KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI Situācijas attīstība piena produktu tirgū un “Piensaimniecības paketesˮ noteikumu darbība /* COM/2014/0354 final - 2014/ () */





KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI Situācijas attīstība piena produktu tirgū un “Piensaimniecības paketesˮ noteikumu darbība 1. Darbības joma Regulas (EK) Nr. 1308/2013[1] 225. panta b) punktā ir noteikts, ka Komisija līdz 2014. gada 30. jūnijam Eiropas Parlamentam un Padomei iesniedz ziņojumu par tirgus situācijas attīstību piena un piena produktu nozarē un jo īpaši par 148. līdz 151. panta, 152. panta 3. punkta un 157. panta 3. punkta darbību, īpaši izvērtējot to ietekmi uz piena ražotājiem un piena ražošanu mazāk attīstītos reģionos saistībā ar vispārējo mērķi saglabāt ražošanu šajos reģionos un aplūkojot potenciālos stimulus, kuri mudinātu lauksaimniekus slēgt kopīgas ražošanas nolīgumus, un pievieno attiecīgus priekšlikumus. Konferencē “ES piena nozares attīstība pēc 2015. gadaˮ, kas notika Briselē 2013. gada 24. septembrī, tika pētītas jaunās problēmas, ar kurām saskarsies piena nozare, un tika apspriests, vai ir vajadzīgi un iespējami papildu instrumenti, ņemot vērā kvotu sistēmas izbeigšanu 2015. gadā. Patlaban ES iestādēs noris konferences rezultātu apspriešana. Šajā ziņojumā ir aplūkoti papildus apspriežamie elementi, un Komisija ar interesi iesaistīties turpmākās debatēs ar Parlamentu, dalībvalstīm un ieinteresētajām aprindām par to, kā vislabāk pārvaldīt tirgus pēc tam, kad kvotu vairs nebūs, lai vajadzības gadījumā izstrādātu turpmākus priekšlikumus. 2. Piena un piena produktu tirgus situācijas attīstība ES piena tirgus pašlaik[2] ir visai labvēlīgā situācijā. ES vidējās piena cenas 2014. gada janvārī bija 40,03 centi/kg, kas ir par 17 % vairāk nekā 2013. gada janvārī un ir vislielākā vidējā piena cena, kas jebkad ir reģistrēta janvāra mēnesī (pēc statistikas datiem kopš 1977. gada). Šī augšupējā tendence ir vērojama arī piena produktu cenās, lai gan sviesta cenu situācija kopš 2014. gada sākuma nav tik laba. Līdz šim cenas ir bijušas stabilas, pateicoties lielajam pieprasījumam pasaulē. Tomēr nevar izslēgt cenu korekciju, ņemot vērā, ka lielāko eksportētāju vidū ir vērojams piena ražošanas pieaugums. Vidējā termiņa izredzes attiecībā uz pienu un piena produktiem ir labas gan pasaules, gan iekšējā tirgū. Pieprasījums pasaulē saglabājas dinamisks, it īpaši jaunietekmes valstīs. Neraugoties uz ekonomikas izaugsmes palēnināšanos, piena produkti ieņem nozīmīgāku vietu cilvēku uzturā, jo palielinās vidusšķiras mājsaimniecību īpatsvars. Ir sagaidāms ražošanas pieaugums kvotu atcelšanas rezultātā, it īpaši dalībvalstīs, kurās patlaban ir kvotu noteiktie ierobežojumi, tādās kā Īrija, Vācija, Nīderlande, Dānija, Austrija un Polija, kā arī Francija. Ražošana būs atkarīga no patēriņa pieauguma tempa gan ES, gan pasaulē, un no citiem faktoriem, tādiem kā vides radītie ierobežojumi. Plašāka informācija par tirgus situācijas vērtējumu ir sniegta Komisijas dienestu darba dokumentā, kas pievienots šim ziņojumam. 3. “Piensaimniecības paketesˮ noteikumu darbība Tā saucamā “Piensaimniecības paketeˮ[3] tika publicēta 2012. gada martā, pilnā mērā stājusies spēkā 2012. gada 3. oktobrī un ir piemērojama līdz 2020. gada 30. jūnijam. 2012. gada jūnijā un septembrī tika publicēta attiecīgi īstenošanas un deleģētā regula[4]. Piensaimniecības paketes noteikumi (tādi, kādi tie integrēti Regulā (ES) Nr. 1308/2013) un to darbība ir aprakstīta zemāk. Šis ziņojums balstās uz dalībvalstu atbildēm, kas sniegtas īpašā anketā[5], kā arī uz paziņojumiem, kas paredzēti īstenošanas noteikumos. 3.1. Obligātie līgumi (148. pants) Līgumi nosaka piena produktu ķēdes dalībnieku pienākumus, palielina izpratni par tirgus signāliem, uzlabo cenas pārnesi, pielāgo piedāvājumu pieprasījumam un palīdz izvairīties no dažiem negodīgas komercprakses veidiem. Pēc piena kvotu sistēmas izbeigšanas tie ir noderīgs ražošanas apjomu plānošanas instruments ražotājiem un pārstrādātājiem. Saskaņā ar 148. pantu dalībvalstīm ir iespēja padarīt par obligātiem rakstiskus līgumus starp lauksaimniekiem un pārstrādātājiem un uzlikt par pienākumu piena iepircējiem piedāvāt lauksaimniekiem obligātu minimālo līguma termiņu. Šiem līgumiem jābūt noslēgtiem pirms piegādes, un tajos jābūt iekļautiem tādiem elementiem kā cena, apjoms, ilgums, sīkāka informācija par samaksu, savākšana un noteikumi nepārvaramas varas gadījumiem. Visiem šiem elementiem ir jābūt brīvi apspriestiem pušu starpā, un lauksaimniekiem ir tiesības atteikties no šādā līgumā piedāvātā minimālā ilguma. Piegādēm, ko veic lauksaimnieks, kas ir kooperatīva loceklis, piemērojams atbrīvojums no pienākuma slēgt līgumu, ja kooperatīva statūtos vai noteikumos ir iekļautas normas, kurām ir līdzīga ietekme kā paredzētajam līgumam. Līdz šim 12 dalībvalstis ir paredzējušas obligātos līgumus, dažas no tām to darījušas pat pirms “Piensaimniecības paketesˮ stāšanās spēkā. 1. tabula. Obligātie līgumi Dalībvalsts || Valsts tiesību akti || Minimālais līguma ilgums Latvija || 2009. gada septembris || — Francija || 2011. gada aprīlis || 5 gadi Itālija || 2012. gada marts || 6 mēneši Spānija || 2012. gada oktobris || 1 gads Lietuva || 2012. gada oktobris || — Ungārija || 2012. gada decembris || 6 mēneši Slovākija || 2012. gada decembris || — Horvātija || 2013. gada jūnijs || 6 mēneši Kipra || 2013. gada jūnijs || 6 mēneši Portugāle || 2013. gada jūnijs || 6 mēneši Bulgārija || 2013. gada novembris || 6 mēneši Rumānija || 2014. gada 1. ceturksnī || 6 mēneši 7 dalībvalstis noteica, ka iepircēja lauksaimniekam piedāvātā līguma minimālajam darbības termiņam jābūt 6 mēnešiem, savukārt Spānija izvēlējās noteikt minimālo termiņu 1 gads, bet Francija — 5 gadi. Ietekmējoties no “Piensaimniecības paketesˮ noteikumiem, Apvienotajā Karalistē ražotāji un pārstrādātāji vienojās par brīvprātīgu prakses kodeksu, kas paredz līgumus ar “Piensaimniecības paketeiˮ līdzīgiem nosacījumiem un aptver vairāk nekā 85 % no svaigpiena ražošanas apjoma. Arī Beļģijā labās prakses kodeksu ir parakstījuši 98 % pārstrādātāju un trīs visnozīmīgākās lauksaimnieku organizācijas. Tajā ir iekļautas vienošanās par kvalitāti, vienošanās par lauksaimnieku un iepircēju informēšanas termiņu, vienošanās par noturību un noteikumi par ražotāju organizāciju nozīmi. Vācijā attiecībā uz piegādēm, kas veiktas, izmantojot ražotāju organizācijas, plaši tiek izmantoti standartlīgumi, kuros papildus kvalitātei, cenas parametriem un ilgumam nākotnē tiks iekļauta arī informācija par piena apjomu. Līgumi ir padarīti par obligātiem dalībvalstīs, kurās starp ražotājiem un pārstrādātājiem pastāvošo līgumattiecību struktūrā mazāka loma ir kooperatīviem. 1. grafikā ir sniegts pārskats par govs piena ražošanas īpatsvaru sadalījumā pēc līgumiskām attiecībām, proti, nošķirot piegādes, ko lauksaimnieki-kooperatīva locekļi veic pārstrādes kooperatīviem un savākšanas kooperatīviem, no piegādēm, ko lauksaimnieki veic privātiem pārstrādātājiem un saskaņā ar citu kārtību. Pēdējais minētais gadījums galvenokārt attiecas uz piegādēm privātajiem savākšanas vai tirdzniecības uzņēmumiem. Aptuveni 64 % no visām govs piena piegādēm ir lauksaimnieku-kooperatīvu locekļu piegādes savam pārstrādes vai savākšanas kooperatīvam. Francijas gadījumā nebija iespējams nošķirt piegādes pārstrādes vai savākšanas kooperatīviem. Vācijā piegādes privātiem pārstrādātājiem galvenokārt tiek veiktas, izmantojot ražotāju organizācijas vai to apvienības. No paziņotajiem datiem izriet, ka kopumā dažādu līgumattiecību veidu īpatsvars pēdējos gados ir bijis samērā stabils. Tomēr vairākas dalībvalstis (EE, IT, LV, AT, SK) ir ziņojušas par pieaugumu privātajiem savācējiem veiktajās piegādēs, lai gan šādu savākšanas organizāciju īpatsvars absolūtā izteiksmē ir visai neliels. 1. diagramma. Līgumattiecības 3.2. Ražotāju organizācijas (152. panta 3. punkts) Dalībvalstīm ir pienākums oficiāli atzīt ražotāju organizācijas (RO), ko pēc savas iniciatīvas veido piensaimniecības nozares ražotāji un kas tiecas sasniegt īpašu mērķi, kas var būt šāds: i) nodrošināt, ka ražošana tiek plānota un tiek pielāgota pieprasījumam, it īpaši kvalitātes un apjoma ziņā; ii) koncentrēt piegādes un kooperatīva locekļu saražoto produktu laišanu tirgū; iii) optimizēt ražošanas izmaksas un stabilizēt ražotāju cenas. Dalībvalstis var noteikt kritēriju par minimālu locekļu skaitu un/vai minimālu tirgojamās produkcijas apjomu, kas ražotāju organizācijām ir jāizpilda, lai tās iegūtu atzītas RO statusu (sk. pielikuma 3. tabulu). Visas atzītās RO specializējas govs piena nozarē, izņemot tikai vienu RO, kas specializējas aitas piena nozarē, un tā atrodas Spānijā. Liels skaits no kopumā 228 RO ES piensaimniecības nozarē, īpaši Vācijā un Itālijā, jau pastāvēja pirms “Piensaimniecības paketesˮ stāšanās spēkā. Tomēr 2013. gadā palielinājās atzīto organizāciju skaits (BE+1, CZ+8, DE+18, ES+3, FR+27). Vācijā viena RO apvienība 2013. gadā saņēma atzītas apvienības statusu, tādējādi atzītu apvienību kopskaits pieauga līdz 2. Vairākās dalībvalstīs tikai nesen stājās spēkā atzīšanu reglamentējošie tiesību akti. Samērā lielās atšķirības minimālajās prasībās apliecina, ka ir grūti rast līdzsvaru starp vēlmi priekšplānā izvirzīt lielās RO, kurām ir potenciāls palielināt ražotāju ietekmi sarunās par sev izdevīgākiem noteikumiem, un vienlaikus veicināt RO izveidi, nosakot reāli sasniedzamus sliekšņus. Tomēr ir jāpatur prātā, ka otrajā posmā vairākas RO var apvienoties RO apvienībā, kurai ir tādas pašas kolektīvu sarunu iespējas kā RO, tikai lielākā mērogā. Acīmredzot relatīvi labvēlīgie tirgus apstākļi iepriekšējā gadā (sk. 2. punktu) nebija mudinājums lauksaimniekiem apvienoties ražotāju organizācijās. Ziņojumā “Analīze par gaidāmo attīstību piensaimniecības nozarēˮ[6] eksperti citstarp ierosināja, ka būtu jāstiprina RO loma, nodrošinot, ka tām ir adekvāts lielums, kas dotu pietiekamas iespējas aizstāvēt savas intereses sarunās par sev izdevīgākiem noteikumiem. Saskaņā ar reformēto KLP[7] tagad uz lauksaimniekiem, kas nav atzītu piensaimniecības RO locekļi, ir iespēja attiecināt dažus atzītajām RO un to apvienībām (un starpnozaru organizācijām) piemērojamos noteikumus un obligātās iemaksas, un ir sagaidāms, ka tas veicinās reprezentatīvu organizāciju izveidi. Papildu stimuli lauksaimniekiem apvienoties ražošanas organizācijās ir aplūkoti 3.8. punktā. 3.3. Kolektīvās sarunas (149. pants) Lai vairotu piena ražotāju ietekmi sarunās par sev izdevīgākiem nosacījumiem, lauksaimnieki var apvienoties ražotāju organizācijās (RO), kas var kolektīvi apspriest līgumu noteikumus, tostarp svaigpiena cenu. Uz piena apjomu, par kuru RO var risināt sarunas, attiecas daži skaidri noteikti ierobežojumi (t. i., 3,5 % no ES kopīgā ražošanas apjoma, 33 % no dalībvalstī saražotā apjoma). Saskaņā ar “Piensaimniecības paketiˮ lauksaimnieku-kooperatīvu locekļu piegādes pārstrādes kooperatīviem nevar būt kopīgu sarunu priekšmets, bet savākšanas kooperatīvi var veidot RO, kas var rīkot kolektīvas sarunas ar pārstrādātājiem. Saistībā ar šo noteikumu četras dalībvalstis ziņoja par svaigpiena piegādēm 2013. gadā saskaņā ar kolektīvi apspriestiem līgumiem. 2. tabula. Faktiskās govs piena piegādes saskaņā ar kolektīvi apspriestiem līgumiem 2013. gadā Dalībvalsts || Govs svaigpiena apjoms x 1000 tonnu || Aptuvenais piegāžu īpatsvars Čehija || 445 || 18 % Vācija || 11 158 || 33 % Spānija || 255 || 4 % Francija || 2 689 || 11 % Vācijā 2 RO apvienības kopā ar 143 RO aptver gandrīz visas piena piegādes pārstrādātājiem, kas nav kooperatīvi. Francijā par gandrīz 90 % no ikgadējā atzītu RO tirgojamā apjoma faktiski tika risinātas kolektīvas sarunas, bet Spānijā kolektīvās sarunās aptvēra aptuveni 16 % no atzītu RO pārdošanas apjoma. Turklāt Spānija 2013. gadā ziņoja par 68 000 tonnu aitas piena piegādēm salīdzinājumā ar produkcijas kopapjomu, kas sasniedz 571 000 tonnu. Tā kā lauksaimnieku-kooperatīvu locekļu piegādes savam pārstrādes kooperatīvam nevar būt sarunu priekšmets saskaņā ar “Piensaimniecības paketiˮ, kolektīvām sarunām ir zināms potenciāls, izņemot Vāciju un dalībvalstis, kurās ir liels kooperatīvo pārstrādātāju īpatsvars. 3.4. Piegādes regulēšana ACVN/AĢIN sieru ražošanas vajadzībām (150. pants) Ņemot vērā, cik liela nozīme, sevišķi mazaizsargātajos lauku reģionos, ir sieriem ar aizsargātu cilmes vietas nozīmi (ACVN) vai aizsargātu ģeogrāfiskās izcelsmes norādi (AĢIN), arī tāpēc, lai nodrošinātu pievienoto vērtību un kvalitāti, dalībvalstīm ir ļauts piemērot noteikumus, kas regulē piegādi ACVN/AĢIN sieru ražošanas vajadzībām pēc ražotāju organizācijas (RO), starpnozaru organizācijas (SO) vai ACVN/AĢIN ražotāju grupas pieprasījuma. Līdz šim divas dalībvalstis ir pieņēmušas noteikumus attiecībā uz piegāžu pārvaldību siera ražošanas vajadzībām. Francija ir pieņēmusi pasākumus attiecībā uz “Comtéˮ, un tie ir piemērojami no 2012. gada 1. aprīļa, un attiecībā uz “Beaufortˮ — spēkā no 2014. gada 27. februāra; Itālija ir pieņēmusi noteikumus attiecībā uz “Asiagoˮ, un tie ir spēkā no 2014. gada 12. februāra. Abās šajās dalībvalstīs pašlaik tiek izskatīti vai izstrādāti jauni pieprasījumi. 3.5. Starpnozaru organizācijas (157. panta 3. punkts) Īpaši noteikumi attiecībā uz starpnozaru organizācijām (SO) piensaimniecības nozarē ļauj piena produktu piegādes ķēdes dalībniekiem risināt dialogu un veikt virkni pasākumu, kas ar zināmiem nosacījumiem var tikt daļēji atbrīvoti no konkurences noteikumu piemērošanas (210. pants). Šie kopīgie pasākumi cita starpā attiecas uz tādiem aspektiem kā zināšanu un pārredzamības uzlabošana attiecībā uz ražošanu un tirgu, noieta veicināšana, pētniecība, inovācija un kvalitātes pilnveidošana. SO locekļu vidū jābūt svaigpiena ražotāju pārstāvjiem un pārstāvjiem no vismaz viena vai vairākiem piegādes ķēdes posmiem, proti, pārstrādes vai tirdzniecības (ieskaitot izplatīšanu). Atzītas SO piensaimniecības nozarē darbojas Spānijā (viena — SO govs, aitas un kazas pienam), Francijā (viena — govs pienam, viena — kazas pienam un divas — aitas pienam), Ungārijā (govs pienam) un Portugālē. Tās parasti darbojas valsts mērogā, izņemot divas aitas piena SO Francijā, kurām ir reģionālais mērogs. Tās visas aptver ražošanas un pārstrādes posmus, bet tirdzniecības posms ir pārstāvēts tikai Ungārijas starpnozaru organizācijā. Saistībā ar Regulas (EK) Nr. 1234/2007[8] 177.a pantu ir saskaņota kāda Francijas SO izmantotā prakse attiecībā uz dažu tirgus datu un ekonomisko rādītāju izplatīšanu. 3.6. Piena piegāžu obligāti paziņojumi (151. pants) Lai cieši sekotu tirgus attīstībai pēc tam, kad būs beigusies piena kvotu režīma darbība, un lai uzlabotu pārredzamību, šis noteikums gādā par savlaicīgu informāciju par piegādātajiem piena apjomiem. Tas ir piemērojams no 2015. gada 1. aprīļa. Tiek izstrādāti īstenošanas noteikumi. 3.7. “Piensaimniecības paketesˮ ietekme uz piena ražotājiem un piena ražošanu mazāk attīstītos reģionos Tā kā nepastāv vienota “mazāk attīstīta reģionaˮ definīcija saistībā ar piena ražošanu, dalībvalstīm bija prasīts norādīt, kādus kritērijus tās izmantojušas šim nolūkam. Dalībvalstis galvenokārt ar mazāk attīstītiem reģioniem saprot kalnu apvidus, bet arī mazāk labvēlīgā stāvoklī esošas teritorijas, kuras skar specifiski apstākļi, teritorijas, kurām draud pamešana, mazāk labvēlīgos apgabalus kā tādus un attālākos reģionus (piemēram, Azoru salas). Dažas dalībvalstis piemēro atšķirīgu trūkumu gradāciju un/vai pievieno īpašus kritērijus, piemēram, attālais novietojums, sala, sadrumstalota struktūra, augsne, klimats, zems piena izslaukums, augstas ražošanas izmaksas utt., galvenokārt atsaucoties uz nacionālajām lauku attīstības programmām. Dažas dalībvalstis ziņo, ka tām nav pieejami dati par šo jautājumu (BG, LT, LU, HU, MT, SK). Pamatojoties uz visai neviendabīgo “mazāk labvēlīga apgabalaˮ definīciju, ir reģistrēti turpmāk izklāstītie dati un tendences. 2. diagramma. Piena ražošana mazāk attīstītos apgabalos Pēdējos gados visām dalībvalstīm raksturīgā piena ražotāju skaita vispārēja samazināšanās tendence ir vērojama arī šajos mazāk attīstītos apgabalos, lai gan Polijas gadījumā samazinājums ir lielāks nekā reģionos, kas nav pieskaitāmi pie mazāk attīstītiem apgabaliem. Savukārt Francijā, Austrijā un Slovēnijā samazinājums kalnu apvidos nav tik izteiksmīgs salīdzinājumā ar citiem reģioniem, bet Spānija ziņo, ka piena ražotāju skaita samazināšanās ir kļuvusi lēnāka kopš 2006. gada, kad piena nozarē tika ieviesti tiešie maksājumi. Piena ražošanas apjomi mazāk attīstītos apgabalos samazinās Igaunijā, Grieķijā un Polijā, bet palielinās Vācijā, Īrijā, Latvijā un Austrijā. Spānijā ir reģistrēts ievērojams ražošanas apjomu pieaugums it sevišķi reģionos ar zemu iedzīvotāju skaitu (gandrīz 40 % no valstī saražotā apjoma). Līgumos paredzētā kārtība mazāk attīstītos apgabalos, ciktāl ir pieejami dati, ir vairāk vai mazāk līdzīga tai, kas izklāstīta 3.1. punktā, tomēr ar lielāku piegāžu īpatsvaru pārstrādes kooperatīviem Beļģijā, Īrijā, Itālijā, Polijā, Zviedrijā un Francijā. Informācija par RO darbību mazāk attīstītos apgabalos ir visai trūcīga; tikai Francija ir ziņojusi, ka 14 no 36 RO daļēji darbojas arī šādos apgabalos, lai gan nav saņemti paziņojumi par kolektīvām sarunām atbilstīgi 149. pantam šādos reģionos. Dalībvalstis nav ziņojušas par “Piensaimniecības paketesˮ būtisko ietekmi uz piensaimniecības nozari mazāk attīstītos apgabalos tāpēc, ka noteikumi tika pieņemti tikai nesen un faktiskās piemērošanas periods bija pārāk īss. Turklāt lielākā daļa dalībvalstu nav varējušas sniegt detalizētus datus par šo jautājumu. Datu analīze liecina, ka situācija un jaunākie notikumi piena nozarē mazāk attīstītos reģionos un dažādās dalībvalstīs ir samērā atšķirīgi, tāpēc būtu vajadzīga precīzi orientēta pieeja. Līdzīgas atziņas ir atrodamas Eiropas Parlamenta 2013. gada 11. decembra rezolūcijā par piena ražošanas saglabāšanu kalnu apvidos, mazāk attīstītos apgabalos un attālākos reģionos pēc piena kvotu atcelšanas[9]. Pašreizējie un jaunie pasākumi saskaņā ar reformēto KLP nodrošina šādu mērķorientētu pieeju. Dalībvalstis savās lauku attīstības programmās[10] var risināt piensaimniecības nozares specifiskās vajadzības ar stratēģisku pieeju, izstrādājot pielāgotas apakšprogrammas, kas ir vērstas, piemēram, uz piena ražošanas pārstrukturizāciju, ja nozarei ir īpaša ietekme uz lauku apgabala attīstību, vai kas paredzētas īpaši kalnu apvidiem. Turklāt atbalsts apgabaliem, kuriem ir dabas un citi īpaši apgrūtinājumi, paredz maksājumus, kas kompensē negūtos ienākumus un papildu izmaksas apgabalos, kuros lauksaimniecisko ražošanu negatīvi ietekmē dabas ierobežojumi. Tas, bez šaubām, varētu attiekties arī uz piena ražotājiem, ja tie atrodas apgabalā, kuru skar attiecīgais ierobežojums. Minētajiem maksājumiem ir īpaši liela nozīme lauksaimnieciskās zemes pamešanas novēršanā. Turklāt jaunajā Lauku attīstības regulā arī ir paredzēts lielāks maksimālais apjoms maksājumiem par teritorijām, kurās ir dabiskie vai citi īpašie ierobežojumi, –– no 250 EUR/ha līdz 450 EUR/ha kalnu apvidos un no 150 EUR/ha līdz 250 EUR/ha pārējos apgabalos. Piemēram, saskaņā ar Tiešo maksājumu regulu[11] dalībvalstis var nolemt sniegt piensaimniekiem brīvprātīgu saistīto atbalstu, kurš nepārsniedz noteiktu līmeni no valstij noteiktā finansējuma, ciktāl nepieciešams, lai radītu pamudinājumu saglabāt pašreizējo ražošanas līmeni. Šis atbalsts tiks vērsts uz nozarēm vai reģioniem, kur noteikta veida zemkopība vai noteikti lauksaimniecības nozares segmenti, kam ir īpaša nozīme no ekonomiskā, sociālā vai vides viedokļa, saskaras ar zināmām grūtībām. Turklāt dalībvalstis var nolemt piešķirt maksājumu par apgabaliem ar dabiskiem ierobežojumiem, šim mērķim atvēlot ne vairāk par 5 % no valstij piešķirtā finansējuma. Bez tam attiecībā uz ES attālākajiem reģioniem ir paredzēti POSEI (Attālu un salu reģionu īpašo attīstības problēmu pārvarēšanas programmas) pasākumi[12], lai ņemtu vērā šādu reģionu ģeogrāfiskos un ekonomiskos trūkumus, tādus kā attālinātais novietojums, nelielais izmērs, sarežģītā topogrāfija un klimatiskie apstākļi, kā arī ekonomikas atkarība no dažiem produktiem. Būtu jāpiemin, ka laikposmā no 2010. līdz 2013. gadam 14 dalībvalstis ir īstenojušas īpašu atbalstu piensaimniecības nozarē saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 73/2009 68. panta 1. punkta b) apakšpunktu ar kopējo piešķirto finansējumu 1 miljarda euro apmērā. 3.8. Potenciālie stimuli lauksaimniekiem slēgt kopīgas ražošanas līgumus Atbildot uz anketas jautājumiem (sk. 3. punktu), vairākas dalībvalstis izteikušās, ka finansiālais atbalsts ražotāju organizācijām (piemēram, kāds ir augļu un dārzeņu nozarē) būtu piemērots pamudinājums lauksaimniekiem slēgt kopīgas ražošanas līgumus. Citas dalībvalstis norāda, ka būtu jāstiprina RO spēja attīstīt citas funkcijas, kas sniedzas pāri kolektīvām sarunām par svaigpiena piegādēm, piemēram, lielāka iesaiste tirgus regulēšanā, kopīgas sarunas ar lopbarības piegādātājiem vai liellopu nobarotājiem. Tika ierosinātas arī informēšanas kampaņas, kas palielinātu izpratni par ieguvumiem, ko sniedz dalība ražotāju organizācijā, un iepazīstinātu ar veiksmīgiem piemēriem. Bet bija arī vairākas dalībvalstis, kas pauda, ka neredz vajadzību pēc šādiem stimuliem, un minēja labi attīstīto kooperatīvu struktūru savā piensaimniecības nozarē. Šajā saistībā reformētā lauku attīstības politika piedāvā šādas iespējas: laikposmam no 2014. gada līdz 2020. gadam atbalsts ražotāju grupu izveidei ir paplašināts un attiecināms arī uz ražotāju organizācijām; · atbalsts ir iespējams arī saskaņā ar jauno sadarbības pasākumu (kas ir potenciāli paredzēts ražotāju grupām, kooperatīviem un starpnozaru organizācijām), piemēram, lai atbalstītu jaunu produktu un metožu izstrādi, īsu piegādes ķēžu un vietēju tirgu izveidi, kā arī mazo uzņēmumu sadarbību kopīgu darba procesu organizēšanā un iekārtu kopīgā izmantošanā. Apvienojumā ar atbalstu, ko sniedz ieguldījumu atbalsta ietvaros, par kolektīviem ieguldījumiem var saņemt augstāku atbalsta likmi (iespējamais palielinājums ir par 20 procentpunktiem); · lauksaimnieku grupas turklāt var gūt labumu no virknes lauku attīstības pasākumu, piemēram, ieguldījumu atbalsta, piedalīšanās kvalitātes shēmās un informācijas/ veicināšanas pasākumos, agrovides pasākumiem u. c. 4. Noslēguma piezīmes Situācija ES piena tirgū patlaban ir labvēlīga, un vidējā termiņa perspektīvas ir labas, lai gan, visticamāk, ne reizi vien būs jāsaskaras ar ārkārtēji lielām cenas svārstībām. Valstis ir pārņēmušas “Piensaimniecības paketesˮ noteikumus savos tiesību aktos. 12 dalībvalstis ir noteikušas par obligātiem līgumus starp lauksaimniekiem un pārstrādātājiem. Divās citās dalībvalstīs lauksaimnieki un pārstrādātāju organizācijas piensaimniecības paketes iespaidā ir vienojušies par labas prakses kodeksu. Gandrīz visas dalībvalstis ir pieņēmušas valsts mēroga kritērijus ražotāju organizāciju (RO) atzīšanai, lai gan dažās dalībvalstīs tas ir izdarīts tikai nesen. 6 dalībvalstīs līdz 2013. gada beigām bija kopumā 228 atzītas RO, un visai liela daļa no tām pastāvēja jau pirms “Piensaimniecības paketesˮ stāšanās spēkā. (Jaunu) RO izveide prasa laiku un lielu apņemšanos no pašiem lauksaimniekiem. Nesen izveidojusies tirgus labvēlīgā situācija un perspektīvas, iespējams, neveicināja lauksaimnieku iestāšanos ražotāju organizācijās. Šādā ziņā potenciāli stimuli lauksaimniekiem slēgt kopīgas ražošanas līgumus ir paredzēti reformētajā lauku attīstības politikā (atbalsts RO izveidei, jauni pasākumi sadarbības jomā un lauksaimnieku grupu tiesības piedalīties virknē lauku attīstības pasākumu). Turklāt iespēja attiecināt dažus RO noteikumus un obligātās iemaksas uz lauksaimniekiem, kuri nav RO locekļi, varētu veicināt lielu RO izveidi. Kolektīvas sarunas saskaņā ar “Piensaimniecības paketiˮ atzītas RO līdz šim ir izmantojušas četrās dalībvalstīs. Šādu sarunu rezultātā 2013. gadā tika veiktas piena piegādes, kuru apjoms svārstās no 4 līdz 33 % salīdzinājumā ar kopējo attiecīgajā dalībvalstī veikto piegāžu apjomu. Līdz šim 2 dalībvalstis ir izmantojušas iespēju regulēt piena piegādi ACVN/AĢIN sieru ražošanas vajadzībām kopumā 3 sieriem. Ir ziņas par turpmākām ierosmēm. Iepriekš minētās noteikumu un finanšu iemaksu plašākas attiecināšanas iespējas attiecas arī uz starpnozaru organizācijām (SO) un varētu kalpot par stimulu šādu organizāciju izveidei. Atzītas SO dotajā pašlaik pastāv četrās dalībvalstīs. Ir pāragri sagaidīt nozīmīgu “Piensaimniecības paketesˮ ietekmi uz piensaimniecības nozari mazāk attīstītos apgabalos. Ciktāl ir pieejami dati un balstoties uz virkni dažādu kritēriju, ko dalībvalstis izmanto, lai noteiktu, kuri apvidi uzskatāmi par “mazāk attīstītiem apgabaliemˮ, piena ražošanas tendences šajos reģionos būtiski atšķiras gan starp dalībvalstīm, gan starp dalībvalsts reģioniem. Tomēr paziņotie dati liecina, ka vairākās dalībvalstīs kooperatīviem pārstrādātājiem piegādātā piena īpatsvars mazāk attīstītos reģionos ir lielāks nekā citos reģionos. Nebija iespējams iegūt konkrētus datus par RO darbību mazāk attīstītos apgabalos. Konferencē “ES piena nozares attīstība pēc 2015. gadaˮ, kas notika Briselē 2013. gada 24. septembrī, tika ierosināta ideja par Eiropas piena tirgus novērošanas centru, un Komisijas dienesti pašlaik šo ideju ievieš praksē. Novērošanas centrs ir Eiropas Komisijā izveidots instruments, kas ir atbildīgs par piena produktu tirgus datu izplatīšanu un īstermiņa analīzi, iesaistot ražotājus, pārstrādātājus, vairumtirgotājus un mazumtirgotājus, kā arī neatkarīgus ekspertus, un kas radīts ar mērķi apmierināt arvien augošu vajadzību pēc detalizētākas un laicīgākas informācijas. Ieinteresēto personu devums ir viņu kompetence un zināšanas par tirgu, kas papildina datu savākšanas un tirgus analīzes kvantitatīvo pieeju ar kvalitatīviem aspektiem. Galīgais mērķis ir nodrošināt ekonomikas dalībniekiem kvantitatīvus un kvalitatīvus rīkus, kas vairotu viņu izpratni par tirgu un palīdzētu viņiem pieņemt uzņēmējdarbības lēmumus. Novērošanas centram būs iespēja sūtīt Komisijas dienestiem agrīnus brīdinājumus, kad tas būs nepieciešams tirgus situācijas dēļ. Saskaņā ar jauno KLP (2014.–2020. gadam) piena nozare ir pasargāta ar “drošības tīklaˮ palīdzību (intervences iepirkumi sviestam un vājpiena pulverim, privātas uzglabāšanas atbalsts attiecībā uz sviestu, vājpiena pulveri un ACVN/AĢIN sieriem), turklāt pastāv regulējums, kas dod iespēju Komisijai ārkārtas apstākļos reaģēt uz situāciju (piemēram, pagarināt intervences iepirkšanas periodu, sniegt atbalstu par citu piena produktu privāto uzglabāšanu, piešķirt eksporta kompensācijas, atļaut pagaidu atkāpi no konkurences noteikumiem attiecībā uz atzītu organizāciju līgumiem un lēmumiem veikt kādus pasākumus, piešķirt ārkārtas pretcikliskus maksājumus). Turklāt piena ražotāji ir tiešo maksājumu saņēmēji un lauku attīstības programmu dalībnieki, un šo programmu ietvaros dalībvalstīm ir ievērojamas manevrēšanas iespējas īstenot mērķtiecīgi virzītus pasākumus, kas īpaši paredzēti piena nozarei. Pašreizējās prognozes par situāciju pasaules piena produktu tirgū saglabājas lielā mērā pozitīvas. Tomēr joprojām pastāv bažas par ES regulējuma sistēmas spēju risināt tirgus ārkārtēju svārstību situācijas vai krīzi, kas gaidāma pēc kvotu sistēmas darbības beigām, it īpaši saistībā ar mērķi nodrošināt līdzsvarotu piena ražošanas attīstību visā Eiropas Savienībā un novērst pārmērīgu koncentrāciju visražīgākajos apgabalos. Piena tirgus novērošanas centra izveide palīdzēs Komisijai uzraudzīt tirgus attīstību un proaktīvi izmantot “drošības tīklaˮ noteikumus. Ir izvirzīti dažādi priekšlikumi par to, kā pavirzīties vēl tālāk un nostiprināt pieejamos instrumentus. Konkrētāk, ir izvirzītas idejas attiecībā uz to, kā Eiropas Savienībai nodrošināt rīkus dzīvotspējīgas piena ražošanas saglabāšanai krīzes situācijās, kā labāk pārvaldīt negatīvās sekas piena ražošanā mazāk attīstītos apgabalos un kā nodrošināt līdzekļus, kas palīdzētu tikt galā ar krasu ražošanas apjomu pieaugumu, kurš varētu atstāt nopietnu ietekmi uz tirgus ilgtermiņa stabilitāti. Ir aktualizējušies arī jautājumi par to, kā panākt, lai tirgus dalībnieki uzņemtos atbildību par saviem lēmumiem izmantot attīstības iespējas un dotu savu ieguldījumu krīzes atrisināšanā. Komisija rīkos debates, lai risinātu šos problēmjautājumus. Konkrētāk, tā pētīs nepieciešamību pēc papildu instrumentiem labākai krīzes situācijas paredzēšanai un labākai krīzes situācijas un tirgus svārstību risināšanai. Turklāt vajadzīga sīkāka analīze, lai rastu efektīvākus veidus piena nozares atbalstīšanai. Bez kavēšanās tiks sāktas diskusijas par instrumentiem, kuri jau ir spēkā, un par vajadzību pēc papildu instrumentiem, pirms nākamā Komisija 2018. gadā ziņos par “Piensaimniecības paketesˮ darbību un par tirgus situācijas attīstību. [1] Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Regula (ES) Nr. 1308/2013, ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007 (OV L 347, 20.12.2013., 671. lpp.). [2] Pamatojoties uz datiem, kas bija pieejami līdz 2014. gada marta vidum. [3] Regula (ES) Nr. 261/2012, OV L 94, 30.3.2012., 38. lpp. [4] Komisijas Īstenošanas regula (ES) Nr. 511/2012, OV L 156, 16.6.2012., un Komisijas Deleģētā regula (ES) Nr. 880/2012, OV L 263, 28.9.2012., 8. lpp. [5] http://ec.europa.eu/agriculture/milk/milk-package/questionnaire-implementation-2013_en.pdf. [6] Ārējs pētījums, ko uzņēmums “Ernst&Youngˮ sagatavoja Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorātam. Sk. http://ec.europa.eu/agriculture/events/dairy-conference-2013_en.htm. [7] Regulas (ES) Nr. 1308/2013 164. un 165. pants. [8] Tagad Regulas (ES) Nr. 1308/2013 210. pants. [9] http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+TA+P7-TA-2013-0577+0+DOC+XML+V0//LV. [10] Regula (ES) Nr. 1305/2013, OV L 347, 20.12.2013., 487. lpp. [11] Regula (ES) Nr. 1307/2013, OV L 347, 20.12.2013., 608. lpp. [12] Regula (ES) Nr. 228/2013, OV L 78, 20.3.2013., 23. lpp. PIELIKUMS Ražotāju organizācijas: dalībvalstu noteiktie minimālie kritēriji un atzītās organizācijas Dalībvalsts || Valsts tiesību akti || Minimālais lauksaimnieku skaits || Minimālais tirgojamās produkcijas apjoms x 1000 t* || Atzīto RO skaits līdz 2013. gada beigām Francija || līdz 2012. gadam || 200 || vai 60 || 36 Portugāle || līdz 2012. gadam || 12 || 20 || Spānija || 2011. gada novembris || || 200 || 7 Somija || 2012. gada maijs || 15 || 3 || Nīderlande || 2012. gada jūnijs || 150 || 90 || Igaunija || 2012. gada septembris || || 5 % || Austrija || 2012. gada oktobris || 20 || vai 3 || Čehija || 2012. gada oktobris || 10 || || 8 Lietuva || 2012. gada oktobris || 20 || 1 || Beļģija || 2012. gada decembris/2013. gada augusts || 40/20 || || 2 Itālija || 2012. gada decembris || 5 || 3 || 32 Slovākija || 2012. gada decembris || 5 || || Ungārija || 2012. gada decembris || || 30 || Dānija || 2013. gada sākums || 5 || 3 || Latvija || 2013. gada janvāris || 10 || 0,125 || Apvienotā Karaliste || 2013. gada aprīlis || 10 || 6 || Zviedrija || 2013. gada maijs || 10 || 6 || Horvātija || 2013. gada jūnijs || 5 || 3 || Kipra || 2013. gada jūnijs || 35 || 20 || Grieķija || 2013. gada septembris || 5/20 || 0,5/5 || Vācija || 2013. gada novembris || 5 || || 143 Polija || 2013. gada novembris || 20 || 2 || Rumānija || 2014. gada 1. ceturksnis || 5 || 0,035 || Slovēnija || 2014. gada marts || 20 || 2 000 || Luksemburga || 2014. gada marts || 10 || || * Papildus prasībai par lauksaimnieku skaitu, ja vien nav norādīts. Vairākas dalībvalstis ir nošķīrušas prasības, piemēram, attiecībā uz bioloģiskajiem lauksaimniekiem, aitas vai kazas piena ražotājiem un RO, kas atrodas īpašos ģeogrāfiskos apgabalos.