Eiropas Parlamenta 2007. gada 23. maija rezolūcija par sekām un ietekmi, ko rada veselības aprūpes pakalpojumu izslēgšana no iekšējā tirgus pakalpojumu direktīvas (2006/2275(INI))



Oficiālais Vēstnesis 102 E , 24/04/2008 Lpp. 0279 - 0286



P6_TA(2007)0201 Veselības aprūpes pakalpojumu izslēgšana no direktīvas par pakalpojumiem iekšējā tirgū Eiropas Parlamenta 2007. gada 23. maija rezolūcija par sekām un ietekmi, ko rada veselības aprūpes pakalpojumu izslēgšana no iekšējā tirgus pakalpojumu direktīvas (2006/2275(INI)) Eiropas Parlaments - ņemot vērā EK līguma 16., 49., 50. pantu, 95. panta 1. punktu un 152. pantu, - ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 35. pantu, - ņemot vērā Eiropas Kopienu Tiesas ("Tiesa") 1998. gada 28. aprīļa spriedumus lietās C-120/95 Decker [1] un C-158/96 Kohll [2], 2001. gada 12. jūlija spriedumus lietās C-157/99 Geraets-Smits un Peerbooms [3] un C-368/98 Vanbraekel [4], 2003. gada 25. februāra spriedumu lietā C-326/00 IKA [5], 2003. gada 13. maija spriedumu lietā C-385/99 Müller-Fauré un van Riet [6], 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-56/01 Inizan [7], 2004. gada 18. marta spriedumu lietā C-8/02 Leichtle [8] un 2006. gada 16. maija spriedumu lietā C-372/04 Watts [9], - ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvu 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū [10], un it īpaši 2. panta 2. punkta f) apakšpunktu un 22. un 23. apsvērumu, - ņemot vērā Komisijas 2006. gada 26. septembra paziņojumu "Apspriešanās par Kopienas rīcību veselībasaprūpes pakalpojumu jomā" (SEC(2006)1195/4), - ņemot vērā tā 2005. gada 9. jūnija rezolūciju par pacientu mobilitāti un veselības aprūpes attīstību Eiropas Savienībā [11], - ņemot vērā Padomes secinājumus par Eiropas Savienības veselības aizsardzības sistēmu kopējām vērtībām un principiem [12], - ņemot vērā Līguma 152. panta 5. punktu par subsidiaritātes principu veselības aizsardzības jomā un Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā [13], Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu [14], - ņemot vērā Reglamenta 45. pantu, - ņemot vērā Iekšējā tirgus un patērētāju aizsardzības komitejas ziņojumu, kā arī Nodarbinātības un sociālo lietu komitejas un Vides, sabiedrības veselības un pārtikas nekaitīguma komitejas atzinumus (A6-0173/2007), A. tā kā dalībvalstis ir atbildīgas par veselības aprūpes sistēmu, kuras katrā dalībvalstī atšķiras, organizāciju, pārvaldību un finansēšanu; B. tā kā Tiesa ir pasludinājusi vairākus spriedumus, piemēram, tādos jautājumos kā piekļuve veselības aprūpei, kritēriju noteikšana iepriekšējas atļaujas izsniegšanas kārtībai un izdevumu atmaksāšana, kas atļauj ES pilsoņiem brīvi pārvietoties, lai saņemtu veselības aprūpes pakalpojumus citā dalībvalstī; C. tā kā Padome tās iepriekšminētajos secinājumos par Eiropas Savienības veselības aizsardzības sistēmu kopējām vērtībām un principiem pieņēma 25 Eiropas Savienības dalībvalstu Veselības ministru paziņojumu par kopējām vērtībām un principiem, kas ir pamatā Eiropas veselības aizsardzības sistēmām, Principi 1. uzskata, ka pacientu un veselības aprūpē strādājošo pārrobežu mobilitāte nākotnē palielināsies, tādējādi sniedzot pacientiem lielāku izvēli; uzskata, ka neatkarīgi no ienākumu viņu līmeņa un dzīvesvietas visiem Eiropas pilsoņiem ir jānodrošina vienlīdzīga un pieejama piekļuve savlaicīgai veselības aprūpei atbilstoši universāluma, kvalitātes, drošuma, nepārtrauktības un solidaritātes principiem, tādējādi veicinot Savienības sociālo un teritoriālo kohēziju, tajā pašā laikā garantējot nacionālo veselības aprūpes sistēmu finansiālo ilgtspējību; uzskata, ka saskaņā ar šiem principiem pacientu un strādājošo mobilitāte var veicināt veselības aprūpes pieejamības un kvalitātes uzlabošanos; 2. atzīmē, ka dalībvalstis pietiekami neveicina veselības aprūpi, kā rezultātā tiek ierobežotas pacientu tiesības; 3. atgādina, ka dalībvalstis, kas ir ieviesušas pašreizējo Tiesas praksi, nav pieredzējušas veselības aprūpei paredzēto budžeta līdzekļu lielu pieaugumu pacientu pieaugušās mobilitātes dēļ; 4. ņem vērā to, ka dalībvalstis var ieviest iepriekšējas atļaujas piešķiršanas sistēmu tikai tad, ja ir pierādīts, ka pacientu pārrobežu mobilitātei ir negatīva ietekme uz valsts veselības aprūpes budžeta finansiālo līdzsvaru; mudina dalībvalstis izmantot iespēju izmantot pārbaudes periodu, kura laikā iepriekšējas atļaujas nav vajadzīgas; 5. uzsver, ka pacientu mobilitātei un strādājošo mobilitātei nevajadzētu kļūt par attaisnojumu dalībvalstu nepietiekamajiem ieguldījumiem pašu veselības aprūpes sistēmās; 6. uzsver, ka piekļuve pārrobežu veselības aprūpei ir vajadzīga, lai nodrošinātu personu brīvu pārvietošanos Kopienā, un tā veicinātu nodarbinātības un konkurētspējas līmeņa palielināšanos dalībvalstīs; 7. uzsver vajadzību samazināt birokrātiju, kas saistīta ar piekļuvi pārrobežu veselības aprūpes pakalpojumiem un to sniegšanu; 8. atzīmē, ka, lai samazinātu birokrātiju saistībā ar pārrobežu veselības aprūpes pakalpojumu izmantošanu, ir jāuzlabo pacientu identifikācijas un pacientu pieprasījumu par izdevumu atmaksāšanu elektroniskās sistēmas; 9. aicina Komisiju mudināt dalībvalstis aktīvi atbalstīt e-veselības un telemedicīnas ieviešanu; 10. uzsver, ka atbilstoši Līguma noteikumiem galvenā atbildība par efektīvas un kvalitatīvas veselības aprūpes nodrošināšanu to pilsoņiem ir dalībvalstīm; uzsver, ka šajā nolūkā tām vajadzētu būt spējīgām gan ES, gan daudzpusējā un divpusējā līmenī izmantot atbilstošus reglamentējošos instrumentus, lai pārvaldītu to nacionālās veselības aprūpes sistēmas un veselības aprūpes iestādes, un ka, pildot šīs funkcijas, tām vienmēr jāievēro Līguma noteikumi un subsidiaritātes princips; 11. uzsver, ka Līguma noteikumi, tostarp specifiski noteikumi par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem, kā arī Tiesas prakse attiecas uz veselības aprūpes pakalpojumiem un uzsver, ka, ievērojot valsts un ES noteikumus, veselības aprūpes pakalpojumu sniedzēji ir pilnībā tiesīgi reģistrēties un sniegt pakalpojumus jebkurā dalībvalstī; uzsver arī, ka pacienti ir pilnībā tiesīgi saņemt veselības aprūpes pakalpojumus jebkurā dalībvalstī; 12. atzīmē, ka, lai gan veselības aprūpes sistēmas nav Kopienas kompetencē, jautājumiem, kas saistīti ar veselības aprūpes sistēmām, piemēram, medikamentu un ārstēšanas pieejamība, pacientu informēšana, apdrošināšanas sabiedrību un kvalificēta veselības aprūpes personāla pārvietošanās, ir pārrobežu ietekme; atzīmē, ka šos jautājumus ir vajadzīgs risināt Savienības līmenī; 13. atzīmē, ka pacientiem jebkurā gadījumā jānodrošina vienlīdzīgas iespējas saņemt atbilstīgu aprūpi pēc iespējas tuvāk viņu mājvietai un savā valodā; uzskata, ka Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīva 89/105/EEK par to pasākumu pārskatāmību, kas reglamentē cilvēkiem paredzēto zāļu cenas un to iekļaušanu valstu veselības apdrošināšanas sistēmās [15] ir jāpiemēro labāk, tā lai medikamenti tiktu laisti tirgū ātrāk, lai tiktu atbalstīti jauninājumi un medikamentu drošība un vairāk tiktu veicināta centralizēta procedūra tirdzniecības atļauju izsniegšanai; 14. uzsver, ka saistībā ar piekļuvi veselības aprūpes pakalpojumiem dalībvalstīm pret citu dalībvalstu iedzīvotājiem būtu jāattiecas vienādi, neatkarīgi no tā, vai veselības pakalpojumus apmaksā viņi paši vai valsts; 15. norāda, ka pacientiem būtu jābūt piekļuvei informācijai par to, kuri veselības aprūpes pakalpojumu sniedzēji ir akreditēti starptautiskā līmenī, un ka akreditētajiem veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējiem neatkarīgi no tā, vai viņi atrodas ES, vajadzētu gādāt par drošu veselības aprūpi, pamatojoties uz izmērojamiem starptautiskiem kvalitātes rādītājiem; 16. uzstāj, ka jebkurai politikas iniciatīvai, kas saistīta ar veselības aprūpes pakalpojumiem, vajadzētu pēc iespējas lielākā mērā izskatīt parlamentārās likumdošanas kartībā un nevis risināt ar Tiesas lēmumiem atsevišķos gadījumos; 17. uzskata, ka pašlaik pārrobežu veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanā netiek nodrošināta pacientu drošība un tiesības un ka pastāv tiesiska nenoteiktība par izdevumu atmaksāšanas mehānismiem, valsts iestāžu pienākumu apmainīties ar reglamentējošu informāciju, pienākumu veikt sākotnējo un turpmāko ārstēšanu, kā arī noteikumiem par riska pārvaldību pacientiem, kas veselības pakalpojumus apmaksā paši; Definīcijas 18. pieprasa ieviest veselības aprūpes pakalpojumu skaidru definīciju, kas skaidri norobežotu turpmāku tiesību aktu šajā sfērā piemērošanas jomu; pieprasa paskaidrot, kādi veselības aprūpes sistēmas aspekti ir būtiski šajā ziņā; 19. norāda, ka veselības aprūpes pakalpojumiem ir līdzīgi mērķi kā citiem vispārējas nozīmes sociālajiem pakalpojumiem tādā nozīmē, ka tie pamatojas uz solidaritātes principu, bieži veido valsts sociālās aizsardzības sistēmas neatņemamu daļu, to uzmanības centrā ir cilvēki un nodrošina, ka pilsoņi var gūt labumu no savām pamattiesībām un nodrošina augsta līmeņa sociālo aizsardzību, kā arī stiprina sociālo un teritoriālo kohēziju; 20. uzskata, ka jebkurai Kopienas rīcībai, kas saistīta ar veselības aprūpes pakalpojumiem, jāatbilst Kopienas pasākumiem attiecībā uz vispārējas nozīmes sociālajiem pakalpojumiem; 21. prasa, lai jebkurš turpmākais to jēdzienu skaidrojums, kurus izmanto Tiesas praksē, nemainītu līdzsvaru, kuru iedibinājusi Tiesa starp dalībvalstu pirmtiesībām veselības aprūpes jomā un individuālu pacientu tiesībām; šajā sakarā atgādina, ka attiecībā uz jēdzienu "saprātīgs gaidīšanas termiņš" Tiesa ir skaidri norādījusi, ka to vajadzētu definēt vienīgi saistībā ar katra pacienta veselības stāvokļa novērtējumu un ka ekonomiskos apsvērumus šajā novērtējumā nevajadzētu ņemt vērā; 22. lūdz turpmāk precizēt tādus jēdzienus kā "saprātīgs gaidīšanas termiņš" un stacionārās un ambulatoriskās ārstēšanas definīcijas; 23. norāda, ka attiecībā uz stacionārajiem pakalpojumiem citā dalībvalstī atļaujas piešķiršanas procedūrai vajadzētu sniegt pacientiem garantiju, kas pasargātu viņus no patvaļīgiem valsts iestāžu lēmumiem; norāda, ka nolūkā atvieglot brīvu pacientu pārvietošanos, neapgrūtinot dalībvalstu plānošanas mērķus, un ņemot vērā Tiesas judikatūru, ārstēšanos slimnīcā vajadzētu precīzi definēt kā ārstēšanu, kuru var sniegt vienīgi slimnīcas infrastruktūrā un nevis, piemēram, praktizējoša ārsta ķirurģiskajā kabinetā vai pacienta mājās; īpaši norāda, ka jebkuram atļaujas atteikumam vajadzētu būt apstrīdamam tiesvedības ceļā vai tiesvedībai līdzīgā procesā un ka katra pacienta veselības stāvokļa novērtējuma nolūkā vajadzētu vērsties pēc pilnīgi objektīva padoma pie neatkarīgiem speciālistiem; Pacientu mobilitāte 24. norāda, ka no mobilitātes veida un iemeslu viedokļa pastāv būtiskas atšķirības starp tiem pacientiem, kurus uz ārvalstīm nosūta attiecīgās valsts veselības aprūpes sistēma un pacientiem, kuri paši izvēlas medicīnisko aprūpi ārzemēs, starp saslimušiem tūristiem, migrējošiem darba ņēmējiem, studentiem, pensionāriem un cilvēkiem, kas dzīvo dalībvalstī valstī, kas nav to izcelsmes valsts, vai tiem, kas dzīvo pierobežu apgabalos, un uzsver, ka šīs atšķirības ir jāņem vērā, izstrādājot politiku; 25. uzsver, ka ir vēlams nodalīt, no vienas puses, tos pārrobežu veselības aprūpes pakalpojumus, kuri tiek sniegti vienā vai otrā pusē robežai, kas ir kopīga divām dalībvalstīm, lai saglabātu un piedāvātu pacientiem iespēju saņemt kvalitatīvu veselības aprūpi, un, no otras puses, starptautiskos veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējus Eiropas Savienībā, kuri sniedz veselības aprūpi reti sastopamu slimību ārstēšanā un/vai tādu slimību gadījumā, kurām vajadzīgas īpašas un ļoti dārgas tehnoloģijas (veselības aprūpes atskaites centri), vai lai nodrošinātu iespēju saņemt veselības aprūpi, kuru pašreiz nevar nodrošināt pacienta izcelsmes vai dzīvesvietas dalībvalsts; 26. aicina Komisiju sniegt katrai dalībvalstij statistikas datus par pacientu mobilitāti un par to gadījumu skaitu, kad izdevumu atmaksāšana ir atteikta, kā arī par atteikumu iemesliem; 27. atzīstot, ka veselības aprūpes politika pirmām kārtām ir dalībvalstu kompetencē, un uzsverot, ka pacientam savā izcelsmes valstī ir jāsaņem kvalitatīvi veselības aprūpes pakalpojumi, atzinīgi vērtē Komisijas iniciatīvu uzsākt apspriežu procedūru par labāko Kopienas rīcības veidu, kā uzlabot pacientu pieeju drošai, kvalitatīvai un efektīvai pārrobežu veselības aprūpes sistēmai saprātīgā laika posmā, un aicina Komisiju iesniegt konkrētus priekšlikumus, lai veicinātu un uzraudzītu panākto progresu šajā jomā; 28. norāda, ka liels skaits pacientu no vairākām dalībvalstīm nevar saņemt vajadzīgo medicīnisko aprūpi savā valstī saprātīgā laika posmā garu gaidīšanas sarakstu dēļ un ka tāpēc šie pacienti ir atkarīgi no medicīniskās aprūpes ārzemēs; Pacientiem sniegtās informācijas uzlabošana 29. norāda, ka pacientiem ir grūti iegūt skaidru un precīzu informāciju par veselības aprūpi, jo īpaši par pārrobežu veselības aprūpi, un ka procedūras, kas jāievēro, ir sarežģītas; atzīmē, ka šīs grūtības, kas rodas ne tikai valodas barjeras dēļ, var palielināt draudus pacientu veselībai; 30. uzskata, ka ES ir liela nozīme, uzlabojot pacientu piekļuvi informācijai par pārrobežu veselības aprūpi; 31. norāda, ka efektīva un pārredzama dalīšanās informācijā par veselības jautājumiem un apmaiņa ar šādu informāciju ir svarīgas prasības, lai nodrošinātu konsekventu un augstas kvalitātes veselības aprūpi un pakalpojumus dažādās dalībvalstīs; 32. uzsver, ka ir svarīgi sniegt pacientiem tiesības izvēlēties veselības aprūpi citā dalībvalstī, ja šāda izvēle ļauj viņiem saņemt atbilstīgu ārstēšanu, ar noteikumu, ka viņi ir pilnībā informēti gan par piekļuves noteikumiem un priekšnosacījumiem, gan par šādas izvēles sekām; uzskata, ka saskaņā ar iepriekšminēto Tiesas judikatūru, iepriekšējām atļaujām stacionārajai veselības aprūpei vajadzētu būt viegli saņemamai, attiecīgos pieprasījumus vajadzētu izskatīt nekavējoties un novērtēt atbilstoši objektīviem un neitrāliem kritērijiem, uzskata, ka atļaujas atteikumam vajadzētu būt pamatotam, balstoties uz objektīviem kritērijiem, kurus jāpārbauda pārredzamā veidā un jāargumentē, un jebkuru atteikumu vajadzētu pamatot, atsaucoties uz neatkarīgu ekspertu viedokli; 33. aicina pieņemt Eiropas pacientu tiesību hartu, pamatojoties uz dalībvalstīs spēkā esošajām hartām un nevalstisko organizāciju paveikto darbu; Izdevumu atmaksāšana 34. atzīst pašreizējās atšķirības starp dalībvalstu veselības aprūpes sistēmām un sarežģīto tiesisko regulējumu, kas regulē izdevumu atmaksāšanu; pieprasa kodificēt pašreizējo tiesu judikatūru saistībā ar izdevumu par pārrobežu veselības aprūpes pakalpojumiem atmaksāšanu, lai nodrošinātu atbilstīgu minētās tiesu judikatūras piemērošanu visās dalībvalstīs un lai uzlabotu pacientiem sniedzamo informāciju, valstu veselības apdrošināšanas shēmas un veselības aprūpes sniedzējus, neradot dalībvalstīm papildu apgrūtinošu birokrātisku slogu; 35. aicina Komisiju mudināt visas dalībvalstis piemērot pašreizējās procedūras attiecībā uz izdevumu par pārrobežu veselības aprūpes pakalpojumiem atmaksāšanu; uzskata, ka Komisijai vajadzētu būt tiesīgai uzsākt procedūras pret dalībvalstīm, kas to nedara; 36. aicina izveidot Eiropas atskaites shēmu attiecībā uz izdevumu atmaksāšanu, lai ļautu pilsoņiem salīdzināt un izvēlēties vispiemērotāko ārstēšanu; 37. aicina izpētīt veidus, kā aktīvi atbalstīt un veicināt darbu ar mērķi Eiropas veselības apdrošināšanas kartes ("EVAK"), kas satur pacientu elektronisko datu standarta komplektu, izmantošanu padarīt par parastu praksi, lai tādējādi atvieglotu Eiropas pilsoņiem veselības aprūpes saņemšanu citās dalībvalstīs; uzskata, ka EVAK īpašniekiem pašiem jāizlemj, kādi dati būs redzami uz kartes; lai nodrošinātu šīs sistēmas maksimāli efektīvu izmantošanu, aicina pieņemt Eiropas veselības rādītājus; uzskata, ka pacientu drošības nolūkos ir svarīgi mudināt dalībvalstu iestādes apmainīties ar informāciju par reģistrācijas un disciplinārajiem jautājumiem saistībā ar tiem veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējiem, kuri darbojas pāri robežām; uzskata par piemērotu EVAK shēmas paplašināšu, iekļaujot ar pacienta apdrošināšanas stāvokli saistītu datu starptautiskas apmaiņas sistēmu; 38. aicina dalībvalstis nodrošināt, ka veselības aprūpes pakalpojumu sniedzēji novieto redzamā vietā simbolu līdzīgi kā to dara viesnīcās, restorānos utt. ar kredītkartēm, parādot, ka pacientu EVAK attiecīgajā dalībvalstī var pieņemt atbilstīgi Regulai (EK) Nr. 883/2004; prasa nodrošināt pacientu datu augstu aizsardzības līmeni attiecībā uz pārrobežu sadarbību veselības aprūpes pakalpojumu jomā, lai tādējādi garantētu slepenu medicīnisko datu konfidencialitāti; Veselības aprūpē strādājošo mobilitāte 39. atgādina, ka Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīva 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu [16] nespēj novērst visus pašreizējos normatīvos trūkumus ES saistībā ar veselības aprūpē strādājošu brīvu pārvietošanos, jo īpaši saistībā ar apmācības turpināšanu, tiesībām veikt uzņēmējdarbību un veselības aprūpē strādājošo pašreizējās kompetences garantēšanu; uzsver, ka visiem turpmākajiem tiesību aktiem šajā jomā vajadzētu lielā mērā veicināt pārrobežu veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanu un citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzēju reģistrāciju; 40. atzīmē, ka, neskatoties uz to, ka visā ES tiek īstenota profesionālu kvalifikāciju savstarpēja atzīšana, saistībā ar profesionālās apmācības satura kvalitāti un veidiem, kā notiek profesionālā darbība, vēl joprojām ir novērojama nevienveidība un/vai nav ieviesti pietiekami noteikumi šādas vienveidības nodrošināšanai; 41. uzsver, ka Pamattiesību hartas 35. pants paredz augsta līmeņa veselības aizsardzību Savienībā un šajā sakarā norāda, ka veselības aprūpes pakalpojumu kvalitāti un šīs nozares spēju saglabāt personālu nosaka darba kvalitāte un veselības aprūpes jomā nodarbināto darba apstākļi, tostarp atpūtas laiks un apmācības iespējas; turklāt norāda, ka papildu pasākumiem, piemēram, kvalitātes kontrolei, uzraudzībai un jaunu informācijas tehnoloģiju izmantošanai, jānodrošina pacientiem vislabākā iespējamā medicīniskā aprūpe; 42. uzskata, ka ir ļoti svarīgi, lai veselības aprūpes pakalpojumu sniedzēji, kas ir tiešā saskarē ar pacientiem, pietiekami labi zinātu uzņēmējas dalībvalsts valodu; 43. lūdz Komisiju izveidot mehānismu datu apkopošanai un informācijas apmaiņai starp dažādām valsts iestādēm par veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējiem un izveidot Eiropas karti, kas sniegtu piekļuvi informācijai par veselības aprūpē strādājošo prasmēm, un padarīt šo informāciju pieejamu pacientiem, kā arī izstrādāt pakalpojumu sniedzējiem uzticamas informācijas sistēmu veselības aprūpes jomā, šādas informācijas apmaiņu padarot par obligātu dalībvalstu iestādēm; 44. aicina Komisiju, ņemot vērā pieaugošo strādājošo mobilitāti Eiropā, noteikt, ka dalībvalstu iestāžu tiesisks pienākums ir apmainīties ar reģistrācijas un disciplināro informāciju saistībā ar veselības aprūpē strādājošajiem, lai tādējādi garantētu pacientu drošību; 45. atzinīgi vērtē darbu, kuru veic organizācija veselības aprūpē strādājošajiem, kas šķērso robežas, jo tas ir labs piemērs ciešai daudzpusējai sadarbībai starp dalībvalstu veselības aprūpes reglamentējošām iestādēm; 46. uzsver, ka ir vajadzīģs labāk informēt veselības aprūpē strādājošos par viņu tiesībām uz mobilitāti ES, izmantojot līdzekļus, kurus izveidojusi Komisija, piemēram, EURES (Eiropas Nodarbinātības dienesti); Juridiskā atbildība 47. uzstāj, ka nevar ļaut pacientu mobilitātei nekontrolēti pieaugt, vienlaicīgi neizdodot skaidrus noteikumus par atbildību pārrobežu aprūpes pakalpojumu sniegšanā, un uzsver no tā izrietošo vajadzību pēc vieglas piekļuves atlīdzinājuma un tiesu mehānismiem, jo īpaši, ja dažādi ārstēšanas posmi ir notikuši vairāk nekā vienā dalībvalstī; 48. norāda, ka pašreizējie starptautiskie privāttiesību noteikumi par jurisdikciju un piemērojamajiem tiesību aktiem apvienojumā ar dažādiem Kopienas tiesību instrumentiem izraisa sarežģītu un grūti saprotamu tiesiskās atbildības režīmu kopumu, kas neveicina tiesas pieejamību; uzsver, ka saistībā ar veselības aprūpes pakalpojumiem, tas ir īpaši svarīgs jautājums, kas pēc būtības ir gan personīgs, gan individuāls; atzīmē, ka pacients, kas cenšas saņemt atlīdzinājumu, ir neaizsargāts, un viņam ir jātiesājas vienam vai nu ar iestādi, vai profesionālu organizāciju; 49. tāpēc uzsver, ka ir jānodrošina pacientu un veselības aprūpē strādājošo juridiskā drošība, pieprasa precizēt, kas ir atbildīgs, ja pacientam nodarīti kaitējumi, un uzsver, ka visiem veselības aprūpē strādājošiem jābūt par saprātīgu cenu pirktai obligātajai apdrošināšanai; 50. uzsver vajadzību uzlabot pacientu aizsardzību, pieprasot, lai veselības aprūpē strādājošie apdrošina profesionālās darbības civiltiesisko atbildību; tomēr norāda, ka gan līdzekļi, lai to garantētu, gan veselības aprūpē strādājošas personas definīcija būs atkarīga no attiecīgajiem apdrošināšanas vai citiem finanšu nodrošinājuma noteikumiem katrā dalībvalstī; 51. precizē, ka veselības aprūpē bieži vien vajadzīga papildu medicīniska uzraudzība; pieprasa skaidrību noteikumos par atbildības sadali starp veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējiem dažādos veselības aprūpes posmos, lai tādējādi nodrošinātu medicīniskās aprūpes nepārtrauktību; uzsver, ka telemedicīna un e-veselība attīstās tik lielā mēra, ka ir vajadzīgs vienoties par jauniem noteikumiem saistībā ar sociālo aizsardzību, finansēšanu un piekļuvi šādai aprūpei; Dalībvalstu sadarbība 52. uzskata, ka ciešākai sadarbībai starp veselības aprūpes sistēmām vietējā, reģionālā, starpvaldību un Eiropas līmenī vajadzētu ļaut saņemt atbilstošu aprūpi citās dalībvalstīs, uzlabot pakalpojumu kvalitāti un tādējādi palielināt arī iedzīvotāju uzticēšanos; 53. norāda, ka, iesaistītajām pusēm sadarbojoties pārrobežu līmenī, var rast piemērotus risinājumus, kā to liecina Euroregis piemērs; 54. sagaida, ka dalībvalstis, piedāvājot veselības aprūpes pakalpojumus, īstenos pārrobežu sadarbību, lai attiecīgās veselības aprūpes sistēmas būtu rentablākas; 55. aicina Komisiju izstrādāt tehniskos standartus, kā arī aicina dalībvalstu valdības aktīvi atbalstīt sadarbspējīgu un pārredzamu informācijas sistēmu ieviešanu, kas ļautu apmainīties ar informāciju par veselības jautājumiem un dalīties tajā ar veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējiem dažādās dalībvalstīs; 56. atbalsta atskaites centru tīkla izveidi, iekļaujot tādus elektroniskos atskaites centrus, kas nodarbojas ar retām, specifiskām un hroniskām slimībām, kā arī pieredzes apmaiņu starp dalībvalstīm par paraugpraksi attiecībā uz aprūpi un veselības aprūpes sistēmu darbību; aicina Komisiju optimizēt pārrobežu administratīvo sadarbību; 57. uzskata, ka ES var būt nozīmīga loma, uzlabojot informācijas pieejamību pacientiem par pārrobežu mobilitāti, tostarp veicinot Eiropas veselības rādītājus; 58. atzīst, ka pastāv pieprasījums pēc atbilstoši regulētiem un kvalitatīviem pārrobežu veselības un farmācijas pakalpojumiem, kā arī pieprasījums pēc sadarbības un pēc zinātniski tehnoloģiskās pieredzes apmaiņas starp šauri specializētiem medicīnas centriem; tomēr piezīmē, ka pārskatos redzams, ka lielākā daļa cilvēku vēlētos saņemt kvalitatīvu ārstēšanu tuvu savai dzīves vietai; uzskata, ka, lai nodrošinātu piemērotāko tiesisko pamatu, Komisijai vispirms ir rūpīgi jāizpēta, pirmkārt, reālā vajadzība pēc pacientu mobilitātes un, otrkārt, pacientu grupas, kurām pacientu mobilitāti var piemērot, vienlaikus novērtējot pacientu mobilitātes ietekmi uz veselības aprūpes sistēmām; 59. sagaida, ņemot vērā esošās atšķirības, ka dalībvalstis savstarpēji atrisinās tādus jautājumus kā, piemēram, aprūpes pieejamība, kvalitāte un izmaksu kontrole; 60. uzskata, ka atklāta koordinācijas metode ir piemērots instruments, lai organizētu ciešāku sadarbību dalībvalstu starpā; 61. vēlas, lai tiktu noslēgti divpusēji vai daudzpusēji nolīgumi starp dalībvalstīm, reģionālajām un vietējām iestādēm, kā arī veselība aprūpes jomas dalībniekiem, un uzskata, ka tas stimulētu materiālo līdzekļu un cilvēkresursu kopīgu izmantošanu pārrobežu reģionos un jo īpaši reģionos, kuros ir liels skaits īslaicīgu apmeklētāju, kā arī prasmju un zināšanu apmaiņu; 62. aicina, pamatojoties uz jau pastāvošajiem Kopienas instrumentiem un ņemot vērā katras veselības aprūpes sistēmas organizatoriskās īpatnības, izveidot un izmantot vienotos kontaktpunktus, lai tādējādi garantētu pacientiem, veselības aprūpē strādājošajiem, veselības aprūpes iestādēm un kompetentajām iestādēm piekļuvi objektīvai un neatkarīgai informācijai; uzskata, ka veselības aprūpē strādājošie varētu palīdzēt pacientiem atrast informāciju; 63. mudina Komisiju izmantot visus pašreizējos instrumentus, piemēram, SOLVIT un pienākumu neizpildes procedūras, lai palīdzētu pacientiem, kam atteikta izdevumu atmaksāšana (par nestacionāro aprūpi) vai atļauja (stacionārajai aprūpei), lai gan visi nosacījumi, kas izriet no tiesu judikatūras, ir bijuši izpildīti; 64. mudina Komisiju arī turpmāk apkopot dalībvalstu datus un analizēt tendences un problēmas saistībā ar pacientu un veselības aprūpē strādājošo pārrobežu mobilitāti; Secinājumi 65. aicina Komisiju turpināt savu politiku juridiski sodīt par ES tiesību aktu pārkāpumiem, lai nodrošinātu, ka visas dalībvalstis ievēro Tiesas judikatūŗu un ka visi Eiropas pacienti neatkarīgi no izcelsmes valsts gūst labumu no tiesībām, kuras tiem piešķirtas Līgumā; 66. lūdz Komisiju iesniegt Parlamentam un Padomei priekšlikumu par piemērota instrumenta izveidi, lai jo īpaši kodificētu Tiesas judikatūru; 67. aicina Komisiju iesniegt priekšlikumu, ņemot vērā šo rezolūciju un Eiropas Kopienu Tiesas lēmumus par pacientu tiesībām; aicina garantēt pacientiem pēc iespējas lielākas piekļuves iespējas veselības aprūpes pakalpojumiem visā Eiropā, kā arī nodrošināt veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējiem brīvību sniegt pakalpojumus un brīvību veikt uzņēmējdarbību; 68. ņemot vērā, ka Eiropas Parlaments un Padome nepieņēma Komisijas priekšlikumu ar veselības aprūpi saistītos jautājumus iekļaut Direktīvā 2006/123/EK, uzstāj, ka šobrīd ir nepieciešami papildu pasākumi, lai saglabātu pašreizējās tiesības; tāpēc aicina Komisiju kā Līgumu uzraudzītāju nodrošināt šo tiesību aizsardzību; 69. uzskata, ka jaunam Eiropas tiesiskajam regulējumam par pārrobežu veselības aprūpi galvenokārt vajadzētu uzlabot iespējas saņemt kvalitatīvu veselības aprūpi slimības gadījumā, veicināt pacienta drošību un paplašināt visu pacientu iespējas Eiropas Savienībā, neveicinot nevienlīdzīgus ārstēšanas rezultātus; * * * 70. uzdod priekšsēdētājam nosūtīt šo rezolūciju Padomei un Komisijai. [1] [1998] ECR I-1831. [2] [1998] ECR I-1931. [3] [2001] ECR I-5473. [4] [2001] ECR I-5363. [5] [2003] ECR I-1703. [6] [2003] ECR I-4509. [7] [2003] ECR I-12403. [8] [2004] ECR I-2641. [9] [2006] ECR I-4325. [10] OV L 376, 27.12.2006., 36. lpp. [11] OV C 124 E, 25.5.2006., 543. lpp. [12] OV C 146, 22.6.2006., 1. lpp. [13] OV L 149, 5.7.1971., 2. lpp. [14] OV L 166, 30.4.2004., 1. lpp. [15] OV L 40, 11.2.1989., 8. lpp. [16] OV L 255, 30.9.2005., 22. lpp. --------------------------------------------------