2. Šengena Andora nav Šengenas zonā. Uz robežām starp Andoru un tās kaimiņvalstīm – Franciju un Spāniju – tiek veikta robežkontrole. Andora tomēr savu vīzu režīmu koordinē ar Šengenas zonu un pieņem Šengenas vīzas. Pateicoties Šengenas dalībvalstu pragmatiskajai pieejai, Andoras valstspiederīgajiem pie ES ārējām robežām ir atļauts iziet pasu kontroles pie letēm, kuras ir paredzētas ES un EBTA dalībvalstu pilsoņiem. 2.2.3. Divpusējās attiecības ar kaimiņvalstīm Andora uztur privileģētas attiecības ar Franciju un Spāniju, kā arī ar Portugāli¸ pamatojoties uz nolīgumiem vairākās jomās, piemēram, personu brīva pārvietošanās, izglītība un tieslietas un iekšlietas. 2.2.4. Andoras politika attiecībā uz Eiropas Savienību Andora ir apliecinājusi stingru interesi un apņemšanos pastiprināt tās integrāciju ES. Andoras valdība 2010. gadā sagatavoja neoficiālu dokumentu, kurā paziņoja savu vēlmi pastiprināt sadarbību. 2011. gadā Andora ES iesniedza memorandu, tajā uzskaitot jomas, kurās tā konstatējusi šķēršļus piekļuvei iekšējam tirgum. 2012. gada jūnijā Andora pieņēma pārskatītu likumu, lai tās ekonomiku vēl vairāk atvērtu ieguldījumiem. Andoras mērķis ir padziļināt attiecības ar ES, panākot vienošanos par jaunu nolīgumu, kurā ņemta vērā Andoras ģeogrāfiskā atrašanās Eiropas Savienībā un Andoras īpatnības un paredzēta iespēja dažās jomās, tostarp attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos, piemērot pārejas posmus, kā arī paredzēta Andoras dalība ES programmās un aģentūrās. 2.3. Monako 2.3.1. ES muitas teritorijas daļa Monako ir muitas nolīgums ar Franciju. Tādēļ Monako ir daļa no ES muitas teritorijas[19]. Turklāt Monako un ES ir noslēgušas nolīgumu par dažu Kopienu tiesību aktu piemērošanu Monako Firstistes teritorijā[20]. Tā mērķis ir atvieglot Monako izcelsmes cilvēkiem paredzēto un veterināro zāļu, kosmētikas līdzekļu un medicīnas ierīču tirdzniecību ES tirgū. Nolīgumā ir paredzēts Monako teritorijā piemērot attiecīgo acquis šajā jomā. 2.3.2. Šengena Monako nav Šengenas konvencijas līgumslēdzēja puse. Tomēr, pamatojoties uz diviem divpusējiem nolīgumiem ar Franciju[21], Šengenas zona ietver tās teritoriju. Līdz ar to ES un Monako valstspiederīgie var bez vīzas brīvi ceļot visā Šengenas zonā, tostarp Monako. Nolīgumos ir paredzētas vajadzīgās drošības garantijas un robežkontroles ieviešana pie Monako ārējās robežas, ko atļautajās ārējās robežas šķērsošanas vietās Monaco-Heliport un Monaco-Port veic Francijas iestādes. 2.3.3. Divpusējās attiecības ar kaimiņvalstīm Monako ir vairāki ekonomikas nolīgumi ar Franciju, kuru rezultātā noteiktos gadījumos Monako pieņem un piemēro tādus pašus noteikumus kā ES dalībvalstis. Piemēram, kad Francija ES direktīvu transponēšanai pieņem valsts tiesību aktus noteiktās jomās, uz kurām attiecas divpusēji nolīgumi ar Monako, Firstiste šajās jomās tieši piemēro Francijas tiesību aktus. Tas tomēr Monako nesniedz automātisku piekļuvi ES iekšējam tirgum šajās jomās, ja vien par to nav panākta vienošanās ar ES. Turklāt nepastāv mehānismi, ar ko ES varētu uzraudzīt tiesiskā regulējuma īstenošanu vai šajā sakarā vērsties pret jebkādu pārkāpumu. 2.3.4. Monako politika attiecībā uz Eiropas Savienību Monako ir izteikusi interesi panākt lielāku piekļuvi ES iekšējam tirgum konkrētās jomās, tostarp attiecībā uz personu un preču brīvu kustību. 2012. gadā Monako ES iesniedza memorandu par šo jautājumu, tajā uzskaitot jomas, kurās tā konstatējusi šķēršļus piekļuvei iekšējam tirgum. Monako ir gatava turpmāk apspriest iespēju ar ES noslēgt visaptverošu nolīgumu par piekļuvi iekšējam tirgum. Šādā nolīgumā būtu jāņem vērā Monako ciešās attiecības ar Franciju un tās politiskās un ģeogrāfiskās īpatnības. 2.4. Sanmarīno 2.4.1. Muitas savienība ES un Sanmarīno ir noslēgušas sadarbības un muitas savienības nolīgumu[22], ar ko izveido muitas savienību, kas aptver visas harmonizētās sistēmas nodaļas, t.i., arī lauksaimniecības produktus[23]. Šajā nolīgumā ir noteikts diskriminācijas aizliegums attiecībā uz nodarbināšanas un sadarbības kārtību dažādās jomās kā, piemēram, vides aizsardzība, tūrisms un kultūra. 2.4.2. Šengena Sanmarīno nav Šengenas zonā, taču starp Itāliju un Sanmarīno netiek veikta robežkontrole. Sanmarīno nav iesaistīta citu Šengenas acquis elementu īstenošanā, piemēram, policijas un tiesu iestāžu sadarbībā. 2.4.3. Divpusējās attiecības ar kaimiņvalstīm Sanmarīno ir noslēgusi vairākus divpusējus nolīgumus ar Itāliju, tostarp nolīgumu par personu brīvu pārvietošanos[24], kas Sanmarīno valstspiederīgajiem ļauj strādāt un uzturēties Itālijā. 2.4.4. Sanmarīno politika attiecībā uz Eiropas Savienību Sanmarīno ir apliecinājusi stingru interesi un apņemšanos pastiprināt tās integrāciju ES[25]. 2011. gadā Sanmarīno ES iesniedza memorandu, tajā uzskaitot jomas, kurās tā konstatējusi šķēršļus piekļuvei iekšējam tirgum. Sanmarīno ir paudusi gatavību apsvērt vairākus iespējamos risinājumus ciešākai integrācijai ES. Sanmarīno mērķis ir padziļināt attiecības ar ES, panākot vienošanos par jaunu nolīgumu, kurā ir ņemta vērā Sanmarīno ģeogrāfiskā atrašanās ES, kā arī šīs valsts īpatnības. 3. Šķēršļi piekļuvei iekšējam tirgum Visu trīs mazo valstu pilsoņiem un uzņēmumiem ir ierobežota piekļuve ES iekšējam tirgum (sīkāku informāciju skatīt pievienotajā dienestu darba dokumentā). Visproblemātiskākās jomas ir personu brīva pārvietošanās, brīva pakalpojumu aprite un brīvība veikt uzņēmējdarbību. Šķēršļi pastāv arī attiecībā uz mazo valstu izcelsmes preču brīvu apriti, tā kā ES standarti un noteikumi var liegt šo preču tirdzniecību ES tirgū. Arī ES pilsoņi un uzņēmumi iegūtu no lielākas integrācijas ar mazajām valstīm. Piemēram, ES pilsoņiem pašlaik ir vajadzīga atļauja, lai strādātu un/vai uzturētos mazajās valstīs. 3.1. Personu brīva pārvietošanās Mazajām valstīm ir ciešas attiecības ar to kaimiņvalstīm. Vēsturiski no šo valstu teritorijām un caur tām ir virzījušās personu un preču plūsmas. Tomēr, neskatoties uz nolīgumiem ar kaimiņvalstīm par personu brīvu pārvietošanos, mazajām valstīm nav līdzvērtīgu nolīgumu ar ES, kuros būtu paredzēta to valstspiederīgo brīva pārvietošanās ES. Tas bieži vien šo valstu pilsoņiem traucē izmantot darba vai mācību iespējas, sākt uzņēmējdarbību vai veikt ieguldījumus. Uzturēšanās termiņam, kas pārsniedz trīs mēnešus, ir vajadzīga uzturēšanās atļauja. To piešķir, piemērojot stingrus kritērijus, piemēram, par pietiekamu finanšu līdzekļu pieejamību un apmešanās vietas esamību. Pašlaik uzturēšanās atļaujas saņemšanas nosacījumi var ievērojami atšķirties atkarībā no dalībvalsts un nodarbinātības veida[26]. Uzturēšanās atļaujas saņemšanas procedūru sarežģītība tiek uzskatīta par šķērsli nodarbinātībai ES dalībvalstīs. Pastāv grūtības no uzņēmumiem saņemt iepriekšēju paziņojumu par nodarbinātību, kas ir nepieciešams, lai pieprasītu uzturēšanās atļauju. Nolīgumos ar Andoru un Sanmarīno saistībā ar darba ņēmēju tiesībām ir noteikts tikai diskriminācijas aizliegums attiecībā uz nodarbināšanas kārtību[27]. Papildus prasībai saņemt uzturēšanās atļaujas un darba atļaujas mazās valstis ir norādījušas virkni papildu problēmu saistībā ar personu brīvu pārvietošanos, jo īpaši to, ka nav paredzētas turpmāk minētās tiesības, kas ir piešķirtas ES pilsoņiem[28]: · tiesības uzturēties Eiropas Savienībā pēc uzņēmējdarbības beigām; · ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības un tiesības veikt uzņēmējdarbību; · personu brīva pārvietošanās izglītības un pētniecības nolūkos[29]; · iespējas izmantot ES programmas, tostarp piekļūt pētniecības finansējumam un studentu apmaiņai[30]; · sociālā nodrošinājuma koordinācija[31] un profesionālo kvalifikāciju savstarpēja atzīšana[32]. 3.2. Pakalpojumu brīva aprite un uzņēmumu brīvība veikt uzņēmējdarbību Mazās valstis saskaras ar ievērojamiem šķēršļiem attiecībā uz pakalpojumu brīvu apriti un uzņēmējdarbības brīvību. Šīs brīvības nav paredzētas nevienā no nolīgumiem, kuri ir noslēgti ar ES. Īpaši jānorāda, ka mazo valstu uzņēmumiem nav tiesību tieši sniegt pakalpojumus Savienībā. Mazo valstu uzņēmumiem, kas vēlas Savienībā veikt uzņēmējdarbību vai ieguldījumus, nepastāv ierobežojumi meitasuzņēmuma izveidošanai kādā no ES dalībvalstīm. Ierobežojumus gan var piemērot filiāles izveidošanai Savienībā. Patiešām, trešo valstu juridiskām personām (atšķirībā no fiziskām personām) nav tiesību veikt uzņēmējdarbību ES. Tiklīdz attiecīgais uzņēmums kādā dalībvalstī nodibināts kā meitasuzņēmums, tas var atbilstoši ES un valstu tiesību aktiem brīvi un bez diskriminācijas sniegt pakalpojumus visās citās dalībvalstīs[33]. Tomēr mazo valstu uzņēmumiem uzņēmējdarbības veikšana ES var paaugstināt izmaksas, tā kā nepieciešams nodrošināt ekonomisku klātbūtni un veikt ar to saistītās administratīvās procedūras. Klātbūtne ES var būt nepieciešama arī, lai izpildītu ES tiesību aktu prasības par patērētāju aizsardzību (piemēram, lai nodrošinātu pēcpārdošanas pakalpojumu sniegšanu ES). Šie ierobežojumi var īpaši kavēt mazo uzņēmumu un mikrouzņēmumu uzņēmējdarbību ES[34]. 3.3. Brīva preču aprite Divpusējo preču tirdzniecību starp ES un trim mazajām valstīm atvieglo nolīgumi par muitas savienību: Monako ir muitas nolīgums ar Franciju, un tā ietilpst ES muitas teritorijā, bet Andorai un Sanmarīno ir nolīgumi par muitas savienību ar ES. Mazās valstis tomēr saskaras ar šķēršļiem tirgus piekļuvei, kas izpaužas kā tehniski šķēršļi tirdzniecībai. Lai preces no šīm valstīm varētu laist ES tirgū, tām ir jāizpilda ES iekšējā tirgus standarti un noteikumi, piemēram, par produktu nekaitīgumu un patērētāju aizsardzību. Mazo valstu uzņēmumi var saskarties ar šķēršļiem savu preču pārdošanai ES, pat ja mazā valsts, kurā šie uzņēmumi veic galveno uzņēmējdarbību, ir vienpusēji pārņēmusi attiecīgo ES acquis, tāpēc nolīguma noslēgšana ar ES vairumā gadījumu joprojām ir nepieciešama, proti, lai apstiprinātu, ka tiesību akti un to īstenošana atbilst ES standartiem. Turklāt, pat ja kāda no mazajām valstīm ir noslēgusi nolīgumu ar ES, tas ir jāatjaunina, lai atspoguļotu ES tiesību aktu izmaiņas. Ņemot vērā, ka Andora un Sanmarīno ir trešās valstis, tiek piemērotas standartizētas muitas procedūras, tostarp deklarāciju iesniegšana. Šīs formalitātes dažkārt var radīt kavēšanos. 4. ES interešu AIZSARDZĪBA un veicināšana Iepriekšējā iedaļā ir aprakstītas grūtības, ar ko saskaras trīs mazo valstu iedzīvotāji un uzņēmumi, cenšoties piekļūt ES iekšējam tirgum. Lai gan daudzējādā ziņā šo valstu un ES intereses sakrīt, un abas puses var gūt labumu no savstarpējas sadarbības, tomēr ir dažas jomas, kurās ES saskaras ar problēmām, kuras šajās attiecībās jāatrisina. 4.1. Plašākas ekonomiskās un nodarbinātības iespējas ES pilsoņiem un uzņēmumiem Eiropadome nesen uzsvēra, ka ekonomikas atveseļošanos visā Eiropā bremzē „palielināta spriedze”, tostarp valsts parāda krīze, finanšu sektora vājums un pastāvīgi vāja izaugsme[35]. Reaģējot uz to, Eiropadome pieņēma „Izaugsmes un nodarbinātības paktu”, kurā paredzētas darbības, kas jāveic dalībvalstīm un ES, lai atjaunotu izaugsmi, ieguldījumus un nodarbinātību. Paktā ir īpaši uzsvērta vajadzība šajā nolūkā „visos pārvaldes līmeņos” Eiropas Savienībā mobilizēt visus līdzekļus, instrumentus un politikas virzienus[36]. Eiropadome 2012. gada oktobrī aicināja rīkoties nekavējoties un apņēmīgi, orientējoties uz rezultātu, lai nodrošinātu pakta pilnīgu un ātru īstenošanu[37]. Mazās valstis, kuru kopējais iedzīvotāju skaits ir aptuveni 150 000 un kurās ir augsts vidējais IKP uz vienu iedzīvotāju, sniedz būtisku ieguldījumu ekonomikā to attiecīgajos reģionos un ārpus tiem. Piemēram, Andora ir svarīgs iepirkšanās un tūrisma braucienu galamērķis Pirenejos, kas piesaista aptuveni 8 miljonus apmeklētāju gadā. Līdzīgi, Sanmarīno ir populārs tūrisma braucienu galamērķis Itālijā, kuru ik gadu apmeklē nekā 2 miljoni cilvēku. Monako savā reģionā nodrošina nozīmīgu skaitu darbavietu, un ik dienu uz Monako dodas 45 000 pārrobežu darba ņēmēju no kaimiņos esošās Francijas un netālās Itālijas. Tomēr ES pilsoņi, kuri vēlas šajās valstīs strādāt kā darba ņēmēji vai reģistrēties kā pašnodarbinātie, joprojām saskaras ar ievērojamiem šķēršļiem, kas galvenokārt izpaužas kā darba atļaujas un uzturēšanās atļaujas prasības. Turklāt mazajās valstīs pastāv ierobežojumi attiecībā uz ārvalstu ieguldījumiem. ES pilsoņi un uzņēmumi gūtu labumu no šo ierobežojumu atcelšanas. Visās trīs mazajās valstīs darbojas plaša finanšu pakalpojumu nozare, un no tām tiek veikti ieguldījumi ES: kopumā Andorā, Monako un Sanmarīno atrodas 50 banku mītnes, un šīs bankas pārvalda klientu aktīvus vairāk nekā 100 miljardu euro apmērā. Turklāt mazās valstis arvien lielākā mērā tiecas dažādot savu ekonomiku un sekmēt nozares ar augstu pievienoto vērtību[38]. Tomēr šķēršļi piekļuvei ES iekšējam tirgum, ar ko šīs valstis saskaras, liecina, ka tām ir neizmantots potenciāls, ar ko tās varētu sekmēt izaugsmi, ieguldījumus, inovācijas un nodarbinātību, no kā ES varētu tikai iegūt. Novēršot šķēršļus tirdzniecībai un saimnieciskai darbībai starp ES un mazajām valstīm, varētu līdz ar citiem pasākumiem sekmēt stratēģijā „Eiropa 2020”[39] un Izaugsmes un nodarbinātības paktā izvirzīto mērķu sasniegšanu ES kaimiņu reģionos. Tas turklāt saskanētu ar ES tirdzniecības politiku, kā izklāstīts Komisijas 2010. gada paziņojumā par tirdzniecību, izaugsmi un pasaules norisēm. Turklāt pastāv vērā ņemamas liecības tam, ka iekšējā tirgus paplašināšana veicina visu tā dalībnieku ekonomikas izaugsmi. Šķēršļu novēršana ES tirdzniecībai ar mazajām valstīm varētu palīdzēt veicināt ekonomikas izaugsmi iekšējā tirgū. 4.2. Savstarpēji ieguvumi no vienlīdzīgiem darbības apstākļiem ES iekšējais tirgus balstās uz kopīgiem noteikumiem un standartiem un uz stingru izpildes nodrošināšanas un pārvaldības politiku. Principā gan ES, gan mazajām valstīm būtu jāgūst labums no ES iekšējā tirgus acquis darbības jomas paplašināšanas, to attiecinot arī uz mazajām valstīm, tā kā šāds solis varētu nodrošināt vienlīdzīgus darbības apstākļus to uzņēmumiem un fiziskām personām. ES interesēs ir mudināt kaimiņvalstis pieņemt ES tiesību aktiem atbilstīgu tiesisko regulējumu. Šajā sakarā nedrīkst novērtēt par zemu, cik svarīgs priekšnoteikums iekšējā tirgus sekmīgai darbībai ir acquis pareiza transponēšana un ieviešana. Kopīgs tiesiskais regulējums atvieglotu kopīgu problēmu risināšanu, sākot no patērētāju aizsardzības līdz vides aizsardzības apsvērumiem. 4.3. Sadarbība kopīgu mērķu sasniegšanai Pastāv iespēja nostiprināt ar mazajām valstīm īstenoto sadarbību, kas ir vērsta uz dažādu kopīgu mērķu sasniegšanu politikas, ekonomikas, vides un kultūras jomā (sīkāku informāciju skatīt pievienotajā dienestu darba dokumentā). Reģionālās politikas jomā, pateicoties ES un Andoras sadarbības nolīgumam, ir veicināta sadarbība starp Spāniju, Franciju un Andoru saistībā ar ES reģionālās politikas darbības programmu Pireneju pārrobežu sadarbības jomā[40]. Pastāv iespējas šo sadarbību padziļināt, un tas varētu nest ieguvumus cilvēkiem, kas dzīvo visā šajā reģionā. Abas puses var daudz iegūt, sadarbojoties abpusēji interesējošos jautājumos, piemēram, attiecībā uz pārskatāmību un informācijas apmaiņu nodokļu jomā un cīņu pret noziedzību, tostarp pret krāpšanu nodokļu jomā[41], un cīņu pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju. Ir svarīgi likumīgo ekonomiku aizsargāt pret noziedzības iefiltrēšanos un korupciju, un tādēļ apņēmīgi jārīkojas, lai izstrādātu efektīvu sistēmu noziedzīgi iegūtu līdzekļu meklēšanai, iesaldēšanai un konfiskācijai. Tiesībaizsardzības iestāžu un tiesu iestāžu sadarbība, kas atvieglo līdzekļu konfiskāciju, traucēs noziedzīgām darbībām un palīdzēs tās novērst, parādot, ka noziedzība neatmaksājas. Vides aizsardzības jomā ciešāka sadarbība starp ES un mazajām valstīm varētu nest konkrētus ieguvumus. Piemēram, Monako ir veikusi starptautiska mēroga pasākumus jūras ekosistēmu un bioloģiskās daudzveidības saglabāšanai, un darbojas citos jūrniecības jautājumos, kas interesē ES. Būtu vērts izpētīt, vai šajā jomā būtu iespējams regulārāk veikt apspriešanos. Attiecībā uz ārpolitiku un drošības politiku ar mazajām valstīm nav nolīgumu par to nostājas pieskaņošanu ES nostājām un deklarācijām, taču šīs valstis katrā gadījumā atsevišķi to dara pēc savas iniciatīvas. Turklāt vairākām ES delegācijām starptautiskajās organizācijās ir sakari ar mazajām valstīm. ANO mītnē Ņujorkā ES delegācija reizi mēnesī rīko sanāksmes ar mazajām valstīm, kuras ietilpst „ES draugu” grupā. Sadarbību šajā jomā varētu izvērst plašāk. Šajā ziņā mazās valstis pauda pozitīvu vēstījumu, 2010. gadā nobalsojot par labu ES ierosinātajai ANO Ģenerālās asamblejas rezolūcijai par ES novērotāja statusa nostiprināšanu ANO. Noslēdzot nolīgumu ar mazajām valstīm, varētu izveidot sistemātiskāku sadarbību un informācijas apmaiņu nozīmīgākajās starptautiskajās organizācijās. Laikposms, kad Andora darbosies kā Eiropas Padomes Ministru komitejas priekšsēdētāja (no 2012. gada 9. novembra līdz 2013. gada 16. maijam), varētu dot agrīnu izdevību apsvērt veidus, kā uzlabot sadarbību starp ES un mazajām valstīm attiecībā uz demokrātijas un cilvēktiesību atbalstīšanu un stiprināšanu Eiropā. 5. IespējaMIE RISINāJUMI ciešākai integrācijai Iepriekš minētie apsvērumi liecina, ka ir iespējams un vēlams tiekties uz mazo valstu ciešāku integrāciju iekšējā tirgū. Ciešāka integrācija nodrošinātu iespējami lielāko brīvību attiecībā uz iedzīvotāju un uzņēmumu pārvietošanos starp mazajām valstīm un ES, jo īpaši pateicoties skaidrākai un drošākai tiesiskajai videi. Tas, savukārt, palīdzētu nostiprināt atbilstošu pamatu ekonomikas izaugsmei un darbavietu radīšanai atsevišķās ES daļās, kā arī mazajās valstīs. Tas jo īpaši attiecas uz ES kaimiņu reģioniem, kuros mazās valstis jau piedāvā darba iespējas tūkstošiem ES pilsoņu, tostarp pārrobežu darba ņēmējiem. Šo dinamiku varētu stiprināt vēl vairāk, paplašinot piekļuvi iekšējam tirgum. Turklāt šāda pieeja sekmētu šo valstu ekonomikas dažādošanu un veicinātu atteikšanos no banku noslēpuma un nodokļu oāžu statusa. Tas varētu ievērojami palielināt ES dalībvalstu budžetu nodokļu ieņēmumus un stiprināt tiesisko regulējumu, kas vērsts pret prettiesiskām finanšu darbībām. Jebkurā gadījumā ES, izstrādājot savu politiku, būtu jāņem vērā mazo valstu īpatnības. Visas šīs valstis atrodas Eiropas centrā, uztur ciešus kaimiņattiecības ar ES, un tām ir ļoti ciešas saiknes ar kaimiņvalstīm. Tādēļ no ES viedokļa ir lietderīgi izvērtēt veidus, kā šīs valstis ciešāk integrēt iekšējā tirgū. Šajā iedaļā ir novērtēti ES pieejamie iespējamie risinājumi šo mērķu sasniegšanai, sākot no mazāk vērienīgiem līdz pat visvērienīgākajam. 5.1. Pirmais risinājums: pašreizējā stāvokļa saglabāšana Saskaņā ar šo risinājumu tiktu turpināta pašreizējā pieeja, un netiktu noslēgti jauni nolīgumi attiecībā uz iekšējo tirgu. Šādas pieejas rezultātā mazo valstu piekļuve iekšējam tirgum joprojām būtu ļoti ierobežota. Tādējādi izvēle par labu šim risinājumam varētu ietekmēt šo valstu vispārējās attiecības ar ES. Tas varētu nelabvēlīgi ietekmēt mazo valstu vēlmi noslēgt jaunus nolīgumus ES interesējošās jomās. Pašreiz spēkā esošie nolīgumi šīm valstīm nepalīdz izvairīties no administratīvā sloga, kas nav samērīgi ar priekšrocībām, ko no šiem nolīgumiem gūst ES, un pilsoņi un uzņēmēji turpinātu saskarties ar tiesisko nenoteiktību vairākās jomās. 5.2. Otrais risinājums: nozaru pieeja Saskaņā ar šo risinājumu tiktu panākta vienošanās par nozaru nolīgumiem, kas paredzētu piekļuvi atsevišķām iekšējā tirgus daļām, piemēram, personu brīvas pārvietošanās vai pakalpojumu brīvas aprites jomā. Lai panāktu mazo valstu pilnīgu integrāciju, ar katru valsti varētu noslēgt atsevišķus nolīgumus dažādās politikas jomās, piemēram: · personu brīva pārvietošanās; · brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība (vai, iespējams, personu brīva pārvietošanās vienkopus ar pakalpojumu sniegšanas brīvību); · muitas savienība un preču brīva aprite; · papildpasākumi, horizontālie politikas virzieni un citas sadarbības jomas. Šie nolīgumi būtu jāpapildina ar noteikumiem par kopīgām vērtībām un iestādēm, uz kurām balstītos attiecības un kuras nodrošinātu nolīgumu netraucētu īstenošanu. Tādēļ, izvēloties šo risinājumu, ar trim mazajām valstīm būtu jārisina sarunas un jānoslēdz līdz pat 18 atsevišķi nolīgumi (trīs katrā politikas jomā). Šī pieeja varētu dot iespēju nolīgumu noteikumus pielāgot katras valsts īpašajām vajadzībām un nodrošinātu vairāk elastīguma. Proti, varētu īstenot secīgu pieeju, kas pieļautu mazo valstu pakāpenisku integrāciju tajās iekšējā tirgus daļās, par kurām panākta abpusēja vienošanās. Tomēr šai pieejai ir vairāki trūkumi. Pirmkārt, risināt sarunas par tik lielu skaitu nolīgumu un tos noslēgt nav ES interesēs, jo sarunu risināšanai būtu nepieciešams daudzkārt vairāk darba nekā saistībā ar vienu nolīgumu. Otrkārt, pieeja, kuras pamatā būtu nozaru nolīgumi, ar kuriem atrisinātu mazo valstu aktuālākos problēmjautājumus, nesniegtu visaptverošus risinājumus problēmām, ar kurām tās saskaras, un nebūtu piemēroti, lai risinātu jautājumus, kas varētu rasties nākotnē. Turklāt, ja katra mazā valsts izvēlētos piekļuvi tirgum dažādās politikas jomās, rezultātā tiktu ieviesta katrai valstij atšķirīga kārtība, un pastāvētu grūti pārvaldāms savstarpēji nesaistītu nolīgumu mudžeklis. ES pieredze attiecībās ar citiem svarīgiem partneriem ir pierādījusi, ka nozaru pieejai ir tādi trūkumi kā pārlieka sarežģītība un tiesiskā nenoteiktība[42]. 5.3. Trešais risinājums: asociācijas pamatnolīgums Asociācijas pamatnolīgumā mazajām valstīm varētu piedāvāt augsta līmeņa integrāciju, tostarp daļēju vai pilnīgu piekļuvi ES iekšējam tirgum, tā papildpasākumiem un horizontālajiem politikas virzieniem. Šādā nolīgumā varētu paredzēt arī līdzdalību citās ES darbības jomās. Asociācijas nolīgumā tiktu izklāstītas attiecību pamatvērtības, principi un institucionālie pamati. Tas varētu būt vienots daudzpusējs nolīgums starp ES un trim mazajām valstīm, iespējams, pēc Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) parauga. Teorētiski būtu iespējams ar katru mazo valsti noslēgt divpusēju nolīgumu, bet tas nav vēlams, tā kā tas radītu lielāku sarežģītību un nevajadzīgas diferenciācijas tendenci, kā minēts 5.2. apakšiedaļā. Šim risinājumam ir tāda papildu priekšrocība, ka tiktu noteikts regulējums trim mazo valstu savstarpējām attiecībām. Izvēloties šo risinājumu, būtu nepieciešams izveidot atbilstīgu institucionālu sistēmu. Ja iespējams, būtu vēlams to veidot, balstoties uz esošo struktūru uzticamību un efektivitāti. Varētu noteikt īpašu pārvaldības kārtību, kurā varētu ietvert, piemēram, mehānismus, lai ar mazajām valstīm veiktu apspriešanos par ES tiesību aktu priekšlikumiem, kas tām ir īpaši svarīgi („lēmumu veidošana”), kā arī viņu līdzdalību ES programmās un aģentūrās novērotāju statusā. Jebkurā gadījumā, lai asociācijas pamatnolīgums varētu darboties, būtu jārod apmierinošs risinājums, lai nodrošinātu, ka mazajās valstīs ir piemērojamas attiecīgās acquis daļas, ka mazās valstis vai šajā nolūkā tam norīkotas iestādes gādā par acquis faktisku īstenošanu un izpildi šajās valstīs un ka acquis piemērošana tiek uzraudzīta un vajadzības gadījumā attiecībā uz šīm valstīm tiek nodrošināta tā izpilde[43]. Kopumā, ja varētu izveidot atbilstošu institucionālo sistēmu, šis būtu derīgs risinājums, ko būtu jāizpēta sīkāk. 5.4. Ceturtais risinājums: dalība Eiropas Ekonomikas zonā Saskaņā ar šo risinājumu mazās valstis tiktu pilnībā integrētas ES iekšējā tirgū ar tādiem pašiem noteikumiem kā pašreizējās Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) dalībvalstis, kas nav ES dalībvalstis. Tam ir vairākas priekšrocības, tostarp skaidrība un uzticamība, ko sniedz esoša un labi pārbaudīta līgumtiesiskā regulējuma un institucionālās struktūras izmantošana. Tomēr, ņemot vērā, ka Eiropas Ekonomikas zonas līgums tika noslēgts starp divām jau pastāvošām tirdzniecības un ekonomikas zonām (ES un EBTA), lai mazās valstis varētu pievienoties EEZ, principā būtu nepieciešams, lai tās vispirms kļūtu par dalībvalsti vienā vai otrā no šīm zonām[44]. Dalība ES ir aplūkota turpmāk tekstā, līdz ar to tiek vērtēta pievienošanās EBTA. Iespēju paplašināt EBTA, tajā ietverot arī mazās valstis, ES būtu jāpārrunā ar esošajām dalībvalstīm – Islandi, Lihtenšteinu, Norvēģiju un Šveici. Šim risinājumam ir papildu priekšrocība, ka tādējādi tiktu palielināts EBTA-EEZ dalībvalstu skaits, kas gadījumā, ja Islande pievienotos ES, samazinātos tikai līdz divām valstīm (Norvēģija un Lihtenšteina). Lai varētu notikt EEZ paplašināšanās, būtu jāveic atkārtotas sarunas par EEZ līgumu, kaut vai tikai tādēļ, lai pielāgotu EEZ-EBTA iestādes. Ja tiktu veikta izvēle par labu šim risinājumam, precīzais juridiskais regulējums būtu jāizvērtē sīkāk. Kopumā šis būtu derīgs risinājums, ko vajadzētu izpētīt sīkāk. 5.5. Piektais risinājums: pievienošanās ES Šis risinājums mazajām valstīm sniegtu iespējami plašāko piekļuvi ES iekšējam tirgum, programmām un darbībām. Lai gan līdz šim neviena no mazajām valstīm nav iesniegusi pieteikumu dalībai ES, tās to varētu darīt saskaņā ar ES līguma 49. pantu, saskaņā ar kuru jebkura Eiropas valsts, kas ievēro ES vērtības un apņemas tās sekmēt, var lūgt, lai to uzņem par ES locekli. Atbilstoši atjaunotajai vienprātībai par paplašināšanos ir jāņem vērā ES integrācijas spējas un jānodrošina efektīva tās iestāžu darbība un tās politiku attīstība. Ja tiktu iesniegts pieteikums dalībai, nāktos saskarties ar divām lielām grūtībām: pirmkārt, ES iestādes šobrīd nav pielāgotas tam, lai ES pievienotos šādas maza izmēra valstis. Lai nodrošinātu pienācīgu visu pilsoņu demokrātisko pārstāvību un iestāžu darbību pat pēc tādu valstu pievienošanās, kuru iedzīvotāju skaits ir tikai neliela daļa no to mazāko pašreizējo dalībvalstu iedzīvotāju skaita, būtu nepieciešamas būtiskas izmaiņas Eiropas līgumos un ES iestāžu sistēmā. Diez vai iespējams par šādām izmaiņām vienoties īsā laikā, un šajā nolūkā ES ietvaros būtu jārisina svarīgas sarunas. Otrkārt, mazo valstu ierobežotā administratīvā spēja vērā ņemami ietekmēs šo valstu spēju īstenot ES acquis un izpildīt visus pienākumus, kas izriet no dalības ES. 6. SECINĀJUMI 6.1. Horizontālie un institucionālie jautājumi Ja tiktu īstenota pilnīga integrācija, nolūkā nodrošināt iekšējā tirgus viendabīgumu un tiesisko noteiktību uzņēmējiem un pilsoņiem, jebkurā nolīgumā, kas tiktu noslēgts ar mazajām valstīm, būtu jāatrisina četri horizontāli jautājumi, kas ir saistīti ar: i) nolīguma dinamisku pielāgošanu acquis izmaiņām, ii) nolīguma viendabīgu interpretāciju, iii) neatkarīgu uzraudzības mehānismu un tiesas izpildmehānismu un iv) strīdu izšķiršanu. Šajā sakarā ES varētu izmantot veiksmīgo pieredzi, kas šajā jomā gūta saistībā ar EEZ līgumu. Tomēr jebkādā nolīgumā būtu jāņem vērā mazo valstu īpatnības un īpašā identitāte, ievērojot Deklarāciju attiecībā uz Līguma par Eiropas Savienību 8. pantu. Lai aizsargātu šos principus, varētu būt nepieciešams mazajām valstīm piedāvāt pārejas posmus un/vai drošības klauzulas. 6.2. Ieteikumi Ja ES turpinātu apsvērt šajā paziņojumā izklāstītos iespējamos risinājumus, tas būtu sīkāk jāapspriež ar Andoras, Monako un Sanmarīno valdībām, pilnībā ievērojot to suverenitāti un neatkarību. Principā galvenās problēmas, ar kurām saskaras mazās valstis, novērstu trešais, ceturtais un piektais risinājums. Pirmais risinājums (pašreizējā stāvokļa saglabāšana) šīs problēmas nenovērstu, un tādēļ tas nav vēlamais risinājums. Pieredze, ko ES ir guvusi nozaru pieejas īstenošanā, ir pārliecinoši apliecinājusi šīs pieejas trūkumus. Šā iemesla dēļ, kā arī tāpēc, ka tas sniegtu tikai daļēju problēmu risinājumu, otrais risinājums nav vēlams, taču šajā posmā tas nav pilnīgi izslēgts. Piektais risinājums varētu būt iespējams ilgtermiņā, taču pašlaik nav piemērojams. Mazās valstis nav iesniegušas pieteikumu par dalību ES, un iespēja, ka tās ES varētu pievienoties nākotnē, nesniegtu nekādus risinājumus īstermiņā un vidējā termiņā. Turpretim trešais risinājums (asociācijas pamatnolīgums) un ceturtais risinājums (dalība EEZ) varētu nodrošināt atbilstošu līdzsvaru starp elastīgu pieeju un visaptverošu pieeju, novēršot mazo valstu bažas un vienlaikus ievērojot ES prasības. Līdz ar to šie risinājumi ir vispiemērotākie, lai gan tos būtu vērts apsvērt un novērtēt sīkāk, tostarp attiecībā uz to iespējamo īstenošanu. Ja izrādītos, ka šos risinājumus nevar īstenot, varētu turpmāk apsvērt citus risinājumus, jo īpaši otro. * * * [1] ES attiecības ar Vatikāna Pilsētvalsti un Lihtenšteinas Firstisti šajā paziņojumā nav aplūkotas. [2] LES 8. pantā noteikts, ka ES “veido īpašas attiecības ar kaimiņvalstīm, lai izveidotu labklājības un labu kaimiņattiecību telpu, kuras pamatā ir Savienības vērtības un kuru raksturo ciešas un mierīgas, uz sadarbību balstītas attiecības.” Saskaņā ar trešo Deklarāciju attiecībā uz Līguma par Eiropas Savienību 8. pantu „Savienība ņems vērā teritorijas ziņā mazo valstu īpašo stāvokli, kurām ar Savienību ir īpašas ciešas attiecības." [3] Padomes 2010. gada 14. decembra secinājumi par ES attiecībām ar EBTA valstīm. [4] „ES attiecības ar Andoras Firstisti, Sanmarīno Republiku un Monako Firstisti” – prezidentvalsts 2011. gada 14. jūnija ziņojums Padomei, Padomes dokuments 11466/11, 14. punkts. [5] Šajā paziņojumā sniegtā analīze balstās uz neoficiālu viedokļu apmaiņu ar visām trim mazajām valstīm, kas veikta darba līmenī. [6] Lai gan Monako ir osta Vidusjūras krastā. [7] Piemēram, Andoras un Sanmarīno ārlietu ministri apmeklēja Briseli 2012. gada janvārī un 2012. gada jūlijā. [8] Salīdzinājumam jānorāda, ka ES delegācija Bernē ir akreditēta arī kaimiņos esošajā Lihtenšteinā. [9] Andorā un Monako tas notiek rotācijas kārtībā ik pēc sešiem mēnešiem. ES Sanmarīno pārstāv Itālija, kas ir vienīgā ES dalībvalsts, kurai šajā valstī ir vēstniecība. [10] Komisijas paziņojums par „konkrētiem veidiem, kā pastiprināt cīņu pret krāpšanu nodokļu jomā un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, tostarp attiecībā uz trešām valstīm”, COM (2012) 351 final, Briselē, 2012. gada 27. jūnijā. [11] Monetārais nolīgums starp Eiropas Savienību un Andoras Firstisti (OV C 369, 17.12.2011, 1. lpp.); Monetārais nolīgums starp Eiropas Savienību un Monako Firstisti (OV C 310, 13.10.2012, 1. lpp.); Monetārais nolīgums starp Eiropas Savienību un Sanmarīno Republiku (OV C 121, 26.4.2012., 5. lpp.). [12] Kā izklāstīts katra nolīguma pielikumā. [13] Nolīgums starp Eiropas kopienu un Andoras Firstisti, ar ko nosaka līdzvērtīgus pasākumus tiem, kuri noteikti Padomes Direktīvā 2003/48/EK par procentu ienākumu no uzkrājumiem aplikšanu ar nodokli (OV L 359, 4.12.2004., 33. lpp.); Nolīgums starp Eiropas Kopienu un Monako Firstisti, ar ko paredz līdzvērtīgus pasākumus tiem, kuri noteikti Padomes Direktīvā 2003/48/EK (OV L 19, 21.1.2005., 55. lpp.); Nolīgums starp Eiropas Kopienu un Sanmarīno Republiku, ar ko nosaka līdzvērtīgus pasākumus tiem, kuri noteikti Padomes Direktīvā 2003/48/EK par procentu ienākumu no uzkrājumiem aplikšanu ar nodokli - Saprašanās memorands (OV L 381, 28.12.2004., 33. lpp.). [14] OV L 157, 26.6.2003., 38. lpp. [15] 2010. gada 19. janvāra Ekonomikas un finanšu padome (Padomes dokuments 5400/10). [16] 1990. gada 28. jūnija Nolīgums vēstuļu apmaiņas veidā starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Andoras Firstisti (OV L 374, 31.12.1990., 16. lpp.); nolīgums stājās spēkā 1991. gada 1. janvārī. [17] Sadarbības nolīgums starp Eiropas kopienu un Andoras Firstisti (OV L 135, 28.5.2005., 14. lpp.). [18] Protokols par veterinārijas jautājumiem, kas papildina vienošanos vēstuļu apmaiņas veidā starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Andoras Firstisti (OV L 148, 6.6.1997., 16. lpp.). [19] 3. panta 2. punkts Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 19.10.1992., 1. lpp.). [20] Nolīgums starp Eiropas Kopienu un Monako Firstisti par dažu Kopienu tiesību aktu piemērošanu Monako Firstistes teritorijā (OV L 332, 19.12.2003., 42. lpp.). [21] Divi nolīgumi, kas starp Monako un Franciju noslēgti vēstuļu apmaiņas veidā un parakstīti 1997. gada 15. decembrī, ar kuriem 1963. gada 18. maija Konvencijas par labām kaimiņattiecībām iedaļa par ārvalstnieku ieceļošanu, pagaidu un pastāvīgu uzturēšanos Monako pielāgota Šengenas nolīguma īstenošanas konvencijas noteikumiem. [22] Nolīgums par sadarbību un muitas savienību starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Sanmarīno Republiku (OV L 84, 28.3.2002., 43. lpp.). Šis nolīgums tika parakstīts 1991. gada 16. decembrī, bet stājās spēkā tikai 2002. gada 1. aprīlī; 2010. gada martā to papildināja ar EK un Sanmarīno Apvienotās komitejas pieņemto vispārējo lēmumu, kas attiecas uz muitas pasākumiem, kā arī veterinārijas un fitosanitārajiem jautājumiem (OV L 156, 23.6.2010., 13. lpp.). [23] Harmonizētās sistēmas 1. – 24. nodaļa. [24] 1939. gada 31. marta divpusējais nolīgums par draudzību un labām kaimiņattiecībām (1939. gada 6. jūnija likums Nr. 1320(1)). [25] Sanmarīno norit aktīvas debates par dalību ES. 2010. gadā tika ierosināts referendums par to, vai valdībai vajadzētu iesniegt pieteikumu dalībai ES. Sanmarīno Republikas Konstitucionālā tiesa nesen nosprieda, ka referendums ir pieņemams, bet vēl nav skaidrs, kad tas notiks. [26] Imigrācijas jomā ES un tās dalībvalstīm ir kopīga kompetence. Jautājumus par trešo valstu valstspiederīgo uzņemšanu izlemj valstu līmenī, bet dažas tiesības un nosacījumi ir saskaņoti ES līmenī. [27] 5. pants Sadarbības nolīgumā ar Andoru un 20. pants Nolīgumā par sadarbību un muitas savienību ar Sanmarīno. [28] Ja vien nav norādīts cits avots, šīs tiesības ir paredzētas Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvā 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (OV L 158, 30.4.2004., 77. lpp.). [29] Ievērojot nosacījumus, kas izvirzīti Direktīvas 2004/38/EK 7. pantā. [30] LESD 18. pants. [31] ES attiecīgais tiesību akts ir Regula Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu. Trīs mazo valstu sociālā nodrošinājuma sistēmas nav koordinētas ar dalībvalstu nodrošinājuma sistēmām. Tomēr atkarībā no konkrētā gadījuma šo trīs valstu valstspiederīgie var gūt labumu no dalībvalstu tiesību aktu koordinācijas (Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regula (ES) Nr. 1231/2010, ar ko Regulu (EK) Nr. 883/2004 un Regulu (EK) Nr. 987/2009 attiecina arī uz tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, uz kuriem minētās regulas neattiecas tikai viņu valstspiederības dēļ (OV L 344, 29.12.2010., 1. lpp.). [32] ES saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīvu 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV L 255, 30.9.2005., 22. lpp.) personām, kuras profesionālo kvalifikāciju ir ieguvušas kādā dalībvalstī, ir piešķirtas tiesības saskaņā ar minētajā direktīvā noteiktajiem nosacījumiem sākt un veikt darbību tajā pašā profesijā citā dalībvalstī ar tādām pašām tiesībām kā attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem. [33] Lai gan tāpat kā attiecībā uz ES pilsoņiem un uzņēmumiem atkarībā no pakalpojumu veida šādai darbībai var piemērot noteiktus drošības pasākumus, piemēram, prasību par formālu reģistrāciju profesionālā organizācijā. [34] Mazo valstu valstspiederīgajiem – fiziskām personām – nepieciešama uzturēšanās un darba atļauja (gan darba ņēmējiem, gan pašnodarbinātām personām) kādā ES dalībvalstī (skatīt iedaļu par personu brīvu pārvietošanos). Tādējādi praksē imigrācijas jomas tiesību akti rada šķēršļus pakalpojumu sniegšanai, ko veic mazajās valstīs dibināti uzņēmumi vai personas no šīm valstīm. [35] Eiropadomes secinājumi, Brisele, 2012. gada 29. jūnijs, EUCO 76/12. [36] Paktā nozīmīga loma piedēvēta arī nodokļu politikai: “Ātri jāpanāk vienošanās attiecībā uz sarunu norādēm sarunām par nolīgumiem ar trešām valstīm par nodokļu uzlikšanu uzkrājumiem.” Tas attiecas arī uz mazajām valstīm. [37] Eiropadomes secinājumi, Brisele, 2012. gada 19. oktobris, EUCO 156/12. [38] Piemēram, Sanmarīno un Monako tiek ražoti kosmētikas līdzekļi, bet Andorā un Monako – zobu implanti. [39] Komisijas Paziņojums „Eiropa 2020 — stratēģija gudrai, ilgtspējīgai un integrējošai izaugsmei”, Briselē, 3.3.2010., COM (2010) 2020 galīgā redakcija. [40] 2007. - 2013. gada budžetā tam paredzēti 168 miljoni euro. [41] Komisijas Paziņojums „Konkrēti veidi, kā pastiprināt cīņu pret krāpšanu nodokļu jomā un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, tostarp attiecībā uz trešām valstīm”, COM (2012) 351 final, Briselē, 2012. gada 27. jūnijā. [42] Padomes 2010. gada decembra secinājumi par ES attiecībām ar EBTA valstīm. [43] Būtisko lomu uzraudzīt acquis īstenošanu un nodrošināt tā izpildi šajās valstīs varētu uzņemties Komisija un Eiropas Savienības Tiesa, EEZ EBTA iestādes (EBTA Uzraudzības iestāde un EBTA Tiesa) vai līdzvērtīga pārnacionāla iestāde. Iespējamie varianti būtu jāapspriež un vēlamais risinājums jāsaskaņo ar mazajām valstīm. [44] EEZ līguma 128. pants