(3)2018. gada ziņojums par Itāliju tika publicēts 2018. gada 7. martā. Tajā bija izvērtēts, kā īstenoti šai valstij adresētie ieteikumi, ko Padome pieņēma 2017. gada 11. jūlijā, turpmākie pasākumi, kas veikti pēc iepriekšējos gados pieņemtajiem ieteikumiem, un Itālijas progress virzībā uz stratēģijas “Eiropa 2020” valsts mērķu sasniegšanu. Tajā bija ietverts arī padziļināts pārskats, kurš veikts saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1176/2011 5. pantu un kura rezultāti arī tika publicēti 2018. gada 7. martā. No Komisijas veiktās analīzes secināms, ka Itālijā pastāv pārmērīga makroekonomikas nelīdzsvarotība. Proti, ņemot vērā ienākumus nenesošo aizdevumu lielo īpatsvaru, kas samazinās, un ļoti augsto bezdarba līmeni, kurš uzlabojas, liels valdības parāds un ieilgusi vāja ražīguma dinamika var radīt riskus, kuriem ir pārrobežu ietekme. Ņemot vērā Itālijas tautsaimniecības lielumu un pārrobežu nozīmi, ir īpaši svarīgi rīkoties, lai samazinātu risku saistībā ar nelabvēlīgu ietekmi uz Itālijas tautsaimniecību un ekonomisko un monetāro savienību.

(4)Itālija savu 2018. gada valsts reformu programmu un 2018. gada stabilitātes programmu iesniedza 2018. gada 16. maijā . Lai ņemtu vērā abu programmu savstarpējo saistību, tās izvērtētas vienlaikus.

(5)Attiecīgie šai valstij adresētie ieteikumi ir ņemti vērā, plānojot Eiropas strukturālos un investīciju fondus 2014.–2020. gada plānošanas periodam. Kā paredzēts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1303/2013 23. pantā, Komisija var pieprasīt dalībvalstij pārskatīt tās partnerības nolīgumu un attiecīgās programmas un ierosināt grozījumus, ja tas vajadzīgs, lai palīdzētu īstenot attiecīgos Padomes ieteikumus. Sīkāku informāciju par minētā noteikuma izmantošanu Komisija ir sniegusi Norādēs par to, kā piemērojami pasākumi, kuri saista Eiropas strukturālo un investīciju fondu efektivitāti ar pareizu ekonomikas pārvaldību.

(6)Itālijai šobrīd tiek piemērota Stabilitātes un izaugsmes pakta preventīvā daļa un noteikums par parādu. Aizejošās valdības iesniegtās 2018. gada stabilitātes programmas pamatā ir tendenču scenārijs, kurš balstīts uz pieņēmumu, ka tiesību akti netiks grozīti. Iestādes prognozē, ka budžeta nominālais deficīts no 2,3 % no IKP 2017. gadā uzlabosies līdz 1,6 % 2018. gadā un līdz 0,8 % 2019. gadā, līdz 2020. gadam sasniedzot kopumā līdzsvarotu budžeta stāvokli. Plānots, ka vidēja termiņa budžeta mērķis, kas noteikts kā līdzsvarots budžeta stāvoklis strukturālā izteiksmē, tiks sasniegts līdz 2020. gadam un uzturēts šādā līmenī 2021. gadā, savukārt pārrēķinātā strukturālā bilance abos gados liecina par nelielu strukturālo deficītu (0,2 % no IKP). Pēc tam, kad vispārējās valdības parāda attiecība pret IKP 2017. gadā mazliet samazinājās (līdz 131,8 % no IKP salīdzinājumā ar 132,0 % 2016. gadā), 2018. gada stabilitātes programmā tiek prognozēts, ka no 2018. gada tā turpinās samazināties, 2021. gadā sasniedzot 122,0 %, arī pateicoties prognozētajiem privatizācijas ieņēmumiem 0,3 % apmērā gadā periodā no 2018. līdz 2020. gadam. Tomēr pēdējos gados privatizācijas mērķi nav sasniegti pietiekamā mērā. Saskaņā ar Komisijas 2018. gada pavasara prognozi nemainīgas politikas gadījumā paredzams, ka 2019. gadā reālā IKP pieaugums būs zemāks un deficīts būs lielāks nekā prognozēts 2018. gada stabilitātes programmā. Komisijas prognozē nav ietverts PVN pieaugums (0,7 % no IKP), kas tiesību aktos paredzēts kā “drošības klauzula”, lai 2019. gadā sasniegtu budžeta mērķus.

(7)Komisija 2018. gada 23. maijā izdeva ziņojumu saskaņā ar LESD 126. panta 3. punktu, jo Itālija 2016. un 2017. gadā prima facie nebija ievērojusi noteikumu par parādu. Ziņojumā tika secināts, ka, ņemot vērā visu svarīgo faktoru izvērtējumu, būtu jāuzskata, ka parāda kritērijs, kā tas definēts Līgumā un Regulā (EK) Nr. 1467/1997, pašreiz tiek ievērots un ka līdz ar to nav vajadzības sākt pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūru, jo īpaši tādēļ, ka Itālija 2017. gadā ex post tomēr ievēroja preventīvās daļas nosacījumus. Komisija šo atbilstību atkārtoti novērtēs, pamatojoties uz 2018. gada ex post datiem, kas tiks paziņoti 2019. gada pavasarī.

(8)Stabilitātes programmā norādīts, ka bēgļu ārkārtējā pieplūduma un aizsardzības pret seismiskajiem riskiem ietekme uz budžetu ir ievērojama, un sniegti atbilstoši pierādījumi par šo budžeta papildu izmaksu apmēru un veidu. Saskaņā ar Komisijas datiem 2017. gadā attiecināmie papildu izdevumi, kas saistīti ar bēgļu ārkārtējo pieplūdumu, bija 0,16 % no IKP, un papildu izdevumi, kuri saistīti ar aizsardzību pret seismiskajiem riskiem, bija 0,19 % no IKP. Regulas (EK) Nr. 1466/97 5. panta 1. punktā un 6. panta 3. punktā izklāstītie noteikumi atļauj šādus papildu izdevumus, jo bēgļu pieplūdums un seismiskie riski ir ārkārtēji apstākļi, to ietekme uz Itālijas publiskajām finansēm ir ievērojama, un ilgtspēja netiktu apdraudēta, ja tiktu pieļauta īslaicīga novirze no korekcijām vidējā termiņa budžeta mērķa sasniegšanai. Tāpēc 2017. gadā nepieciešamās korekcijas vidējā termiņa budžeta mērķa sasniegšanai tika samazinātas, lai ņemtu vērā šīs papildu izmaksas.

(9)Padome 2017. gada 11. jūlijā ieteica Itālijai nodrošināt, ka valdības neto primārie izdevumi 2018. gadā nominālā izteiksmē samazinās vismaz par 0,2 %, kas atbilst ikgadējai strukturālajai korekcijai 0,6 % apmērā no IKP. Vienlaikus tika norādīts, ka 2018. gada budžeta plāna projekta izvērtējumā un turpmākajā 2018. gada budžeta rezultātu izvērtējumā būs pienācīgi jāņem vērā mērķis sasniegt tādu fiskālo nostāju, kura sekmē gan to, ka tiek nostiprināta pašreizējā ekonomikas atveseļošanās, gan nodrošināta publisko finanšu ilgtspēja. Saskaņā ar Komisijas novērtējumu par atlabšanas noturīgumu Itālijā (vienlaikus pienācīgi ņemot vērā tās ilgtspējas problēmas), kas tika veikts Komisijas atzinuma par Itālijas budžeta plāna projektu ietvaros, 2018. gadā ir nepieciešami fiskālie strukturālie pasākumi vismaz 0,3 % apmērā no IKP bez papildu novirzes viena gada griezumā. Attiecīgi valdības neto primāro izdevumu nominālā izteiksmē palielinājums nedrīkst pārsniegt 0,5 %. Ņemot to vērā vispārējā novērtējumā un pamatojoties uz Komisijas 2018. gada pavasara prognozi, 2018. gadā pastāv risks būtiskai novirzei no ieteiktās korekcijas virzībā uz vidējā termiņa budžeta mērķa sasniegšanu.

(10)Ņemot vērā Itālijas vispārējās valdības parāda attiecību, kas pārsniedz 60 % no IKP, un prognozēto izlaides starpību 0,5 % apmērā, valdības neto primāro izdevumu nominālā pieauguma temps 2019. gadā nedrīkstētu pārsniegt 0,1 %, kas atbilst strukturālajai korekcijai 0,6 % apmērā no IKP, kura izriet no Stabilitātes un izaugsmes pakta prasību matricas. Pastāv risks, ka nemainīgas politikas apstākļos 2019. gadā un 2018. un 2019. gadā kopā būs ievērojama novirze no minētās prasības. Saskaņā ar prognozēm Itālija 2018. un 2019. gadā prima facie neizpildīs noteikumu par parādu. Turklāt, tā kā Itālijas augstais valsts parāda īpatsvars sasniedz aptuveni 130 % no IKP, parāda apkalpošanas izmaksu segšanai tiek rezervēti lieli resursi, un tas nāk par sliktu izaugsmi veicinošākām jomām, tostarp izglītībai, inovācijai un infrastruktūrai. Kopumā Padome uzskata, ka no 2018. gada būtu jāveic nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātu atbilstību Stabilitātes un izaugsmes pakta noteikumiem. Būtu prātīgi izmantot neparedzētos ieņēmums, lai turpinātu samazināt vispārējās valdības parāda īpatsvaru.

(11)Itālijā vecuma pensijas izdevumi, kas ir aptuveni 15 % no IKP, pašlaik ir vieni no visaugstākajiem ES. Netiešās saistības, kas izriet no sabiedrības novecošanās, tika ierobežotas, pateicoties iepriekšējām pensiju reformām, tādējādi uzlabojot Itālijas ilgtermiņa ilgtspēju, tostarp ar pakāpenisku pensionēšanās vecuma pielāgošanu paredzamajam mūža ilgumam. Tomēr gan 2017., gan 2018. gada budžetā bija iekļauti noteikumi, kas daļēji atcēla šīs reformas. Itālijā to iedzīvotāju daļa, kas ir vecumā virs 65 gadiem, ir lielāka nekā ES vidējais rādītājs. Tiek prognozēts, ka laika gaitā tā turpinās pieaugt, pasliktinot Itālijas vecumatkarības koeficientu. Līdz ar to ir paredzams, ka pensiju izdevumi vidējā termiņā pieaugs. Turklāt lielā vecuma pensiju daļa publiskajos izdevumos ierobežo citus sociālos tēriņus (tostarp nabadzības apkarošanu) un izaugsmi veicinošus tēriņus tādās jomās kā izglītība; minēto tēriņu daļa izdevumos ir samazinājusies kopš 2000. gadu sākuma. Ievērojot taisnīguma un samērīguma principus, ievērojamus ietaupījumus varētu panākt, veicot intervences pasākumus saistībā ar lielajām pensiju tiesībām, ko nesedz atbilstīgas iemaksas.

(12)Itālijas nodokļu sistēma rada smagu slogu kapitālu un darbaspēku, un tam ir negatīva ietekme uz ekonomikas izaugsmi. Neraugoties uz to, ka mērķorientētu nodokļu stimulu piemērošanas joma nesen tika paplašināta, nodokļu slogs, kas gulstas uz ražošanas faktoriem, joprojām ir viens no augstākajiem ES, tādējādi mazinot investīcijas un nodarbinātību. Šo slogu ir iespējams samazināt bez ietekmes uz budžetu, pārejot uz izaugsmei mazāk kaitējošām nodokļu bāzēm, piemēram, uz nekustamo īpašumu un patēriņu. 2015. gadā regulārais nekustamā īpašuma nodoklis galvenajai dzīvesvietai tika atcelts (arī bagātākām mājsaimniecībām). Turklāt nekustamā īpašuma kadastrālās vērtības lielā mērā ir neaktuālas, un joprojām nav pieņemtas reformas, lai tās saskaņotu ar pašreizējām tirgus vērtībām. Nodokļu izdevumu skaits un apmērs – jo īpaši samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmju gadījumā – ir īpaši augsts, un to racionalizēšana atkal tika atlikta, neraugoties uz valsts tiesību aktu noteikumu prasībām. Turklāt pastāv iespēja samazināt slogu uzņēmumiem un mājsaimniecībām, kas ievēro noteikums, mazinot nodokļu kodeksa sarežģītību un palielinot vispārējo nodokļu saistību izpildes līmeni. Tas, ka no 2019. gada obligāta elektronisko rēķinu sagatavošana tiks attiecināta uz visiem privātā sektora darījumiem, ir pozitīvs solis šajā virzienā. Taču tiesību aktos noteiktās robežvērtības skaidras naudas maksājumiem ir palielinātas, un tas varētu atturēt no elektronisko maksājumu, kuru obligātais raksturs var uzlabot nodokļu saistību izpildi, izmantošanas. Itālijas Valsts statistikas institūts lēš, ka ēnu ekonomika veido aptuveni 12,9 % no IKP, bet nav plānota nekāda stratēģiska rīcība, lai risinātu šo problēmu. Aptuveni 15,9 % no kopējās nodarbinātības tiek deklarēti daļēji vai netiek deklarēti vispār, atsevišķās nozarēs sasniedzot gandrīz 50 % atzīmi.

(13)Krīzes laikā investīcijas strauji samazinājās un vēl aizvien nav atgriezušās 2007. gada līmenī. Lai gan 2017. gadā investīciju līmenis pieauga, tas joprojām ir zems salīdzinājumā ar citām ES valstīm. Strukturālu faktoru ietekmē privātās investīcijas ir bijušas īpaši zemas. Minētie strukturālie faktori ietver mazāk labvēlīgu darījumdarbības vidi, finanšu ierobežojumus saistībā ar nepietiekami attīstītiem kapitāla tirgiem, samazinātas vērtības banku aizdevumus un augsti kvalificētu cilvēku trūkumu, ņemot vērā, cita starpā, intelektuālā darbaspēka emigrāciju un ierobežota līmeņa mūžizglītību. Nemateriālie aktīvi, piemēram, pētniecība un izstrāde, inovācija un darba ņēmēju apmācība, ir būtiski ražīgumam un ekonomiskajai izaugsmei un var palīdzēt izskaidrot ražīguma atšķirības starp reģioniem. Tomēr ieguldījumi šādos aktīvos joprojām ir zemāki par ES vidējo rādītāju. Tas ir saistīts ar mikrouzņēmumu lielo skaitu, specializācijas trūkumu zinātnesietilpīgās nozarēs Itālijā, ierobežota līmeņa digitalizāciju un digitālajām prasmēm. Tajā pašā laikā vispārējie publiskie izdevumi pētniecības un izstrādes jomā ir samazinājušies. Finansējums maziem un vidējiem uzņēmumiem joprojām lielā mērā ir atkarīgs no banku nozares, un aizdevumu līmenis joprojām ir zems, neraugoties uz to, ka finansēšanas izmaksas ir vēsturiski zemā līmenī. Pastāv arī lielas reģionālās atšķirības attiecībā uz investīcijām pētniecības un izstrādes jomā, inovatīviem uzņēmumiem paredzētu jaunāko politikas stimulu izmantošanu un izglītības kvalitāti. Pamatojoties uz novērtējumu, kas šobrīd veikts par iniciatīvu “Finansējums izaugsmei” un “Rūpniecība/Uzņēmējdarbība 4.0” ietvaros ieviesto dažādo rūpniecības pasākumu rezultātiem, šķiet, būtu lietderīgi izveidot ilgtermiņa politikas regulējumu, lai atbalstītu investīcijas, kuras spēj stiprināt dažādos inovāciju veicinošos faktorus (kredīta pieejamību, spēcīgu pētniecības bāzi, augstāko izglītību un piemērotas prasmes). Tāpat, šķiet, būtu piemēroti apsvērt pašreizējās atšķirības starp reģionu rūpniecības un izglītības sistēmām.

(14)Itālijas tiesu sistēmas efektivitāte pēdējos gados ir uzlabojusies tikai nedaudz, un tiesvedības ilgums – jo īpaši augstākajās instancēs – joprojām rada bažas. Proti, 2016. gadā laiks, kas bija nepieciešams, lai pieņemtu lēmumu civillietās un komerclietās, visās instancēs joprojām bija viens no ilgākajiem ES. Neizskatīto lietu skaits Augstākajā kasācijas tiesā turpināja palielināties, un tas joprojām ir viens no lielākajiem ES, rēķinot uz vienu iedzīvotāju. Itālijas parlamentā jau divus gadus tiek izskatīts svarīgs pilnvarojošs likums, kas ļautu racionalizēt civilprocesa noteikumus un ieviest stingrākus atturošos pasākumus pret tiesvedības ļaunprātīgu izmantošanu. Turklāt starp pasākumiem, kas pieņemti, lai ierobežotu prāvas un stiprinātu procesuālo disciplīnu, vienkāršotā procedūra (“rito sommario”) nav kļuvusi par standarta procedūru apelācijas tiesās, un pārsūdzības nepieņemamības filtra izmantošana apelācijā otrajā instancē joprojām ir nekonsekventa un ierobežota, tādējādi nepanākot iesniegto lietu skaita gaidīto samazinājumu. Gluži pretēji, 2016. gadā iesniegto civillietu skaits ir pieaudzis gan pirmajā, gan otrajā instancē, un tas ir noticis arī pastāvīgi pieaugoša apelācijas lietu skaita ietekmē. 2016. gadā aizvien lielāka daļa kasācijas sūdzību tika atzīta par nepieņemamu, turpinot nesen iezīmējušos augšupejošu tendenci. Arī Augstākās tiesas spēja tikt galā ar lietu plūsmu samazinājās, jo ievērojami pieauguma nekrimināla rakstura iesniegto lietu skaits (tostarp nodokļu lietas), kas varētu apdraudēt šīs tiesas lomu. Adekvāta procesuālo noteikumu izpilde, tostarp pret tiesvedības ļaunprātīgu izmantošanu, arī varētu veicināt robustu un efektīvu tiesas spriešanu.

(15)Korupcija joprojām ir ievērojama problēma Itālijas darījumdarbības vidē un publiskā iepirkuma jomā. Itālija uzlaboja savu pretkorupcijas regulējumu, pārskatot jautājumu par noilgumu, trauksmes cēlēju aizsardzību attiecinot arī uz privātā sektora darbiniekiem un regulējumu par privātu personu korupcijas nodarījumu labāk saskaņojot ar starptautiskajiem standartiem. Lai gan pieņemtā reforma par noilgumu neaptur noilguma tiesību termiņu pēc notiesāšanas pirmajā instancē, kā to ieteikusi Eiropas Padomes Pretkorupcijas starpvalstu grupa, tā var samazināt tiesvedības ļaunprātīgu izmantošanu krimināltiesību jomā, ko advokāti augstākajās instancēs izmanto kā novilcināšanas taktiku. Tā var mazināt bažas par to, ka korupcijas lietās iestājas noilgums pēc notiesāšanas pirmajā instancē. Korupcijas apkarošanu varētu uzlabot, palielinot krimināltiesību efektivitāti. Itālijā 2014. gadā bija vislielākais iesniegto un otrajā un trešajā instancē izskatīšanā esošo krimināllietu skaits ES, arī tādēļ, ka kasācijas sūdzību rādītājs bija viens no visaugstākajiem. Tā rezultātā krimināllietu izskatīšanas process bija viens no ilgākajiem. Stimulējot paātrinātas procedūras un novēršot tiesvedības ļaunprātīgu izmantošanu, krimināltiesības un cīņu pret korupciju varētu padarīt efektīvāku. Turklāt valsts korupcijas apkarošanas iestādei ir būtiska loma jaunā korupcijas novēršanas regulējuma īstenošanā.

(16)Itālijas publiskās pārvaldes kvalitātes uzlabošanai būtu pozitīva ietekme uz darījumdarbības vidi un investīcijām, kā arī uzņēmumu spēju izmantot inovācijas iespējas. Lielās reģionālās atšķirības pārvaldes iestāžu spējā reaģēt uz uzņēmumu vajadzībām norāda, ka uzņēmēji konkrētās jomās saskaras ar lielākiem šķēršļiem darījumdarbībai. 2015. gadā tika pieņemts visaptverošs pilnvarojošs likums par publiskās pārvaldes reformēšanu, kuram ir potenciāls paaugstināt pārvaldes efektivitāti, tādējādi sniedzot labumu ekonomikai. Līdz 2017. gada beigām tika pabeigta reformas īstenošana, un tagad tā ir jāievieš, jo īpaši reģionos ar visvājākajiem rādītājiem. Attiecībā uz valsts uzņēmumiem reformas mērķis ir nodrošināt, ka tie darbojas saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem kā privātuzņēmumi. Paziņotie mērķi ir šādi: racionalizēt valsts uzņēmumus, izmantojot uzņēmumu apvienošanu, nerentablu uzņēmumu konsolidāciju un privatizāciju, palielināt pārējo uzņēmumu rentabilitāti un nākotnē nepieļaut lieku valsts uzņēmumu izplatību. Lai sasniegtu šos mērķus, ir svarīgi panākt jaunā regulējuma izpildi. Turklāt vietējie sabiedrisko pakalpojumu sniedzēji ir pasargāti no konkurences (tirgū un par tirgu), tādējādi ietekmējot pakalpojumu efektivitāti un kvalitāti un radot patērētāju neapmierinātību. 2015. gada publiskās pārvaldes reformā bija paredzēta arī jauna sistēma vietējo sabiedrisko pakalpojumu pārvaldības reformēšanai. Tomēr 2016. gada novembrī Konstitucionālā tiesa atzina, ka procedūra, kas izmantota, lai pieņemtu dažus likumdošanas dekrētus — tostarp vietējo sabiedrisko pakalpojumu jomā —, ir pretkonstitucionāla. Tā kā dekrēta termiņš beidzās 2016. gada novembrī, ir vajadzīga jauna likumdošanas iniciatīva.

(17)Uzlabojumi uzņēmējdarbības vidē veicinātu darījumdarbības garu, savukārt labāki konkurences pamatnosacījumi nāktu par labu efektīvākai resursu sadalei un ražīguma pieaugumam. 2015. gada ikgadējais konkurences likums tika pieņemts 2017. gada augustā, un tas ir pienācīgi jāīsteno. Tomēr konkrētos sektoros, piemēram, profesionālo pakalpojumu, vietējā sabiedriskā transporta, dzelzceļa un mazumtirdzniecības nozarēs, joprojām pastāv būtiski šķēršļi konkurencei. Palielinot konkursa procedūru izmantošanu publisko pakalpojumu līgumu un koncesiju piešķiršanai attiecībā uz piekļuvi sabiedriskajiem labumiem, tiktu pozitīvi ietekmēta pakalpojumu kvalitāte. Publiskā iepirkuma jomā nesenās reformas sniegtais labums būs atkarīgs no reformu savlaicīgas pabeigšanas, konsekventas plānu piemērošanas attiecībā uz e-iepirkumu un apvienošanu un tā, ka tiek faktiski aktivēta centrālā apvienošanas struktūra politikas koordinēšanai (Cabina di regia per gli appalti pubblici).

(18)Tirgus uzticība Itālijas bankām ir palielinājusies pēc 2017. gadā veiktajiem pasākumiem, kuru mērķis bija risināt vairāku vājāku banku problēmas. Labāku ekonomikas apstākļu un uzraudzības spiediena ietekmē ir gūti panākumi ienākumus nenesošo aizdevumu īpatsvara samazināšanā, bet to uzkrātais apjoms joprojām ir liels. Tas ierobežo banku rentabilitāti un to spēju iekšēji radīt kapitālu. Ir jāuztur temps, kādā atbrīvojas no ienākumus nenesošiem aizdevumiem (tostarp ar ienākumus nenesošu aizdevumu sekundāro tirgu padziļināšanu), lai turpinātu stiprināt finanšu stabilitāti un reālās ekonomikas kreditēšanu. Būtu jāatbalsta arī turpmāka bilances pārstrukturēšana un konsolidācija — tostarp mazām un sekundāras nozīmes bankām. Tas ietver banku strukturāli zemās rentabilitātes problēmas risināšanu, izmantojot visaptverošu izmaksu samazināšanu un darījumdarbības modeļa optimizāciju.

(19)Tā kā notiek dažādas uzņēmumu pārvaldības reformas, lielo kooperatīvo banku un mazo kopieguldījumu banku reformu pilnīga īstenošana uzlabotu banku nozares vispārējo stāvokli. Maksātnespējas un piespiedu atsavināšanas regulējums joprojām nesniedz pietiekamu atbalstu ātrai ienākumus nenesošu aizdevumu pārstrukturēšanai. Maksātnespējas reformai nepieciešamo likumdošanas pasākumu drīza pieņemšana un īstenošana palīdzētu novērst strukturālās nepilnības. Pasākumi, kas pieņemti 2016. gadā, lai paātrinātu banku veiktu nodrošinājuma atsavināšanu, vēl netiek izmantoti. Nodrošinājuma atsavināšanas regulējums vēl nav pilnībā piemērojams uzņēmumiem un mājsaimniecībām.

(20)Neraugoties uz progresu, kas panākts vairāku pēdējos gados pieņemtu politikas pasākumu ietekmē, jautājums par piekļuvi finansējumam joprojām ir būtisks šķērslis ieguldījumiem un izaugsmei paredzētam finansējumam, it sevišķi maziem un vidējiem uzņēmumiem. Uzņēmumu finansēšana joprojām galvenokārt balstās uz bankām, un kapitāla tirgus salīdzinājumā ar citām ES valstīm ir mazattīstīts. To mazo un vidējo uzņēmumu daļa, kurus finansē no pašu kapitāla, ir īpaši zema salīdzinājumā ar ES vidējo rādītāju. Tas, ka nesen tika samazināts kapitālam piemērotā uzņēmumu ienākuma nodokļa atvieglojums, ir vēl vairāk mazinājis interesi par banku kredītiem. Lai atbalstītu ieguldījumus un izaugsmi, būtu svarīgi palielināt uzņēmumu piekļuvi tirgus finansējumam nolūkā dažādot uzņēmumu finansējuma avotus.

(21)Par darba tirgu atbildīgās iestādes pēdējos gados ir būtiski reformētas. Darba tirgus apstākļi turpina uzlaboties, nodarbināto skaitam 2017. gadā pieaugot par 1,0 % līdz vairāk nekā 23 miljoniem, kas atbilst pirmskrīzes līmenim. Nodarbinātības līmenis (personas vecumā no 20 līdz 64 gadiem) pagājušajā gadā paaugstinājās līdz vairāk nekā 62 %, un tas galvenokārt notika pagaidu darbvietu ietekmē. Tomēr nodarbinātības līmenis joprojām ir ievērojami zemāks par ES vidējo rādītāju. Bezdarba līmenis samazinājās līdz 10,9 %, bet kopējais nostrādāto stundu skaits joprojām ir ievērojami mazāks par līmeni, kas bija pirms lejupslīdes. Neraugoties uz uzlabojumiem, ilgtermiņa un jauniešu bezdarba līmenis joprojām ir augsts, apdraudot sociālo kohēziju un izaugsmi. Jauniešu īpatsvars, kuri nav nedz nodarbināti, nedz iesaistīti izglītībā vai apmācībā, 2017. gadā bija gandrīz 20,1 % apmērā, un tas joprojām bija viens no augstākajiem ES, ar ievērojamām un pastāvīgām reģionālajām atšķirībām.

(22)Darba koplīgumu slēgšana firmu vai teritoriālā līmenī joprojām ir ierobežota, arī ņemot vērā mazo uzņēmumu izplatību Itālijā. Tas var radīt grūtības algas ātri pielāgot vietējiem ekonomikas apstākļiem. 2018. gada februāra beigās Confindustria un trīs lielākās Itālijas arodbiedrības (Cgil, Cisl un Uil) parakstīja pamatnolīgumu, uzsverot otrā līmeņa kolektīvo līgumu slēgšanas nozīmi un tādējādi palielinot juridisko noteiktību ar skaidrākiem noteikumiem par sociālo partneru pārstāvību sarunās. 2017. gadā tika nostiprināti otrā līmeņa nolīgumos noteiktie nodokļu atvieglojumi ar ražīgumu saistītiem algas palielinājumiem, bet to efektivitāti ir grūti novērtēt. Lai gan koplīgumu kopējais skaits pieaug, tikai nelielu daļu no tiem ir parakstījušas galvenās arodbiedrības un darba devēju apvienības.