Izvešanas atļaujas izsniedz tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras teritorijā attiecīgais kultūras priekšmets pastāvīgi un likumīgi atradies pēdējo reizi. Tad muitas kontrole nodrošina, ka kultūras priekšmetus var izvest no ES muitas teritorijas tikai tad, ja tiem ir pievienota derīga izvešanas atļauja.

Lai nodrošinātu regulā paredzēto izvešanas atļauju vienotību, bija jāparedz noteikumi, kas reglamentē atļaujas veidlapas sastādīšanu, izsniegšanu un izmantošanu. Īstenošanas regula (ES) Nr. 1081/2012 paredz trīs izvešanas atļauju veidus (standarta atļauja, īpašā atklātā atļauja un vispārējā atklātā atļauja) un izklāsta pieteikumu iesniegšanas noteikumus. Dažu dalībvalstu tiesību akti var noteikt papildu ierobežojumus, tostarp prasību iegūt atļauju, tādu priekšmetu pārvietošanai, kas atzīti par nacionālām bagātībām.

Atjauninātos to iestāžu sarakstus, kuras ir pilnvarotas izsniegt izvešanas atļaujas, kā arī to muitas iestāžu sarakstu, kuras ir pilnvarotas veikt izvešanas formalitātes , publicē Oficiālajā Vēstnesī.

Regulas mērķis ir saskaņot preču brīvas aprites pamatprincipu ar nacionālo bagātību aizsardzības pamatprincipu vēsturiskā iekšējā tirgus izveides regulējuma ietvaros, kas atceļ visas iekšējās robežas starp dalībvalstīm.

Saskaņā ar regulas 10. pantu Komisijai ir periodiski jāziņo Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par šīs regulas piemērošanu.

Šī ziņojuma pamatā ir informācija, tostarp statistikas dati par atļauju izmantošanu, ko sniegušas dalībvalstis, atbildot uz anketas jautājumiem par visiem izvešanas atļauju sistēmas piemērošanas aspektiem, un par apspriedēm muitas jautājumu ekspertu grupā saistībā ar kultūras priekšmetiem.

3.Regulas konteksts

3.1. Eiropas konteksts

Sistēma, ko ieviesa ES līmenī ar regulu, papildina citus instrumentus un iniciatīvas, kas paredzētas kultūras īpašuma aizsargāšanai. Visbūtiskākā no tām ir Direktīva 2014/60/ES par no dalībvalsts teritorijas nelikumīgi izvestu kultūras priekšmetu atgriešanu . Direktīva ļauj atgriezt jebkuru kultūras priekšmetu, ko dalībvalsts ir atzinusi par nacionālām mākslas, vēstures vai arheoloģijas bagātībām. Tāpēc par direktīvu atbildīgajām centrālajām iestādēm dalībvalstīs ir jāsadarbojas un jāapmainās ar informāciju par nelikumīgi izvestajiem kultūras priekšmetiem, izmantojot Iekšējā tirgus informācijas sistēmu (IMI).

Vēl viens svarīgs papildinājums regulai ir nesen pieņemtā Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 2019/880 par kultūras priekšmetu ievešanu un importu . Ar šo jauno instrumentu paredz noteikumus un nosacījumus kultūras priekšmetu pagaidu vai pastāvīgam importam Savienībā, kas radīti vai atklāti trešās valstīs, kā arī šādu preču sūtījumiem tranzītā. Tās ārējās tirdzniecības dimensijas dēļ Regulas (ES) Nr. 2019/880 tipoloģija galvenokārt izrietēja no 1970. gada UNESCO Konvencijas par kultūras īpašuma nelikumīga importa, eksporta un īpašumtiesību nodošanas aizlieguma un novēršanas līdzekļiem .

Visbeidzot, divi saistīti ad hoc Savienības līdzekļi — Padomes Regula (EK) Nr. 1210/2003 un Padomes Regula (ES) Nr. 36/2012 — aizliedz kultūras priekšmetu tirdzniecību ar Irāku un Sīriju.

3.2. Starptautiskais konteksts

Starptautiskā līmenī svarīgākais instruments attiecībā uz kultūras priekšmetu izvešanu ir UNESCO 1970. gada Konvencija. Līdz šim Konvencijā ir iekļautas 140 valstis, kas ir tās puses, un to ir ratificējušas 26 dalībvalstis.

4.Regulas piemērošana

4.1. Mērķi un darbība

Regula paredz vienotus noteikumus kultūras priekšmetu kontrolei pirms to izvešanas no Savienības muitas teritorijas, lai, no vienas puses, saglabātu brīvu apriti iekšējā tirgū un, no otras puses, aizsargātu dalībvalstu nacionālās bagātības. Kopumā dalībvalstis uzskata, ka regula ir sasniegusi šos mērķus. Tomēr ir noteiktas arī jomas, kurās nepieciešama uzlabošana.

Regula diezgan labi darbojas jo īpaši attiecībā uz cīņu pret kultūras priekšmetu nelikumīgu tirdzniecību. Lielākā daļa dalībvalstu uzskata, ka licencēšanas sistēma ir ļoti svarīgs instruments, lai nodrošinātu tirdzniecības likumību ar trešām valstīm, jo īpaši attiecībā uz kultūras priekšmetiem, kuriem nepieciešama izvešanas atļauja, neatkarīgi no to vērtības (piemēram, arheoloģiskie priekšmeti, pieminekļu elementi utt.), savukārt attiecībā uz citām kultūras priekšmetu kategorijām ir bijuši gadījumi, kad priekšmeti tiek apzināti nepietiekami novērtēti, lai tos varētu izvest bez atļaujas.

Dalībvalstis norāda, ka plašāka informācija par citas valsts tiesību aktiem kultūras mantojuma jomā palīdzētu kompetentajām iestādēm, kas atbild par atļauju izsniegšanu, efektīvāk cīnīties pret nelikumīgu tirdzniecību. Attiecībā uz muitas kontroles efektivitāti to vienmēr var uzlabot, piesaistot vairāk cilvēkresursu un materiālo resursu uz ārējām robežām, kā arī nosakot un pieņemot labāko praksi.

2017. gadā tika izveidota projekta grupa, lai izpētītu dalībvalstu darba metodes, ko izmanto gan kompetentās iestādes (saņemot iesniegumus atļaujas izsniegšanai), gan muita (pārbaudot sūtījumus vai pārbaudot izvešanas atļaujas) kultūras priekšmetu izcelsmes pētīšanai, un lai noteiktu labāko praksi un izstrādātu praktiskus ieteikumus atļauju izsniegšanai un muitas kontrolei.

Citi līdzekļi, ko dalībvalstis noteikušas, lai uzlabotu regulas vispārējo darbību, ietver norādījumus, kā saprast terminus “pastāvīgi un likumīgi atrodas”, ar kuru nosaka dalībvalsti, kura ir kompetenta izsniegt izvešanas atļauju. Tas liegtu negodīgiem uzņēmējiem uz laiku pārvietot kultūras priekšmetu uz citu dalībvalsti tikai tādēļ, lai pieteiktos atļaujas saņemšanai dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kura nosaka un aizsargā priekšmetu kā nacionālās bagātības.