·Lielākajai daļai dalībvalstu ir standarti, kas nosaka, kā ir jāinformē puses par to lietas virzību, tiesas grafiku vai iespējamiem kavējumiem (54. attēls). Salīdzinot ar iepriekšējo gadu, tikai dažas dalībvalstis ir uzlabojušas šos standartus. Atšķirības starp dalībvalstīm lielākoties ir saistītas ar izmantotajām metodēm. Dažās dalībvalstīs ir sistēma automātiskai ziņošanai ar e-pasta vai īsziņas starpniecību, kas sniedz informāciju par kavējumiem, grafikiem vai vispārējo lietas virzību. Citas valstis tikai nodrošina piekļuvi informācijai tiešsaistē lietas izskatīšanas laikā, bet citas arī to atstāj tiesu ziņā. No tiesu iestāžu pieejamības iedzīvotājiem viedokļa vēlamāka ir automatizēta informēšana no tiesas puses, nevis informēšana, kam nepieciešama pušu rīcība.

·Lietu uzkrāšanās pārvaldības standarti (53. attēls) ir noderīgs rīks, kas var veicināt lietu pārvaldības un efektivitātes uzlabošanos. Lielākajā daļā dalībvalstu ir neizskatīto lietu uzkrāšanās pārvaldības standarti, bet to darbības joma ir ļoti atšķirīga. Lielākajā daļā dalībvalstu ir ieviestas procedūras, lai pievērstos uzkrātajām lietām ar dažādu pasākumu starpniecību, tomēr tikai puse dalībvalstu ir pēc būtības definējušas, kad lietu uzskata par uzkrājušos lietu. Aptuveni trešdaļai dalībvalstu ir neizskatītu uzkrāto lietu izsekošanas sistēmas, kas automātiski nosūta brīdinājumus par lietām, kuras nav izskatītas noteiktu laiku, vai kad neizskatītu uzkrāto lietu skaits sasniedz noteiktu procentuālo daļu no visām lietām.

·Tiesnešu apmācības ziņā lielākā daļa dalībvalstu nodrošina pastāvīgo apmācību par ES tiesībām, citas dalībvalsts tiesībām un tiesneša arodu, tomēr mazāks ir to dalībvalstu skaits, kuras piedāvā apmācību par IT prasmēm, tiesu pārvaldību un tiesu ētiku (45. un 46. attēls). Apmācību par saziņu ar pusēm piedāvā lielākajā daļā dalībvalstu (46. attēls). Tomēr jāpastiprina centieni, lai apmācītu tiesnešus par saziņu ar īpašām pušu grupām (tostarp vājredzīgām un vājdzirdīgām personām), dzimumu līdztiesības aspektu ņemšanu vērā tiesvedībā un tulku lomu.

54. attēlā ir norādīti standarti par to, kā puses tiek informētas un kādu informāciju par lietas virzību tās saņem. Dažās dalībvalstīs ir automatizēta e-pasta vai īsziņas paziņojumu sistēma, kas sniedz informāciju par kavējumiem, grafikiem vai vispārējo lietas virzību. Citas valstis tikai nodrošina piekļuvi informācijai tiešsaistē lietas izskatīšanas laikā, bet vēl citas to atstāj tiesu ziņā.

Standarti var paaugstināt tiesu sistēmu kvalitāti. Pēc iepriekšējā izdevumā veiktās standartu izpētes saistībā ar laiku un informācijas sniegšanu pusēm 2018. gada ES rezultātu apkopojums tiesiskuma jomā pievēršas pārsvarā termiņiem un neizskatītu lietu uzkrāšanās jautājumiem kā pārvaldības rīkam tiesu iestādēs ( ). 51. attēlā ir sniegts pārskats par to, kuras dalībvalstis izmanto laika ierobežojumu, termiņu un neizskatīto lietu uzkrāšanās pārvaldības standartus. Laika ierobežojumi ir kvantitatīvi termiņi, piem., maksimālais dienu skaits no lietas reģistrēšanas līdz pirmajai tiesas sēdei. Termiņi ir izmērāmie mērķi/prakse, piem., nosakot, ka iepriekš noteikta daļa lietu ir jāpabeidz noteiktā laika periodā. Neizskatīto lietu uzkrāšanās pārvaldības standarti, uz ko attiecas 51. attēls, nozīmē to, vai ir definēts, kad neizskatītu lietu uzskata par uzkrātu lietu. 52. attēlā ir norādīts, kuras struktūras nosaka termiņu standartus, seko tiem līdzi un īsteno attiecīgu turpmāko rīcību, un 53. attēlā ir detalizēti atspoguļoti konkrēti aspekti saistībā ar neizskatīto lietu uzkrāšanās noteikšanu, uzraudzību un turpmāko rīcību.

(*) Dalībvalstīm tika piešķirts 1 punkts par katru norādīto aptaujas tematu neatkarīgi no tā, vai aptauja veikta valsts, reģionālā vai tiesas līmenī. “Citi temati” ietver šādus: telpu atbilstība attiecībā uz cietušo un personu ar invaliditāti tiesībām (MT), tiesas informācijas pieejamība tiešsaistē (Dānija), tiesības tikt uzklausītam, norādījumi par tiesiskās aizsardzības līdzekļiem (Vācija). Šī kategorija ietver arī tiesu darbinieku aptaujas, piem., par tiesu organizāciju (Īrija), cilvēkresursiem (Īrija, Malta), tiesnešu integritāti (Ungārija), darba slodzi (Malta), tiesu varas īpašuma raksturojumu (Austrija), karjeras struktūru un apmācības iespējām (Vācija). Temats “informētība par tiesībām” nebija iekļauts aptaujās nevienā no dalībvalstīm attiecīgajā periodā. Beļģija veica aptauju 2014. gadā.

(*) Tabulā redzams to tiesnešu sadalījums, kuri piedalās pastāvīgās apmācības aktivitātēs (t. i., tādās, kas norisinās pēc tiesnešu sākotnējās apmācības pirms kļūšanas par tiesnesi) katrā no četrām apzinātajām jomām, izsakot procentos no kopējā to tiesnešu skaita, kuri apgūst šādu veidu apmācību. Nav ņemta vērā juridiskā apmācība. Tiesnešu apmācības iestādes Maltā, Apvienotajā Karalistē (Ziemeļīrijā) un Apvienotajā Karalistē (Anglijā un Velsā) nenodrošināja īpašu apmācību par izvēlētajām prasmēm. Dati par Zviedriju attiecas uz 2015. gadu. Apmācība tiesneša arodā ietver arī tiesu ētiku. Austrija: ieskaitot prokurorus. Dānija: ieskaitot tiesu darbiniekus.

45. attēls. Pastāvīgās tiesnešu apmācības aktivitātes procentos dažādos prasmju veidos (*) (procentos no kopējā to tiesnešu skaita, kuri apgūst šādu veidu apmācību) (avots: Eiropas Komisija ( ))

44Error! No sequence specified.. attēls. Tiesneši, kuri piedalās pastāvīgās apmācības aktivitātēs ES tiesību vai citas dalībvalsts tiesību jomā (*) (procentos no kopējā tiesnešu skaita) (avots: Eiropas Komisija ( ))

35. attēlā ir atspoguļoti dalībvalstu centieni veicināt strīdu alternatīvas izšķiršanas metožu brīvprātīgu izmantošanu, īstenojot īpašus stimulus, kas var atšķirties atkarībā no tiesību jomas ( ). 36. attēlā ir norādīts to patērētāju sūdzību skaits, kas iesniegtas ar Eiropas strīdu izšķiršanas tiešsaistē (SIT) platformas starpniecību ( ); attēlā ir redzams, ka platformas izmantošana ir ievērojami palielinājusies. SIT platformas apmeklēšana arī palīdz patērētājiem piekļūt SAI struktūrām, jo papildus tam, ka platforma sniedz informāciju par patērētāju tiesībām, pieejamām SAI struktūrām un alternatīvām iespējām izmantot tiesiskās aizsardzības līdzekļus, tā arī nosūta strīdu SAI struktūrai, kuru puses izvēlējušās.

(*) Katrai no trijām instancēm var piešķirt 2 punktus, ja tiek nodrošināta civillietu/komerclietu un administratīvo lietu pieejamība. Ja ir aptverta tikai viena no divām lietu kategorijām, katrai instancei tiek piešķirts tikai 1 punkts. Maksimālais iespējamais rezultāts: 30 punkti. Nīderlande: katram publicētajam spriedumam nav pievienoti atslēgvārdi, bet ir pievienots satura rādītājs. Latvija: visiem spriedumiem, ko pieņem pēc 2017. gada septembra beigām, piešķir ECLI.

(*) Katrai no trijām instancēm var piešķirt 2 punktus, ja tiek nodrošināta civillietu/komerclietu un administratīvo lietu pieejamība. Ja ir aptverta tikai viena no divām lietu kategorijām, tiek piešķirts tikai 1 punkts. Maksimālais iespējamais rezultāts: 7 punkti. Vācija: katrai federālajai zemei ir savas pamatnostādnes par sociālo plašsaziņas līdzekļu izmantošanu.

Lielākajā daļā dalībvalstu pusēm, uzsākot tiesvedību, ir jāmaksā tiesas nodeva. Juridiskās palīdzības saņēmēji bieži ir atbrīvoti no tiesas nodevas maksāšanas. Tikai Beļģijā, Igaunijā, Īrijā, Nīderlandē un Slovēnijā juridiskās palīdzības saņēmējam ir jāmaksā tiesas nodeva. Čehijā tiesa katrā individuālā gadījumā lemj par juridiskās palīdzības saņēmēja atbrīvošanu no tiesas nodevas maksāšanas. 27. attēlā ir salīdzināta tiesas nodevas likme abos scenārijos, kas izteikta kā procentuālā daļa no prasības vērtības. Piemēram, ja turpmāk parādītajā attēlā norādītā tiesas nodeva ir 10 % no prasības vērtības 6000 EUR, patērētājam par tiesvedības uzsākšanu būs jāmaksā tiesas nodeva 600 EUR apmērā. Prasība ar zemu vērtību ir balstīta uz Eurostat nabadzības riska slieksni katrai dalībvalstij.

(*)“Prasība ar zemu vērtību” ir prasība, kas atbilst Eurostat nabadzības riska slieksnim uz vienu personu katrā dalībvalstī, pārrēķināta mēneša ienākumos (piem., 2015. gadā šī vērtība bija no 116 EUR Rumānijā līdz 1764 EUR Luksemburgā). Attēlā ir norādīts slieksnis (no 40 % līdz -30 %) juridiskās palīdzības saņemšanai. Dānijā, Vācijā, Igaunijā, Spānijā, Francijā, Horvātijā, Lietuvā, Nīderlandē, Somijā un Zviedrijā juridisko palīdzību sniedz pie 40–357 % ienākumu sliekšņa. Ungārija: juridisko palīdzību sniedz pie -41 % ienākumu sliekšņa. Bulgārija: juridiskās palīdzības slieksnis atbilst nabadzības sliekšņa līmenim. Īrija un Slovākija: juridiskā palīdzība nav pieejama prasībām, kuru vērtība atbilst attiecīgajam nabadzības riska slieksnim, jo summa būtu pārāk maza. Vācija: ienākumu slieksni nosaka, pamatojoties uz 2017. gada “Prozesskostenhilfebekanntmachung” un vidējām ar mājokli saistītajām izmaksām gadā (SILC). Latvija: ienākumi robežās no 128,06 EUR līdz 320 EUR, atkarībā no pieteikuma iesniedzēja dzīvesvietas. Koeficients balstīts uz vidējo aritmētisko. ** Igaunija: pēc tiesas ieskatiem sniedz pilna apmēra juridisko palīdzību. Malta: dati attiecas uz 2016. gadu.

Visā tiesu sistēmas ķēdē ir nepieciešama pieejamība, lai nodrošinātu attiecīgās informācijas iegūšanu — par tiesu sistēmu, to, kā celt prasību un kādi ir ar to saistītie finanšu aspekti, par tiesvedības statusu līdz pat tās beigām —, lai nodrošinātu ātru piekļuvi spriedumam tiešsaistē ( ).

·ir sniegti arī dati par to pagaidu pasākumu ilgumu, kuru mērķis ir novērst nenovēršamus pārkāpumus vai kaitējumu elektroniskās komunikācijas un intelektuālā īpašuma tiesību jomā (23. attēls). Šādi dati liecina par būtiskām atšķirībām starp dalībvalstīm, kā arī atšķirībām starp lietu veidiem vienā un tajā pašā valstī. To lietu skaits, kurās pieņemts lēmums par pagaidu pasākumu, ir ievērojami mazāks nekā pamatlietu skaits konkrētajās tiesību jomās;

·iespējama apvienotā ietekme, ko rada izpildes ķēde, kura sastāv gan no administratīvās procedūras, gan no lietu izskatīšanas tiesā, ir atspoguļota patērētāju tiesību jomā (21. un 22. attēls). Tikai ceturtdaļā dalībvalstu patērētāju tiesību aizsardzības iestāde pieņem lēmumu lietā, uz kuru attiecas ES patērētāju tiesības, vidēji mazāk nekā trīs mēnešu laikā. Citas dalībvalstis ziņo par vidējo ilgumu no trīs mēnešiem līdz vairāk nekā gadam. Dažas patērētāju tiesību aizsardzības iestādes izskata ievērojamu lietu skaitu, un lielākā daļa to lēmumu netiek apstrīdēti tiesās. Tomēr, kad notiek administratīva lēmuma izskatīšana tiesā, lielākajā daļā dalībvalstu tā notiek vidēji ilgāk nekā gadu. Tādējādi apvienotā ietekme, ko rada gan administratīvās procedūras, gan izskatīšana tiesā, var būt ievērojama, īpaši attiecībā uz patērētāju, kurš vēlas izmantot tiesisko aizsardzību;

·attiecībā uz konkurences lietām (18. attēls) vairāk nekā trešdaļa dalībvalstu (11) ziņo par pirmās instances lietām, kas tiek izskatītas ilgāk par trim gadiem. To varētu skaidrot ar faktu, ka šādu lietu skaits ir mazs, parasti tās ir ļoti sarežģītas, un to izskatīšanai bieži ir vajadzīgi īpaši procesuālie papildu pasākumi. Līdzīgu tendenci var novērot elektroniskās komunikācijas jomā (19. attēls), kur lietu izskatīšanas vidējais ilgums ir lielāks nekā plašajā administratīvo lietu kategorijā, kā arī citās konkrētajās tiesību jomās, piemēram patērētāju tiesību aizsardzības jomā (21. attēls);

Cīņa pret noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju ne tikai sekmē cīņu pret noziedzību, bet arī ir svarīga finanšu nozares drošībai, integritātei un stabilitātei, finanšu sistēmas uzticamībai un godīgai konkurencei vienotajā tirgū ( ). Kā uzsvēris Starptautiskais Valūtas fonds, noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācija var atturēt ārvalstu ieguldījumus, kropļot starptautiskās kapitāla plūsmas un negatīvi ietekmēt valsts makroekonomiku, kā rezultātā samazinās labklājība un no produktīvākiem saimnieciskās darbības veidiem aizplūst resursi ( ). Nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas direktīva paredz, ka dalībvalstīm ir jāuztur statistika par to sistēmu efektivitāti, lai cīnītos pret noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju un teroristu finansēšanu ( ). Sadarbībā ar dalībvalstīm, izmantojot atjauninātu aptaujas anketu, tika apkopoti dati par tiesvedības posmiem valstu režīmos, ar ko novērš nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju. Turpmāk 24. attēlā ir norādīts ar noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas noziegumiem saistītu lietu vidējais izskatīšanas ilgums pirmās instances tiesās.

(*) Lietu skaits dalībvalstīs ir atšķirīgs. Tukšs stabiņš norāda uz to, ka dalībvalsts nav ziņojusi par lietām attiecīgajā gadā. Dažās instancēs attiecīgo lietu ierobežotais skaits (Lietuvā, Maltā, Zviedrijā, Latvijā, Slovākijā) nozīmē to, ka gada dati ir atkarīgi no vienas lietas ar ļoti ilgu vai īsu izskatīšanas laiku, kas var radīt lielas atšķirības starp dažādiem gadiem. Dānija: pirmās instances apelācijas lietas izskata tiesām pielīdzināma iestāde. Spānija, Austrija un Polija: izskata dažādas tiesas atkarībā no lietas būtības. Malta: 2016. gadā tika ziņots par ļoti ilgu lietas izskatīšanas laiku (2500 dienas), kas bija saistīts ar sarežģītu gadījumu, kad vietējā iestāde kopā ar vairākiem iedzīvotājiem iesniedza prasību saistībā ar iespējamu kaitīgu starojumu no mobilo radiosakaru stacijām.

ES tiesību aktu elektroniskās komunikācijas jomā mērķis ir palielināt konkurenci, veicināt vienotā tirgus attīstību un radīt ieguldījumus, inovāciju un izaugsmi. Labvēlīgo ietekmi patērētājiem var sasniegt, efektīvi piemērojot šos tiesību aktus, kas rezultātā var pazemināt cenas galalietotājiem un uzlabot pakalpojumu kvalitāti. Turpmāk 19. attēlā ir norādīts to lietu vidējais izskatīšanas ilgums, kas ierosinātas pret valstu regulatīvo iestāžu lēmumiem, piemērojot ES tiesību aktus elektronisko komunikāciju jomā ( ). Attēls aptver plašu lietu klāstu no sarežģītākām “tirgus analīzes” lietām līdz jautājumiem, kas saistīti ar patērētājiem.

(*) Igaunija: nav lietu. Īrija un Austrija: scenārijs nav piemērojams, jo iestādes nav pilnvarotas pieņemt attiecīgus lēmumus. Austrija: dati ietver Karteļu tiesas iztiesātas lietas, kuras ir saistītas ar LESD 101. un 201. punkta pārkāpumu, bet nav balstītas uz pārsūdzībām pret valsts konkurences iestādi. Attiecībā uz Beļģiju un Itāliju izmantota ilguma aplēse. Tukšs stabiņš norāda uz to, ka dalībvalsts nav ziņojusi par lietām attiecīgajā gadā. Daudzās dalībvalstīs lietu skaits ir mazs (mazāk par piecām gadā), kas var nozīmēt, ka gada dati ir atkarīgi no vienas lietas ar ļoti ilgu vai īsu izskatīšanas laiku. Attiecībā uz vairākām visilgāk izskatītajām datu kopā ietvertajām lietām laika nogrieznī ir iekļauts laiks, kas vajadzīgs, lai vērstos Eiropas Savienības Tiesā (piem., Lietuva), konstitucionāla pārskatīšana (piem., Slovākija) vai īpaša procesuāla kavēšanās (piem., Čehija, Grieķija, Ungārija).

Šī iedaļa papildina vispārīgos datus par tiesu sistēmu efektivitāti, un tajā ir sniegta informācija par vidējo tiesvedības ilgumu ( ) konkrētās jomās, kas saistītas ar ES tiesībām. 2018. gada rezultātu apkopojums ir balstīts uz iepriekšējiem datiem tādās jomās kā konkurence, elektroniskā komunikācija, ES preču zīme, patērētāju tiesību aizsardzība un nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršana. Jomas ir izvēlētas, ņemot vērā to būtiskumu vienotajam tirgum un uzņēmējdarbības videi. Kopumā ilgstoša tiesvedības kavēšanās var negatīvi ietekmēt no ES tiesību aktiem izrietošo tiesību izmantošanu, piem., gadījumos, kad tiesiskās aizsardzības līdzekļi vairs nav pieejami vai arī smagi finanšu zaudējumi kļūst neatgūstami.

3. attēlā ir redzams, ka lielākā daļa dalībvalstu izvēlējās tiesu sistēmai atvēlētos ESI fondu līdzekļus sadalīt pa vairākām dažādu veidu darbībām, un tikai dažas dalībvalstis pievērsās galvenokārt vienai kategorijai. Spānija un Portugāle piešķīra finansējumu tikai digitalizācijai un IKT, un Malta un Horvātija — apmācībai un informētības veicināšanai. Daudzas no dalībvalstīm, kas ievērojamu daļu savu ESI fondu līdzekļu atvēlēja digitalizācijai un IKT, ir dalībvalstis, kur, kā norāda advokāti, IKT samērā bieži izmanto informācijas apmaiņā starp tiesām un advokātiem ( ). Turpretī tajās dalībvalstīs, kur piešķīrumi digitalizācijai vai IKT ir mazi vai to vispār nav, IKT izmantošana informācijas apmaiņai ar tiesām ir ļoti ierobežota.

Turpmāk 2. attēlā ir redzams, ka ESI fondu darbības ir vispārīgi sagrupētas kategorijās, kas atspoguļo projektu mērķus. Bieži individuāls projekts ir bijis saistīts ar vairākiem darbību veidiem (piem., SAI/SIT) metodes, digitalizācija un IKT, un apmācība). No finansiālā viedokļa vissvarīgākā darbība bija tiesu sistēmas digitalizācija un IKT, kam finansējumu piešķīra 14 no 16 dalībvalstīm. Līdz 2017. gada vidum tikai Horvātija un Malta nebija atvēlējušas ESI fondu līdzekļus digitalizācijai un IKT. Lai gan darbības, kas veicina iekšējo procesu uzlabošanu un atbalsta apmācību un informētību, bija daudz mazsvarīgākas, to dalībvalstu skaits, kuras piešķīra tām finansējumu, tomēr bija ievērojams (12 no 16).

Kopš 2007. gada 16 dalībvalstis ir izmantojušas ESI fondus, lai uzlabotu savu tiesu sistēmu efektivitāti. No 2007. gada līdz 2023. gadam šīs dalībvalstis būs iztērējušas vairāk nekā 900 miljonus EUR, lai paaugstinātu savu tiesu sistēmu efektivitāti un uzlabotu to kvalitāti ( ). Finansētās darbības ir šādas:

Komisija 2017. gada janvāra SPM ziņojumā veic izvērtējošu pārskatu par SPM desmit gadu pastāvēšanas laikā gūtajiem sasniegumiem, neatrisinātajām problēmām un galvenajiem atlikušajiem pasākumiem, kas nepieciešami, lai sasniegtu SPM mērķus. Šajā nolūkā Komisija sniedza galvenos ieteikumus, kuru ievērošanas gadījumā varēs slēgt SPM procesu, izņemot, ja notikumi acīmredzami attīstīsies regresa virzienā. Ziņojumā uzsvērts, ka procesa temps būs atkarīgs no tā, cik ātri Bulgārija un Rumānija spēs neatgriezeniski izpildīt ieteikumus, un arī no tā, vai varēs izvairīties no negatīviem pasākumiem, kas liek apšaubīt iepriekšējo 10 gadu laikā panākto progresu.

Papildus regulārajai tiesu sistēmu reformu uzraudzībai Eiropas pusgada ietvaros Komisija 2014. gadā izveidoja krīzes mehānismu, lai novērstu sistēmiskus draudus tiesiskumam jebkurā no 28 ES dalībvalstīm ( ). Šis tiesiskuma mehānisms ļauj Komisijai iesaistīties dialogā ar attiecīgo dalībvalsti, lai nepieļautu sistēmisku draudu tiesiskumam eskalāciju. Mehānisma mērķis ir ļaut Komisijai rast risinājumu ar attiecīgajām dalībvalstīm, lai novērstu to, ka rodas sistēmisks drauds tiesiskumam, kas var pārtapt situācijā, kurā potenciāli tiktu izmantota “7. panta procedūra”.

Eiropas pusgads ir ES ikgadējais ekonomikas politikas un fiskālās politikas koordinēšanas cikls un daļa no ES ekonomikas pārvaldības sistēmas. Tiesu sistēmu reforma ir Eiropas pusgada ietvaros sekmēto strukturālo reformu stabila prioritāte. Šī prioritāte izriet no fakta, ka tiesiskums un tiesu sistēmu neatkarības, kvalitātes un efektivitātes uzlabošana ir būtiski nosacījumi uzņēmējdarbībai labvēlīgas vides izveidei ( ).

CEPEJ ievāktie dati par tiesvedības ilgumu norāda “nolēmumu pieņemšanas laiku”, kas ir aprēķinātais tiesvedības ilgums (pamatojoties uz nepabeigto lietu un pabeigto lietu skaita attiecību). Dati par tiesu efektivitāti, piemērojot ES tiesības konkrētās jomās, norāda vidējo tiesvedības ilgumu, kas iegūts no tiesās esošo lietu reālā izskatīšanas ilguma. Jāatzīmē, ka tiesvedības ilgums vienā dalībvalstī var būtiski atšķirties arī atkarībā no ģeogrāfiskā novietojuma, jo īpaši pilsētu centros, kur komercdarbības dēļ var palielināties izskatāmo lietu apjoms.

Rezultātu apkopojumā izmantoti dati no dažādiem informācijas avotiem. Lielu daļu kvantitatīvo datu sniedz Eiropas Padomes Tiesiskuma efektivitātes izvērtēšanas komisija (CEPEJ), ar ko Komisija ir noslēgusi līgumu par īpaša gada pētījuma veikšanu. Šie dati attiecas uz laikposmu no 2010. gada līdz 2016. gadam, un dalībvalstis tos ir sniegušas atbilstoši CEPEJ metodikai. Pētījumā iekļautas arī detalizētas piezīmes un faktu lapas par īpašām iezīmēm konkrētā valstī, kas sniedz plašāku kontekstu. Tās būtu jāinterpretē kopā ar sniegtajiem datiem ( ).

-ir plašāk aprakstīta galalietotāja perspektīva, sniedzot rādītājus par to, kā publiskas informācijas sniegšanā par tiesu sistēmu, tiesnešu apmācībā un tiesas pakalpojumu lietotāju vai praktizējušo juristu aptaujās tiek ņemtas vērā tiesu sistēmu īpašu lietotāju grupu (piem., bērnu, vājredzīgu personu, personu, kurām attiecīgās valsts valoda nav dzimtā valoda) vajadzības; ir ietverti arī rādītāji par to, kā tiesas izmanto sociālos plašsaziņas līdzekļus, lai informētu par savu darbu;

Tiesu sistēmu neatkarība, kvalitāte un efektivitāte ir svarīga ES tiesību īstenošanai un savstarpējās uzticēšanās stiprināšanai. Šīs iezīmes būtiski palīdz veidot ieguldījumiem labvēlīgu vidi un saglabāt ilgtspējīgu izaugsmi. Tāpēc valstu tiesu sistēmu efektivitātes uzlabošana ir kļuvusi par vienu no Eiropas pusgada — ES ekonomikas politikas koordinēšanas ikgadējā cikla — stabilām prioritātēm. 2018. gada izaugsmes pētījumā, kurā ir noteiktas Eiropas Savienības un tās dalībvalstu nākamā gada prioritātes ekonomikā un sociālajā jomā, ir atzīta saikne starp uzņēmējdarbībai labvēlīgu vidi, no vienas puses, un tiesiskumu un uzlabojumiem tiesu sistēmas neatkarības, kvalitātes un efektivitātes jomā, no otras puses ( ).

Efektīvām tiesu sistēmām ir būtiska nozīme tiesiskuma un ES pamatvērtību ievērošanā. Eiropas Komisijas priekšsēdētājs savā 2017. gada runā par stāvokli Savienībā skaidri norādīja: “Tiesiskums Eiropas Savienībā nav fakultatīvs. Tas ir obligāts. Tiesiskums nozīmē, ka likumu un taisnīgumu aizstāv neatkarīgas tiesu iestādes” ( ). Arī Eiropas Komisijas priekšsēdētāja pirmais vietnieks Franss Timmermanss uzsvēra: “Tiesiskuma ievērošana ir ne tikai priekšnoteikums visu 2. pantā minēto pamatvērtību aizsardzībai. Tas ir arī priekšnoteikums visu to tiesību un pienākumu ievērošanai, kas izriet no Līgumiem, kā arī priekšnoteikums, lai radītu iedzīvotāju, uzņēmumu un valsts iestāžu savstarpējo uzticēšanos visu pārējo dalībvalstu tiesību sistēmām.” ( ).

EIROPAS KOMISIJA Briselē, 28.5.2018 COM(2018) 364 final KOMISIJAS PAZIŅOJUMS





2018. gada ES rezultātu apkopojums tiesiskuma jomā





3.3. Neatkarība Tiesu sistēmas neatkarība ir prasība, kas izriet no efektīvas tiesiskās aizsardzības principa, kurš minēts Līguma 19. pantā, un no ES Pamattiesību hartā nostiprinātajām tiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesas priekšā (47. pants) ( ). Tā garantē tiesu sistēmas godīgumu, paredzamību un noteiktību, kas ir svarīgi elementi, lai radītu pievilcīgu vidi ieguldījumiem. Papildus rādītājiem par priekšstatu attiecībā uz tiesu iestāžu neatkarību, kas gūts no dažādiem avotiem, rezultātu apkopojumā ir ietverti vairāki rādītāji par to, kā tiek organizētas tiesu sistēmas, lai aizsargātu tiesu sistēmas neatkarību konkrētu veidu situācijās, kurās to neatkarība var būt apdraudēta. Turpinot sadarbību ar Eiropas tiesiskās sadarbības tīkliem, jo īpaši ar Eiropas Tiesu iestāžu padomju tīklu (ENCJ), ES Augstāko tiesu priekšsēdētāju tīklu (NPSJC) un ES Valstu padomju un augstāko administratīvo tiesu asociāciju (ACA-Europe), 2018. gada rezultātu apkopojumā tiesiskuma jomā ir sniegti jauni vai atjaunināti dati par tiesnešu, tiesas priekšsēdētāju un tiesu iestāžu padomju locekļu–tiesnešu iecelšanu un atlaišanu, kā arī par prokuratūru organizāciju un valstu augstāko tiesu pilnvarām un tiesu darbību situācijās, kas saistītas ar tiesnešiem. 3.3.1. Priekšstats par tiesu sistēmas neatkarību 55. attēls. Plašas sabiedrības priekšstats par tiesu un tiesnešu neatkarību (avots: Eirobarometrs ( ) — gaišās krāsas: 2016. un 2017. gads, tumšās krāsas: 2018. gads) 56. attēlā ir attēloti priekšstata par tiesu un tiesnešu neatkarības trūkumu galvenie iemesli, ko norādījuši respondenti. Respondenti no plašas sabiedrības, kas novērtēja tiesu sistēmas neatkarību kā “diezgan mazu” vai “ļoti mazu”, varēja pamatot savu vērtējumu, izvēloties kādu no trim iemesliem. Dalībvalstis uzskaitītas tādā pašā secībā kā 55. attēlā.



56. attēls. Galvenie iemesli plašas sabiedrības priekšstatam par neatkarības trūkumu (respondentu īpatsvars — augstāka vērtība nozīmē lielāku ietekmi) (avots: Eirobarometrs ( )) 57. attēls. Uzņēmumu priekšstats par tiesu un tiesnešu neatkarību (avots: Eirobarometrs ( ) — gaišās krāsas: 2016. un 2017. gads, tumšās krāsas: 2018. gads) 58. attēlā ir attēloti priekšstata par tiesu un tiesnešu neatkarības trūkumu galvenie iemesli, ko norādījuši respondenti. Aptaujātie uzņēmumi, kas novērtēja tiesu sistēmas neatkarību kā “diezgan mazu” vai “ļoti mazu”, varēja pamatot savu vērtējumu, izvēloties kādu no trim iemesliem. Dalībvalstis uzskaitītas tādā pašā secībā kā 57. attēlā. 58. attēls. Galvenie iemesli uzņēmumu priekšstatam par neatkarības trūkumu (respondentu vērtējums — augstāka vērtība nozīmē lielāku ietekmi) (avots: Eirobarometrs ( )) 59. attēls. Uzņēmumu priekšstats par tiesu sistēmas neatkarību (priekšstats — augstāka vērtība nozīmē labāku vērtējumu) (avots: Pasaules Ekonomikas forums ( ))

60. attēls. Tiesnešu priekšstats par tiesu sistēmas neatkarību 2017. gadā (priekšstats — augstāka vērtība nozīmē labāku vērtējumu) (avots: Eiropas Tiesu iestāžu padomju tīkls ( ))

3.3.2. Strukturālā neatkarība Strukturālās neatkarības garantijām ir nepieciešami noteikumi, tostarp par tiesnešu iecelšanu ( ). Konkrētu veidu situācijās, kad neatkarība var tikt apdraudēta, ir izstrādāti Eiropas standarti, proti, tos izstrādājusi Eiropas Padome, piemēram, Eiropas Padomes 2010. gada Ieteikumā jautājumā par tiesnešu neatkarību, efektivitāti un pienākumiem (“2010. gada ieteikums”) ( ). Rezultātu apkopojumā ir ietverti vairāki rādītāji par to, kā ir organizētas tiesu sistēmas, lai aizsargātu tiesu sistēmas neatkarību šādās situācijās. Šajā izdevumā ir ietverti papildu rādītāji saistībā ar izpildvaras un parlamenta iesaistīšanos tiesnešu iecelšanā un atlaišanā (61.–64. attēls), tiesas priekšsēdētāju iecelšanā un atlaišanā (65. attēls) un tiesu iestāžu padomju locekļu–tiesnešu iecelšanā (66. attēls) ( ). Pirmo reizi ES rezultātu apkopojumā tiesiskuma jomā ir sniegts pārskats par to, kā dalībvalstīs ir organizētas prokuratūras (67. attēls) ( ), un par augstāko tiesu pilnvarām un tiesu darbību situācijās, kas saistītas ar tiesnešiem (68. attēls) ( ). Attēli atspoguļo valstu sistēmas, kādas tās bija 2017. gada decembrī. Rezultātu apkopojumā sniegtie dati nav uzskatāmi par novērtējumu vai pašreizējiem kvantitatīvajiem datiem attiecībā uz aizsardzības pasākumu efektivitāti. To mērķis nav atspoguļot aizsardzības pasākumu sarežģītību un nianses. Vairāku aizsardzības pasākumu esība pati par sevi nenodrošina tiesu sistēmas efektivitāti. Jāatzīmē arī tas, ka būtiska nozīme tiesu sistēmas neatkarības nodrošināšanā ir arī īstenošanas politikai un praksei, ar ko veicina tiesu iestāžu objektivitāti un novērš to korupciju. Galu galā efektīvai tiesu sistēmas neatkarības aizsardzībai ir vajadzīga integritātes un objektivitātes kultūra, kas ir kopīga tiesnešiem un ko ievēro plašāka sabiedrība. – Aizsardzības pasākumi saistībā ar tiesnešu un tiesas priekšsēdētāju iecelšanu un atlaišanu – 61. attēlā ir sniegts atjaunināts pārskats par struktūrām un iestādēm, kas ierosina tiesnešus to pirmreizējai iecelšanai amatā pirmās instances tiesās, un iestādes, kas viņus ieceļ amatā. Tajā arī redzams, vai tiesnešu pieņemšana darbā notiek ar īpaša tiesnešu eksāmena vai konkursa palīdzību, vai ar vakances paziņojumu bez īpaša eksāmena. 61. attēls. Tiesnešu iecelšana: ierosinātājas un iecēlējas institūcijas (*) ( ) (*) Vairākās valstīs citas iestādes vai struktūras (piem., tiesas priekšsēdētāji, tiesneši) var apspriest tiesneša amata kandidātus vai tām vajadzētu to darīt, vai ar tām var vai ir ieteicams apspriesties par šiem kandidātiem (piem., Beļģijā, Čehijā, Vācijā, Igaunijā, Lietuvā, Ungārijā, Nīderlandē, Austrijā, Apvienotajā Karalistē (Anglijā un Velsā) un Apvienotajā Karalistē (Skotijā)). Dažās valstīs (piem., Lietuvā un Polijā) noteikti kandidāti ir atbrīvoti no īpašā eksāmena tiesnešiem, ņemot vērā viņu iepriekšējo kvalifikāciju vai pieredzi. Čehija: tiesnešus oficiāli ieceļ prezidents, par tiesneša norīkošanu darbam konkrētā tiesā lemj tieslietu ministrs. Praksē tiesneša amata kandidātus nominē reģionālo tiesu priekšsēdētāji. Pēc tam kandidātu saraksts tiek nosūtīts Tieslietu ministrijai, kas (pēc visu apstākļu izvērtēšanas) pārsūta kandidātu sarakstu valsts vadītājam. Vācija: federālo zemju līmenī procedūras ievērojami atšķiras. Pusē no 16 federālajām zemēm darbā pieņemšanas procesā piedalās tiesnešu vēlēšanu komitejas. Dažās federālajās zemēs šo jautājumu pilnībā risina Tieslietu ministrija, bet citās federālajās zemēs tiesības lemt par pieņemšanu darbā un (pirmreizējo) iecelšanu amatā ir nodotas augstāko reģionālo tiesu priekšsēdētājiem. Dažas federālās zemes paredz obligātu tiesnešu padomes iesaisti. Citās nepieciešama kopīga iecelšana, ko veic kompetentais ministrs un samierināšanas komiteja, ja tiesnešu padome iebilst. Dažās federālajās zemēs tiesnešus ievēlē zemju parlamenti, un tie jāieceļ valsts izpildvarai. Īrija: Tiesnešu iecelšanas konsultatīvā padome valdībai iesaka vismaz septiņus kandidātus. Pēc valdības lēmuma prezidents oficiāli ieceļ tiesnesi un nevar atteikties iecelt ierosināto kandidātu. Francija: tiesneša amata kandidātus atlasa, izmantojot īpašu eksāmenu, kas jānokārto, lai kļūtu par tiesnesi, un sarindo atbilstoši viņu rezultātiem. Pēc kandidāta un Tieslietu ministrijas apspriešanās par norīkošanu darbam konkrētā tiesā Tiesnešu augstākajai padomei (Conseil Supérieur de la Magistrature) jāizdod atzinums par šo kandidātu pirmreizējo iecelšanu, un pēc tam tieslietu ministrs pārsūta kandidātu sarakstu republikas prezidentam, kam, izdodot dekrētu, oficiāli jāieceļ tiesneša amata kandidāti, bet kam pašam nav rīcības brīvības šajā jautājumā. Latvija: pēc trim gadiem Tiesnešu kvalifikācijas kolēģija, kas sastāv no tiesnešiem un ir tiesnešu ievēlēta, sniedz vērtējošu atzinumu par tiesneša profesionālo darbu. Nīderlande: lēmumu ierosināt tiesnesi iecelšanai amatā oficiāli pieņem tiesas priekšsēdētājs, ņemot vērā Neatkarīgās atlases komitejas ieteikumu. Rumānija: rādītājs attiecas uz vecāko tiesnešu iecelšanu. Apvienotā Karaliste (Anglija un Velsa): atšķirīgas procedūras tiek piemērotas augstāka ranga tiesnešu (augstākās tiesas tiesnešu un augstāka ranga tiesnešu) pirmreizējai iecelšanai, kas ir redzams iepriekš, un zemāka ranga tiesnešu (apgabaltiesu tiesnešu un zemāka ranga tiesnešu) iecelšanai. 62. attēlā ir atspoguļota izpildvaras (piem., republikas prezidenta, valdības) un parlamenta kompetence, kad tie pirmo reizi ieceļ tiesnešus amatā pirmās instances tiesās, pamatojoties uz iesniegumu, kas saņemts no ierosinātājām institūcijām (piem., tiesu iestāžu padomes, tiesas) ( ). Stabiņa augstums ir atkarīgs no tā, vai izpildvara vai parlaments var noraidīt tiesneša amata kandidātu pavisam, vai tie var izvēlēties tikai vienu no ierosinātajiem kandidātiem un vai tie var izvēlēties un iecelt citu kandidātu pat tad, ja viņu nav ierosinājusi kompetentā iestāde. Svarīgs aizsardzības pasākums neiecelšanas gadījumā ir pienākums norādīt izskatīšanas iemeslus un iespējamību. Šis attēls ir faktisks tiesu sistēmas atspoguļojums un nav uzskatāms par aizsardzības pasākumu efektivitātes kvalitatīvu novērtējumu. Piemēram, ir jāatzīmē, ka vairākās dalībvalstīs, kurās izpildvara vai parlaments ir pilnvarots noraidīt tiesneša amata kandidātu, tas nekad nav noticis (piem., Ungārijā, Nīderlandē, Austrijā, Slovākijā, Zviedrijā, Apvienotajā Karalistē (Anglijā un Velsā) un Apvienotajā Karalistē (Skotijā)) vai ir noticis ļoti retos gadījumos (piem., Latvijā, Slovēnijā un Somijā). 62. attēls. Tiesnešu iecelšana: izpildvaras un parlamenta kompetence (*) ( ) (*) Attēls atspoguļo valstu sistēmas, kādas tās bija 2017. gada decembrī. Katrai dalībvalstij piešķirts 1 punkts, ja izpildvara/parlaments var noraidīt ierosināto kandidātu un izvēlēties citu ierosināto kandidātu; viens punkts ir piešķirts, ja izpildvarai/parlamentam nav pienākuma norādīt iemeslus tiesneša amata kandidāta neiecelšanai; 2 punkti ir piešķirti, ja izpildvara var noraidīt kandidātu un izvēlēties jebkuru citu kandidātu, un 2 punkti ir piešķirti, ja neiecelšanas gadījumā nav veikta lietas izskatīšana. Izņemot dalībvalstis, kurās pirmās instances tiesas tiesnešus ieceļ tiesu iestāžu padome, un Latviju un Slovēniju, kur viņus ieceļ parlaments, visās pārējās dalībvalstīs, kā redzams attēlā, pirmās instances tiesu tiesnešus ieceļ izpildvara. Vācija: nav datu. Sk. skaidrojumu turpmāk 61. attēlā. Īrija: valdība var iecelt personu, kura nav Tiesnešu iecelšanas konsultatīvās padomes nosūtītajā sarakstā, taču praksē tā nenotiek. Galīgo lēmumu par iecelšanu pieņem prezidents, un viņam nav tiesību noraidīt kandidātu. Valdībai nav jānorāda neveiksmīgajam kandidātam iemesli, kādēļ tā nav ieteikusi prezidentam iecelt attiecīgo kandidātu. Nepastāv procedūra, lai pārsūdzētu/izskatītu valdības lēmumu neieteikt/neierosināt prezidentam iecelt kandidātu. Grieķija: galīgo lēmumu par iecelšanu pieņem prezidents, un viņam nav tiesību noraidīt kandidātu. Spānija: pirmās instances tiesu tiesnešus iecelšanai ierosina Tiesu iestāžu padome, un viņus oficiāli apstiprina ar valsts vadītāja (karaļa) dekrētu. Prezidenta ministrija atbild par karaļa dekrēta sagatavošanu un tā iesniegšanu karalim un tieslietu ministram. Tieslietu ministram jāapstiprina karaļa dekrēts, bet ne karalim, ne ministram nav pilnvaru iebilst pret Tiesu iestāžu padomes lēmumu, un viņiem ir obligāti jāparaksta karaļa dekrēts. Lietuva: prezidents bez Tieslietu padomes rekomendācijas nevar iecelt tiesnesi. Ja Tieslietu padome sniedz prezidentam pozitīvu rekomendāciju, prezidentam ir brīva izvēle pieņemt galīgo lēmumu. Ja Tieslietu padome sniedz prezidentam negatīvu rekomendāciju, prezidentam, pieņemot galīgo lēmumu, ir jāņem vērā attiecīgā rekomendācija. Luksemburga: šajā jautājumā nav saistošu dokumentu, taču iecēlējinstitūcija līdz šim nekad nav noraidījusi tiesneša amata kandidātu, ko ierosinājusi iecelt Tiesu darbinieku darbā pieņemšanas un apmācības komisija (Commission du recrutement et de la formation des attaches de justice). Austrija: saskaņā ar Konstitūciju tiesu priekšlikumi par tiesnešu amata kandidātiem nav saistoši. Tomēr saskaņā ar vispārpieņemto praksi ieceļ tikai attiecīgo tiesu ierosinātos kandidātus. Polija: prezidenta lēmumu nevar pārsūdzēt Augstākajā tiesā. Rumānija: prezidents var atteikties iecelt vecāko tiesnesi vai prokuroru tikai vienu reizi. Pamatotais atteikums tiek nosūtīts Tiesnešu augstākajai padomei. Slovākija: prezidents var atteikties iecelt tiesneša amata kandidātu, taču tas nekad nav noticis. Somija: ja prezidents neieceļ ierosināto kandidātu, viņš nevar izvēlēties citu kandidātu, bet var tikai atlikt atcelšanu turpmākai sagatavošanai. Zviedrija: ja valdība vēlas iecelt kandidātu, kura kandidatūru nav iesniegusi Tiesnešu ierosināšanas padome, tai ir juridisks pienākums pieprasīt jaunu padomes atzinumu par attiecīgo kandidātu. Apvienotā Karaliste (Anglija un Velsa) un Apvienotā Karaliste (Ziemeļīrija): iecēlējinstitūcija ir lords kanclers (Apvienotās Karalistes tieslietu ministrs), kurš iesaka tiesneša amata kandidātu, kas oficiāli jāieceļ karalienei. Apvienotā Karaliste (Skotija): iecēlējinstitūcija ir Skotijas Pirmais ministrs, kurš iesaka tiesneša amata kandidātu, kas oficiāli jāieceļ karalienei. Ja Skotijas Pirmais ministrs noraida tiesneša amata kandidātu, ierosinātāja institūcija (Skotijas Tiesnešu iecelšanas padome) šo tiesneša amata kandidātu var atkārtoti ieteikt Pirmajam ministram. Situācijā, kad neveiksmīgais kandidāts uzskata, ka ir pieļauti procesuāli pārkāpumi vai ka komisija, sniedzot ieteikumu atbilstoši 2008. gada Tiesnešu un tiesu (Skotija) likuma 19. panta 3. punktam, vai Pirmais ministrs, izlemjot, kuru personu izvirzīt saskaņā ar 19. panta 5. punktu, ir rīkojušies neracionāli, viņš var iesniegt lūgumrakstu par izskatīšanu Augstākajā civillietu tiesā [Court of Session]. 63. un 64. attēlā ir norādīta sistēma attiecībā uz tiesnešu atlaišanu. Minētajos attēlos nav atspoguļota situācija, kad tiesnešus atlaiž piespiedu pensionēšanās dēļ pēc pensionēšanās vecuma samazināšanas. 63. attēls. Tiesnešu atlaišanas rādītājs pirmās un otrās instances tiesās (*) ( ) (*) Dalībvalstis ir norādītas alfabētiskā secībā atbilstoši to ģeogrāfiskajiem nosaukumiem oriģinālvalodā. Stabiņu augstums ne vienmēr ataino aizsardzības pasākumu efektivitāti. Skaitļi atspoguļo to, cik tiesnešus konkrēta iestāde atlaida 2016. gadā un cik daudzi apstrīdēja atlaišanu (ja skaitlis nav norādīts, dati nav pieejami). “Priekšlikums” ietver arī disciplinārlietu ierosināšanu. Dažās valstīs izpildvarai ir ar likumu noteikts vai praksē iedibināts pienākums ievērot tiesu iestāžu padomes priekšlikumu par tiesneša atlaišanu (piem., Spānijā un Lietuvā). Apvienotā Karaliste (Anglija un Velsa): netika atlaists neviens uz pilnu slodzi strādājošs algots tiesnesis. Tika atlaisti 4 uz nepilnu slodzi strādājoši tiesas tiesneši, kas saņem honorāru, un 15 tiesas piesēdētāji. 64. attēls. Tiesnešu atlaišana: izpildvaras un parlamenta kompetence (*) ( ) (*) Dalībvalstis ir norādītas alfabētiskā secībā atbilstoši to ģeogrāfiskajiem nosaukumiem oriģinālvalodā. Attēls atspoguļo valstu sistēmas, kādas tās bija 2017. gada decembrī. Igaunija: attēls atspoguļo Tiesnešu disciplinārkomitejas kompetenci atlaist tiesnešus. Arī Augstākā tiesa “en branc” (visi tiesneši) var iesniegt priekšlikumu prezidentam par tiesneša atbrīvošanu no amata. Prezidenta lēmumu izskata tiesā. Slovēnija: attēls atspoguļo Disciplinārtiesas kompetenci lemt par disciplinārsodu un Tiesu iestāžu padomes kompetenci novērtēt, ka tiesnesis ir “nepiemērots tiesneša amata pienākumu pildīšanai”. Ja tiesnesis izdara noziedzīgu nodarījumu, ļaunprātīgi izmantojot savu amatu, Padome informē parlamentu, kas atlaiž tiesnesi. Apvienotā Karaliste (Anglija un Velsa): attiecībā uz vecākajiem tiesnešiem (augsto tiesu tiesnešiem un augstākas instances tiesu tiesnešiem) atbrīvošanai no amata papildus ir vajadzīga abu Parlamentu palātu uzruna Viņas Majestātei Karalienei pēc lorda kanclera ieteikuma un pēc Tiesnešu rīcības izmeklēšanas biroja veiktas izmeklēšanas. Apvienotā Karaliste (Ziemeļīrija): tiesnešus (tostarp tiesas priekšsēdētājus) var atstādināt/atbrīvot no amata tikai tad, ja ir sasaukta likumā noteiktā tiesa saskaņā ar grozītā 2002. gada Tiesnešu (Ziemeļīrija) likuma 7. un 8. pantu. Premjerministrs var atstādināt no amata Apelācijas tiesas tiesnesi vai Augstās tiesas tiesnesi ar lorda galvenā tiesneša piekrišanu, ja premjerministrs un lords kanclers apver iespēju iesniegt priekšlikumus, lai sagatavotu uzrunu Viņas Majestātei Karalienei. Pārējos tiesnešus var atstādināt no amata lords galvenais tiesnesis, ja tā iesaka likumā noteiktā tiesa. Apvienotā Karaliste (Skotija): Augstākās civillietu tiesas tiesnesi un Skotijas Zemes tiesas priekšsēdētāju var atbrīvot no amata tikai Viņas Majestāte Karaliene pēc Skotijas Pirmā ministra ieteikuma. Pirmais ministrs sniedz šādu ieteikumu tikai tad, ja Skotijas Parlaments pēc viņa ieteikuma nolemj, ka šāds ieteikums būtu jāsniedz, un — ja attiecīgā persona ir lords priekšsēdētājs vai lords tiesas sekretārs — Pirmais ministrs ir apspriedies ar premjerministru.

Tiesas priekšsēdētāji ir tiesneši, tāpēc viņi ir daļa no tiesu varas. Veicot savus pienākumus (kas dalībvalstīs atšķiras), tiesas priekšsēdētāji aizsargā tiesas un atsevišķo tiesnešu neatkarību un objektivitāti. Saskaņā ar Eiropas standartiem, jo īpaši Eiropas Tiesnešu konsultatīvās padomes (CCJE) Atzinumu Nr. 19 (2016. gads) par tiesas priekšsēdētāju lomu, tiesas priekšsēdētāju iecelšanas procedūrās būtu jāievēro tāda pati kārtība kā tiesnešu atlases un iecelšanas procedūrās. Tas ietver kandidātu izvērtēšanas procesu un struktūru, kam ir pilnvaras atlasīt un/vai iecelt tiesnešus saskaņā ar 2010. gada ieteikumā ( ) noteiktajiem standartiem. Tiesas priekšsēdētāju atlases un iecelšanas procedūra parasti ietver atlases konkursa procesu, kura pamatā ir atklāts uzaicinājums iesniegt pieteikumus, kas adresēts kandidātiem, kuri atbilst likumā iepriekš noteiktiem nosacījumiem ( ). Eiropas standarti nosaka, ka aizsardzības pasākumi par tiesnešu neatceļamību no amata ir vienlīdz piemērojami tiesas priekšsēdētāja amatam, ka procedūrai attiecībā uz tiesas priekšsēdētāju pirmstermiņa atbrīvošanu no amata jābūt pārredzamai, ka jebkādam politiskās ietekmes riskam būtu jābūt stingri izslēgtam un ka jāizvairās no Tieslietu ministrijas dalības šajā procesā ( ).



65. attēls. Tiesas priekšsēdētāju iecelšana un atlaišana (*) ( ) (*) Dalībvalstis ir norādītas alfabētiskā secībā atbilstoši to ģeogrāfiskajiem nosaukumiem oriģinālvalodā. Simbols [O] nozīmē, ka parlaments atlaiž (Īrijā un Maltā) vai ierosina atlaist tiesas priekšsēdētājus (Īrijā un Apvienotajā Karalistē (Skotijā)). Attēls atspoguļo valstu sistēmas, kādas tās bija 2017. gada decembrī. Dānija, Vācija, Īrija, Austrija un Apvienotā Karaliste: nav iespējams tiesas priekšsēdētāju atlaist tikai tiesas priekšsēdētāja statusā — atlaišana vienmēr ietver arī atlaišanu tiesneša statusā. Čehija: attēls atspoguļo pastāvošo sistēmu attiecībā uz rajona tiesu, apgabaltiesu un augsto tiesu priekšsēdētājiem un priekšsēdētāju vietniekiem. Vācija: tiesas priekšsēdētāju iecelšana federālajās zemēs notiek atšķirīgi. Spānija: lai gan tiesas priekšsēdētājus oficiāli ieceļ ar dekrētu, ko paraksta karalis (kā valsts vadītājs) un tieslietu ministrs, ne karalis, ne ministrs nevar iebilst pret Tiesu iestāžu padomes saistošo priekšlikumu par iecelšanu. Lietuva: Parlaments ieceļ Apelācijas tiesas tiesnešus (priekšsēdētājus). Ungārija: attēls atspoguļo rajona tiesu un darba un administratīvo tiesu priekšsēdētāju iecelšanu, ko veic apgabaltiesu priekšsēdētāji. Valsts tiesu iestāžu biroja vadītājs ieceļ reģionālo tiesu priekšsēdētājus un apelācijas apgabaltiesu priekšsēdētājus. Austrija: attēls atspoguļo rajona tiesu priekšsēdētāju (Bezirksgerichte) iecelšanu. Federālais prezidents, kurš saskaņā ar likumu ieceļ tiesas priekšsēdētājus pēc tieslietu ministra ieteikuma, praksē tiesības iecelt rajona tiesu priekšsēdētājus ir deleģējis tieslietu ministram, kurš, savukārt, iecelšanas pilnvaras ir deleģējis augstāko apgabaltiesu priekšsēdētājiem. Valdība ieceļ augstāko apgabaltiesu priekšsēdētājus. – Aizsardzības pasākumi saistībā ar tiesu iestāžu padomju locekļu izvirzīšanu – Tiesu iestāžu padomes ir pamatstruktūras, kas nodrošina tiesu sistēmas neatkarību. Vispāratzīti Eiropas standarti, jo īpaši 2010. gada ieteikums, paredz, ka “ne mazāk kā pusei [tiesu iestāžu padomju] locekļu vajadzētu būt tiesnešiem, kurus izvēlējušies viņu līdzgaitnieki no visiem tiesu sistēmas līmeņiem, ievērojot plurālismu tiesu sistēmā” ( ). Dalībvalstu ziņā ir organizēt to tiesu sistēmas, tostarp izlemt, vai ir jāizveido tiesu iestāžu padome. Tomēr, ja dalībvalsts ir izveidojusi tiesu iestāžu padomi, ir jāgarantē padomes neatkarība atbilstoši Eiropas standartiem. 66. attēls. Tiesu iestāžu padomju locekļu–tiesnešu iecelšana: Tiesu varas iesaiste (*) ( ) (*) Dalībvalstis ir norādītas alfabētiskā secībā atbilstoši to ģeogrāfiskajiem nosaukumiem oriģinālvalodā. Attēls atspoguļo valstu sistēmas, kādas tās bija 2017. gada decembrī. Dānija: Padomes locekļus–tiesnešus izvēlas tiesneši. Visus locekļus oficiāli ieceļ tieslietu ministrs. Grieķija: locekļus–tiesnešus izvēlas lozējot. Spānija: locekļus–tiesnešus ieceļ Parlaments — padome paziņo parlamentam to kandidātu sarakstu, kuri saņēmuši tiesnešu asociācijas vai 25 tiesnešu atbalstu. Nīderlande: locekļus–tiesnešus izvēlas tiesneši un ieceļ pēc padomes priekšlikuma, cita starpā pamatojoties uz atlases komitejas (kuras sastāvā ir galvenokārt tiesneši un tiesu darbinieki) ieteikuma. Visus padomes locekļus oficiāli ieceļ ar karaļa dekrētu — administratīvu aktu, kas neparedz nekādu izpildvaras rīcības brīvību. Polija: locekļu–tiesnešu kandidātus ierosina grupas, kurās ir vismaz 2000 pilsoņu vai 25 tiesnešu. Vietnieku klubi no kandidātu vidus izvēlas līdz deviņiem kandidātiem, no kuriem Parlamenta (Sejm) apakšpalātas komiteja izveido galīgu sarakstu ar 15 kandidātiem, ko ieceļ Sejm. Rumānija: kampaņu un locekļu–tiesnešu ievēlēšanu organizē Tiesnešu augstākā padome. Kad ievēlēto locekļu–tiesnešu galīgais saraksts ir apstiprināts, Senāts to apstiprina “en block”. Senāts var atteikties apstiprināt sarakstu tikai tad, ja padomes locekļu ievēlēšanas procedūrā ir izdarīts likuma pārkāpums, un tikai tad, ja pārkāpums ir ietekmējis ievēlēšanas rezultātu. Senātam nav rīcības brīvības attiecībā uz kandidātu izvēli. Apvienotā Karaliste: locekļus–tiesnešus izvēlas tiesneši. – Aizsardzības pasākumi saistībā ar prokuratūras darbību – Prokuratūrai ir būtiska loma krimināltiesību sistēmā, kā arī sadarbībā krimināllietu jomā. Prokuratūras pienācīga darbība ir svarīga nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un korupcijas apkarošanai. Tiesu iestāžu sadarbības nolūkos par prokuratūru var uzskatīt dalībvalsts iestādi, kas ir atbildīga par kriminālās tiesvedības īstenošanu dalībvalstī ( ). Prokuratūru organizācija visā ES atšķiras, un nav vienota modeļa visām dalībvalstīm. Tomēr pastāv plaši izplatīta tendence dot priekšroku neatkarīgākai prokuratūrai, nevis tādai, kas ir pakārtota vai piesaistīta izpildvarai ( ). Neatkarīgi no tā, kāda ir valsts tiesu sistēma vai tās pamatā esošās tiesiskās tradīcijas, Eiropas standarti nosaka, ka dalībvalstis veic efektīvus pasākumus, lai garantētu, ka prokurori spēj pildīt savus profesionālos uzdevumus un pienākumus atbilstoši pienācīgiem tiesiskajiem un organizatoriskajiem nosacījumiem ( ) un bez nepamatotas iejaukšanās ( ). Jo īpaši tad, ja valdība sniedz vispārīgus norādījumus, piemēram, par politiku cīņai pret noziedzību, šādiem norādījumiem jābūt noformētiem rakstiski un pienācīgi publicētiem ( ). Ja valdībai ir pilnvaras sniegt norādījumus kriminālvajāšanas sākšanai konkrētā lietā, šādiem norādījumiem jābūt papildinātiem ar pienācīgām garantijām ( ). Ieinteresētajām personām (tostarp cietušajiem) būtu jāspēj apstrīdēt prokurora lēmums nesākt kriminālvajāšanu ( ). 67. attēlā ir sniegts pārskats par dažiem prokuratūru organizācijas aspektiem. Attēlā ir norādīts, kam ir prokuratūru pārvaldības pilnvaras, piemēram, pilnvaras lemt par disciplinārpasākumu attiecībā uz prokuroru, pilnvaras pārcelt prokurorus bez viņu piekrišanas, pilnvaras novērtēt prokurora darbu un paaugstināt viņu amatā un citas kontroles pilnvaras. Attēlā ir norādītas iestādes, kas atbild par prokuratūras pārvaldību: i) tikai ģenerālprokurors; ii) ģenerālprokurora un tiesu iestāžu padomes / prokuroru padomes pilnvaru apvienojums; iii) Tieslietu ministrijas loma prokuratūras pārvaldībā. Attēlā ir arī norādīts, vai izpildvarai vai parlamentam ir iespēja atsevišķos gadījumos sniegt vispārīgas norādes par politiku cīņai pret noziedzību vai norādījumus par kriminālvajāšanu. Attēlā nav atspoguļota spēkā esošā kārtība attiecībā uz prokuroru iekšējo neatkarību no ģenerālprokurora. 67. attēlā ir sniegts tikai faktisks pārskats par konkrētiem prokuratūru organizācijas aspektiem un nav novērtēta to reālā darbība — šajā nolūkā ir jāveic atsevišķs novērtējums par attiecīgo valsti ( ). 67. attēls. Prokuratūru organizācija (*) (avots: Eiropas Komisija kopā ar Ekspertu grupu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un teroristu finansēšanas jomā) (*) Dalībvalstis ir norādītas alfabētiskā secībā atbilstoši to ģeogrāfiskajiem nosaukumiem oriģinālvalodā. Beļģija: tieslietu ministrs izdod norādījumus par kriminālvajāšanu un politiku cīņai pret noziedzību pēc Ģenerālprokuroru padomes ieteikuma. Bulgārija: tieslietu ministrs var ierosināt prokuroru iecelšanu, paaugstināšanu amatā, pazemināšanu amatā, pārcelšanu un atbrīvošanu no amata. Čehija: tieslietu ministra kompetencē ir lemt par prokuroru paaugstināšanu amatā. Dānija: Tieslietu ministrijas kompetencē ir lemt par prokuroru paaugstināšanu amatā un par disciplinārpasākumiem attiecībā uz prokuroriem. Francija: tieslietu ministra kompetencē ir lemt par disciplinārpasākumiem attiecībā uz prokuroriem, pirms tam saņemot Tiesnešu augstākās padomes atzinumu. Kipra: Tiesu iestāžu padome atlaiž ģenerālprokuroru. Lietuva: Parlaments (Seimas) nosaka Prokuratūras darbības prioritātes un veic neprocesuālo darbību parlamentāro uzraudzību. Luksemburga: tieslietu ministrs var izdot rīkojumu prokuratūrām sākt kriminālvajāšanu konkrētā lietā (bet nevar izdot rīkojumu nesākt kriminālvajāšanu). Tomēr šādi rīkojumi nav izdoti jau vairāk nekā 20 gadus. Nav tiesiskas prasības tieslietu ministram apspriesties ar prokuroru vai prasīt ģenerālprokurora atzinumu par šādu rīkojumu. Lielhercoga kā valsts vadītāja kompetencē ir lemt par prokuroru paaugstināšanu amatā. Nīderlande: tieslietu ministrs var izdot prokuratūrām rīkojumu sākt vai nesākt kriminālvajāšanu konkrētā lietā, bet pirms tam viņam ir jāsaņem Ģenerāladvokāta biroja (College van procureurs-generaal) rakstisks pamatots atzinums par ierosinātajiem rīkojumiem. Tomēr līdz šim ir bijis tikai viens šāds gadījums pirms vairāk nekā 20 gadiem. Tieslietu ministra kompetencē ir lemt par konkrētiem disciplinārpasākumiem attiecībā uz prokuroriem. Austrija: tieslietu ministram jebkurš rīkojums pakārtotajiem prokuroriem ir jāiesniedz “Rīkojumu padomei” (Weisungsrat) apspriešanai. Polija: ģenerālprokurora, kurš ir arī tieslietu ministrs, kompetencē ir lemt par prokuroru paaugstināšanu amatā. Portugāle: parlaments var izdot vispārīgus norādījumus par kriminālvajāšanas politiku. Rumānija: tieslietu ministra pārvaldības pilnvarās ir pārbaudīt prokuroru pārvaldības efektivitāti, to, kā prokurori īsteno savas pilnvaras, un viņu attiecības ar pusēm un citiem dalībniekiem. Kontrole nedrīkst ietvert prokuroru pieņemto pasākumu vai lēmumu pārbaudi. Tieslietu ministrs, ja viņš to uzskata par nepieciešamu, pēc savas iniciatīvas vai pēc Tiesnešu augstākās padomes lūguma īsteno savu kontroli pār prokuroriem ar tādu prokuroru starpniecību, kurus iecēlis Augstās Kasācijas un justīcijas tiesas Prokuratūras ģenerālprokurors vai — attiecīgā gadījumā — Valsts Korupcijas apkarošanas direkcijas galvenais prokurors, Organizētās noziedzības un terorisma izmeklēšanas direktorāta galvenais prokurors vai tieslietu ministrs. Tieslietu ministrs var pieprasīt informāciju par prokuratūru darbību un var izdot rakstiskus norādījumus par noziedzības novēršanu un kontroli. Slovākija: Prokuroru padomes pilnvaras neietver prokuratūras tiešu pārvaldību, kā norādīts diagrammā. Zviedrija: valdība var izdot vispārīgus norādījumus par kriminālvajāšanas politiku. – Augstāko tiesu darbība – Valstu augstākajām tiesām ir svarīga nozīme tiesu sistēmas neatkarības ievērošanas nodrošināšanā situācijās, kas saistītas ar tiesnešiem. Sadarbojoties ar ES Valstu padomju un augstāko administratīvo tiesu asociāciju (ACA-Europe) un ES Augstāko tiesu priekšsēdētāju tīklu (NPSJC), Komisija sagatavoja aptaujas anketu, uz kuras jautājumiem atbildēja augstākās tiesas un augstākās administratīvās tiesas.