KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI Gada ziņojums par Eiropas Savienības politiku humānās palīdzības un civilās aizsardzības jomā un par tās īstenošanu 2011. gadā /* COM/2012/0489 final */





KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI Gada ziņojums par Eiropas Savienības politiku humānās palīdzības un civilās aizsardzības jomā un par tās īstenošanu 2011. gadā 1. Ievads Katastrofas gadījumā ir nepieciešama ātra palīdzība. Palīdzība pasaules visneaizsargātākajiem iedzīvotājiem krīzes situācijās ir starptautiskās sabiedrības morāls pienākums, un tai var būt izšķiroša nozīme dzīvību glābšanā. Pildot šo pienākumu, Eiropas Savienība un tās 27 dalībvalstis kā pasaules lielākās humānās palīdzības nodrošinātājas sniedz apmēram pusi no kopējā finansējuma, kas paredzēts ārkārtas palīdzībai cilvēka izraisītu katastrofu un dabas katastrofu upuriem. ES vecina arī starptautisko humanitāro tiesību ievērošanu. Šajā gada ziņojumā galvenā uzmanība ir pievērsta Eiropas Komisijas sniegtajai humānajai palīdzībai un civilajai aizsardzībai 2011. gadā. Šo pasākumu mērķis ir glābt un aizsargāt dzīvības visur, kur cilvēkiem ir nepieciešama palīdzība, kā arī novērst un mazināt cilvēku ciešanas, vienlaikus saglabājot dabas katastrofu un cilvēka izraisītu katastrofu ietekmēto iedzīvotāju integritāti un cieņu. Eiropas Kopienas Humānās palīdzības birojs (ECHO) tika izveidots 1992. gadā, lai paustu Eiropas solidaritāti ar grūtībās nonākušajiem cilvēkiem visā pasaulē. 2004. gadā tas kļuva par Komisijas Humānās palīdzības ģenerāldirektorātu, un 2010. gadā tika integrēta civilā aizsardzība, lai uzlabotu koordinēšanu un reaģēšanas spējas visā ES un ārpus tās. Kopš tā izveides Komisija ar ECHO starpniecību no ES budžeta ir piešķīrusi apmēram 14 miljardus euro konfliktu un katastrofu upuriem vairāk nekā 140 valstīs visā pasaulē. Pēdējo piecu gadu laikā katru gadu ir sniegts apmēram 1 miljards euro, tādējādi palīdzot gandrīz 150 miljoniem pasaules visneaizsargātāko iedzīvotāju, kurus skārušas dabas katastrofas un cilvēka izraisītas krīzes. Humānā palīdzība ir viens no galvenajiem Eiropas Savienības (ES) rīcībā esošajiem instrumentiem, lai sniegtu palīdzību cilvēkiem ārpus ES, kurus ietekmē katastrofu tūlītējas sekas. ES humānā palīdzība balstās uz humānisma, neitralitātes, objektivitātes un neatkarības principiem. Katram Komisijas pieņemtajam lēmuma ir jāatbilst šiem četriem principiem, kas ir pamatā Eiropas konsensam par humāno palīdzību. ES humāno palīdzību piešķir, neņemot vērā nekādas politiskās programmas, un tās mērķis ir bez izņēmuma palīdzēt vislielākajās grūtībās nonākušajiem neatkarīgi no to valstspiederības, reliģijas, dzimuma, etniskās izcelsmes vai politiskās pārliecības. Šī apņemšanās sniegt uz principiem balstītu humāno palīdzību tagad ir iekļauta arī Lisabonas līgumā (Līguma par Eiropas Savienības darbību 214. pants). Otrs nozīmīgs instruments ir civilā aizsardzība. Civilās aizsardzības mehānismā piedalās trīsdesmit divas valstis, tostarp visas ES dalībvalstis, un pēc katastrofas skartās valsts lūguma tas nodrošina tādus līdzekļus kā meklēšanas un glābšanas vienības un aprīkojumu. Šo mehānismu pārvalda ECHO Monitoringa un informācijas centrs (MIC). Kristalīnas Georgijevas kā pirmās Eiropas komisāres starptautiskās sadarbības, humānās palīdzības un krīžu pārvarēšanas jautājumos iecelšana amatā 2010. gadā ļāva apvienot šos instrumentus, tādējādi pastiprinot ES katastrofu seku likvidēšanas pasākumu saskaņotību. Eiropas Savienības humānās palīdzības un civilās aizsardzības politika apliecina apņemšanos atbalstīt tos cilvēkus Savienībā un ārpus tās, kuriem ir vajadzīga palīdzība un kuri ir visneaizsargātākie. Šāda palīdzība ļauj īstenot vienu no stratēģiskajiem ES ārējās darbības mērķiem, kā tas noteikts Līguma par Eiropas Savienību 21. pantā. Tajā pašā laikā to plaši atbalsta Eiropas sabiedrība: nesen veiktā Eirobarometra aptauja liecina, ka, neraugoties uz ekonomikas krīzi, sabiedrības atbalsts ES humānajai palīdzībai un civilajai aizsardzībai pēdējos gados ir arvien palielinājies. · Deviņi no desmit pilsoņiem (88 %) uzskata, ka Eiropas Savienībai ir svarīgi turpināt finansēt humānās palīdzības darbības; tas ir par deviņiem procentu punktiem vairāk nekā iepriekšējā aptaujā 2010. gadā konstatētais rādītājs. Gandrīz tikpat liels skaits, proti 84 %, atbalsta humānās palīdzības saglabāšanu. · Turklāt tiek spēcīgi atbalstīta (71 %) Komisijas loma ES humānās palīdzības koordinēšanā, šis atbalsts ir par 13 % lielāks nekā 2010. gadā. Lielākā daļa respondentu (88 %) atbalsta arī iniciatīvu, kas paredz iesaistīt jauniešus ES humānās palīdzības darbībās Eiropas Brīvprātīgo humānās palīdzības korpusa ietvaros. · Attiecībā uz civilo aizsardzību 82 % piekrīt, ka koordinēta ES rīcība katastrofu pārvarēšanā ir efektīvāka nekā atsevišķu valstu veikti pasākumi. · Pētījumā par civilo aizsardzību paustas bažas par katastrofu iespējām ES. 75 % no aptaujātajiem pauda bažas par cilvēka izraisītām katastrofām, piemēram, par naftas noplūdi un kodolnegadījumiem. Bažas par plūdiem un zemestrīcēm pauda 67 %, savukārt 64 % visvairāk uztrauca teroristu uzbrukumi un 59 % – bruņoti konflikti. · 68 % Eiropas iedzīvotāju apzinās, ka ES finansē humāno palīdzību. Četri no desmit iedzīvotājiem (38 %) zina, ka ES koordinē civilo aizsardzību. · Apmēram viena trešdaļa uzskata, ka viņi ir labi informēti par ES humānās palīdzības darbībām; šis rādītājs ir par 12 % lielāks nekā iepriekšējā aptaujā konstatētais. Aptaujā par civilo aizsardzību 19 % norādīja, ka viņi ir labi informēti par ES darbībām. Abās aptaujās respondenti kā populārākos informācijas avotus norādīja televīziju un internetu, kam seko prese un radio. 2. Palīdzības piešķiršanas globālais konteksts 2011. gadā palielinājās humāno krīžu, katastrofu un neaizsargātības vispārējais līmenis. Tendence, kad arvien pieaugošās vajadzības pārsniedz pieejamos resursus, turpinās. Tāpēc humānās palīdzības un civilās aizsardzības nodrošināšana kļūst arvien sarežģītāka un grūtāka. Dabas katastrofu biežuma un intensitātes dēļ ir arvien vairāk pēkšņu humāno krīžu un jo īpaši lielu katastrofu, piemēram, katastrofas, kas notika Āfrikas ragā un Japānā. Saskaņā ar Katastrofu epidemioloģijas pētījumu centra (CRED)[1] un ANO Katastrofu novēršanas biroja (UNISDR)[2] publicētajiem statistikas datiem 2011. gadā notika 302 dažādas intensitātes dabas katastrofas, kurās bojā gāja gandrīz 30 000 cilvēku un tika skarti vēl 206 miljoni cilvēku visā pasaulē. Apmēram 106 miljonus iedzīvotāju smagi skāra plūdi un 60 miljonus – sausums, savukārt 1,6 miljonus ietekmēja zemestrīces. Āzija bija visietekmētākais reģions, kurā notika vairāk nekā 45 % katastrofu un kur bija 89 % no kopējā cietušo skaita. Katastrofu sekas ir postošas un ļoti dažādas: tiek zaudētas dzīvības un iznīcināti mājokļi, sējumi un iztikas avoti. Lai gan esam minējuši tikai dažas no sekām, šo katastrofu ietekme ir prasījusi starptautisko humānās palīdzības sniedzēju ieguldījumu tuvu maksimālajai robežai. Apvienoto Nāciju Organizācija 2011. gadā bija spiesta iesniegt lielāko konsolidēto finansējuma pieprasījumu tās vēsturē (5,7 miljardus euro) humānās palīdzības mērķiem. Aizvien palielinās neatbilstība starp pieaugošajām humānajām vajadzībām, no vienas puses, un arvien ierobežotākiem finanšu līdzekļiem, kas ir pieejami šo vajadzību apmierināšanai, no otras puses, jo īpaši ņemot vērā ekonomikas un finanšu krīzi, kas ir smagi skārusi daudzas līdzekļu devējas valstis rietumos. Kopā ar hronisku neaizsargātību daudzās pasaules daļās šī tendence tieši ietekmē miljoniem cilvēku, kuriem nepieciešama palīdzība. Tas arī nozīmē, ka līdzekļu devējiem ir jādivkāršo pūles, lai efektīvāk reaģētu uz katastrofām, vēl labāk izmantojot savus ierobežotos līdzekļus. Attiecībā uz ECHO tas nozīmē noteikt sadarbībā ar partneriem īstenotos efektivitātes ieguvumus un ieguldīt vairāk neaizsargāto kopienu sagatavotības un elastības nodrošināšanā. Tajā pašā laikā ir pilnībā jāizmanto sinerģijas starp humāno palīdzību un civilo aizsardzību. Turklāt ES kā vispārējās starptautiskās humānās palīdzības sistēmas dalībniecei ir svarīga loma, lai mudinātu citas valstis un reģionus palielināt savu līdzdalību sagatavotības un elastības nodrošināšanā humānās palīdzības jomā ar mērķi efektīvāk mobilizēt jaunietekmes valstu pieaugošos resursus, kas paredzēti humānās palīdzības pasākumiem un reaģēšanai uz katastrofām. Cilvēka izraisītas humānās katastrofas vairumā gadījumu joprojām rada iekšējie pilsoniskie konflikti. Šāda veida konfliktiem bieži vien raksturīgs tas, ka karojošās puses neievēro starptautiskās humanitārās tiesības un principus, tādējādi samazinot "humāno telpu", t.i., apgabalus, kur humāno palīdzību var sniegt neitrālā, objektīvā un netraucētā veidā. Šajā saistībā arvien problemātiskāk ir kļuvis grūtībās nonākušiem cilvēkiem nodrošināt pieeju humānajai palīdzībai un aizsargāt civiliedzīvotājus un humānās palīdzības darbiniekus. Vispārējā situācija un darba apstākļi ir pasliktinājušies visos šajos aspektos, jo īpaši Somālijā, Kongo Demokrātiskajā Republikā, Afganistānā un Ziemeļkorejā. Reaģējot uz šīm problēmām, starptautisko humānās palīdzības sniedzēju vidū valda arvien lielāka izpratne par nepieciešamību turpināt centienus un pievērsties neaizsargāto kopienu sagatavotības un elastības nodrošināšanai, lai tiem ļautu labāk pretoties katastrofām, tādejādi samazinot postošo ietekmi uz skartajām kopienām un to iztikas avotiem. Turklāt ilgtermiņa ietekme uz iedzīvotājiem un iztikas avotiem pēc lielām krīzēm, piemēram, 2010. gadā Haiti notikušās zemestrīces un plūdiem Pakistānā, apliecina to, cik svarīgi ir pienācīgi risināt ilgtermiņa vajadzības rehabilitācijas un attīstības jomā jau visagrākajos humānās palīdzības sniegšanas posmos. Tikai tad, ja humānās palīdzības sniedzēji un attīstības jomas dalībnieki cieši sadarbosies, būs iespējams samazināt periodiski notiekošo katastrofu postošo ietekmi uz ilgtspējīgas attīstības izredzēm. Šajā saistībā 2011. gadā turpinājās darbs, lai nodrošinātu saikni starp atbalstu, rehabilitāciju un attīstību, piemēram, Komisijas dienestiem kopīgi plānojot pārtikas nodrošinājuma budžetus atsevišķos reģionos un īstenojot kā arī īstenot ciešu sadarbību ar Stabilitātes instrumentu (īstermiņa pasākumi) agrīnas atjaunošanas jautājumos. Veiktie pasākumi ietver, piemēram, kopīgas metodikas izveidi un testēšanu, humānās palīdzības sniedzēju un attīstības jomas dalībnieku kopīgā darba pastiprināšanu un vairākas inovatīvas pieejas attiecībā uz praktisku īstenošanu uz vietas. 3. ES humānās palīdzības un civilās aizsardzības darbības 2011. gadā Ar Komisijas (ECHO) starpniecību ES 2011. gadā sniedza ievērojamu humāno palīdzību, kas balstīta uz vajadzībām, un veicināja Eiropas civilās aizsardzības palīdzības nodrošinājumu natūrā kopsummā par 1154 miljoniem euro, kas ietvēra: · humāno palīdzību aptuveni 117 miljoniem cilvēku[3] 91 valstī ārpus ES, kas vidējo izmaksu izteiksmē ir 10 euro uz saņēmēju; · ātru atbildi uz 18 lūgumiem pēc palīdzības civilās aizsardzības mehānisma ietvaros gan ES, gan ārpus tās. Sākotnējais humānās palīdzības budžets 853 miljonu euro apmērā vairākas reizes tika papildināts, lai reaģētu uz jaunām krīzēm un dabas katastrofām, kas notika minētā gada laikā, piemēram, iekšējais konflikts Lībijā, pēcvēlēšanu krīze Kotdivuārā, bads Āfrikas ragā, ko izraisīja sausums un kur situāciju pasliktināja konflikts, konflikts Sudānā saistībā ar Dienvidsudānas neatkarību un plūdi Pakistānā. Lai apmierinātu šīs jaunās vajadzības, tika mobilizēts papildu finansējums un veikti līdzekļu pārvedumi no ES rezerves palīdzībai ārkārtas gadījumos, izmantojot 10. Eiropas Attīstības fondu, kas paredzēts humānajai palīdzībai Āfrikas, Karību jūras un Klusā okeāna reģiona valstīm, un EBTA[4] ieguldījumus, kā arī veikti pārvedumi no citām budžeta pozīcijām ES budžeta ārējā atbalsta pozīcijā (4. izdevumu kategorija). No kopējā ES finansējuma 2011. gadā apmēram 42 % tika piešķirti ieilgušu krīžu risināšanai, 38 % bija nepieciešami reakcijai uz dabas katastrofām un 20 % tika izmantoti ad hoc krīzēm un intervences pasākumiem. Dabas katastrofas 2011. gadā turpināja izraisīt cilvēku ciešanas un lielus postījumus visā pasaulē. Lai risinātu šāda veida katastrofas, Komisija ir pieņēmusi divpusēju stratēģiju: · ātra atbilde, lai pēc Civilās aizsardzības mehānisma aktivizēšanas nodrošinātu humāno palīdzību un īstenotu un koordinētu civilās aizsardzības palīdzību, ko ES dalībvalstis sniedz citām valstīm (ES vai trešām valstīm), kuras brīvprātīgi piedalās Civilās aizsardzības mehānismā; · sagatavošanās katastrofām, nosakot tos ģeogrāfiskos apgabalus un iedzīvotāju kopienas, kuri ir visneaizsargātākie pret dabas katastrofām un kuriem tiks izveidotas īpašas programmas, lai sagatavotos katastrofām. Komisija 2011. gadā sniedza humāno palīdzību, lai risinātu šādu katastrofu radītās sekas: · trīskārša katastrofa (zemestrīce, cunami un kodolsprādziens) Japānā; · sausums Rietumāfrikā (Burkinafaso, Mauritānijā, Mali, Nigērā, Čadā), Āfrikas ragā (Džibutijā, Etiopijā, Kenijā, Somālijā) un Centrālamerikā un Dienvidamerikā (Paragvajā, Bolīvijā, Hondurasā, Salvadorā un Gvatemalā); · plūdi Pakistānā, Bangladešā, Indijā, Šrilankā un Peru; · cikloni/viesuļvētras/tropiskās vētras Dienvidaustrumāzijā (Kambodžā, Laosas Tautas Demokrātiskajā Republikā, Filipīnās, Taizemē, Vjetnamā), Centrālamerikā (Salvadorā, Gvatemalā, Hondurasā, Nikaragvā) un Karību jūras reģionā (Sentlūsijā); · epidēmijas Kamerūnā. 3.1. Humānās palīdzības pasākumi Āfrikas ragā 2011. gadā notika liela humānā krīze. Augstas pārtikas cenas, lietus sezonu trūkums, lielāka iedzīvotāju pārvietošanās (galvenokārt to izraisīja vardarbīgais konflikts Somālijā) un ierobežota piekļuve humānajai palīdzībai strauji pasliktināja neaizsargāto iedzīvotāju nodrošinātību ar pārtiku un uzturvielu uzņemšanas apstākļus. Šo situāciju vēl vairāk pastiprināja nabadzība un nepietiekamās spējas pretoties tai. 2011. gada otrajā pusē krīze ietekmēja vairāk nekā 13 miljonus cilvēku. Komisija atbildēja, mobilizējot vairāk nekā 181 miljonu euro, lai palīdzētu visneaizsargātākajām iedzīvotāju grupām šajā reģionā. Papildus katastrofu seku likvidēšanai Komisija cenšas arī veicināt katastrofu novēršanas un sagatavotības pasākumus gan ES, gan ārpus tās, jo īpaši reģionos, kuros bieži notiek dabas katastrofas. Piešķirot finansējumu 2011. gadā, galvenā uzmanība tika vērsta uz katastrofu riska samazināšanu un pielāgošanos klimata pārmaiņām. ECHO uzsāka jaunas DIPECHO programmas Dienvidāzijā, Dienvidamerikā, Klusā okeāna un Karību jūras reģiona valstīs. Turklāt riska samazināšanu tas iekļāva vispārējos atbalsta pasākumos. Attiecībā uz "cilvēka izraisītām krīzēm" politiskie protesti Lībijā pārvērtās pilsoņu karā, kam galu galā bija nepieciešama NATO vadīta militāra gaisa spēku operācija, lai aizsargātu civiliedzīvotājus. Konflikts Lībijā izraisīja lielu bēgļu krīzi pie Tunisijas un Ēģiptes robežām, tāpēc bija nepieciešams ES atbalsts, lai sniegtu humāno palīdzību un repatriētu cilvēkus, kuri strādāja Lībijā un bēga no konflikta. Turpinājās pēcvēlēšanu krīze Kotdivuārā, kas ietekmēja arī kaimiņvalstis. Irākā drošības situācija kopš parlamenta vēlēšanām 2010. gada 7. martā ir pasliktinājusies; izmantojot masveida sprādzienus, nemiernieki turpināja apdraudēt policiju un kareivjus, kā arī civiliedzīvotājus, lai mazinātu uzticību Irākas drošības spēkiem, jo ASV karspēks gatavojās pamest Irāku līdz 2011. gada beigām. Papildus šīm krīzēm Komisija turpināja iesaistīties vairākās ieilgušās un sarežģītās ārkārtas situācijās. Var minēt šādus piemērus. Sudāna un Dienvidsudāna: Sudānas formāla sadalīšana divās valstīs sākotnēji bija miermīlīga, kad 2011. gada 9. jūlijā Dienvidsudāna kļuva par pasaules 196. valsti. Tomēr aizvien pastiprinās bruņotais konflikts pie jaunās robežas un vēl nav pabeigtas sarežģītās sarunas, lai atrisinātu vairākus nenokārtotus strīdus jautājumus (piemēram, no naftas tirdzniecības gūto ienākumu sadale, robežu demarkācija). Tajā pašā laikā ir arvien vairāk ārkārtas gadījumu, kuru rezultātā strauji palielinās humānās vajadzības gan Sudānā, gan Dienvidsudānā. Okupētā palestīniešu teritorija, kur iedzīvotāji joprojām dzīvo zem Izraēlas okupācijas smagos apstākļos un sociālajā spriedzē. Ieilgusī sociālā un ekonomikas krīze, kam raksturīgi stingri pārvietošanās ierobežojumi un fizisko īpašumu nepārtraukta iznīcināšana, ir krietni palielinājusi nabadzību un bezdarbu. Rietumkrastā ikdienas dzīvi turpina ietekmēt Izraēlas apmetņu paplašināšana, apmetņu iedzīvotāju vardarbība pret palestīniešiem un drošības barjera. Joprojām tiek stingri kontrolēti palestīnieši, kuri ieceļo Izraēlā un Austrumjeruzalemē, un lauksaimniekiem ir grūtības piekļūt saviem zemes gabaliem blakus drošības barjerai un apmetnēm. Tūkstošiem māju īpašnieku joprojām jūtas apdraudēti, jo jebkurā brīdī tie var saņemt mājokļu nojaukšanas rīkojumu un palielinās izlikšanu no mājokļiem skaits. Kongo Demokrātiskajā Republikā, kur no kopējā iedzīvotāju skaita, kas ir apmēram 71 miljons, 1,9 miljoni ir pārvietoti iedzīvotāji, humānā situācija daudzos reģionos joprojām ir nestabila. Piekļuves problēmu un konflikta dēļ ir ievērojami ražas zaudējumi. Valsts austrumu daļā, proti konflikta ietekmētajā ziemeļu un dienvidu Kivu, joprojām ir daudz iekšzemē pārvietotu cilvēku. Lai gan dažās ziemeļu Kivu daļās pakāpeniski ir panākta stabilitāte, situācija citās daļās ir ievērojami pasliktinājusies, kopējo situāciju padarot īpaši nestabilu. Ekvatora provincē etniskais konflikts 2009. gada beigās, kam sekoja armijas intervence, izraisīja nozīmīgas pārvietošanās un bēgļu izceļošanu uz Kongo Republiku un Centrālāfrikas Republiku (CAR). Svētās pretošanās armijas (Lord's Resistance Army – LRA) neatlaidīgu uzbrukumu rezultātā notika iedzīvotāju masveida pārvietošanās austrumu provincē un ievērojama bēgļu izceļošana uz CAR. Neraugoties uz lielāku slogu, ko sarežģītas ārkārtas situācijas ir radījušas pēdējos gados, un humāno principu un humānās palīdzības jomā strādājošo darbinieku drošības neievērošanu, ir arī gadījumi, kad humānā situācija ir uzlabojusies. Piemēram, pazīmes liecina, ka apstākļi uzlabojas tad, ja humānās palīdzības darbībām tūlīt seko piemērotas un mērķorientētas attīstības jomas darbības[5]. 3.2. Civilās aizsardzības darbības Attiecībā uz civilo aizsardzību ES Civilās aizsardzības mehānisms gada laikā tika izmantots 18 reizes[6] (4 reizes ES un 14 reizes ārpus ES), lai reaģētu uz tādiem notikumiem kā sprādziens jūras kara bāzē Kiprā, mežu ugunsgrēki Grieķijā un Albānijā, plūdi Pakistānā, zemestrīce Turcijā un zemestrīce un cunami Japānā. Turklāt ES pilsoņi un trešo valstu valstspiederīgie tika evakuēti Lībijas krīzes laikā. Divpadsmit novērtējuma un koordinācijas misijās ES un ārpus tās tika nosūtīti eksperti. Komisija 2011. gada beigās pieņēma priekšlikumu lēmumam par Savienības Civilās aizsardzības mehānismu[7]. Tas vēl tiek apspriests Padomē un Parlamentā. Sīkāka informācija ir iekļauta turpmāk 4. iedaļā. Šā tiesību akta priekšlikuma mērķis ir pastiprināt minētā mehānisma instrumentus. Pašlaik ES civilās aizsardzības aktīvu izmantošana lielā mērā ir balstīta uz ad hoc brīvprātīgiem piedāvājumiem no 32 iesaistītajām valstīm. Komisija plāno pāriet uz sistēmu, kas paredz iepriekšēju plānošanu un ļauj rīkoties nekavējoties. 3.3. Finanšu resursi un cilvēkresursi ECHO galvenajā mītnē Briselē strādā vairāk nekā 300 cilvēku, un 44 vietējos birojos, kas atrodas 38 valstīs visā pasaulē, ir nodarbināti vairāk nekā 400 cilvēku. Tūlīt pēc katastrofas humānās palīdzības eksperti dodas uz notikuma vietu, lai veiktu vajadzību novērtējumu un uzraudzītu ES finansēto humānās palīdzības projektu īstenošanu. Šī uz vajadzībām balstītā pieeja ir ES humānās palīdzības galvenā iezīme un raksturo, kā tā tiek izplatīta apmēram 200 partneriem, tostarp nevalstiskajām organizācijām, Apvienoto Nāciju Organizācijas aģentūrām un citām starptautiskām organizācijām (piemēram, Starptautiskajai Sarkanā Krusta komitejai, Starptautiskajai Sarkanā Krusta un Sarkanā Pusmēness federācijai) un dažām ES dalībvalstu specializētajām aģentūrām. Ir svarīgi, ka ECHO sadarbojas ar daudz un dažādiem partneriem, jo tādējādi tas var reaģēt uz arvien jaunām vajadzībām dažādās pasaules daļās situācijās, kas bieži vien kļūst arvien sarežģītākas. ECHO pārvaldītās dotācijas un ieguldījumus piešķir, izvēloties vislabākos saņemtos priekšlikumus. ECHO partneriem piešķirto līdzekļu sadalījums 2011. gadā bija šāds: nevalstiskajām organizācijām 50 %, ANO aģentūrām 36 % un starptautiskajām organizācijām 14 %. Humānās palīdzības organizācijas saskaras ar pieaugošām problēmām saistībā ar piekļuvi cilvēkiem, kuriem ir nepieciešama palīdzība. Tās radušās tāpēc, ka, no vienas puses, valdības sašaurina „humānās palīdzības telpu”, kā arī bruņoto grupu dēļ, kuras neievēro pat elementārākos starptautiskajās humanitārajās tiesībās paredzētos aizsardzības noteikumus, un, no otras puses, drošības ierobežojumu dēļ. Arvien biežāk valdības ierobežo humānās palīdzības sniegšanu (piemēram, Šrilankā). Daudzos konfliktu reģionos (piemēram, KDR, Somālijā un Sudānā) humānās palīdzības jomā strādājošie darbinieki ir liecinieki īpaši nežēlīgām karadarbības metodēm, tostarp ir minami mērķtiecīgi uzbrukumi civiliedzīvotājiem un daudzos gadījumos – seksuāla vardarbība kā karadarbības līdzeklis. Turklāt šķiet, ka biežāki kļūst uzbrukumi pašiem humānās palīdzības jomā strādājošiem darbiniekiem, tostarp, nolaupīšanas, izraidīšanas un slepkavības. Līdzekļu devējiem ir jāsaskaras ar faktu, ka apdraudēta ir ne tikai humānās palīdzības darbinieku drošība, bet arī finansējums un infrastruktūra, ko viņi nodrošina. Dažas valdības ir gatavas pieņemt galējus lēmumus, atsavinot vai ,,aizņemoties” līdzekļu devēju finansētos piešķīrumus un īpašumu un/vai izraidot no valsts humānās palīdzības organizācijas, kolīdz tām ir atņemti to līdzekļi. 4. Humānās palīdzības un civilās aizsardzības politika Politikas līmenī Komisija 2011. gadā koncentrējās uz šādām stratēģiskajām iniciatīvām. · Tiesību aktu priekšlikumu par ES civilo aizsardzību iesniegšana ar mērķi pakāpeniski pastiprināt esošos instrumentus. Pašlaik ES civilās aizsardzības vienību un aktīvu izmantošana lielā mērā ir balstīta uz ad hoc brīvprātīgiem piedāvājumiem no iesaistītajām valstīm. Lai gan ES Civilās aizsardzības mehānismam jau ir nozīmīga loma, lai atbalstītu, koordinētu un papildinātu savstarpējās palīdzības procesu, Komisija ierosina pāriet uz sistēmu, kas paredz iepriekšēju plānošanu un ļauj rīkoties nekavējoties. Šajā sakarā ir sākti sagatavošanās darbi, lai 2013. gadā izveidotu efektīvāku Ārkārtas reaģēšanas centru, kas būs Monitoringa un informācijas centra (MIC) pēctecis. Tas būs pilnībā darboties spējīgs centrs, kas strādās 24 stundas diennaktī 7 dienas nedēļā un ļaus ES uzņemties aktīvāku lomu plānošanā, sagatavošanā, darbības koordinēšanā un loģistikas atbalstā. · Pasākumi, lai izveidotu Eiropas Brīvprātīgo humānās palīdzības korpusu, kā to paredz Lisabonas līgums (LESD 214. panta 5. punkts). ECHO 2011. gadā sāka sabiedrisko apspriešanu un veica ietekmes novērtējumu, kā arī īstenoja izmēģinājuma projektus. Šo pasākumu rezultāti tiks iekļauti priekšlikumā tiesiskajam pamatam, ar ko izveido minēto korpusu un ko paredzēts pieņemt 2012. gadā. Turklāt ECHO īpašu uzmanību pievērš atsevišķām horizontālās politikas prioritātēm saskaņā ar saistībām, kas ietvertas Eiropas konsensā par humāno palīdzību[8] un tā rīcības plānā. Šīs politikas prioritātes ietver, piemēram, ES humānās palīdzības pārtikas jomā turpmāku īstenošanu. Šajā sakarā notika sarunas par Pārtikas atbalsta konvencijas uzlabošanu. Lai uzlabotu kopīgi veikto pasākumu efektivitāti un apmierinātu pārtikas nodrošinājuma un uztura vajadzības, Komisija ar ANO aģentūrām (Pārtikas un lauksaimniecības organizāciju, Pasaules Pārtikas programmu un Starptautisko Lauksaimniecības attīstības fondu) parakstīja nodomu deklarāciju attiecībā uz "Plānotu sadarbību pārtikas nodrošinājuma un uztura jomā". Komisija atbalstīja katastrofu sagatavotības pasākumus reģionos, kuros mēdz notikt dabas katastrofas, lai vietējām kopienām palīdzētu ātri un efektīvi reaģēt katastrofu gadījumos, tādējādi ļaujot glābt daudzas dzīvības. Atbalstu sniedz, izmantojot DIPECHO programmas, ko sāka 2010. gadā, un jaunas programmas Dienvidāzijā, Klusā okeāna reģionā, Dienvidamerikā un Karību jūras reģionā. Ieguldījums katastrofu sagatavotības pasākumos krietni pārsniedz DIPECHO rīcības plānos paredzēto, jo daudzi svarīgi lēmumi par humānās palīdzības finansējumu ietver tādus mērķus kā sagatavotība katastrofām vai katastrofu seku samazināšana. Integrēšanas pamatā ir darbības saistībā ar infrastruktūras atbalstu, aizstāvību un sabiedrības informētību, neliela mēroga seku atvieglošanas pasākumiem, novērtēšanu un datorizāciju, agrīnās brīdināšanas sistēmām, izglītību, institūciju stiprināšanu un klimata pārmaiņu novēršanas pasākumiem. Saskaņā ar civilās aizsardzības pilnvarām ECHO mudināja un atviegloja sadarbību starp 32 valstīm[9], kuras piedalās Civilās aizsardzības mehānismā. Tādējādi tiek mēģināts padarīt efektīvākas sistēmas, kas paredzētas dabas katastrofu, tehnoloģisku katastrofu un cilvēka izraisītu katastrofu novēršanai un aizsardzībai pret tām. Turklāt 18 mēnešu ilgās labas prakses programmas katastrofu novēršanai ietvaros Komisija ir sākusi ievākt informāciju, koncentrējoties uz konkrētiem katastrofu veidiem (zemestrīcēm, cunami, plūdiem, vētrām, sausumu un karstuma viļņiem) un horizontālajiem pasākumiem (piemēram, plānošanu un infrastruktūras izstrādi). Civilās aizsardzības mehānisma īstenošana nodrošina, ka katastrofu gadījumā cilvēki, vide, īpašumi un kultūras mantojums ir labāk aizsargāti. Sagatavotības jomā ES atbalsts koncentrējās uz Civilās aizsardzības mehānisma agrīnās brīdināšanas sistēmām, moduļiem un apmācības programmu (2011. gadā tika apmācīti vairāk nekā 890 eksperti un tika atbalstīti pieci izvērstu praktisko mācību pasākumi). Turklāt Komisija sniedza finansiālu atbalstu vairākiem sadarbības projektiem sagatavotības jomā (izveidojot vienību, kas veic iedzīvotāju evakuāciju, evakuāciju kodolavārijas gadījumā, izpratnes palielināšanas pasākumus saistībā ar glābšanu grotās un naftas piesārņojuma tīrīšanu jūras piekrastēs). Palīdzība, pamatojoties uz resursiem, ko nodrošina dalībvalstis, tika nodrošināta tajās ES valstīs un trešās valstīs, kuras skārušas katastrofas, atbildot uz attiecīgās valsts valdības lūgumu. [1] www.cred.be. [2] www.unisdr.org. [3] No kuriem 105 miljoni saņēma humāno palīdzību un pārtikas palīdzību un 12 miljoni – palīdzību sagatavotības katastrofām pasākumu ietvaros. [4] Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācija. [5] Kā turpmāk izskaidrots pavaddokumentā, sniedzot konkrētus piemērus. Skatīt Čadas, Burundi/Tanzānijas piemērus vai piemērus par pāreju un izturētspēju 3.9. nodaļā. [6] 18 aktivizēšanas, 3 iepriekšējas brīdināšanas un 6 uzraudzības lūgumi. [7] COM(2011) 934 galīgā redakcija, 20.12.2011. [8] Padome, Eiropas Parlaments un Komisija to pieņēma 2007. gada 18. decembrī – OV C 25, 30.1.2008. [9] 27 ES dalībvalstis, Norvēģija, Islande, Lihtenšteina, Horvātija un bijusī Dienvidslāvijas Maķedonijas Republika.