LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 103/21

Paziņojums Pieteikuma publikācija saskaņā ar 6. panta 2. punktu Padomes Regulā (EK) Nr. 510/2006 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību

2009/C 103/05

Šī publikācija dod tiesības izteikt iebildumus pret pieteikumu atbilstīgi Padomes Regulas (EK) Nr. 510/2006 7. pantam. Komisijai jāsaņem paziņojumi par iebildumiem sešu mēnešu laikā no šīs publikācijas dienas.

VIENOTS DOKUMENTS

PADOMES REGULA (EK) Nr. 510/2006

“REDYKOŁKA”

EK Nr.: PL-PDO-005-0588-22.01.2007

ACVN (X ) AĢIN ( )

1. Nosaukums

“Redykołka”

Nosaukums “redykołka” atbilst Padomes Regulas (EK) Nr. 510/2006 2. panta 2. punktam, un šo nosaukumu parasti izmanto, lai apzīmētu Podhales reģionā ražotu sieru. Runājot par etimoloģiju, jānorāda, ka nosaukums “redykołka” ir darināts no vārda “redyk”, ko tradicionāli lieto 4. punktā definētajā apgabalā un ar ko apzīmē aitu svinīgu dzīšanu uz kalnu ganībām, ganīšanu un pārdzīšanu mājās.

2. Dalībvalsts vai trešā valsts

Polija

3. Lauksaimniecības produkta vai pārtikas produkta apraksts

3.1. Produkta veids

1.3. grupa – siers

3.2. Produkta apraksts, uz kuru attiecas 1. punktā minētais nosaukums

“Redykołka” ir neliels siers miniatūra dzīvnieciņa, putniņa, sirsniņas vai vārpstiņas formā. Tas ir puscietais siers ar pazeminātu tauku saturu. Mazākie siera gabaliņi sver 30 līdz 60 gramus, un tos izgatavo vārpstiņas formā. Citas formas siera gabali nedrīkst svērt vairāk kā 300 gramus.

Siera miza ir koši salmu dzeltena (vai arī gaiši brūna ar vieglu spīdumu), tai raksturīgā krāsa rodas kūpināšanas procesā. Pieļaujams, ka siera miza ir divās krāsās vai nedaudz pabalējusi. Miza ir gluda un elastīga, var būt nedaudz raupja. Tā var būt arī mazliet nelīdzena un ar sīkām plaisiņām, kas nesniedzas līdz siera mīkstumam. Siera mīkstums ir elastīgs un pusciets. Tas ir nedaudz iesāļš, ar izteiktu dūmu (kūpinājuma) aromātu. Līdz pat 40 % govs piena pievienošana neietekmē siera “redykołka” raksturīgās īpašības.

Siera ķīmiskais sastāvs ir atkarīgs no kūpināšanas ilguma, un tas var būt atšķirīgs arī atkarībā no gadalaika: ūdens saturs nedrīkst pārsniegt 44 %, sausnas saturs nedrīkst būt mazāks par 56 % un tauku saturam sausnā jābūt vismaz 38 %.

3.3. Izejvielas (tikai pārstrādātiem produktiem)

Piens

Siera “redykołka” galveno sastāvdaļu – pienu – iegūst no “Polska Owca Górska” šķirnes jeb Polijas kalnu aitām. Šā siera ražošanā drīkst izmantot arī pienu, kas iegūts no “Polska Krowa Czerwona” šķirnes jeb Polijas sarkanajām govīm, kuras ganās noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā. Tomēr govs piena īpatsvars nedrīkst pārsniegt 40 % no siera “redykołka” ražošanā izmantotā kopējā piena daudzuma. Šo sieru izgatavo no nepasterizēta piena.

3.4. Dzīvnieku barība (tikai dzīvnieku izcelsmes produktiem)

“Redykołka” ir sezonas produkts, kuru izgatavo aitu ganību periodā. Šajā laikā dzīvnieki pārtiek galvenokārt no augiem, kuri sastopami ganībās noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā. Novērojumi liecina, ka aitas galvenokārt ēd šādus Podhales reģiona pļavās, ganībās un kalnu pļavās augošus augus: arābes alpīna (Arabis alpina), dadzis (Cirsium erisithales), vijolīte (Viola bilora), Alpu atragēne (Clematis alpina), krustaine (Senecio subalpinus), soldanella (Soldanella carpatica), doronika (Doronicum austriacum), kurpīte (Aconitum firmum), skarainā akmeņlauzīte (Saxifraga paniculata), gundega (Ranunculus alpestris), plaukšķene (Silene acaulis), purva dzērvene (Vaccinium oxycoccos), akmeņlauzīte (Saxifraga aizoides), Cicerbita alpina, vītols (Salix reticulata), akmeņlauzīte (Saxifraga wahlenbergii), Alpu magone (Papaver burseri), zelta retējs (Potentilla aurea) un anemone (Anemone narcissifolia). Ir vērts pieminēt, ka tautas medicīnā daudzus no šiem augiem izmanto kā ārstniecības augus.

3.5. Konkrēti ražošanas posmi, kas jāveic noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā

Lai iegūtu augstas kvalitātes produktu, visam siera “redykołka” ražošanas ciklam jānotiek konkrētajā ģeogrāfiskajā apgabalā. Visi ražošanas posmi norit ganu mītnēs kalnu nogāzēs, kurās ganās aitas. Siera “redykołka” kvalitāte un garša tiek nodrošināta, galvenokārt pateicoties vecāko aitu ganu īpašajai amata prasmei un no paaudzes paaudzē nodotajām zināšanām, kas ļauj saglabāt izstrādājuma raksturīgās īpašības un vienreizējo garšu. Ražošanas procesu var iedalīt turpmāk minētajos posmus, kas cieši saistīti ar aitu ganu izcilo amata prasmi.

— Piena aukstā nogatavināšana (paskābināšana) – pienu glabā apkārtējās vides temperatūrā, lai palielinātu tā skābumu.

— Piena siltā nogatavināšana (paskābināšana) – rūgušpiena un svaigpiena samaisīšana. Rūgušpienu un svaigpienu sajauc vara katlā, ko sauc “kotlik” vai “kotlicek”.

— Fermenta pievienošana un recināšana – pienam pievieno fermentu un nogaida, līdz tas sarec. Recēšanas process notiek īpaši tam paredzētā mucā, ko sauc “puciera”.

— Recekļa sagriešana – izmanto tradicionālus darbarīkus, piemēram, “ferula” (koka lāpstiņa ar vienu vai divām stieplēm vidū).

— Sūkalu atdalīšana – ļauj izdalīties aptuveni 50 % sūkalu.

— Izņemšana – siera graudus presē un iegūto siera masu izņem no tvertnes.

— Drupināšana – siera masu ar rokām sadrupina un pēc tam no tās izveido bumbu, ko ievieto traukā ar sūkalām.

— Formēšana – ar īpašām veidnītēm no siera masas veido gabaliņus sirds, putna, jēra, vārpstas u. c. formā.

— Mērcēšana sālījumā – līdz 24 stundām.

— Apžāvēšana – sieram ļauj apžūt 12–24 stundas.

— Kūpināšana un nogatavināšana – siera aukstā kūpināšana ilgst 3 līdz 7 dienas. Izstrādājumus ievieto kūpinātavā, uz īpaši šim nolūkam izgatavotiem koka plauktiņiem, kurus sauc “komorniki” un kuri atrodas aitu ganu mītnes bēniņos – parasti piestiprināti pie sienas virs krāsns vai blakus tai.

3.6. Īpaši noteikumi griešanai, rīvēšanai, iepakošanai u. c.

Nepiemēro.

3.7. Īpaši noteikumi marķēšanai

Nepiemēro.

4. Īss ģeogrāfiskā apgabala apraksts

Silēzijas vojevodistē ražošanas apgabals aptver: Cešinas apriņķī – Istebna pašvaldību; Živecas apriņķī – Milówka, Węgierska Górka, Rajcza, Ujsoły, Jeleśnia un Koszarawa pašvaldības.

Mazpolijas vojevodistē ražošanas apgabals aptver: visu Novi Targas apriņķi un visu Tatru apriņķi; Suha Beskidzkas apriņķī – Zawoja un Bystra Sidzina pašvaldības; Limanovas apriņķī – visu Niedźwiedź pašvaldību un Kamienica pašvaldības daļu, kas atrodas Gorczański nacionālajā parkā vai uz dienvidiem no Kameņecas upes, kā arī Mszana Dolna pašvaldībā – apdzīvotās vietas Olszówka, Raba Niżna, Łostówka, Łętowe un Lubomierz; Novi Sončas apriņķī – Piwniczna, Muszyna un Krynica pašvaldības.

Noteiktais apgabals aptver Podhales vēsturiski etnogrāfisko reģionu, kas atrodas Tatru ziemeļu pakājē.

5. Saikne ar ģeogrāfisko apgabalu

5.1. Ģeogrāfiskā apgabala specifika

“Redykołka” ražošanas apgabala specifika

Daba

Izejvielu (pienu) siera “redykołka” izgatavošanai iegūst no aitām, kuru ekstensīva un sezonāla ganīšana ir Podhales reģiona aitkopības raksturīga iezīme. Šo tradīciju aizsākuši ganu senči, kuri aitas šajā apgabalā ganījuši jau tālajos viduslaikos. Ilgajā aitkopības un ganību saimniecības vēstures gaitā Podhales reģionā ir izveidojusies Polijas kalnu aitu šķirne “Polska Owca Górska”. Polijas kalnu aita ir uzlabots pirmatnējās “cakiel” aitu šķirnes tips, kas izplatīts Austrumkarpatos un Balkānos. Šī aitu šķirne ir cieši saistīta ar Podhales reģiona vēsturi un tradīcijām un reģiona vietējiem iedzīvotājiem. Polijas kalnu aitas ir ideāli pielāgojušās kalnu apvidu klimatiskajiem apstākļiem un tradicionālajām lopkopības metodēm.

Ja ražošanā izmanto arī govs pienu, to drīkst iegūt tikai no Polijas vecākās liellopu šķirnes “Polska Krowa Czerwona” (Polijas sarkanā govs) govīm. Slāvu tautas jau gadsimtiem ilgi ir turējušas Polijas sarkanās govis, un līdz pat 18. gadsimta beigām tā bija visizplatītākā liellopu šķirne Polijas teritorijā. Pirmie Polijas sarkano govju ganāmpulki tikai izveidoti 1876. gadā Limanovas apriņķa Stróża ciemā. 1895. gadā Krakovas lauksaimnieku biedrības (“Krakowskie Towarzystwo Rolnicze”) paspārnē tika nodibināta Polijas sarkano govju audzētāju apvienība (“Polski Związek Hodowców Polskiego Bydła Czerwonego”). Tas bija aizsākums sistemātiskam ciltsdarbam, kura rezultātā no 1884. līdz 1934. gadam tika veidota un uzlabota šī liellopu šķirne. Polijas sarkanās govis uzskata par vienīgo Polijā audzēto vietējo liellopu šķirni.

Siera “redykołka” garšu un aromātu lielā mērā ietekmē tā ražošanā izmantotā piena kvalitāte. Piena augsto kvalitāti un raksturīgo garšu nodrošina siera ražošanas apgabala tipiskā veģetācija. Tās galvenokārt ir endēmiskas augu sugas, kas sastopamas tikai Podhales reģionā un aug turienes pļavās, ganībās un kalnu pļavās. Laikposmā, kurā gatavo šo siera šķirni (no maija līdz septembrim), dzīvnieki, no kuriem iegūst pienu, pārtiek tikai no šo sugu augiem.

Podhales reģionā valda specifiski laikapstākļi, un augiem nākas tiem īpaši pielāgoties. Sevišķi nozīmīgi faktori ir ļoti īsais veģetācijas periods, zema gada vidējā temperatūra, izteiktas temperatūras svārstības veģetācijas periodā, saules starojums, kas ir daudz spēcīgāks nekā zemienēs (tieša saules staru iedarbība uz zemes virsmu), stiprs vējš un kalnu vēji, bieza sniega sega, lavīnas un raksturīgās īpašības augsnei, kas izveidojusies uz kaļķi un granītu saturoša pamatieža.

Apgabali, kuros izgatavo sieru “redykołka”, ir vieni no tīrākajiem Polijas apvidiem. Siera ražošanas apgabalu ieskauj četri nacionālie parki – Gorczański nacionālais parks ziemeļos, Tatru nacionālais parks dienvidos, Babiogórski nacionālais parks rietumos un Magurski nacionālais parks austrumos. Turklāt piektais nacionālais parks, proti, Pieniński nacionālais parks, tāpat kā Tatru nacionālais parks, atrodas pašā ražošanas apgabala centrā.

Cilvēki

Sieru “redykołka” jau tālā senatnē gatavoja vlahu gani, kuri ganīja aitas kalnu pļavās. Podhales reģionā siers ienāca līdz ar vlahu kultūru, ganīšanas organizēšanu, tradicionālo saimniekošanu aitu ganu mītnēs un piena pārstrādi. Pirmās liecības par siera siešanu Podhales reģionā un tā apkārtnē saistās ar Ochotnica ciema dibināšanu Gorce kalnos, kad 1416. gadā Dāvidam Vlaham (Dawid Wołoch jeb David Valachi) tika piešķirtas ciema dibināšanas tiesības.

Nosaukumu “redykołka” siers ieguvis tāpēc, ka tas savulaik par velti dalīts, dzenot aitas mājās no kalnu ganībām (“redykanie się”). Tādā pašā vārdā tika saukts arī ikviens siera gabals, ko dāvināja, piemēram, lai iegūtu kāda labvēlību vai pateiktos par izdarītu pakalpojumu. Siers “redykołka” ir neparasts arī ar to, ka tas izmantots dažādās svētku tradīcijās. Ar maziem siera baložiem un gaiļiem parasti rotāja kāzu vijas un ražas svētku vainagus.

Senos dokumentos, grāmatās un citos rakstos, kas radušies šajā apgabalā vai kuros stāstīts par šo reģionu, atrodamas daudzas liecības par Podhales reģionam raksturīgo sieru “redykołka”. Pirmais precīzais apraksts par siera siešanu aitu ganu mītnēs atrodams 1748. gadā izdotajos Ślemień zemes (państwo ślemieńskie) ražošanas norādījumos. 1773. gadā šie norādījumi tika pārrakstīti un noteikti par obligātiem.

To, kā tika ganītas aitas un kā bija iekārtotas aitu ganu mītnes, kurās sēja sieru (tai skaitā sieru “redykołka” un “oscypek”), 1858. gadā sīki aprakstījusi autore Marija Stečkovska (Maria Steczkowska). Viņa stāsta, kā no siera atlikumiem, kuri nebija pietiekami lieli siera “oscypek” izgatavošanai, tika veidoti mazi siera gabaliņi dzīvnieku un sirsniņu formā – tā dēvētie “redykołki”. Mazās, no siera gatavotās dzīvnieku formiņas sālīja un pēc tam apžāvēja un kūpināja – tāpat kā “oscypek” šķirnes sieru. Tas ir arī pirmais izsmeļošais apraksts par traukiem, kurus gani Tatros izmantoja siera siešanai. Lietpratība aitu siera (arī “redykołka” un “oscypek”) izgatavošanā Podhales reģionā, kā arī ar to saistītās parašas, tradīcijas un rituāli nav mainījušies līdz pat mūsu dienām. Par to liecina ne tikai metode, ko patlaban izmanto “redykołka” ražošanā, bet arī daudzās norādes literatūrā, piemēram, 1960. gadā astoņos sējumos izdotajā publikācijā “Pasterstwo Tatr Polskich i Podhala” par ganību saimniecību Polijas Tatros un Podhales reģionā, 1980. gadā iznākušajā grāmatā “Hodowla i Pasterstwo w Beskidzie Sądeckim” par lopkopību un ganību saimniecību Zemajos Beskidos, kā arī daudzās citās zinātniskās publikācijās etnogrāfijas jomā (arī Polijas Zinātņu akadēmijas Materiālās kultūras vēstures institūta izdevumos).

Tomēr vislabākais pierādījums šā produkta popularitātei un tā saiknei ar attiecīgo reģionu ir tūristu interese un vēlme noteikti iegādāties gabaliņu siera “redykołka”, kas ir viens no galvenajiem Podhales reģiona suvenīriem.

5.2. Produkta specifika

Sieram “redykołka” ir raksturīga īpaša, nedaudz iesāļa garša, kura rodas tāpēc, ka sieru mērcē sālījumā un izgatavo no piena, kas iegūts no noteiktajā apgabalā ganītiem konkrētu šķirņu dzīvniekiem, kā arī dūmu aromāts, kuru panāk, izmantojot tradicionālo ražošanas metodi. Viendabīgā, blīvā konsistence un bagātīgais garšas un aromātu klāsts padara šo sieru īpaši oriģinālu.

Vēl viena raksturīga šā siera pazīme ir tā īpašā forma. “Redykołka” tiek izgatavots mazu dzīvnieciņu, putniņu, sirsniņu vai vārpstiņu veidā. Siera gabaliņi sver no 30 līdz 300 gramiem.

Siers “redykołka” citu sieru vidū izceļas arī ar savu īpašo vēsturisko nozīmi, proti, tas izmantots kā dāvana, piemēram, lai iegūtu kāda labvēlību vai pateiktos par izdarītu pakalpojumu. Ievērojot tradīciju, mazās siera figūriņas vienmēr izgatavo, pārdod un dāvina pa pāriem.

5.3. Saikne starp ģeogrāfisko apgabalu un produkta kvalitāti vai īpašībām (ACVN) vai produkta īpašo kvalitāti, reputāciju vai citām īpašībām (AĢIN)

Siera “redykołka” garša un aromāts rodas dabas un cilvēku mijiedarbības rezultātā. Šo sieru izgatavo tikai no tādu šķirņu dzīvnieku pienu, kuras pielāgojušās Podhales reģiona klimatiskajiem apstākļiem un tradicionālajam saimniekošanas veidam. Savu garšu siers “redykołka” iegūst, pateicoties tam, ka dzīvnieki pārtiek no konkrētu endēmisku sugu augiem, kuri sastopami tikai ražošanas apgabalā. Šie augi klāj pļavas, ganības un kalnu pļavas, un ražošanas sezonā tie ir vienīgais aitu un govju barības avots. Siera “redykołka” garšas un aromāta nodrošināšanā izšķiroša nozīme ir īpašajai aitu ganu amata prasmei, kas aprakstīta 3.5. punktā, un no paaudzes paaudzē nodotajām zināšanām, kas minētas 5.1. punktā. Šie faktori ļauj saglabāt izstrādājuma raksturīgās īpašības un neatkārtojamo garšu.

Siera “redykołka” siešana bija cieši saistīta ar aitu ganīšanu kalnainajā Podhales reģionā. Savu neparasto formu, kas aprakstīta 3.2. un 5.2. punktā, siers ieguvis, pateicoties tā izmantošanai svētku tradīcijās, kā izklāstīts 5.1. punktā. Arī gani, pēc mēnešiem ilgas aitu ganīšanas atgriežoties mājās, dāvināja šo sieru – galvenokārt bērniem. Tas ir vēl viens pierādījums tam, ka šis siers ir tipisks Podhales reģiona produkts, kas nesaraujamām saitēm saistīts ar tā kultūru.

Atsauce uz specifikācijas publikāciju

(Regulas (EK) Nr. 510/2006 5. panta 7. punkts)

http://www.bip.minrol.gov.pl/strona/DesktopDefault.aspx?TabOrgId=1620&LangId=0