EIROPAS KOMISIJA Briselē, 27.2.2019 SWD(2019) 1013 final KOMISIJAS DIENESTU DARBA DOKUMENTS 2019. gada ziņojums par Latviju Pavaddokuments dokumentam KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, EIROPADOMEI, PADOMEI, EIROPAS CENTRĀLAJAI BANKAI UN EUROGRUPAI 2019. gada Eiropas pusgads - novērtējums par progresu strukturālo reformu īstenošanā, makroekonomikas nelīdzsvarotības novēršanā un koriģēšanā, un saskaņā ar Regulu (ES) Nr. 1176/2011 veikto padziļināto pārskatu rezultāti {COM(2019) 150 final}



Saturs Kopsavilkums 1.Ekonomikas stāvoklis un perspektīvas 2.Progress konkrētām valstīm adresēto ieteikumu īstenošanā 3.Reformu prioritātes 3.1.Publiskās finanses un nodokļi 3.2.Finanšu nozare 3.3.Darba tirgus, izglītības un sociālā politika 3.4. Konkurētspējas reformas un investīcijas A pielikums. Pārskata tabula B pielikums. B. Komisijas sagatavotā parāda atmaksājamības analīze un fiskālie riski C pielikums. Standarta tabulas D pielikums. Investīciju pamatnostādnes Latvijai par kohēzijas politikas finansējumu 2021.–2027. gadam Atsauces TABULU SARAKSTS 1.1. tabula.Galvenie ekonomikas, finanšu un sociālie rādītāji 2.1. tabula.Kopsavilkuma tabula par 2018. gada KVAI novērtējumu

3.2.1. tabula.Finanšu stabilitātes rādītāji C.1. tabula.Finanšu tirgus rādītāji C.2. tabula.Sociālo rezultātu pārskata galvenie rādītāji C.3. tabula.Darba tirgus un izglītības rādītāji C.4. tabula.Sociālā iekļaušana un veselības rādītāji C.5. tabula.Produktu tirgus snieguma un politikas rādītāji C.6. tabula.Videi saudzīga izaugsme DIAGRAMMU SARAKSTS 1.1. diagramma. IKP izaugsme un elementu ietekme 1.2. diagramma. Investīciju pieaugums un iemaksas (%) 1.3. diagramma. SPCI inflācija un iemaksas (% ikgadējās izmaiņas) 1.4. diagramma. Atsevišķi darba tirgus rādītāji 1.5. diagramma. Iedzīvotāju skaita izmaiņas un to virzītājspēki (%) 1.6. diagramma. Atsevišķi sociālās iekļaušanas rādītāji 1.7. diagramma. Tekošais konts un tā komponenti (% no IKP) 2.1. diagramma. Konkrētām valstīm adresēto ieteikumu 2012.—2018. gadam daudzgadu īstenošana līdz šim brīdim 3.1.1. diagramma. Fiskālā nostāja un ekonomikas cikls 3.1.2. diagramma. Izdevumu pieaugums un diskrecionārā fiskālā konsolidācija 3.1.3. diagramma. Valdības primārie izdevumi pēc funkcijas

3.1.4. diagramma. Nodokļu ieņēmumi un netiešo nodokļu likmes (2016. gads) 3.1.5. diagramma. Īpašuma nodokļa ieņēmumi un kadastrālās vērtības 2012. un 2018. gadā 3.1.6. diagramma. Aplēses par Latvijas ēnu ekonomiku 3.2.1. diagramma. Kredītu pieaugums (% izmaiņas gadu no gada) 3.2.2. diagramma. Cenu un ienākumu attiecība (indekss 2010=100) 3.2.3. diagramma. Jaunbūvēto mājokļu dzīvojamā platība, m2 uz 1000 cilvēkiem 3.3.1. diagramma. Vakances un darbaspēka trūkuma rādītāji 3.3.2. diagramma. Nabadzības riska vai sociālās atstumtības indekss pa vecuma grupām 3.4.1. diagramma. Produktivitātes gada izmaiņas (%) 3.4.2. diagramma. Gada vidējais pieaugums, 2010.–2017. gads (%) 3.4.3. diagramma. Reālās investīcijas (indekss 2010=100) 3.4.4. diagramma. Reālās investīcijas pēc aktīvu veida (miljonos EUR 2010. gada cenās) 3.4.5. diagramma. Algu pieaugums salīdzinājumā ar algu kritērijiem (% izmaiņas) 3.4.6. diagramma. Produktivitāte un darbaspēka vienības izmaksas (izmaiņas gadā, %) 3.4.7. diagramma. Eksporta tirgus daļas (indekss 2010=100) 3.4.8. diagramma. Pētniecības un izstrādes izdevumi (% no IKP) 4.4.1. diagramma. Eiropas digitālā progresa ziņojums (EDPR), 2018. gads 3.4.4.1. karte. IKP uz vienu iedzīvotāju Latvijas reģionos (indekss ES=100) 3.4.4.2. karte. Iedzīvotāju skaita izmaiņas Latvijas reģionos (2010.–2016. gads, %)

IZCĒLUMU SARAKSTS 2.1. izcēlums. ES fondi un programmas Latvijā palīdz risināt strukturālās problēmas un sekmēt izaugsmi un konkurētspēju 3.3.1. izcēlums. Snieguma uzraudzība, ņemot vērā Sociālo tiesību pīlāru 3.4.1. izcēlums. Investīciju problēmas un reformas Latvijā Kopsavilkums Latvija joprojām ir to valstu vidū, kas visstraujāk tuvinās ES vidējiem rādītājiem, taču iedzīvotāju skaita samazināšanās un ekonomiskās izaugsmes ieguvumu nodrošināšana visai sabiedrībai joprojām ir būtiski izaicinājumi. Latvijas ekonomikas un darba tirgus sniegums pēdējo gadu laikā ir bijis pārliecinošs, un valdības aizņēmumu politika joprojām ir kopumā droša. Tomēr izaugsme nav bijusi pilnībā iekļaujoša, jo nevienlīdzība joprojām ir liela, un attālo reģionu izaugsme atpaliek no Rīgas reģiona. Latvijas galvenais uzdevums nākamajās desmitgadēs būs nodrošināt, ka tās ekonomika turpina tuvināties ES vidējiem rādītājiem, vienlaikus risinot sarūkoša iedzīvotāju skaita problēmu. Tāpēc tai būs jāiegulda inovācijā, reģionālajā attīstībā un cilvēkkapitālā, lai uzlabotu tās sociālo, veselības aizsardzības un publiskās pārvaldības politiku( ). Spēcīgs investīciju pieaugums un patērētāju stabilie izdevumi ekonomikas izaugsmi 2018. gadā palielināja līdz 4,7 %. Patērētāju optimisms un ES līdzekļu ieplūdums pēdējo 2 gadu laikā ir veicinājuši iekšzemes pieprasījumu, un paredzams, ka tie sekmēs IKP pieaugumu arī turpmāk. Taču tiek prognozēts, ka ekonomikas izaugsme 2019. un 2020. gadā palēnināsies, jo investīciju pieaugums pakāpeniski mazināsies. Turklāt sagaidāms, ka ārējā pieprasījuma mazināšanās negatīvi ietekmēs Latvijas eksporta rādītājus. Tajā pašā laikā, pateicoties lielam algu pieaugumam, patērētāju optimisms saglabājas augsts, un paredzams, ka tas arī 2019. un 2020. gadā turpinās stimulēt patērētāju izdevumus. Spēcīga ekonomikas izaugsme palīdzēja pirmo reizi trīs gadu laikā palielināt nodarbinātību. Bezdarba līmenis 2018. gadā samazinājās līdz 7,4 %, bet nodarbinātības pieaugums saskaņā ar prognozi sasniedza 1,5 %. Spēcīgā ekonomikas izaugsme darba tirgum piesaistīja vairāk cilvēku un tādējādi palīdzēja uz laiku kompensēt darbspējas vecuma iedzīvotāju skaita pastāvīgo samazināšanos. Taču demogrāfisko tendenču dēļ būs arvien sarežģītāk palielināt nodarbināto cilvēku skaitu. Darba tirgus uzkaršanas ietekmē algas Latvijā strauji pieaug (par gandrīz 9 % 2017. gadā un par 7 % – 2018. gadā saskaņā ar Komisijas prognozi). Tiek prognozēts, ka nākamajos 20 gados Latvijas iedzīvotāju skaits samazināsies vidēji par gandrīz 1 % gadā. Tas ir aptuveni tāds pats temps, kāds bija vērojams kopš 1990. gadu sākuma. Tomēr, kaut arī emigrācija ir bijusi galvenais iedzīvotāju skaita samazināšanās virzītājspēks, nākotnē galvenā ietekme būs iedzīvotāju skaita dabiskajām izmaiņām. Turklāt paredzams, ka nākamo 20 gadu laikā darbspējas vecuma iedzīvotāju samazināšanās temps paātrināsies, salīdzinot ar iepriekšējām divām desmitgadēm. Tas nozīmē, ka nestrādājošo un strādājošo iedzīvotāju attiecība palielināsies straujāk nekā iepriekš, kas pensiju politikai radīs arvien lielāku slogu. Turklāt iedzīvotāju skaita samazināšanās mēdz mazināt ekonomikas efektivitāti, jo infrastruktūras izmaksas sedz mazāk cilvēku. Darbaspēka izmaksu pieaugums Latvijā pēdējo dažu gadu laikā ir bijis viens no straujākajiem ES. Arvien lielāka darbinieku trūkuma dēļ reālās algas pieaugums (t. i., ņemot vērā inflāciju) jau vairākus gadus ir pārsniedzis produktivitātes pieaugumu. Tas līdz šim nav būtiski ietekmējis Latvijas eksporta rādītājus, bet, ja saglabāsies pašreizējā algu un produktivitātes tendence, ilgākā termiņā varētu ciest Latvijas eksporta konkurētspēja. No otras puses, inflācija joprojām lielā mērā tiek kontrolēta, ekonomikas tekošajā kontā ir pārpalikums un kredītu pieaugums ir mazs, tādējādi ievērojami samazinot ekonomikas pārkaršanas risku. Nevienlīdzības līmenis joprojām ir augsts zemas pārdales dēļ nodokļu un pabalstu sistēmā. Ar 2017. gada nodokļu reformu ienākuma aplikšana ar nodokli tika padarīta nedaudz labvēlīgāka cilvēkiem ar zemākiem ienākumiem, taču kopumā nodokļu samazinājumi tikai daļēji bija vērsti uz šo grupu. Turklāt vispārējais nodokļu samazinājums nozīmē mazāku sociālajiem pabalstiem pieejamo finansējumu. Publiskie izdevumi sociālajai aizsardzībai un veselības aprūpei joprojām ir zemi un ir mazāk efektīvi nabadzības un nevienlīdzības samazināšanā nekā citās ES valstīs. Sociālais dialogs starp darba devējiem un arodbiedrībām privātajā sektorā arī joprojām ir ierobežots. Latvija strauji tuvinās vidējam dzīves līmenim ES, taču tas notiek ar lielām atšķirībām starp reģioniem. Rīgā un tās apkārtnē veidojas vairāk nekā puse no Latvijas IKP, un tā ir valsts ekonomikas dzinējspēks. Reģioni, kas atrodas tālāk no Rīgas, ir nabadzīgāki, un to izaugsme ir bijusi lēnāka. Vidējā alga Rīgā ir par 40 % augstāka nekā Latvijas nabadzīgākajā reģionā – Latgalē. Tomēr visizteiktākās atšķirības vērojamas nodarbinātības iespējās. Rīgā un Pierīgā nodarbinātība kopš 2010. gada ir pieaugusi par 12 %, kamēr pārējā valstī tā ir samazinājusies par 2 %. Šīs atšķirības ir ietekmējušas arī emigrāciju; iedzīvotāju skaita samazināšanās Rīgā un tās apkārtnē ir bijusi ievērojami mazāka nekā pārējā valstī. Paredzams, ka nodokļu reformas rezultātā budžeta deficīts 2019. un 2020. gadā nedaudz palielināsies. Ņemot vērā spēcīgo ekonomikas izaugsmi, 2018. gada budžeta bilance bija labāka nekā gaidīts. Tomēr paredzams, ka 2019. gada budžeta bilance nedaudz pasliktināsies valsts algu lielā pieauguma un nodokļu reformas negatīvās ietekmes uz valdības ieņēmumiem dēļ. Latvijas sniegums attiecībā uz Sociālo rezultātu pārskata rādītājiem, kas ir Eiropas sociālo tiesību pīlāra pamatā, ir neviendabīgs. Latvijas darba tirgū ir vērojami būtiski uzlabojumi: nodarbinātības līmenis ir augsts gan vīriešiem, gan sievietēm, bezdarba līmenis samazinās, un mazāk ir tādu jauniešu, kuri nemācās, nestrādā un neapgūst arodu. Tomēr ne visi gūst labumu no ekonomiskās situācijas uzlabošanās, un liela ienākumu nevienlīdzība joprojām ir problēma. To cilvēku īpatsvars, kuriem draud nabadzība, samazinās, taču joprojām ir augsts, jo īpaši neaizsargāto grupu vidū. Turklāt sociālo pabalstu ietekme uz nabadzības mazināšanu ir salīdzinoši neliela. Veselības aprūpes pieejamība joprojām sagādā lielas bažas, ņemot vērā to gadījumu lielo skaitu, kad cilvēki, jo īpaši ar maziem ienākumiem, nespēj saņemt vajadzīgos veselības aprūpes pakalpojumus. Latvija var palielināt savu ilgtermiņa izaugsmes potenciālu, koncentrējot privātās un publiskās investīcijas inovācijā, cilvēkkapitālā un reģionālajā attīstībā. Latvija joprojām ir ekonomikas iedzīšanas procesā esoša ekonomika, un tās galvenais valsts attīstības mērķis ir palielināt IKP uz vienu iedzīvotāju. Kā liecina produktivitātes pieauguma tempa samazināšanās, agrīnā iedzīšanas posma sniegtie vieglie ieguvumi ir izsmelti. Tas nozīmē, ka produktivitātes pieaugumam arvien vairāk būs jābalstās uz zinātnesietilpīgām darbībām. Latvijas vājākais punkts ir bijusi inovācija, kam nepieciešami ieguldījumi pētniecībā un izstrādē, cilvēku zināšanu un prasmju pilnveidošanā un citos nemateriālos aktīvos. Latvija arī iegūtu, ieguldot savu attālāko reģionu ekonomiskā potenciāla attīstīšanā, uzlabojot to pieejamību un energoefektivitāti, kā arī sekmējot darbvietu radīšanu un investīciju piesaisti tajos. Visbeidzot, ir vajadzīgi ieguldījumi sociālās iekļautības un veselības aprūpes jomā, lai novērstu lielo nevienlīdzību un nevienmērīgu piekļuvi nodarbinātībai un sabiedriskajiem pakalpojumiem. Turklāt, lai paātrinātu Latvijas enerģētikas pārkārtošanu, ir vajadzīgi arī ieguldījumi resursu efektīvā izmantošanā. D pielikumā ir norādītas galvenās prioritātes Eiropas Reģionālās attīstības fonda, Eiropas Sociālā fonda Plus un Kohēzijas fonda atbalstam Latvijā laikposmā no 2021. līdz 2027. gadam, par pamatu izmantojot šajā ziņojumā ieskicēto investīciju vajadzību un problēmu analīzi. Latvija ir panākusi ierobežotu progresu attiecībā uz 2018. gada konkrētai valstij adresēto ieteikumu īstenošanu. Neliels progress ir panākts turpmāk minētajās jomās. ·Pārvaldības uzlabošana: tas panākts, pieņemot trauksmes cēlēju aizsardzības likumu un ņemot vērā Tieslietu padomes ieteikumus uzlabot maksātnespējas procesu.

·Veselības aprūpes pieejamības, kvalitātes un izmaksu lietderības uzlabošana. ·Profesionālās izglītības un apmācības atbilstības darba tirgus prasībām palielināšana; reformu temps šajā jomā ir paātrinājies, un tiek izvērsta mācīšanās darbavietā. Tiek īstenoti plāni par visaptverošas prasmju stratēģijas izstrādi. Ierobežots progress ir panākts turpmāk minētajās jomās. ·Valsts pārvaldes pārskatatbildības un efektivitātes uzlabošana. ·Nodokļu sistēmas uzlabošana: ir veikti daži pasākumi, lai uzlabotu nodokļu saistību izpildi, bet nodokļu slogs darbaspēkam joprojām ir salīdzinoši augsts. Progresa nav turpmāk minētajās jomās: ·minimālo ienākumu pabalstu adekvātuma uzlabošana: plāni uzlabot minimālos ienākumus 2019. gadā ir ierosināti, bet tiem vēl nav piešķirts finansējums. Attiecībā uz progresu valsts mērķu sasniegšanā saskaņā ar “Eiropa 2020” stratēģiju Latvija ir sasniegusi tās nodarbinātības līmeņa mērķi. Latvija jau 2016. gadā sasniedza savus mērķus attiecībā uz priekšlaicīgas mācību pārtraukšanas novēršanu, terciārās izglītības ieguvi un nabadzības mazināšanu, un gūst labus rezultātus atjaunojamo energoresursu enerģijas, energoefektivitātes un siltumnīcefekta gāzu emisijas samazināšanās jomās. Tomēr tā krietni atpaliek no sava publisko pētniecības un izstrādes investīciju mērķa, ko tā, visticamāk, līdz 2020. gadam nesasniegs. Šajā ziņojumā iekļautās analīzes galvenie konstatējumi un saistītās politikas problēmas ir izklāstītas turpmāk. ·Paredzams, ka kapitāla nodokļu īpatsvars samazināsies, savukārt nodokļu slogs zemajām algām pēc nodokļu reformas joprojām ir liels. Kapitāla nodokļu un darba ienākumu nodokļu samazināšana ir izmaksājusi dārgi, turklāt visvairāk no tās iegūst turīgākās mājsaimniecības; vienlaikus tiek ierobežoti resursi redistributīvās politikas īstenošanai. Darbaspēka nodokļu slogs kopumā ir samazināts, bet tas joprojām ir augsts zema atalgojuma saņēmējiem salīdzinājumā ar ES vidējo rādītāju. Turklāt zemes un īpašuma kadastrālo vērtību iesaldēšana laika gaitā samazinās nekustamā īpašuma nodokļu ieņēmumu daļu IKP. ·Neraugoties uz to, ka nerezidenti krasi samazināja noguldījumus bankās, ir nepieciešami uzlabojumi Latvijas stratēģijā cīņai pret nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu, lai kontrolētu atlikušos banku riskus. Pēc Latvijas trešās lielākās bankas ABLV slēgšanas sakarā ar apsūdzībām par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu, Latvija aizliedza savām bankām apkalpot daļu “čaulas uzņēmumu” un prasīja tām izstrādāt tādu darījumdarbības modeli, kas ievērojami samazinātu pakļautību nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas riskam. Kaut arī nerezidentu banku nozare tagad ir atbrīvojusies no vairāk nekā 60 % nerezidentu noguldījumu, Latvijas nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas novēršanas regulējumā joprojām ir vajadzīgi ievērojami uzlabojumi. Starptautiskā ekspertu ziņojumā tika uzsvērta vajadzība stiprināt Latvijas uzraudzības, kontroles un tiesībaizsardzības struktūru kvalitāti un kapacitāti un tās starptautisko sadarbību. ·Izglītības sistēma saskaras ar problēmu apvienot resursus, vienlaikus uzlabojot kvalitāti un efektivitāti. Lai gan Latvijas izglītības sistēma labi darbojas mācību sasniegumu ziņā, kvalitatīvas izglītības pieejamība joprojām ir atkarīga no dzīvesvietas un skolas veida. Turklāt nesamērīga resursu daļa tiek izmantota tam, lai uzturētu lielo skolu tīklu, nevis mācīšanu un mācīšanos. Augstākās izglītības sistēma ir sadrumstalota, un, lai gan terciārās izglītības ieguves līmenis ir augsts, zinātņu, tehnoloģiju, inženierzinātņu un matemātikas jomu absolventu īpatsvars ir zems. Profesionālā izglītība un apmācība tiek modernizēta, taču šāda veida izglītības studentu īpatsvars un viņu nodarbināmība, tāpat kā līdzdalība pieaugušo izglītībā, atpaliek no ES vidējā rādītāja. Zems darbaspēka digitālo prasmju līmenis ierobežo digitālo tehnoloģiju izmantošanu uzņēmumos un inovācijas potenciālu. ·Latvijas darba tirgus rādītāji kopumā ir pozitīvi, bet nodarbinātības apstākļi dažādos reģionos un prasmju līmeņos atšķiras. Reģionos, kas atrodas vistālāk no galvaspilsētas, bezdarba līmenis ir ievērojami augstāks, un pārcelšanās darba dēļ joprojām ir problēma. Vecāka gadagājuma cilvēki ar novecojušām prasmēm arī saskaras ar lielākām grūtībām. Dalība programmās, kas bezdarbniekiem palīdz atrast darbu, ir salīdzinoši zema, turklāt šādām programmām piešķirtais finansējums arī atpaliek no ES vidējā. Ir veikti pasākumi, lai palīdzētu neaizsargātajām iedzīvotāju grupām iekļauties darba tirgū, taču tas joprojām ir sarežģīts uzdevums. ·Sociālie pabalsti joprojām ir salīdzinoši zemi. Pabalsti tikuši palielināti tikai nedaudz, un to ietekme uz nabadzības un nevienlīdzības samazināšanu ir salīdzinoši neliela. Valdības vērienīgie plāni palielināt minimālo ienākumu līmeni ir atlikti finansējuma trūkuma dēļ. Lielais zemu atalgoto darba ņēmēju īpatsvars un plašā aplokšņu algu izplatība nozīmē, ka lielai daļai iedzīvotāju ir minimāls sociālais nodrošinājums. Neraugoties uz zemāko pensiju nelielu pieaugumu, tās joprojām ir salīdzinoši zemas, savukārt to vecāka gadagājuma cilvēku īpatsvars, kuriem draud nabadzība un sociālā atstumtība, pieaug. Turklāt personu ar invaliditāti sociālā aizsardzība joprojām ir vāja. Sociālo mājokļu trūkst, un ne vienmēr tie ir piemēroti dzīvošanai. ·Zems publisko izdevumu līmenis veselības aprūpei un neveselīga dzīvesveida izvēle ir galvenie iemesli iedzīvotāju sliktajai veselībai. Papildu publiskais finansējums ir jūtami uzlabojis veselības aprūpes pakalpojumu pieejamību un samazinājis gaidīšanas laiku dažās jomās. Tomēr publisko izdevumu plāni 2020. gadam joprojām krietni atpaliek no ES vidējā rādītāja. Reformas, kuru mērķis ir uzlabot veselības aprūpes efektivitāti un kvalitāti, virzās uz priekšu, taču tās ir agrīnā posmā. Ja stāsies spēkā jaunā veselības apdrošināšanas sistēma, tā var samazināt aprūpes pieejamību tiem iedzīvotājiem, kuri nevar atļauties veikt brīvprātīgas veselības apdrošināšanas iemaksas. ·Latvija ļoti maz iegulda pētniecībā uz izstrādē. Izdevumi pētniecībai un izstrādei 2017. gadā bija 0,51 % no IKP (pret vidēji 2,1 % ES). Šis līmenis bija viens no zemākajiem ES un pēdējo desmit gadu laikā nav būtiski mainījies. Turklāt pētniecības finansējums gandrīz pilnībā ir atkarīgs no ES līdzekļiem. Latvija ir mērena novatore ar dažām stiprajām pusēm, piemēram, tās informācijas, komunikāciju un tehnoloģiju infrastruktūru, taču tās sniegums atpaliek cilvēkresursu, publiskā un privātā sektora sadarbības, kā arī ieguldījumu intelektuālā īpašuma jomās. Latvijas sniegumam inovācijas jomā varētu nākt par labu aktīvāka lielāko valsts uzņēmumu iesaistīšanās, kuriem ir resursi, lai atļautos veikt būtiskus ieguldījumus. ·Labākai iekšējai darbaspēka mobilitātei ir izšķiroša nozīme ekonomikas izaugsmē ārpus Rīgas. Pārcelšanos darba dēļ uz vietām ārpus galvaspilsētas reģiona apgrūtina īres mājokļu trūkums. Šā iemesla dēļ cilvēki, kuri nevar atrast darbu savā dzīvesvietā, pārceļas uz dzīvi ārzemēs tā vietā, lai pārceltos Latvijas iekšienē. Neraugoties uz to, ka trūkst adekvātu un cenas ziņā pieejamu mājokļu, ieguldījumu līmenis mājokļos ārpus Rīgas ir bijis zems iedzīvotāju zemās pirktspējas un ilgtermiņa finansējuma trūkuma dēļ. Ieguldījumus mājokļos kavē arī laikietilpīgie būvniecības procesi un vājā izīrētāju interešu aizsardzība īres mājokļu gadījumā. ·Latvija ir tuvu tam, lai sasniegtu atjaunojamo energoresursu enerģijas mērķi 2020. gadam, taču ir jāiegulda lielākas pūles, lai uzlabotu energoefektivitāti. Visaptveroša mājokļu energoefektivitātes uzlabošanas programma ir palīdzējusi ierobežot enerģijas patēriņa pieaugumu, bet, kopumā ņemot, dzīvojamo ēku un transporta nozarē enerģijas patēriņš turpina pieaugt. Latvija, visticamāk, sasniegs savu 2020. gada mērķi attiecībā uz enerģijas īpatsvaru, kas saražota no atjaunojamiem energoresursu avotiem, kaut gan tās atbalsta programma ir izrādījusies dārga. ·Reciklēšanas īpatsvars Latvijā ir zems, un pēdējos gados progress ir bijis mazs. Latvija lielāko daļu sadzīves atkritumu joprojām apglabā poligonos. Vāja politikas koordinācija un finansiālu stimulu trūkums ir galvenie iemesli valsts grūtībām palielināt reciklēšanas īpatsvaru. ·Latvija ir nedaudz uzlabojusi savu rezultātu korupcijas uztveres indeksā, taču korupcija joprojām ir problēma. Nesen pieņemtais trauksmes cēlēju aizsardzības likums ir pozitīvs solis. Valsts korupcijas apkarošanas struktūra nesen arī ir uzņēmusi apgriezienus, pateicoties vairākiem tās atklātajiem augsta profila korupcijas gadījumiem. Tomēr joprojām valda uzskats, ka valdības lēmumu pieņemšanu ietekmē favorītisms, bet iepirkumu procesā ir iespējama korupcija. Kavēšanās korupcijas apkarošanas stratēģijas īstenošanā un valsts amatpersonu īpašumu deklarāciju verifikācijas trūkums joprojām rada bažas.

1. Ekonomikas stāvoklis un perspektīvas IKP pieaugums 2018. gadā turpinājās spēcīgs IKP pieaugums, jo, pateicoties investīcijām un privātajam patēriņam, tas jau otro gadu pēc kārtas pārsniedza 4 %. Patērētāju optimisms un ES līdzekļu ieplūde pēdējos 2 gadus ir noteikuši izaugsmes apstākļus, un paredzams, ka tie pozitīvi ietekmēs IKP pieaugumu arī turpmāk. Eksporta rādītāji ir salīdzinoši labi, ņemot vērā gaidāmo samazināšanos finanšu pakalpojumu un tranzīta pakalpojumu jomā. Valsts patēriņš arī pieauga stabilā tempā, un nodarbinātības pieaugums 2018. gadā palielinājās pēc vairāku gadu stagnācijas, ko veicināja straujš būvniecības pieaugums. Ar 2,6 % pieaugumu inflācija saglabājās aptuveni tādā pašā apmērā kā iepriekšējā gadā. 1.1. diagramma.IKP izaugsme un elementu ietekme Avots: Eiropas Komisija Komisijas ziemas prognozē paredzēts, ka 2019. gadā izaugsme palēnināsies līdz 3,1 % un 2020. gadā – līdz 2,6 %. Paredzams, ka galvenie izaugsmes virzītāji – augstāks par vidējo patērētāju optimisms un labvēlīga investīciju dinamika – prognozes periodā saglabāsies. Tomēr vairāki citi faktori nozīmēs, ka izaugsme palēnināsies salīdzinājumā ar 2017. un 2018. gadu. Sagaidāms, ka vissvarīgākais no tiem – investīciju pieauguma temps – palēnināsies līdz viencipara skaitlim, ES līdzekļu ieplūdei sasniedzot maksimumu. Turklāt paredzams, ka mazāk dinamisks ārējais pieprasījums un ierobežotā fiskālā telpa palēninās eksportu un valsts patēriņu salīdzinājumā ar iepriekšējiem 2 gadiem. Patēriņš Paredzams, ka stabils privātais patēriņš arī turpmāk prognozes periodā būs ekonomikas izaugsmes pamatā. Tiek prognozēts, ka 2018. gadā mājsaimniecību patēriņš būs pieaudzis par 4,5 %, pārsniedzot iepriekšējā gada pieaugumu, jo to stimulēja spēcīga nodarbinātības izaugsme. Patēriņu vēl vairāk sekmēja straujais investīciju pieaugums, kā rezultātā stabili pieauga ilglietojuma preču patēriņš. Optimisms turpina krietni pārsniegt ilgtermiņa vidējo līmeni, un paredzams, ka arī turpmāk tas nodrošinās veselīgu tempu privātā patēriņa pieaugumam. Tomēr vājā nodarbinātības izaugsme to nedaudz palēninās. Investīcijas Investīciju pieaugumu Latvijā virza ES līdzekļu ieplūde un biroju telpu būvniecība. Tiek prognozēts, ka 2018. gadā investīcijas būs palielinājušās par 11,2 %, kas ir nedaudz mazāk nekā 13,1 % iepriekšējā gadā. Biroju telpu un ES finansēto nedzīvojamo ēku būvniecība bija lielākie investīciju pieauguma veicinātāji. Tajā pašā laikā investīcijas intelektuālajā īpašumā 2018. gadā stagnēja. Palielinoties ES līdzekļu ieplūdei, tiek lēsts, ka investīcijas infrastruktūrā palēnināsies, taču pastiprinātam pieprasījumam pēc biroju telpām un mājokļiem būtu jānodrošina investīciju pieaugums aptuveni 2–3 % apmērā prognozes periodā (1.2. diagramma). 1.2. diagramma.Investīciju pieaugums un iemaksas (%) Avots: Eiropas Komisija Tirdzniecība Eksporta rādītāji 2018. gadā bija ļoti labi, taču ārvalstu pieprasījuma samazinājums un strukturālā lejupslīde dažās Latvijas pakalpojumu eksporta jomās liecina par tempa samazināšanos. Tiek prognozēts, ka eksports 2018. gadā būs pieaudzis par 3,6 %, radot pozitīvu pārsteigumu, ņemot vērā to, ka tika sagaidīts, ka lejupslīde finanšu pakalpojumu un transporta pakalpojumu eksporta jomās negatīvi ietekmēs Latvijas kopējos eksporta rādītājus. Paredzams, ka finanšu pakalpojumu eksports, kas 2017. gadā sasniedza aptuveni 1 % no IKP, būs ievērojami samazinājies pēc valdības lēmuma krasi samazināt banku nozares pakļautību riskam, ko rada klienti, kas nav ES rezidenti, aizliedzot bankām apkalpot čaulas uzņēmumus. Sakarā ar Krievijas lēmumu novirzīt lielāko daļu kravu uz savām ostām transporta jomas eksportā ir iestājusies ilgtermiņa strukturālā lejupslīde. Papildus šiem notikumiem tiek prognozēts, ka eksporta rādītāji būs labi, neraugoties uz gaidāmo ārējā pieprasījuma mazināšanos. Inflācija Paredzams, ka enerģijas un pakalpojumu cenas dominēs 2019. un 2020. gada inflācijas dinamikā. 2018. gada inflācijas skaitli – 2,6 % – stimulēja enerģijas un pakalpojumu cenu pieaugums. Tas ir nedaudz mazāk par 2,9 % 2017. gadā, kad inflācijas paaugstināšanos veicināja ievērojams un vienreizējs pārtikas cenu pieaugums. Algu pieaugums Latvijā ir bijis viens no straujākajiem ES – algas 2017. gadā pieauga par 7,9 % un 2018. gada pirmajā pusē turpināja pieaugt aptuveni tādā pašā tempā. Straujais algu pieaugums ir pakāpeniski palielinājis pakalpojumu cenu inflāciju, taču citās jomās tas plašākā inflācijā ir pārtapis lēnām. Sagaidāms, ka 2019. gadā enerģijas cenu pieaugums, no jauna pieaugošās pārtikas cenas un pakalpojumu cenu radītās nepārtrauktā spiediena dēļ inflācija pieaugs līdz aptuveni 2,7 % pirms pieauguma tempa samazināšanās 2020. gadā, jo apstāsies enerģijas cenu pieaugums. 1.3. diagramma.SPCI inflācija un iemaksas (% ikgadējās izmaiņas) Avots: Eiropas Komisija Produktivitāte un darbaspēka vienības izmaksas Pēdējos pāris gados Latvijas produktivitātes pieaugums ir paātrinājies, kas mazina augsto darbaspēka vienības izmaksu pieaugumu. Produktivitātes pieaugums 2017. gadā sasniedza 4,7 %, izvirzot Latviju to valstu starpā, kurām ir visaugstākais produktivitātes pieaugums ES. Tas ir arī palielinājums salīdzinājumā ar 2,4 % vidējo pieaugumu iepriekšējo 3 gadu laikā. Produktivitātes pieaugums ir vērojams visās galvenajās ekonomikas nozarēs, piemēram, rūpniecībā, tirdzniecībā un publiskajā sektorā. Rezultātā darbaspēka vienības izmaksu pieaugums 2017. gadā samazinājās līdz 3,2 %, salīdzinot ar vidējo pieaugumu aptuveni 5 % apmērā kopš 2012. gada. Tomēr 3 gadu laikā šo izmaksu pieauguma līmenis 14,7 % apmērā joprojām ir viens no augstākajiem ES. Raugoties nākotnē, tiek prognozēts, ka produktivitātes pieaugums palēnināsies līdz ar vispārējo IKP pieaugumu, taču tiek sagaidīts, ka tas turpinās būt spēcīgs. Darbaspēka vienības izmaksu pieaugums saskaņā ar prognozēto ievērojami nesamazināsies prognozes periodā, jo sarūkošais darbaspēka piedāvājums arī turpmāk būs pastāvīgs faktors. Taču investīciju pieauguma atdzišana var nedaudz mazināt darbaspēka pieprasījuma radīto spiedienu. Darba tirgus Latvijas ekonomika palielināja darba tirgus aktivitāti un nodarbinātību, bet darbaspēka turpmāka samazināšanās šķiet neizbēgama. 2018. gadā straujais būvniecības un tirdzniecības pieaugums izraisīja nodarbinātības pieaugumu. Tajā pašā laikā darbaspēks turpināja samazināties, lai gan lēnākā tempā nekā iepriekšējos gados, jo spēcīgā ekonomika palīdzēja palielināt aktivitātes līmeni vecuma grupā no 20 līdz 64 gadiem, kas 2018. gada 3. ceturksnī bija 83,5 %, pārsniedzot iepriekšējo kulmināciju 2008. gadā. Bezdarba līmenis turpināja samazināties un 2018. gada 3. ceturksnī bija 7,1 %, kas ir krietni zemāk par tā vēsturisko vidējo rādītāju, bet nedaudz augstāk par ES vidējo rādītāju. Saspringtā darba tirgus dēļ algu pieaugums strauji turpinājās, ko daļēji veicināja ievērojamais minimālās algas palielinājums. Raugoties nākotnē, sagaidāms, ka algu pieaugums saglabāsies augsts, kaut gan tam vajadzētu nedaudz mazināties, jo mazināsies būvniecības nozares radītais spiediens. 1.4. diagramma.Atsevišķi darba tirgus rādītāji Avots: Eiropas Komisija

Kopš 2010. gada lielākā daļa darba tirgus rādītāju ir stabili uzlabojušies. Ilgstošā bezdarba līmenis 2018. gadā turpināja samazināties, 2018. gada 3. ceturksnī sasniedzot 3,0 %, kas ir tuvu ES vidējam rādītājam. Jaunieši arī gūst labumu no darba tirgus uzlabošanās – šajā grupā bezdarba līmenis 2018. gada 2. ceturksnī samazinājās līdz 9,8 % (zemāk par ES vidējo rādītāju – 15,2 %), salīdzinot ar 36,2 % 2010. gadā. To jauniešu īpatsvars, kuri nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET), arī samazinājās par 0,9 procentpunktiem (salīdzinot ar iepriekšējo gadu) līdz 10,3 % 2017. gadā (tuvu ES vidējam līmenim – 10,9 %). Demogrāfiskā attīstība Tiek prognozēts, ka Latvijas iedzīvotāju skaits turpinās samazināties par aptuveni 1 % gadā, bet darbspējas vecuma iedzīvotāju skaita samazināšanās pastiprināsies. Latvijas iedzīvotāju skaits kopš 1991. gada samazinās vidēji par nedaudz vairāk kā 1 % gadā. Emigrācija veidoja aptuveni divas trešdaļas no depopulācijas, savukārt atlikušo trešdaļu – dabiskās izmaiņas. Sagaidāms, ka vidējais iedzīvotāju skaita samazināšanās temps nākamajos 20 gados būs aptuveni tāds pats kā pēdējo trīsdesmit gadu laikā – nedaudz virs 1 % gadā. Tomēr tiek prognozēts, ka migrācija pakāpeniski līdzsvarosies, bet dabiskās iedzīvotāju skaita izmaiņas pasliktināsies. Arī darbspējas vecuma iedzīvotāju skaita samazināšanās kļūs intensīvāka. Ievērojot to, ka kopš 1990. gada darbspējas vecuma iedzīvotāju skaits ir samazinājies vidēji tādā pašā tempā kā kopējais iedzīvotāju skaits, paredzams, ka samazināšanās temps palielināsies. Nākamajos 20 gados darbspējas vecuma iedzīvotāju skaita samazināšanās vidējais temps gadā ir prognozēts 1,6 % apmērā, savukārt kopējā iedzīvotāju skaita samazināšanās vidējais temps ir prognozēts 0,9 % apmērā gadā. Darbspējas vecuma iedzīvotāju īpatsvara samazināšanās nozīmē, ka vecumatkarības koeficients palielināsies ātrāk nekā iepriekš. Attiecība starp 65 gadus veciem cilvēkiem un cilvēkiem vecumā no 20 līdz 64 gadiem 1990. gadā bija aptuveni 0,2, bet tagad ir 0,33, un tiek prognozēts, ka līdz 2040. gadam tā palielināsies līdz aptuveni 0,57. Iedzīvotāju skaita samazināšanās un arvien lielāks apgādājamo īpatsvara koeficients rada nozīmīgas politikas problēmas vairākās jomās — fiskālās stabilitātes (sk. 3.1.4. iedaļu), darbaspēka piedāvājuma (sk. 3.3.1. iedaļu), veselības aprūpes (sk. 3.3.3. iedaļu), izglītības (sk. 3.3.4. iedaļu), produktivitātes, enerģētikas un valsts pārvaldes jomā (sk. Eiropas Komisija, 2018h). 1.5. diagramma.Iedzīvotāju skaita izmaiņas un to virzītājspēki (%) Avots: Eiropas Komisija Sociālā attīstība Vispārējā nabadzība un sociālā atstumtība ir samazinājusies līdz pirmskrīzes līmenim, bet mazāk aizsargātas grupas tiek atstātas novārtā. Saskaņā ar pakāpeniskiem uzlabojumiem darba tirgū to cilvēku īpatsvars, kuri dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu darba intensitāti, kopš 2010. gada samazinās un 2018. gadā sasniedza 7,6 % salīdzinājumā ar 12,6 % maksimumu, kas reģistrēts 2010.–2011. gadā( ). Turklāt smaga materiālā nenodrošinātība kopš 2011. gada pastāvīgi samazinās un ir sarukusi zemāk par pirmskrīzes līmeni (9,5 % 2018. gadā salīdzinājumā ar 24 % 2007. gadā). Tomēr nabadzības riska rādītājs, kas ir relatīvās nabadzības rādītājs, joprojām pārsniedz pirmskrīzes līmeni (23,3 % 2018. gadā salīdzinājumā ar 21,2 % 2007. gadā). Plašākā izteiksmē nabadzības vai sociālās atstumtības risks kopš 2012. gada ir stabili samazinājies un 2018. gadā sasniedza vēsturiski zemu līmeni – 28,4 %. Tomēr nabadzības vai sociālās atstumtības risks vecāka gadagājuma cilvēkiem, bezdarbniekiem un personām ar invaliditāti palielinās (3.3.2. iedaļa). Nabadzības riska rādītājs ir augstāks lauku apvidos, un 2017. gadā lauku iedzīvotāju medianālie ienākumi bija tikai 76 % no pilsētu iedzīvotāju medianāliem ienākumiem, salīdzinot ar ES vidējo rādītāju 84 %. 1.6. diagramma.Atsevišķi sociālās iekļaušanas rādītāji Avots: Eiropas Komisija Ienākumu nevienlīdzība joprojām krietni pārsniedz ES vidējo rādītāju. 2018. gadā turīgāko 20 % Latvijas iedzīvotāju ienākumi bija 6,8 reizes lielāki nekā nabadzīgāko 20 % iedzīvotāju ienākumi, kas ir ievērojami nevienmērīgāks sadalījums, nekā ES kopumā (5,1 reizi 2017. gadā). Sociālās aizsardzības sistēmas ierobežotā adekvātuma un nodokļu sistēmas progresivitātes ierobežotības dēļ pārdale, izmantojot nodokļus un sociālos pārvedumus, ienākumu nevienlīdzību Latvijā ietekmē mazāk nekā citās dalībvalstīs (3.1.3. iedaļa par nodokļiem un 3.3.2. iedaļa par sociālo politiku). Labklājības nevienlīdzība Latvijā ir viena no augstākajām ES. Džini koeficientam attiecībā uz labklājības sadali sasniedzot( ) vērtību 78,5, labklājības nevienlīdzība Latvijā ir viena no augstākajām dalībvalstu vidū. Aptuveni pusi no labklājības veido īpašumtiesības uz galveno dzīvesvietu un ceturto daļu veido īpašumtiesības uz citu nekustamo īpašumu, kas līdzinās ES vidējam rādītājam. Latvijā labklājības īpatsvars finanšu aktīvu izteiksmē ir nedaudz zemāks, taču tie, tāpat kā pārējā ES, lielākoties pieder turīgākajām mājsaimniecībām. Augstais labklājības nevienlīdzības līmenis Latvijā joprojām saglabājas, neraugoties uz zemo ar mājokli saistīto parādu līmeni un augsto mājokļa īpašumtiesību īpatsvaru iedzīvotāju vidū (81,5 %), tostarp to iedzīvotāju vidū, kuri ir pakļauti nabadzības riskam (74,2 %). Iespēju nevienlīdzība turpina pastāvēt attiecībā uz piekļuvi izglītībai un veselības aprūpei. Ienākumu nabadzība starp mazkvalificētu vecāku un augsti kvalificētu vecāku bērniem kopš 2009. gada pakāpeniski sašaurinās: 2018. gadā šis rādītājs bija 52,1 procentpunkts, kas ir zemāk par ES vidējo rādītāju – 53,9 procentpunktiem 2017. gadā. Tāpat arī atšķirība starp 2015. gada studentu sasniegumiem zinātnē ESAO Starptautiskajā skolēnu novērtēšanas programmā, ko varētu izskaidrot ar skolēnu sociālekonomisko statusu, bija viena no zemākajām ES. Tomēr, aplūkojot to, cik izglītība ir cenas ziņā pieejama dažādām ienākumu grupām, Latvijas rādītāji ir sliktāki nekā ES vidējais rādītājs – Latvijas iedzīvotāji ziņo par kopumā lielākām grūtībām izglītības apmaksāšanā( ). Pastāv arī acīmredzama atšķirība starp etnisko minoritāšu un etnisko latviešu līdzdalību darba tirgū. Turklāt piekļuve veselības aprūpei nav vienlīdzīga ienākumu grupu starpā – grupām ar zemiem ienākumiem ir daudz augstāks neapmierināto veselības aprūpes pakalpojumu vajadzību līmenis nekā iedzīvotāju grupām ar augstiem ienākumiem (3.3.3. iedaļa). Reģionālā perspektīva Ekonomiskās attīstības un nodarbinātības iespējas Latvijas reģionos ievērojami atšķiras. 2015. gadā IKP uz vienu iedzīvotāju Rīgā bija 167 % no valsts vidējā rādītāja, savukārt citos reģionos tas bija zemāks par valsts vidējo rādītāju, un nabadzīgākais reģions – Latgale – radīja tikai 56 % no valsts vidējā rādītāja. Tomēr IKP uz vienu iedzīvotāju ietekmē lielais skaits tādu darba ņēmēju, kuri iebrauc Rīgā, un tas, ka visi lielākie valsts uzņēmumi ir reģistrēti Rīgā, kamēr ekonomiskā produktivitāte tiek gūta visā Latvijas teritorijā. Tāpēc atalgojuma atšķirības, iespējams, sniedz taisnīgāku priekšstatu par reģionālajām atšķirībām. Darba ņēmēji Rīgā pelna 113 % no valsts vidējās algas, savukārt darba ņēmēji Latgalē saņem 69 % no valsts vidējās algas. Turklāt IKP uz vienu iedzīvotāju un algu starpība ar Rīgu lielākajā daļā reģionu ir samazinājusies, izņemot Latvijas rietumu reģionu Kurzemi, kur IKP uz vienu iedzīvotāju un algu pieaugums pēdējo 15 gadu laikā ir bijis vislēnākais Latvijā. Tomēr, kaut arī algas un IKP uz vienu iedzīvotāju ir palielinājušies visos reģionos (kaut arī Rīgā daudz straujāk), nodarbinātības iespēju atšķirības ir palielinājušās – Rīgas reģiona daļa kopējā nodarbinātībā ir pieaugusi no 52 % 2008. gadā līdz 55 % 2017. gadā. Latgalei un Kurzemei ir klājies vissliktāk. Atšķirībā no pārējās valsts nodarbinātība šajos reģionos ir samazinājusies salīdzinājumā ar 2010. gadu, kad ekonomika krīzes laikā sasniedza zemāko punktu. Ārējā pozīcija Neraugoties uz straujāku IKP pieaugumu, tekošais konts joprojām ir līdzsvarots. Tiek prognozēts, ka 2018. gadā tekošais konts būs līdzsvarots, kas ir nedaudz mazāk nekā pārpalikums 0,7 % apmērā no IKP 2017. gadā. Tekošais konts kopš 2014. gada ir saglabājies visumā līdzsvarots, galvenokārt pateicoties labākai tirdzniecības bilancei. Raugoties no ieguldījumu uzkrājumu perspektīvas, lielāks mājsaimniecību neto uzkrājumu līmenis ir galvenais faktors, kas sekmējis tekošā konta līdzsvarošanu, salīdzinot ar 2010.–2014. gadu. Līdz ar to neto starptautisko investīciju pozīcija (NIIP) arī turpināja uzlaboties un 2018. gada beigās bija mīnus 50 % no IKP. Kaut arī saistītie ekonomikas riski joprojām ir salīdzinoši augsti, tie ir ierobežoti, jo NIIP galvenokārt veido ārvalstu tiešās investīcijas, savukārt investīciju pozīcija, kas neietver pašu kapitālu, 2018. gada beigās bija tuvu līdzsvaram. 1.7. diagramma.Tekošais konts un tā komponenti (% no IKP) Avots: Eiropas Komisija Publiskās finanses Neraugoties uz spēcīgo IKP pieaugumu, vispārējās valdības budžeta bilance joprojām ir negatīva. Vispārējās valdības budžeta deficīts 2018. gadā bija 0,7 % no IKP, jo ievērojams nodokļu samazinājums un aizsardzības un veselības aprūpes izdevumu pieaugums 2016. gada budžeta nelielo pārpalikumu pārvērta atpakaļ deficītā. Paredzams, ka 2019. gadā valsts bilance turpinās pasliktināties, bet 2020. gadā nedaudz uzlabosies. Komisija aplēsa, ka izlaides starpība joprojām ir ļoti pozitīva, un tāpēc pašreizējais deficīts veicina prociklisku fiskālās politikas nostāju. 1.1. tabula.Galvenie ekonomikas, finanšu un sociālie rādītāji (3) Nodokļu attiecības pret IKP rādītājs ietver nosacītās sociālās iemaksas un tādējādi atšķiras no nodokļu attiecības pret IKP rādītāja, kas izmantots iedaļā par nodokļiem. Avots: Eurostat un ECB dati 2019. gada 31. janvārī, ja pieejami; Eiropas Komisija attiecībā uz prognožu skaitļiem (dati par IKP Un SPCI – 2019. gada ziemas prognoze, citi dati – 2018. gada rudens prognoze)

2. Progress konkrētām valstīm adresēto ieteikumu īstenošanā Kopš Eiropas pusgada uzsākšanas 2011. gadā 85 % no visiem Latvijai adresētajiem ieteikumiem ir reģistrēts vismaz “neliels progress”. Raugoties uz to, kā Latvija ir īstenojusi konkrētai valstij adresētos ieteikumus (KVAI) kopš tos pirmo reizi sāka sniegt, 84 % no visiem Latvijai adresētajiem ieteikumiem ir reģistrēts vismaz “neliels progress” (2.1. diagramma). Latvija ir panākusi ievērojamu progresu un pilnīgu īstenošanu, saglabājot fiskālo disciplīnu, pieņemot iekšzemes fiskālo sistēmu un uzlabojot banku nozares makroprudenciālo uzraudzību. 2.1. diagramma.Konkrētām valstīm adresēto ieteikumu 2012.—2018. gadam daudzgadu īstenošana līdz šim brīdim Avots: Eiropas Komisija Latvija uztur fiskālo disciplīnu un ir nedaudz samazinājusi nodokļu slogu zemajām algām. Fiskālie mērķi ir noteikti ar minimālu rezervi, ņemot vērā uz noteikumiem balstītās prasības. Fiskālā sistēma ir izveidota un ieviesta. Ieteikums kopš 2012. gada novirzīt nodokļus no zemajām algām uz citiem avotiem, kam nav tik negatīva ietekme uz izaugsmi, tika daļēji ņemts vērā 2017. gada nodokļu reformā. Lai gan nodokļu ķīlis zemajām algām ir samazināts, tas Latvijā joprojām ir augsts. Turklāt nodokļu samazināšanas pasākumi tikai daļēji bija vērsti uz grupām ar zemiem ienākumiem, savukārt reformas izmaksas ierobežo sabiedriskajiem pakalpojumiem, t. sk. distributīvajai politikai, pieejamos resursus. Nodokļu iestāžu centienu rezultātā nodokļu saistību izpilde laika gaitā ir uzlabojusies, taču joprojām ir problēma. Sociālās politikas reformas nav daudz pavirzījušās uz priekšu, galvenokārt to izmaksu dēļ. Minimālie sociālie pabalsti joprojām ir ļoti mazi, un ir pieņemts tikai ļoti neliels palielinājums. Tālejoša ienākumu minimuma reforma nav ieviesta, galvenokārt tās izmaksu dēļ. Publiskie izdevumi par aktivizācijas pasākumiem un līdzdalība bezdarbnieku aktivizēšanas pasākumos joprojām ir ierobežoti, bet novecojušas prasmes un nepietiekamas latviešu valodas zināšanas turpina būt šķērslis nodarbinātībai. Ir paātrināta profesionālās izglītības un apmācības mācību programmas atjaunināšana, un ieviesta mācīšanās darbavietā. Lai gan dalība pieaugušo izglītībā palielinās, tā joprojām ir zema. Finansējums valsts veselības aprūpei 2018.–2019. gadā palielinās, bet tā līmenis joprojām ir zems salīdzinājumā ar citām valstīm un pakalpojumu vajadzībām. Pakāpeniski tiek īstenots 2017. gada novembrī pieņemtais valsts pārvaldes reformas plāns, kura mērķis ir racionalizēt centrālo valsts pārvaldi, kā arī panākt lielāku pakalpojumu efektivitāti un kvalitāti, taču par vietējām pārvaldes iestādēm šādi plāni nav iesniegti. Ir uzsākta centrālās valsts pārvaldes racionalizēšana ar mērķi panākt lielāku pakalpojumu efektivitāti un kvalitāti, taču par vietējām iestādēm šādi plāni nav iesniegti. Korupcijas novēršanas un apkarošanas biroja jaunās vadības paspārnē cīņa pret korupciju ir kļuvusi intensīvāka, uzsākot izmeklēšanu vairākās lielās korupcijas lietās. Tomēr valsts amatpersonu aktīvu deklarāciju verifikācija joprojām rada bažas. Nesen pieņemtais Trauksmes cēlēju aizsardzības likums dod iespēju palielināt valsts pārvaldes pārredzamību un efektivitāti. Kopumā Latvija ir panākusi ierobežotu progresu( ) attiecībā uz 2018. gada konkrētai valstij adresēto ieteikumu īstenošanu. Latvija panāca nelielu progresu attiecībā uz valsts pārvaldes pārskatatbildību, jo īpaši, pieņemot Trauksmes cēlēju aizsardzības likumu, ņemot vērā tās Tieslietu padomes ieteikumus uzlabot maksātnespējas procesu, palielinot valsts veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanu, kā arī turpinot profesionālās izglītības reformas. Tikai ierobežots progress tika panākts nodokļu ķīļa samazināšanā iedzīvotājiem ar zemiem ienākumiem un valsts pārvaldes efektivitātes uzlabošanā. Progress netika panākts attiecībā uz minimālo sociālo pabalstu adekvātuma uzlabošanu, jo plānotajam minimālo ienākumu pabalstu palielinājumam nav piešķirts finansējums. 2.1. tabula.Kopsavilkuma tabula par 2018. gada KVAI novērtējumu Avots: Eiropas Komisija 2.1. izcēlums. ES fondi un programmas Latvijā palīdz risināt strukturālās problēmas un sekmēt izaugsmi un konkurētspēju Latvija ir viena no valstīm, kas gūst vislielāko labumu no ES atbalsta. Finansiālais piešķīrums no Eiropas strukturālajiem un investīciju fondiem (ESI fondiem), kas paredzēts, lai palīdzētu Latvijai risināt attīstības problēmas, sasniedz 5,63 miljardus euro saskaņā ar pašreizējo daudzgadu finanšu shēmu. Tas atbilst aptuveni 3 % no valsts IKP gadā. 2018. gada beigās konkrētiem projektiem jau bija piešķirti aptuveni 4,27 miljardi euro (aptuveni 76 % no kopsummas). Papildus tam Latvija gūst labumu no citām ES programmām, piemēram: i) Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumenta, kas piešķīra 269,4 miljonus euro konkrētiem stratēģiskiem transporta tīkla projektiem, un ii) “Apvārsnis 2020”, saskaņā ar kuru 290 dalībnieki ir saņēmuši finansējumu 53 miljonu euro apmērā (t. sk. 47 MVU ar finansējumu aptuveni 10 miljonu euro apmērā). ES finansējums ir palīdzējis risināt politikas problēmas, kas konstatētas 2018. gada konkrētai valstij adresētajos ieteikumos. Eiropas Sociālais fonds tiek izmantots darbaspēka prasmju pilnveidošanai un pārkvalificēšanai, kā rezultātā vairāk nekā 50 000 bezdarbnieku un gandrīz 9000 nodarbināto cilvēku ir uzlabojuši savu kvalifikāciju un prasmes. Profesionālās izglītības un apmācības (PIA) kvalitāte ir uzlabojusies, jo ir pabeigta PIA skolu tīkla optimizācija, notiek mācību programmas reforma un vairāk nekā 1000 studentu ir uzņemti mācīšanās darbvietā programmās. Latvijas veselības reformu īstenošana turpinās, un ESI fondi palīdz uzlabot veselības aprūpes sistēmas pieejamību, kvalitāti un izmaksu lietderību. Piemēram, lai novērstu reģionālās atšķirības veselības aprūpes pieejamībā, lauku apvidiem un pilsētām ārpus Rīgas jau ir piesaistīti 133 ārsti. ES finansējums dod ieguldījumu Latvijas ekonomikas būtiskā attīstībā, veicinot izaugsmi un nodarbinātību, izmantojot ieguldījumus tādās jomās kā pētniecība, tehnoloģiju attīstība un inovācija, darījumdarbības konkurētspēja, ilgtspējīgs transports, nodarbinātība un darbaspēka mobilitāte. Līdz 2018. gadam ieguldījumu, kurus stimulēja ESI fondi, rezultātā jau tika izbūvēti vai modernizēti ceļi vairāk nekā 300 km garumā gan reģionālā līmenī, gan saistībā ar TEN-T tīklu. Vairāk nekā 40 Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) atbalstītu pētniecības projektu ir komercializēti, un atbalsts jau ir apstiprināts 3111 uzņēmumiem, tostarp 382 jaunuzņēmumiem, tādējādi radot 665 jaunu darbvietu. ESI fondi arī ir palīdzējuši samazināt siltumnīcefekta gāzu emisijas par 8570 tonnām CO2. Turklāt Komisija var sniegt pielāgotu tehnisko atbalstu pēc dalībvalsts pieprasījuma, izmantojot Strukturālo reformu atbalsta programmu, nolūkā palīdzēt dalībvalstīm īstenot izaugsmi veicinošas reformas, lai risinātu problēmas, kas konstatētas Eiropas pusgada procesā vai citās valsts reformās. Latvija, piemēram, saņem atbalstu, lai uzlabotu nodokļu administrēšanu, izvērtētu un uzlabotu veselības aizsardzības jomas vispārējos rādītājus un attīstītu savus kapitāla tirgus. Komisija, īstenojot mācību programmu, arī palīdz iestādēm to centienos apkarot nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju. Turklāt 2018. gadā tika uzsākts darbs pie publiskā sektora efektivitātes uzlabošanas, jo īpaši Iekšlietu ministrijā. Tiek arī sniegts atbalsts, lai stiprinātu valsts uzņēmumu koordinācijas un uzraudzības sistēmu. ES finansējums palīdz piesaistīt privātās investīcijas. ERAF vien mobilizē papildu privāto kapitālu, piešķirot aptuveni 130 miljonus euro aizdevumu, garantiju un pašu kapitāla veidā. Paredzams, ka tas piesaistīs papildu privātās investīcijas 440 miljonu euro apmērā. Kopumā 2,85 % no ESI fondu piešķīruma tika izmaksāti finanšu instrumentu veidā. Turklāt kopējais Eiropas Investīciju bankas apstiprināto darbību apjoms, ko atbalsta Eiropas Stratēģisko investīciju fonds (ESIF), ir 229 miljoni euro, kas, kā tiek paredzēts, izraisīs papildu privātā un publiskā sektora investīcijas 966 miljonu euro apmērā (2019. gada februāris). Latvija ieņem 8. vietu attiecībā uz apstiprināto darbību kopējo apmēru kā daļu no IKP. Līdz šim ESIF infrastruktūras un inovācijas sadaļā ir apstiprināti 9 projekti, kuros iesaistīta Latvija. To kopējais finansējums sasniedz 207 miljonus euro, kam, savukārt, vajadzētu radīt investīcijas 567 miljonu euro apmērā. MVU komponenta ietvaros ir apstiprinātas 8 vienošanās ar starpniekbankām kopsummā par 22 miljoniem euro, kam vajadzētu kopējās investīcijās piesaistīt aptuveni 399 miljonus euro. Paredzams, ka no šā atbalsta labumu gūs 7298 MVU un vidējas kapitalizācijas sabiedrības. ES darbība stiprina valsts, reģionālās un vietējās iestādes un pilsonisko sabiedrību. Lai stiprinātu valsts pārvaldes kapacitāti dažādos līmeņos un uzlabotu sadarbību ar ieinteresētajām personām, ir piešķirts 101 miljons euro. Sīkāka informācija pieejama: https://cohesiondata.ec.europa.eu/countries/LV 3. Reformu prioritātes 3.1.Publiskās finanses un nodokļi

3.1.1.Fiskālā politika Ekonomikas cikliskās augšupejas laikā valdības fiskālā politika ir bijusi ekspansīva. Šķiet, ka fiskālās politikas nostāja ir palielinājusi ekonomikas nestabilitāti ar fiskālajiem ierobežojumiem 2016. gadā, kad ekonomiku uz laiku ietekmēja investīciju samazināšanās, un ar prociklisku ekspansiju 2017. un 2018. gadā (3.1.1. diagramma). Turklāt fiskālie stimuli 2017. un 2018. gadā papildināja algu un inflācijas spiedienu ekonomikā un samazināja fiskālās spējas pretdarboties, kad cikls mainās. 3.1.1. diagramma.Fiskālā nostāja un ekonomikas cikls Avots: Eiropas Komisijas 2018. gada rudens prognoze Valdības izdevumi ir bijuši nestabili un ir novirzījušies no piesardzīga izdevumu plāna. Pozitīvu pārsteigumu ieņēmumu jomā un līdzekļu nepilnīga izmantojuma rezultātā Latvija 2016. gadā panāca fiskālo pārpalikumu salīdzinājumā ar plānoto deficītu 1 % apmērā no IKP. Tomēr, tā vietā, lai saglabātu uzlaboto sākuma bāzi, budžetu 2017. un 2018. gadā raksturoja spēcīgs izdevumu pieaugums un nodokļu samazinājumu ieviešana, kas izsmēla fiskālās iespējas. Valdības izdevumu pieaugums no 0,2 % 2016. gadā palielinājās līdz 10,9 % 2017. gadā un 8,6 % 2018. gadā (3.1.2. diagramma), pārsniedzot piesardzīgo izdevumu plānu, kura pamatā ir izlīdzinātā potenciālā izaugsme 10 gadu laikā un faktiskā inflācija. Tiek prognozēts, ka 2019. un 2020. gadā izdevumu pieaugums būs mērens līdz aptuveni 5 %, bet pieņemto nodokļu pasākumu ekspansīvajai ietekmei ir vajadzīgs mazāks izdevumu pieaugums. 3.1.2. diagramma.Izdevumu pieaugums un diskrecionārā fiskālā konsolidācija Avots: Eiropas Komisijas 2018. gada rudens prognoze Latvija veselības un sociālajai aizsardzībai vidēji tērē mazāk nekā citas dalībvalstis. Laikposmā no 2014. līdz 2018. gadam valdības izdevumu struktūra ir mainījusies pavisam nedaudz, izņemot aizsardzības izdevumu pieaugumu un mazākus izdevumus ekonomikas jomā (3.1.3. diagramma). Izdevumi aizsardzības jomā palielinājās sakarā ar saistībām attiecībā pret Ziemeļatlantijas Līguma organizāciju sasniegt mērķi – 2 % no IKP. To daļēji kompensē nesenā subsīdiju līmeņa samazināšanās enerģētikas nozarē, lai gan tās joprojām ir augstākas nekā citās dalībvalstīs (sk. 3.4.2. iedaļu par elektroenerģijas obligāto iepirkumu). Publiskie izdevumi sociālajai aizsardzībai un veselības aprūpes pakalpojumiem Latvijā ir nedaudz pieauguši, taču joprojām ir vieni no zemākajiem ES. Šādi izdevumi ir redistributīvās politikas kanāls, attiecībā uz kuru Latvijai ir zems vērtējums. Sociālie un veselības aprūpes izdevumi ir sīkāk aplūkoti 3.3. iedaļā. 3.1.3. diagramma.Valdības primārie izdevumi pēc funkcijas Avots: Eiropas Komisija, 2019. gada budžeta plāna projekts 3.1.2.Fiskālās sistēmas un izdevumu pārskatīšana Fiskālā sistēma kopumā tiek ievērota, bet izdevumu ierobežojumi reizēm netiek ņemti vērā budžeta izpildē. Budžeta plānošanas pamatā ir fiskālie noteikumi, kas paredzēti fiskālās disciplīnas likumā, un ir ņemtas vērā pieļaujamās atkāpes strukturālo reformu īstenošanā. Tomēr valsts budžeta noteikumu piemērošana ir problemātiska divās jomās. Pirmkārt, Latvijas iestādes uzskata nodokļu reformas pārejas izmaksas par vienreizējiem pasākumiem, lai gan Komisija tās neatzīst par šādiem pasākumiem, jo pieņemtie pasākumi ir apzināti politikas pasākumi. Otrkārt, iestādes tiecas pārdalīt izdevumus no budžeta pozīcijām, kurām fiskālās disciplīnas likums ļauj svārstīties, un izdevumu pozīcijām, kas fiksētas, izmantojot iepriekš noteiktus ierobežojumus. Fiskālās disciplīnas likuma prasību acīmredzamos pārkāpumus ir norādījusi neatkarīgā Fiskālās disciplīnas padome( ), taču tā rezultātā politikas izmaiņas vēl nav notikušas. Izdevumu ierobežojumu neievērošana ir veicinājusi neseno straujo izdevumu pieaugumu un apdraud fiskālās piesardzības principus. 2018. gada izdevumu pārskatīšana ir devusi nelielus ietaupījumus, bet vēl nav izmantota plašākai publiskā sektora reformai. Pārskatā tika konstatēts izdevumu ietaupījums 0,2 % no IKP apmērā, kas izmantojams pārdalei citām izdevumu prioritātēm 2019. gadam. Vērā ņemami piemēri ir valstij piederošo nekustamo īpašumu izmaksu ziņā efektīvāka pārvaldība un informācijas tehnoloģiju (IT) infrastruktūras konsolidācija, kas vidējā termiņā dos papildu ieguvumus. 2017. gadā sāktā izmēģinājuma projekta – „nulles līmeņa” budžeta plānošana attiecībā uz valsts bibliotēkām – pabeigšana ir pārcelta uz 2019. gadu, un tas norāda uz grūtībām piemērot metodi publisko pakalpojumu jomā. Izdevumu pārskatīšanas process vēl nav ietverts publiskā sektora reformā, kas paredzēta, lai racionalizētu valsts pārvaldi un no jauna koriģētu politikas prioritātes. Paredzams, ka Valsts kanceleja vadīs šo procesu ar Finanšu ministrijas un citu ministriju administratīvo atbalstu. 3.1.3.Nodokļu politika Latvija paļaujas uz darbaspēka un patēriņa nodokļu ieņēmumiem, bet kapitāls ar nodokļiem ir aplikts mazāk. Latvijas nodokļu ieņēmumu īpatsvars IKP ir mazāks nekā vidēji ES. Darbaspēka un patēriņa nodokļi ir galvenie ieņēmumu avoti, bet kapitāla nodokļu īpatsvars kopējos ieņēmumos ir mazs, pat salīdzinot ar citām dalībvalstīm (3.1.4. diagramma). Lai gan pārrobežu ietekme tiek bieži izmantota kā arguments zemu nodokļu likmju noteikšanai, tikai nedaudzos gadījumos mazākas netiešo nodokļu likmes( ) kapitālam ir guvušas nesamērīgi lielākus ieņēmumus. Lielākajai daļai valstu, tostarp Latvijai, attiecība starp nodokļu likmju līmeni un nodokļu ieņēmumiem kopumā ir stabila. Turklāt zemāks kapitāla nodokļu slogs rada regresīvu distributīvo ietekmi, ņemot vērā, ka i) mājsaimniecībām ar augstiem ienākumiem ir lielāks finansiālās un īpašumu labklājības īpatsvars un tās gūst lielākus ienākumus no kapitāla; un ii) mazāki kapitāla nodokļu ieņēmumi samazina publiskos resursus redistributīvai politikai, kas vairāk atbalsta mājsaimniecības ar zemiem ienākumiem. Izaugsmei labvēlīga un ieņēmumu ziņā neitrāla nodokļu novirzīšana pozitīvi ietekmētu nodarbinātību un IKP pieaugumu. Latvija izceļas ar augstu nodokļu ķīli zemām algām; Latvijai tiek ieteikts šo nodokļu slogu novirzīt uz kapitālu un īpašumu (2. iedaļa). Modeļa simulācija liecina, ka ieņēmumu ziņā neitrāla nodokļu novirzīšana no zemām algām uz īpašumu palielinātu nodarbinātību un IKP pieaugumu, vienlaikus arī samazinot ienākumu nevienlīdzību (Eiropas Komisija, 2017. gads). Turklāt, tā kā izvairīšanās no īpašuma nodokļu maksāšanas ir sarežģītāka nekā izvairīšanās no darbaspēka nodokļu maksāšanas, tas arī varētu nākt par labu nodokļu saistību izpildei. 3.1.4. diagramma.Nodokļu ieņēmumi un netiešo nodokļu likmes (2016. gads) Avots: Eiropas Komisija – Nodokļu tendences Eiropas Savienībā 2017. gadā pieņemtie nodokļu pasākumi izmaksā dārgi, tikmēr nodokļu ķīlis zemajām algām, kaut arī mazāks, joprojām ir augsts. Iedzīvotāju ienākuma nodoklis ir kļuvis progresīvāks, bet arī vidēji zemāks. Tā rezultātā ir samazināts nodokļu ķīlis zemiem ienākumiem, bet tiek lēsts, ka vienai personai, kas pelna 50 % no vidējās algas, 2020. gadā šis ķīlis būs 36 %, kas joprojām ir augsts rādītājs attiecībā pret ES vidējo rādītāju – 32,5 % 2017. gadā (Eiropas Komisija, 2018h). Tiek lēsts, ka nodokļu samazināšanas un ieņēmumu palielināšanas pasākumu neto izmaksas 2018.–2020. gadā kopā veidos 1,1 % no IKP. Reformu galvenie ieguvēji, šķiet, ir turīgākās mājsaimniecības un kapitāla īpašnieki. Proti, iedzīvotāju ienākuma nodokļa standartlikmes samazināšana no 23 % līdz 20 % izmaksā 0,8 % no IKP, no kā 60 % nonāk turīgākajiem 30 % nodokļu maksātāju (Ivaškaitė-Tamošiūnė u. c., 2018). Tiek lēsts, ka uzņēmumu ienākuma nodokļa režīma pārveidošana līdz 2020. gadam izmaksās 0,7 % no IKP. Lai gan daļa izmaksu būs pārejošas, faktiskā uzņēmumu ienākuma nodokļa samazināšana peļņai un dividendēm nāk par labu turīgākajām mājsaimniecībām (kurām pieder lielākā daļa finanšu līdzekļu) (1. iedaļa). Turklāt mazāki publiskie ieņēmumi ierobežo publiskajiem pakalpojumiem paredzētos resursus, uz kuriem paļaujas neaizsargātas grupas. Darbaspēka nodokļu pasākumi būtiski nesamazina ienākumu nevienlīdzību un nabadzību. 2017. gada nodokļu reforma tikai daļēji ir vērsta uz iedzīvotājiem ar zemiem ienākumiem, jo pieņemtie pasākumi nav piemēroti, lai sasniegtu mājsaimniecības ar viszemākajiem ienākumiem, kurās parasti ir bezdarbnieki, neaktīvi iedzīvotāji vai pensionāri ar zemām pensijām. Attiecībā uz iedzīvotājiem ar zemiem ienākumiem, kuriem ir apgādājami bērni, jau pirms reformas lielai viņu ar nodokli apliekamo ienākumu daļai piemēroja neapliekamo minimumu; viņu ieguvums no iedzīvotāju ienākuma nodokļa samazināšanas un atvieglojumu palielināšanas ir mazs. Vienai trešdaļai pensionāru bija mazākas pensijas nekā atvieglojums pensionāriem pirms reformas, un tas nozīmē, ka viņi negūst labumu no atvieglojuma palielināšanas. Šādi pensionāri ir koncentrēti vistrūcīgākajos 20 % mājsaimniecību. Tādēļ sociālie pārvedumi šķiet labāk piemēroti trūcīgāko mājsaimniecību sasniegšanai (3.3.2. iedaļa). Ar pieņemtajai nodokļu reformai līdzīgām izmaksām, minimālo sociālo pabalstu palielināšana, iespējams, var ievērojami samazināt nabadzību un nevienlīdzību Latvijā (Ivaškaitė-Tamošiūnė u. c., 2018). Paredzams, ka kapitāla nodokļu īpatsvars saskaņā ar pašreizējo politiku samazināsies. Tiek lēsts, ka ieņēmumi no kapitāla nodokļiem līdz 2020. gadam samazināsies no 3,6 % no IKP (2017. gadā) līdz aptuveni 3 % no IKP. Tas galvenokārt atspoguļo uzņēmumu ienākuma nodokļa reformas izmaksas, ko nedaudz kompensē pieaugošā nodokļu likme par procentiem un kapitāla pieaugumu. Tiek prognozēts, ka regulāro īpašuma nodokļu ieņēmumu īpatsvars samazināsies; tas ir saistīts ar vilcināšanos atjaunināt īpašuma vērtības, ko izmanto aplikšanai ar nodokļiem, lai panāktu to atbilstību tirgus vērtībām. Īpašuma aplikšana ar nodokli ir balstīta uz novecojušām vērtībām. Regulārie īpašuma nodokļi 2018. gadā veidoja 0,8 % no IKP, kas ir zemāk par ES vidējo rādītāju – 1,6 % no IKP 2017. gadā. Aptuveni 60 % no īpašuma nodokļa ieņēmumiem tiek gūti no zemes, 10 % no mājokļiem un 30 % no citām ēkām (3.1.5. diagramma). Ir noteikts, ka nekustamā īpašuma kadastrālajām vērtībām, ko izmanto par bāzi nodokļa uzlikšanai, jāatbilst tirgus vērtībai. Tomēr kadastrālo vērtību atjaunināšana ir atlikta vairākus gadus, un nodokļi joprojām atspoguļo 2012./2013. gada tirgus vērtības. Ierosinātais, bet nepieņemtais kadastrālo vērtību atjauninājums 2018. gadam, pamatojoties uz 2015. gada tirgus vērtībām, būtu palielinājis kopējās kadastrālās vērtības par 34 %, kas atbilst aptuveni 0,3 % no IKP īpašuma nodokļa ieņēmumos. Lielākās atšķirības starp kadastrālajām vērtībām un tirgus vērtībām attiecas uz lauksaimniecības zemi un jaunuzceltiem dzīvokļiem. Izkropļojumi īpašuma nodokļu piemērošanā radīja nevienlīdzīgu attieksmi pret nodokļu maksātājiem. Līdzīgiem īpašumiem var būt ievērojami atšķirīgas īpašuma nodokļa saistības. Tas ir saistīts ar to, ka dažas vietējās iestādes iesaldē kadastrālās vērtības un piemēro īpašu nodokļu režīmu, kas nosaka atšķirīgas nodokļu likmes robežās no 0,2 % līdz 1,5 %, un piešķir nodokļu atlaides līdz pat 90 % apmērā. Turīgākās pašvaldības parasti piešķir vairāk nodokļu atlaižu un izmanto tās kā instrumentu iedzīvotāju piesaistīšanai, tādējādi iegūstot ienākumu nodokļu ieņēmumus. Īpašuma nodokļa izdevumi veidoja 0,1 % no IKP 2016. gadā (Finanšu ministrija, 2017). Lai gan aptuveni 40 % šo izdevumu ir sociāli motivēti, ir notikusi atteikšanās no ievērojamas ieņēmumu daļas par labu vispārējai atlaidei piejūras kūrorta Jūrmalas iedzīvotājiem un īpašām atlaidēm uzņēmumiem, kas atrodas speciālajās ekonomiskajās zonās, un pašvaldības uzņēmumiem Rīgā. Dažādi izkropļojumi kavē īpašuma nodokļa vienotu piemērošanu un vienlīdzīgu attieksmi pret visiem Latvijas nodokļu maksātājiem neatkarīgi no viņu dzīvesvietas. Kadastrālo vērtību iesaldēšana un vispārējas atlaides rada regresīvu distributīvo ietekmi, jo īpašumi koncentrējas mājsaimniecībās ar lielākiem ienākumiem. 3.1.5. diagramma.Īpašuma nodokļa ieņēmumi un kadastrālās vērtības 2012. un 2018. gadā Avots: Latvijas Valsts Zemes dienests, Finanšu ministrija

Izvairīšanās no nodokļu maksāšanas ir samazinājusies, tomēr tā joprojām ir salīdzinoši augsta. Saskaņā ar dažādām aplēsēm ēnu ekonomikas īpatsvars, šķiet, pēdējo gadu laikā ir samazinājies (3.1.6. diagramma). Taču aplēses liecina arī par lielu mērījumu nenoteiktību, kas dažos punktos pat norāda pretējos virzienos. Tomēr nedeklarētās saimnieciskās darbības īpatsvars Latvijā ir augstāks nekā pārējās Baltijas valstīs. Proti, algu nedeklarēšana (“aplokšņu algas”), jo īpaši būvniecības nozarē, veido lielu daļu ēnu ekonomikas. Nedeklarēto darbu varētu samazināt šādu pasākumu rezultātā: i) nozares vienošanās par algu būvniecības nozarē, nosakot augstāku minimālo algu nekā valsts noteiktā minimālā alga (3.3.1. iedaļa); un ii) darba stundu elektroniska reģistrēšana lielos būvlaukumos. 3.1.6. diagramma.Aplēses par Latvijas ēnu ekonomiku Avots: Sauka & Putniņš (2018), Schneider (2017), Study and Reports on the VAT Gap in the EU-28 Member States (2018), Valsts Ieņēmumu dienests (VID) (2018) Nodokļu noziegumu apkarošana joprojām ir pārvaldes iestāžu prioritāte. 2018. gadā stājās spēkā vairāki pasākumi ēnu ekonomikas apkarošanai, piemēram: i) informācijas atklāšana par darba devējiem, kuri maksā vidējās algas, kas ir zemākas par valsts noteikto minimālo algu, un ii) informācijas atklāšana par darba devējiem, kuri sodīti par “aplokšņu algu” maksāšanu, un nodokļu maksātājiem, kuri laikus neiesniedz nodokļu deklarācijas. Ar ģenerālprokurora rīkojumu galvenajiem prokuroriem tiek lūgts pastiprināt saukšanu pie atbildības par finanšu un ekonomiskajiem noziegumiem, un iepriekš iecietīgā pieeja pret sodiem ir padarīta stingrāka. Tomēr dažu pasākumu īstenošanā ir radušās grūtības, jo tiek atklāti jauni veidi, kā izvairīties no nodokļu maksāšanas, piemēram, kases aparātu atjaunināšana prasa vairāk laika, nekā plānots, jo jau sertificētos kases aparātos tiek atklātas jaunas problēmas. Nodokļu administrācija ir nostiprināta, lai tā strādātu efektīvāk un pie sarežģītākiem gadījumiem. Pasaules Banka ar Eiropas Komisijas atbalstu ir uzsākusi tehniskās palīdzības projektu attiecībā uz nodokļu revīziju, PVN kontroli un krāpšanas riska novērtēšanu, kā arī, lai pārskatītu PVN saistību izpildes tiesisko regulējumu. Konkrētāk, Latvijai ir ieteikts: i) pieņemt tiesību aktus par solidāru atbildību krāpniecisku darījumu ķēžu gadījumā; ii) Valsts Ieņēmumu dienestā izveidot nodaļu, kas atbild par lielajiem nodokļu maksātājiem, un iii) izmeklēt PVN maksātājus, kuri neiesniedz nodokļu deklarācijas tā vietā, lai piemērotu automātisku dereģistrāciju( ). Mikrouzņēmumu nodokļu režīmā ir ieviesti vairāki ierobežojumi, bet tas joprojām tiek ļaunprātīgi izmantots kā nodokļu optimizācijas instruments. Mikrouzņēmumu nodokļu režīmā maksimālais gada apgrozījums ir samazināts no 100 000 euro līdz 40 000 euro Apgrozījumam, kas pārsniedz šo summu, tiek piemērota augstāka nodokļu likme, bet kopējais nodokļu ķīlis joprojām ir pievilcīgāks par nodokļu ķīli vispārējā darbaspēka nodokļu režīmā. Mikrouzņēmumu nodokļu režīms dominē nozarēs, kurās ir liels darbaspēka ieguldījuma īpatsvars, piemēram, taksometru šoferu, mākslas un sporta aktivitāšu nozarēs. Mikrouzņēmumu nodokļu maksātāju skaits 2017.–2018. gadā samazinājās, taču joprojām veido aptuveni 8 % no darbiniekiem. Šiem nodokļu maksātājiem ir mazākas sociālās iemaksas un tādējādi arī mazāka sociālā aizsardzība. 3.1.4.Parāda atmaksājamības analīze un fiskālie riski Saskaņā ar pašreizējo politiku Latvija vidējā termiņā un ilgtermiņā saskaras ar zemu fiskālās stabilitātes risku. Pārvaldāmais sākotnējais parāda līmenis un ierobežotais jutīgums pret iespējamiem makrofiskālajiem satricinājumiem ir zema fiskālās stabilitātes riska novērtējuma pamatā (B pielikums). Saskaņā ar 2018. gada ziņojuma par novecošanu (Eiropas Komisija, 2018d) pamatscenāriju tiek prognozēts, ka kopējie ar sabiedrības novecošanu saistītie izdevumi laikposmā no 2018. līdz 2070. gadam nepalielināsies, jo paredzams, ka pensiju izdevumu kritums vairāk nekā kompensēs palielinājumus citos posteņos. Ja ņem vērā labklājības jomas izmaksu radīto spiedienu, riski, kas apdraud fiskālo stabilitāti, šķiet lielāki. Saskaņā ar 2018. gada ziņojuma par novecošanu nelabvēlīgāku scenāriju tiek prognozēts, ka veselības aprūpes un ilgtermiņa aprūpes izdevumi līdz 2070. gadam pieaugs par aptuveni 3 % no IKP, jo ar demogrāfiju nesaistīti izmaksu faktori palielinās izmaksas. Tas atspoguļo patlaban zemos publiskos izdevumus veselības aprūpei (3.3.3. iedaļa) un paredzamo pieprasījuma pieaugumu pēc veselības aprūpes pakalpojumiem, uzlabojoties dzīves līmenim. Turklāt tiek prognozēts, ka patlaban ļoti zemais pensiju adekvātums ilgtermiņā pasliktināsies, kas var nebūt sociāli un politiski ilgtspējīgi (3.3.2. iedaļa). Vidējā kopējā pensija (ieskaitot gan valsts, gan privātos pensijas ienākumus no obligātajām individuālajām shēmām) bija 24 % no vidējās algas Latvijā 2016. gadā, kas ir zemāk par ES vidējo rādītāju – 43,5 % ( ). 2018. gada ziņojumā par novecošanu prognozēts, ka šī attiecība Latvijā līdz 2070. gadam saruks līdz 18,6 %, kas liecina par to, ka ienākumi no obligātajām individuālajām shēmām nebūs pietiekami, lai kompensētu mazākus valsts pensiju pabalstus. Strukturālās fiskālās izmaksas, kas saistītas ar pabalstu attiecības saglabāšanu pašreizējā līmenī, sasniegtu aptuveni 2 % no IKP. Lai to palielinātu līdz ES vidējam rādītājam, būtu vajadzīgas izmaksas 10 % apmērā no IKP. 3.2. Finanšu nozare Finanšu stabilitāte Latvijas banku sektors joprojām ir stabils, neraugoties uz problēmām saistībā ar nerezidentu bankām. Kopējais kapitāla rādītājs pārsniedz 22 %, kas ir saskaņā ar eurozonas vidējo rādītāju un krietni virs 10 %, kas bankām ir jāuztur, lai izturētu negatīvu satricinājumu. Latvijas banku nozares rentabilitāte līdz šim ievērojami pārsniedza eurozonas vidējo rādītāju. Tomēr nerezidentu banku nozares darbību izbeigšana apvienojumā ar stingrākām prasībām attiecībā uz uzkrājumiem kredītzaudējumu segšanai ir samazinājusi nerezidentu banku nozares rentabilitāti. Taču ir sagaidāms, ka tā būs īslaicīga parādība un tā neapdraud nozares stabilitāti. Visbeidzot, ienākumus nenesošu aizdevumu (INA) īpatsvars virs 5 % ir nedaudz augstāks nekā vidēji eurozonā. INA īpatsvars pēc maksimuma sasniegšanas finanšu krīzes laikā 2010. gadā ir strauji samazinājies. Tomēr atšķirībā no pārējām Baltijas valstīm rādītāji ir pārtraukuši uzlaboties un pēdējo 4 gadu laikā kopumā nav mainījušies. Daļēji tam par iemeslu ir negatīvais kredītu pieaugums lielākajā šā perioda daļā, bet galvenokārt tam par iemeslu ir ārvalstu klientu aizdevumu portfeļa kvalitātes pasliktināšanās. Lai gan iekšzemes aizdevumu portfeļa kvalitāte turpināja uzlaboties un aizdevumi, kuru atmaksa kavēta par 90 dienām, 2018. gadā veidoja aptuveni 3,0 %, ārvalstu klientu aizdevumu portfeļa kvalitāte kopš 2015. gada ir strauji pasliktinājusies, sasniedzot aptuveni 12 % 2018. gadā (Latvijas Banka, 2018). Ārvalstu klientu ienākumus nenesošo aizdevumu pieaugums ir saistīts ar Krievijas rubļa vērtības samazināšanos. 3.2.1. tabula.Finanšu stabilitātes rādītāji Avots: Eiropas Centrālā banka Cieši integrēta un koncentrēta Ziemeļvalstu un Baltijas banku sistēma garantē ciešu sadarbību starp finanšu uzraudzības iestādēm. Lielākā daļa Latvijas banku pieder Ziemeļvalstu banku grupām, un Zviedrijas aizdevēji SEB un Swedbank Latvijā ir divi vadošie uzņēmumi. Ar Luminor Bank AS( ) izveidi 2017. gadā tika radīta Latvijas otra lielākā kredītiestāde ar 15 % tirgus daļu attiecībā uz noguldījumiem un 25 % tirgus daļu attiecībā uz aizdevumiem. Ņemot vērā Ziemeļvalstu ekonomikas finansiālo atvērtību un šo valstu banku sistēmas salīdzinoši lielo izmēru, iespējamā plašākā ietekme šajās valstīs radušos satricinājumu dēļ var būt ievērojama. Riski galvenokārt ir saistīti ar Ziemeļvalstu mājokļu tirgiem un, izņemot Somiju, ar mājsaimniecību augstajām parādsaistībām. Riski var īstenoties kā ierobežota kreditēšanas darbība, īstermiņa noguldījumu nestabilitāte un lielākas finansējuma izmaksas Latvijas bankām, ņemot vērā dažu Ziemeļvalstu salīdzinoši lielo atkarību no korporatīvā finansējuma. Šajā sakarā ir nepieciešama pārrobežu uzraudzības sadarbība, lai maksimāli palielinātu valsts makroprudenciālās politikas instrumentu efektivitāti, nodrošinātu vienlīdzīgus konkurences apstākļus visām kredītiestādēm un samazinātu regulējuma arbitrāžas risku. Kredītu pieaugums Kredītu pieaugums uzlabojas, taču joprojām ir zemāks nekā pārējās Baltijas valstīs. Pēc 2009.–2010. gada ekonomikas krīzes kredītu pieaugums mājsaimniecībām bija negatīvs līdz 2017. gadam. Kopš tā laika ikgadējais kredītu pieaugums ir turējies tikai nedaudz virs nulles, savukārt pārējās Baltijas valstīs tas ir bijis aptuveni 6–8 % pēdējo 2 gadu laikā. Kredītu pieaugums (koriģēts atbilstoši aizdevumu pārdošanas un vērtspapīrošanas datiem) nefinanšu sabiedrībām 2018. gadā bija vidēji 1,4 %. Kopš 2010. gada privātā sektora kredītu pieauguma rādītāji vidēji ir saglabājušies zemāki par nominālo IKP pieaugumu, un rezultātā privātā sektora parāds ir samazinājies no vairāk nekā 130 % no IKP 2010. gadā līdz nedaudz virs 80 % 2017. gadā. Kredītu lēnajai atgūšanai pamatā ir gan pieprasījuma, gan piedāvājuma faktori. Augsts kredītrisks (slikti iepriekšējie rezultāti, vājš aizņēmēja nodrošinājums un pašu kapitāls), nepilnības tiesiskajā regulējumā (ilgstošas maksātnespējas procedūras, nevēlēšanās atklāt ienākumus un aktīvus) un ēnu ekonomika tiek uzskatīti par svarīgākajiem piedāvājuma puses ierobežojumiem korporatīvajai kreditēšanai, jo īpaši maziem un vidējiem uzņēmumiem, saglabājot stingrus banku aizdevumu standartus. Tajā pašā laikā kredītu pieprasījums no nefinanšu sabiedrībām ir svārstīgs pieprasījuma pēc lielām summām dēļ, jo mazāki ieguldījumi bieži tiek finansēti ar iekšējiem resursiem. Pieticīgais mājsaimniecību pieprasījums pēc kredītiem ir saistīts ar iedzīvotāju skaita samazināšanos, nedeklarēto ienākumu lielo izplatību un to iedzīvotāju lielo īpatsvaru, kuriem ir slikts kredītreitings, kas ir finanšu krīzes mantojums. 3.2.1. diagramma.Kredītu pieaugums (% izmaiņas gadu no gada) Avots: Eiropas Centrālā banka Iekšzemes nebanku aizdevumu izsniegšana ir daudz aktīvāka nekā banku aizdevumu izsniegšana. Lai gan bankas ir galvenās finansējuma sniedzējas Latvijas ekonomikai, pieaug tādu nebanku dalībnieku kā līzinga uzņēmumi (piemēram, transportlīdzekļu iegādei) loma iekšzemes aizdevumu izsniegšanā. Latvijas nefinanšu sabiedrības, jo īpaši jaunuzņēmumi, kā alternatīvu finansējuma avotu izmanto arī riska kapitālu. Strauji pieaug arī kolektīvās finansēšanas pakalpojumi, kas galvenokārt piesaista ārvalstu ieguldītājus un ārvalstu kredītņēmējus. Nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas novēršanas uzraudzība Pēc tam, kad bija sabrukusi Latvijas trešā lielākā banka, Latvija ātri rīkojās, lai līdz minimumam samazinātu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas riskus. 2018. gada sākumā Amerikas Savienoto Valstu Finanšu noziegumu apkarošanas tīkls (FinCen) paziņoja par Latvijas tobrīd trešās lielākās bankas ABLV saistību ar liela mēroga nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu. FinCen paziņojuma nopietnības dēļ Eiropas Centrālā banka atsauca ABLV bankas licenci un banka uzsāka pašlikvidēšanos. Šīs bankas gadījums atjaunoja starptautiskās bažas par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas riskiem, kas raksturīgi Latvijas nerezidentu banku nozarei( ). Eiropas Komisija 2018. gada martā lūdza Eiropas Banku iestādi (EBI) izmeklēt, vai saistībā ar iepriekš minēto lietu Latvija ir pārkāpusi ES tiesību aktus. Latvijas iestāžu sadarbība ar EBI šajā izmeklēšanā ir laba, lai gan ir bijusi neliela kavēšanās sniegt EBI pieprasīto informāciju. Pēc ABLV lietas valdība pauda stingru apņemšanos ievērojami samazināt nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas risku Latvijas banku nozarē. 2018. gada maijā tā pieņēma noteikumus, ar kuriem aizliedz apkalpot konkrētu veidu čaulas uzņēmumus, un pieprasīja atlikušās nerezidentu bankas mainīt savus darījumdarbības modeļus, atsakoties no darījumu piedāvāšanas riskantiem klientiem nerezidentiem.

Sakarā ar čaulas uzņēmumu apkalpošanas aizlieguma un banku darījumdarbības modeļa izmaiņām 2018. gadā ievērojami samazinājās nerezidentu noguldījumi. 2018. gadā nerezidentu noguldījumi Latvijas bankās samazinājās par 60 % no 8,2 miljardiem euro (40 % no visiem noguldījumiem) februārī līdz 3,1 miljardam euro (20 % no visiem noguldījumiem) līdz 2018. gada beigām( ). Samazinājums radās, jo nerezidentu bankas pārtrauca attiecības ar riskantākajiem klientiem. Atlikušie noguldījumi kopumā līdzīgās daļās sadalās starp ES un trešo valstu klientiem. Lai gan ārvalstu noguldījumi ir ievērojami sarukuši, tie joprojām pārsniedz valdības sākotnējo mērķi, proti, 5 % no visiem noguldījumiem. Turklāt kopš augusta tie ir stabilizējušies, un Latvijas banku uzraudzības iestāde( ) uzskata par maz ticamu, ka tie turpinās samazināties. Nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas lieta, kurā iesaistīta ABLV banka, parādīja, ka uzraudzībā joprojām pastāv nepilnības. Lai gan kopš 2015. gada Finanšu un kapitāla tirgus komisija (FKTK) ir veikusi vairākas pārbaudes ABLV bankā, kuru laikā tika piemērotas dažādas sankcijas un korektīvie pasākumi, acīmredzot tās nenodrošināja gaidītos rezultātus. Turklāt Moneyval veiktajā 2018. gada savstarpējā novērtēšanas ziņojumā par Latvijas nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas novēršanas sistēmu( ) tika konstatēts, ka, lai gan ir ieviesti visi galvenie riska novērtēšanas un kontroles elementi, to darbības joma un kvalitāte bija nepietiekama attiecībā pret finanšu plūsmu apjomu, kuras notiek ar Latvijas nerezidentu banku starpniecību (Eiropas Padome, 2018). Ziņojumā tika kritizētas Latvijas tiesībaizsardzības iestāžu sekmes ar nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju saistīto noziegumu atklāšanā un saukšanā pie atbildības par tiem, un tajā tika norādīts, ka notiesātajām personām piemērotās sankcijas nešķiet atturošas. Tiesībaizsardzības iestādes atzīst nepilnības un ir apņēmušās ieguldīt vairāk pūliņu tādu noziegumu apkarošanā, kas saistīti ar nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu. Visbeidzot Moneyval ziņojumā tika izteikts aicinājums izmantot holistiskāku pieeju un uzlabot starptautisko sadarbību, lai apkarotu ar nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu saistītos noziegumus. Reaģējot uz Moneyval ziņojumu, Latvija ir paudusi apņemšanos pārskatīt savu stratēģiju cīņai pret nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu. Nolūkā novērst Moneyval ziņojumā konstatētos trūkumus Latvija ir izstrādājusi detalizētu rīcības plānu, lai uzlabotu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un teroristu finansēšanas novēršanas stratēģiju. Rīcības plānā minētās galvenās prioritātes cita starpā ietver uz risku balstītas uzraudzības uzlabošanu un preventīvu pasākumu ieviešanu, nepieciešamo cilvēkresursu nodrošināšanu uzraudzības iestādēm, efektīvu informācijas apmaiņu izmeklēšanas iestāžu starpā un IT risinājumus savlaicīgai un efektīvai datu pārvaldībai. Tiek pārskatīts arī Latvijas nacionālais riska novērtējums. Valdība plāno stiprināt dialogu starp publisko un privāto sektoru, lai nodrošinātu nepieciešamo informācijas apmaiņu un sadarbību. Lai gan uzraudzības un kontroles struktūras ir nostiprinātas, ir jāpalielina arī tiesībaizsardzības iestāžu kapacitāte. FKTK pilnvaras nesen tika paplašinātas, ietverot noteikumu izdošanu par riska novērtēšanu saistībā ar valsts un starptautiskām sankcijām, un tika palielināts tās darbinieku skaits. Tika palielināts arī finanšu ziņu vākšanas vienības( ) darbinieku skaits, lai palīdzētu tiem pārraudzīt ABLV likvidāciju un īstenot Moneyval ieteikumus. Tomēr tiesībaizsardzības iestāžu spēja izskatīt nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas lietas joprojām ir zema. Trūkst policijas izmeklētāju un prokuroru, kas kvalificēti nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas jautājumos, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas lietās kriminālvajāšanu un notiesājošu spriedumu skaits ir tik mazs. Visbeidzot, neraugoties uz uzlabojumiem, pirmās instances tiesas prāvas par noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas nodarījumiem joprojām ir ilgstošas (2019. gada ES rezultātu apkopojums tiesiskuma jomā (vēl nav publicēts)). Mājokļu tirgus Mājokļu cenu pieaugums pēdējo divu gadu laikā ir paātrinājies. Mājokļu cenu pieaugums 2017. gadā pārsniedza 8 % un turpinājās tādā pašā tempā 2018. gada pirmajā pusē. Salīdzinājumam – vidējais mājokļu cenu pieaugums laikposmā no 2010. līdz 2016. gadam bija 5,5 %. Neraugoties uz straujo tempu, mājokļu cenu pieaugums kopumā atbilda ienākumu pieaugumam. Cenas attiecība pret ienākumiem tagad ir tikai nedaudz lielāka nekā 2010. gadā un ievērojami zemāka nekā nekustamā īpašuma burbuļa kulminācijā 2008. gadā (3.2.2. diagramma). Pieprasījumu pēc mājokļiem sekmēja valsts garantiju programma, kas palīdz ģimenēm un jaunajiem speciālistiem saņemt hipotēku pret zemāku pirmo iemaksu, nekā bankas parasti pieprasītu. Tas arī palīdzēja 2017. gadā hipotekāro kredītu pieaugumu padarīt pozitīvu. Arī mājokļu būvniecība ir nedaudz palielinājusies, taču ilgākā laika posmā tā ir bijusi vāja. Krasā pretstatā pārējām Baltijas valstīm Latvijā jaunbūvētās dzīvojamās telpas apjoms kopš 2010. gada nav būtiski palielinājies (3.2.3. diagramma). 3.2.2. diagramma.Cenu un ienākumu attiecība (indekss 2010=100) Avots: Eiropas Komisija Nedeklarētas algas, apgrūtinoši būvniecības noteikumi un vāja izīrētāju aizsardzība bremzē ieguldījumus mājokļos. Kopš 2009. gada finanšu krīzes bankas Latvijā izmanto daudz piesardzīgāku pieeju kredītu piešķiršanai pret nedeklarētiem ienākumiem, un tās patlaban to uzskata par vienu no galvenajiem šķēršļiem augstākam hipotekāro kredītu pieaugumam. Turklāt ieguldītāji norāda uz laikietilpīgiem un apgrūtinošiem būvniecības noteikumiem, kas sadārdzina procesu un samazina ieguldītāju spējas reaģēt uz augošo pieprasījumu. Visbeidzot, vāja izīrētāju aizsardzība attur no lielākiem ieguldījumiem īres mājokļos (Eiropas Komisija, 2018a). Valdība ir sagatavojusi īres likuma projektu, kas ievērojami pastiprinātu izīrētāju interešu aizsardzību. Tomēr pastāv bažas, ka priekšlikums pārāk nosvērtu aizsardzības līdzsvaru par labu izīrētājiem. 3.2.3. diagramma.Jaunbūvēto mājokļu dzīvojamā platība, m2 uz 1000 cilvēkiem Avots: Statistics Estonia, Latvijas Centrālā statistikas pārvalde, Statistics Lithuania, Eiropas Komisijas aprēķini Ieguldījumi mājokļos ir būtiski, lai veicinātu labāku iekšējo mobilitāti un kvalitatīvu darbvietu pieejamību attālos reģionos. Lielais īpašnieku apdzīvotu ēku īpatsvars nozīmē, ka cilvēkiem, kuri vēlas pārcelties uz darbu ārpus Rīgas reģiona, ir maz risinājumu. Turklāt iedzīvotāju zemā pirktspēja padara mājokļu komerciālu būvniecību dzīvotnespējīgu. Tas savukārt kavē reģionālo izaugsmi un veicina emigrāciju. Valmieras( ) pilsētas pieredze liecina, ka ir liels pieprasījums pēc īres mājokļiem par pieņemamu cenu un ka tas var būt spēcīgs politikas instruments, lai pilsētu padarītu cilvēkiem pievilcīgu, nodrošinot darba ņēmējus vietējiem uzņēmumiem. Tomēr tā arī norāda, ka mājokļu būvniecība ir dzīvotspējīga tikai tad, ja ir pieejams lēts ilgtermiņa finansējums. Valmieras piemēra iedvesmota, Ekonomikas ministrija ir nākusi klajā ar valsts atbalsta programmu, kuras mērķis ir palīdzēt pašvaldībām finansēt īres mājokļu projektus. Taču tā vēl ir jāapstiprina valdībā. 3.3. Darba tirgus, izglītības un sociālā politika 3.3.1.Darba tirgus Atbilstīgi labvēlīgajai makroekonomikas videi darba tirgus rādītāji kopumā ir pozitīvi. Nodarbinātības līmenis palielinājās, samazinoties bezdarbam un pieaugot aktivitātes līmenim. Ilgstošie bezdarbnieki un jaunieši turpina gūt labumu no darba tirgus stabilas uzlabošanās (1. iedaļa). Tomēr darbspējas vecuma iedzīvotāju skaita samazināšanās sekmē darbaspēka trūkuma pieaugumu, jo īpaši Rīgā. Iedzīvotāju skaita prognozes liecina, ka vidējā termiņā un ilgtermiņā darbspējas vecuma iedzīvotāju skaits saruks vēl vairāk, bet vecāka gadagājuma cilvēku īpatsvars palielināsies (Ekonomikas ministrija, 2018). Turklāt turpina pastāvēt strukturālās nodarbinātības atšķirības, kuru pamatā ir prasmju līmenis, etniskā piederība un reģioni. Prasmju piedāvājuma nodrošināšana ir viena no galvenajām jomām, kurā pieprasījums pēc ieguldījumiem joprojām ir ievērojams. Emigrācijas pamatā ir darba un dzīves apstākļi, un tā veicina prasmju trūkumu. Laikposmā no 2009. līdz 2016. gadam kvalificēta darbaspēka aizplūde (personas ar vismaz vidēju izglītības līmeni) sasniedza 120 000 cilvēku. Vairāk nekā pusei emigrantu bija terciārā izglītība, kas atbilst 17,4 % augsti izglītotā segmenta (ECE, 2018b). Lai gan pēdējos gados aizplūde ir samazinājusies, tik un tā apmēram puse no valsts iedzīvotāju skaita sarukuma notika neto emigrācijas dēļ (1. iedaļa). Kvalificētā darbaspēka emigrācija sekmē prasmju trūkumu (ESAO, 2017Z). Emigrācijas pamatā ir zemas algas un finansiālas grūtības Latvijā, kā arī neapmierinātība ar dzīves kvalitāti un sociālās drošības tīkliem (Hazans, 2015). Straujais algu pieaugums (1. iedaļa) Latvijā varētu mazināt emigrāciju un stimulēt reemigrāciju. Ekonomikas ministrija (2018. gads) pieņem, ka stabilajai ekonomikas izaugsmei un kvalitatīvu un labi apmaksātu darbvietu pieaugumam līdz 2023. gadam vajadzētu neto emigrāciju pavērst pretējā virzienā. Par darbaspēka trūkumu tiek ziņots dažādās nozarēs. Lielākais trūkums ir nozarēs, kas saistītas ar zinātni, tehnoloģiju, inženierzinātnēm un matemātiku (STEM jomas), t. sk. IKT, kā arī veselības aprūpes nozarē (skatīt 3.3.3. iedaļu par veselības aprūpi un 3.3.4. iedaļu par izglītību) (Eiropas Komisija, 2018a). Darbaspēka trūkums kļūst arvien izteiktāks arī būvniecības nozarē pēc spēcīgākas izaugsmes, kas nesen novērota šajā nozarē (Ekonomikas ministrija, 2018). 2018. gadā valsts nodarbinātības dienestos reģistrētās vakances divkāršojās, sasniedzot pirmskrīzes līmeni, no kurām gandrīz 80 % ir Rīgas reģionā. Kopš 2018. gada februāra darba devējiem tiek nodrošināti stimuli pieņemt darbā augsti kvalificētus darba ņēmējus no trešām valstīm profesijās, kurās tiek prognozēts ievērojams darbaspēka trūkums. Tiek reformētas arī izglītības un prasmju pārvaldības sistēmas (3.3.4. iedaļa). 3.3.1. diagramma.Vakances un darbaspēka trūkuma rādītāji Avots: Eiropas Komisija (Eurostat, ekonomikas sentimenta rādītājs) 3.3.1. izcēlums. Snieguma uzraudzība, ņemot vērā Sociālo tiesību pīlāru Eiropas sociālo tiesību pīlārs kalpos kā virzienrādītājs augšupējas konverģences atjaunošanai ceļā uz labākiem darba un dzīves apstākļiem Eiropas Savienībā( I ). Pīlārs nosaka 20 pamatprincipus un tiesības tādās jomās kā vienlīdzīgas iespējas un piekļuve darba tirgum, taisnīgi darba nosacījumi, un sociālā aizsardzība un iekļautība. Analīze šajā ziņojumā ir veikta, ņemot vērā pīlāra principus. Latvija saskaras ar problēmām attiecībā uz vairākiem Sociālo rezultātu pārskata rādītājiem, kas balsta Eiropas sociālo tiesību pīlāru. Neraugoties uz uzlabojumiem darba tirgū, joprojām pastāv problēmas saistībā ar vienlīdzīgām iespējām, piekļuvi darba tirgum un sociālo aizsardzību un iekļaušanu. Turpina pastāvēt nodarbinātības līmeņa atšķirības reģionos un prasmju līmeņa atšķirības, savukārt līdzdalība pieaugušo izglītībā un aktīvā darba tirgus politikā ir zemāka nekā citās ES valstīs. Algas pieaug straujā tempā, un 2018. gadā tika palielināta minimālā alga. Tomēr ienākumu nevienlīdzība saglabājas augsta, daļēji tādēļ, ka nodokļu un pabalstu sistēmai ir zema redistributīva ietekme. Lai gan nabadzības vai sociālās atstumtības risks samazinās, tas joprojām ir augsts cilvēkiem ar invaliditāti, vecāka gadagājuma cilvēkiem un bezdarbniekiem. Piekļuve cenas ziņā pieejamai veselības aprūpei ir problēma . Lai gan iedzīvotāju norādītās neapmierinātās vajadzības pēc medicīniskās aprūpes samazinās, tās joprojām ir augstas. 2017. gadā cilvēki zemākajā ienākumu kvintilē ziņoja par daudz augstāku medicīniskās un zobārstniecības aprūpes neapmierināto vajadzību līmeni (attiecīgi 9,9 % un 25,5 %) nekā cilvēki augstākajā ienākumu kvintilē (attiecīgi 0,9 % un 3,3 %). “Garantija jauniešiem” sniedz efektīvu atbalstu jauniešiem darba tirgū. “Garantijas jauniešiem” īstenošana Latvijā sākās 2014. gadā, un tās mērķauditorija bija jaunieši vecumā no 15 līdz 29 gadiem, kuri nemācās, nestrādā un neapgūst arodu. Darba piedāvājumi, ko piedāvā shēmas ietvaros, lielākoties ir subsidētas darbvietas parastajā darba tirgū. Izglītības piedāvājumos ir uzsvērtas vairākas profesionālās izglītības programmas, un tajos ir iekļauti arī semināri jauniešiem, kuros notiek mācības, lai jauniešiem palīdzētu izvēlēties savu karjeru. Garantiju jauniešiem īsteno, izmantojot valsts līdzekļus, Eiropas Sociālo fondu un Jaunatnes nodarbinātības iniciatīvu. Tā ir palīdzējusi ievērojami samazināt to jauniešu īpatsvaru, kuri nemācās, nestrādā un neapgūst arodu; šis īpatsvars 2017. gadā samazinājās līdz 10,3 %, kas ir zemāks par ES vidējo rādītāju – 10,9 %. Nodarbinātības apstākļi dažādos reģionos atšķiras, un iekšējā mobilitāte joprojām ir problēma. Viena no galvenajām valsts problēmām ir darbvietu un vakanču nevienmērīga sadale pa reģioniem (Ekonomikas ministrija, 2018). Nodarbinātības līmenis Rīgā ir augstāks (73,4 %) nekā citos reģionos, jo īpaši Latgalē (62,2 %). Tas mudina Vidzemes un Zemgales iedzīvotājus izmantot šo reģionu tuvumu galvaspilsētas reģionam, kā rezultātā attiecīgi 10 % un 15 % nodarbināto šo reģionu iedzīvotāju strādā Rīgā. Reģionālās mobilitātes atbalsta programma nodrošina svārstmigrācijas vai pārcelšanās atbalstu, bet līdzekļu apguves līmenis joprojām ir zems, jo atbalsta summa (kumulatīvi 400 euro pirmajiem 4 mēnešiem) pietiekami nekompensē pārcelšanās izdevumus un atbalsts ir īslaicīgs. Izmaksu ziņā pieejamu un kvalitatīvu īres mājokļu trūkums ir valsts iekšējās mobilitātes galvenais kavēklis (3.2. iedaļa). Joprojām pastāv nodarbinātības atšķirības, kuru pamatā ir prasmju līmenis un etniskā piederība. Nodarbinātības atšķirība 15,8 procentpunktu apmērā starp cilvēkiem ar augstu un vidēju iegūtās izglītības līmeni Latvijā ir viena no augstākajām ES. Tas ir saistīts ar vidēji izglītotu vīriešu salīdzinoši zemo nodarbinātības līmeni. Vairāk nekā 35 % reģistrēto bezdarbnieku ir saņēmuši profesionālo izglītību un apmācību, un puse no tiem ir vecāki par 50 gadiem, tādējādi norādot uz novecojušām prasmēm. Nodarbinātības atšķirība starp latviešiem un pilsoņiem no etniskajām minoritātēm ir sarukusi līdz 3,3 procentpunktiem, taču etnisko minoritāšu nodarbinātības atšķirība joprojām ir 6,5 procentpunkti, un tā ir plašāka vecākajām paaudzēm. Vairāk nekā 40 % etnisko minoritāšu iedzīvotāju, kas ir vecāki par 55 gadiem, nav latviešu valodas zināšanu vai viņu valodas prasme ir zema (Mieriņa u. c., 2017). Turklāt līdzdalība pieaugušo izglītībā vecuma grupā no 55 līdz 64 gadiem ir tikai 3,5 % (2017. gads). Papildu ieguldījumi vecāko paaudžu prasmju pilnveidošanā un latviešu valodas apmācībā varētu būt atbalsts darbaspēka piedāvājumam, ņemot vērā negatīvās demogrāfiskās tendences.

Izdevumi aktīvai darba tirgus politikai un tās tvērums joprojām ir mazs, kas ierobežo to personu iesaistīšanu, kuras ir visvairāk attālinātas no darba tirgus. Latvija ir panākusi progresu ilgstošo bezdarbnieku integrēšanā darba tirgū ar ilgstošā bezdarba līmeni ES vidējā līmenī. Tomēr dalība aktīvā darba tirgus politikā joprojām ir zema — 5,8 uz 100 cilvēkiem, kuri vēlas strādāt. Šo situāciju veicina zemie publiskie izdevumi aktīvas darba tirgus politikas jomā – tikai 0,6 % no IKP (2016. gads)( ). Nodarbinātības pakalpojumi arī var būt grūti pieejami, jo īpaši nelabvēlīgākā situācijā esošiem darba ņēmējiem lauku apvidos, jo sociālās palīdzības pabalstu zemais adekvātums traucē uzturēt regulārus kontaktus starp darba meklētājiem un nodarbinātības dienestiem (ESAO, 2016a). Informācijas apmaiņa un koordinācija starp valsts nodarbinātības dienestiem, sociālajiem dienestiem un izglītības iestādēm ir nepietiekama, kā rezultātā tiek vāji uzraudzīta pāreja no mācībām uz darba dzīvi un panākumi darba tirgū. Varētu uzlabot koordinētu pieeju, kas vērsta uz to cilvēku ilgtermiņa aktivizēšanu, kuri ir visvairāk attālināti no darba tirgus. Aktīvas darba tirgus politikas tvērums un valsts nodarbinātības dienesta kapacitāte ir saistīti ar finansējumu, tāpēc pieprasījums pēc ieguldījumiem arī turpmāk būs ievērojams. Arodslimību izplatība pieaug, un nāvējošu negadījumu līmenis ir augsts. Ar arodslimībām sirgstošo skaita straujā pieauguma dēļ daļēji vai pilnībā zūd darbspēja un pieaug personu ar invaliditāti skaits. Lai gan nāvējošu negadījumu līmenis ir viens no augstākajiem ES, ļoti zemo neletālo negadījumu skaitu izskaidro vāji attīstītā ziņošana par negadījumiem. Nedeklarētā darba lielā izplatība sekmē to, ka netiek pietiekami ziņots par negadījumiem darbā, un paaugstina arodriskus (3.1.3. iedaļa). Valsts darba inspekcija veic preventīvus pasākumus, bet tai ir ierobežota kapacitāte un augsta kadru mainība. Lai īstenotu sociālā pīlāra principu par veselīgu un drošu darba vidi, papildu ieguldījumi var palīdzēt nodrošināt veselīgāku un ilgāku darba mūžu. Nozares atalgojuma nolīgums būvniecības nozarē ir jaunums Latvijā, bet tam ir vajadzīgs elastīgāks tiesiskais regulējums. Vienošanās tika panākta 2018. gadā, nosakot nozarei minimālo algu 780 euro apmērā (lielāka par valsts noteikto minimālo summu 430 euro) un samazinot piemaksu par virsstundu darbu līdz 50 %. Pašreizējā juridiskā prasība attiecībā uz piemaksu ir 100 % no līgumā noteiktās algas. Grozījumus Darba likumā, kas pieļauj mazāku piemaksu par virsstundām, ja ir ievērojami palielināta minimālā alga nozarē, pieņēma Parlaments, bet prezidents to noraidīja, tādējādi apturot nozaru nolīguma noslēgšanu. Šis nolīgums būtu jauninājums Latvijas industriālo attiecību sistēmā, jo līdz šim privātajā sektorā nozaru līmenī nav bijis koplīgumu. Ar ES finansēta projekta palīdzību tiks sekmēta četru papildu nolīgumu noslēgšana transporta, koksnes apstrādes, zāļu un telekomunikāciju nozarēs, tādējādi stiprinot sociālo dialogu nozaru līmenī. Sociālā dialoga institucionālā struktūra ir labi izveidota, taču sociālo partneru kapacitāte ir ierobežota. Dalība arodbiedrībās 2016. gadā turpināja sarukt, samazinoties līdz tikai 10,7 %, savukārt darba devēju organizāciju blīvums pēdējos gados ir palielinājies, sasniedzot 44 % (Eurofound, 2018). Valsts līmeņa sociālā dialoga institucionālā struktūra ir labi attīstīta, un ir uzlabojusies sociālo partneru iesaistīšana politikas veidošanā. Tomēr sociālajiem partneriem trūkst finansiālo un cilvēkresursu, un viņu spēja piedalīties likumdošanas procesā joprojām ir problēma. Šajā kontekstā ir svarīgi ieguldīt sociālo partneru spēju veidošanā, lai nodrošinātu sociālā dialoga efektivitāti. 3.3.2.Sociālā politika Ienākumu nevienlīdzība un nabadzība joprojām ir augsta, bet izdevumi sociālajai aizsardzībai ir zemi. Saskaņā ar Sociālo rezultātu pārskatu (3.3.1. izcēlums) Latvija saskaras ar problēmām saistībā ar vienlīdzīgām iespējām, sociālo aizsardzību un iekļautību. Latvija 2016. gadā sociālajai aizsardzībai tērēja tikai 12 % no IKP, kas ir krietni zemāk par ES vidējo rādītāju – 19,1 %. Ņemot vērā zemo izdevumu līmeni sociālajai aizsardzībai, ietekme uz sociālajiem pārvedumiem ir ierobežota. 2018. gadā sociālie pārvedumi (izņemot pensijas) samazināja nabadzības riska rādītāju Latvijā par 19,1 % salīdzinājumā ar 33,2 % (2017. gadā) vidēji ES. Tāpat sociālie pārvedumi mazināja nevienlīdzību tikai par 19,3 %, kas bija viens no zemākajiem rādītājiem ES un krietni zemāks par vidējo rādītāju (40,4 %). Lai paātrinātu progresu virzībā uz iekļaujošu izaugsmi, būtu vajadzīgi ievērojami ieguldījumi, lai veicinātu nabadzības un sociālās atstumtības apdraudētu cilvēku aktīvu iekļaušanu un sociālo integrāciju, t. sk. piekļuvi integrētiem sociālajiem pakalpojumiem, pārtikai un materiālajai palīdzībai vistrūcīgākajām personām. Sociālās palīdzības pabalsti joprojām ir zemi, un to ietekme uz lielās nabadzības un nevienlīdzības mazināšanu ir minimāla. Sākot no 2018. gada janvāra, garantētais minimālais ienākums papildina ienākumus par 53 euro (dažas pašvaldības brīvprātīgi piešķir lielākus pabalstus). Vidējais mājokļa pabalsts ir mazāks par 15 euro vienai personai mēnesī, savukārt aprēķinātais nabadzības slieksnis 2017. gadā bija 367 euro. Minimālo ienākumu pabalstu adekvātums ir zemāks par ES vidējo rādītāju( ). Saskaņā ar valsts datiem no pirmās (zemākās) ienākumu kvintiles 68,3 % ziņo par grūtībām nodrošināt iztiku; tomēr tikai 16,2 % ir saņēmuši “trūcīgas personas” statusu, kas tiem dod iespēju saņemt sociālo palīdzību, un tikai 6,7 % saņem garantēto ienākumu minimumu. Cilvēkiem, kas nāk no daļējām bezdarbnieku mājsaimniecībām, kuras apdraud nabadzība, ir grūtāk piekļūt dažiem pakalpojumiem Latvijā salīdzinājumā ar citām ES dalībvalstīm( ). 2014. gadā pieņemtais koncepcijas dokuments, kas paredz ievērojami palielināt pabalstu adekvātumu, nav īstenots, un plāns uzlabot minimālo ienākumu atbalsta sistēmu nav pieņemts, kaut gan tas vairākkārt ir pārstrādāts un iesniegts valdībai (jaunākā redakcija tika iesniegta 2018. gada maijā). Minimālā ienākumu līmeņa reforma Latvijā varētu vairāk pietuvināt nevienlīdzības un nabadzības rādītājus ES vidējam rādītājam. Reforma ir vērsta uz mājsaimniecībām ar zemiem ienākumiem, un tā jo īpaši var risināt nabadzības un nevienlīdzības problēmas. Tomēr pabalstu dāsnuma vienkārša palielināšana varētu negatīvi ietekmēt pabalstu saņēmēju stimulu strādāt. No ienākumiem atkarīgo pabalstu pašreizējā atcelšana tādā pašā apmērā, par kādu palielinās darba ienākumi, ietekmē stimulus sākt darbu. To var mazināt, pakāpeniskāk atceļot no ienākumiem atkarīgos pabalstus. Ar 2017. gada nodokļu reformai līdzīgām izmaksām minimālā ienākuma līmeņa reforma, kas paredz pakāpeniskāku pāreju no pabalstiem, kuri ir atkarīgi no ienākumiem, uz darba ienākumiem, var potenciāli mazināt atšķirību no ES vidējā rādītāja nabadzības un nevienlīdzības jomā, vienlaikus uzlabojot stimulus strādāt (Ivaškaitė-Tamošiūnė u. c., 2018). Salīdzinoši augsts un arvien lielāks vecāka gadagājuma cilvēku īpatsvars ir pakļauti nabadzības riskam un sociālajai atstumtībai. Nabadzības riska vai sociālās atstumtības rādītājs vecāka gadagājuma cilvēkiem turpināja pasliktināties, ar 49,0 % (2018. gadā) ievērojami pārsniedza ES vidējo rādītāju – 18,2 % (2017. gadā). No 2013. līdz 2018. gadam 65 gadus vecu vai vecāku sieviešu nabadzības un sociālās atstumtības rādītājs ir palielinājies par 13,6 procentpunktiem. Tās galvenokārt ir sievietes, kuras pensionējušās līdz 1996. gadam saskaņā ar iepriekšējo pensiju likumu, kas nodrošināja ļoti mazas pabalstu summas, kuras vēl vairāk devalvēja zema indeksācija. Turklāt nabadzības plaisa, kas mēra nabadzības intensitāti (t. i., cik nabadzīgi ir nabadzīgie iedzīvotāji), ir viena no lielākajām Eiropā. Tas galvenokārt ir tāpēc, ka pensijas atpaliek no darbaspēka ienākumu pieauguma un vecāka gadagājuma cilvēkiem nav atbilstošu drošības tīklu. 3.3.2. diagramma.Nabadzības riska vai sociālās atstumtības indekss pa vecuma grupām Avots: Eiropas Komisija (Eurostat) Pensiju adekvātums ir zems, un tiek prognozēts, ka ilgtermiņā tas saglabāsies zems. Lai uzlabotu pensionāru stāvokli, Latvija 2018. gadā veica dažus pasākumus: i) palielināja pensijas vecākiem pensionāriem; ii) palielināja ienākuma nodokļa atvieglojumus; iii) padarīja indeksācijas noteikumus labvēlīgākus pensionāriem ar ilgāku darba stāžu un iv) ieviesa apgādnieka zaudējuma pensiju ar ierobežotu termiņu. Turklāt no 2020. gada būs spēkā tiesības mantot valsts finansēto pensijas kapitālu, ja mirušais vēl nav sasniedzis pensionēšanās vecumu. Tomēr pasākumu dāsnums un tvērums ir ierobežoti. Minimālā pensija un valsts sociālā nodrošinājuma vecuma pabalsts nav palielināti. Minimālā pensija saglabājas 2006. gada līmenī amplitūdā no 70,43 euro līdz 108,85 euro mēnesī atkarībā no iemaksu veikšanas ilguma. Tiek prognozēts, ka pensiju adekvātums ilgtermiņā turpinās būt viens no zemākajiem ES (Eiropas Komisija, 2018c). Bezdarbniekiem ir augsts nabadzības risks, jo īpaši, ja bezdarba ilgums palielinās. Bezdarbnieka pabalsti tiek maksāti par pirmajiem 9 bezdarba mēnešiem un šajā laikā tiek pakāpeniski samazināti. Gan bezdarbnieka pabalsta ienākumu aizvietojuma rādītājs, gan ilgums (par gadu ilgu darba stāžu) atbilst ES vidējam rādītājam( ). Tomēr bezdarbnieku nabadzības riska rādītājs ir augsts, proti, 59,6 %, un tas pieaug. Darbinieku zemo sociālās apdrošināšanas iemaksu dēļ bezdarbnieka pabalsti bieži vieni ir zemi. Turklāt zemie sociālās palīdzības pabalsti, ar kuriem tiek atbalstīti bezdarbnieki, kas saskaras ar ilgstošiem bezdarba periodiem, veicina augstu nabadzības līmeni bezdarbnieku vidū. Sociālā nodrošinājuma sistēma neaptver visus nodarbinātos cilvēkus, un pašnodarbinātās personas savām pensijām iemaksā maz. Aptuveni 8 % Latvijas darba ņēmēju ir pašnodarbinātas personas bez darbiniekiem, salīdzinot ar ES vidējo rādītāju – 10 %. Uz viņiem neattiecas bezdarba pabalstu shēma vai apdrošināšana pret nelaimes gadījumiem un arodtraumām. Gandrīz visi (90 %) pašnodarbinātie maksā sociālās apdrošināšanas iemaksas no ienākumiem, kas ir vienādi ar minimālo algu. Zemo sociālo iemaksu dēļ vecuma pensijas būs ļoti mazas (Eiropas Komisija, 2018c). Turklāt uz gadījuma darba ņēmējiem neattiecas slimības pabalsti, un sezonas darba ņēmēji nav apdrošināti pret lielāko daļu sociālo risku. Personu ar invaliditāti sociālā aizsardzība ir vāja. To personu ar invaliditāti, kuras apdraud nabadzības vai sociālās atstumtības risks, īpatsvars Latvijā ir 42,5 %, kas ir viens no augstākajiem rādītājiem ES (ES vidējais rādītājs ir 30,1 %). Latvijā ir viena no lielākajām plaisām ES starp nabadzības riska rādītāju un sociālās atstumtības rādītāju personām ar invaliditāti un bez tās (20,8 procentpunkti salīdzinājumā ar ES vidējo rādītāju – 9,2 procentpunkti). Invaliditātes pensijas ir zemas, un 43 % personu ar invaliditāti saņem pensijas, kas nepārsniedz 120 euro mēnesī. Valsts sociālā nodrošinājuma pabalsts, ko izmanto kā pamatu invaliditātes pensijas aprēķināšanai, nav pārskatīts kopš 2006. gada un patlaban ir 64,03 euro mēnesī vai 106,72 euro mēnesī cilvēkiem ar invaliditāti kopš bērnības. Ir sākusies pāreja no institucionālas aprūpes uz kopienā balstītu aprūpi. Iestādes bērnu aprūpei ārpus ģimenes un pieaugušajiem ar īpašām aprūpes vajadzībām izmaksā dārgi un rada sliktus sociālos iznākumus. Paredzēts, ka tās tiks aizstātas ar kopienā balstītiem pakalpojumiem vietējā līmenī un ģimenei līdzīgu aprūpi. 2018. gadā tika palielināts finansiālais atbalsts audžuģimenēm, un tika uzsākta komunikācijas kampaņa, lai pārvarētu aizspriedumus par pieaugušajiem ar garīgās veselības traucējumiem. Politika tiek atbalstīta ar ES līdzekļiem, taču ir aptverta tikai daļa no vispārējām vajadzībām pēc kopienā balstītiem aprūpes pakalpojumiem, un būtu vajadzīgi papildu ieguldījumi. Turklāt ES finansēto projektu īstenošana kavējas gandrīz 2 gadus, apdraudot to plānoto pabeigšanu līdz 2023. gadam (Valsts kontrole, 2018). Ilgtermiņa aprūpes pieejamība uzlabojas, taču joprojām ir vāja. Neraugoties uz progresu mājas aprūpes pakalpojumu sniegšanā, neapmierinātas vajadzības pēc mājas aprūpes pakalpojumiem finansiālu iemeslu dēļ 2016. gadā bija 37,9 % mājsaimniecību, kas pārsniedz ES vidējo rādītāju – 32,2 %. Pašvaldības ir atbildīgas par pakalpojumiem, kurus galvenokārt sniedz institucionālās aprūpes centros. Zems atalgojums sociālajiem darbiniekiem un zems iedzīvotāju blīvums rada problēmu kvalitatīvu aprūpes pakalpojumu nodrošināšanā lauku reģionos (ESPN, 2018). Valsts galvenajos saimnieciskās darbības centros bērnu aprūpes iestāžu pieejamības līmenis ir zems. Cenas ziņā pieejamu (galvenokārt valsts) bērnudārzu pieejamība ir problēma Rīgā un citās lielākās pilsētās, uz kurām jauniešiem ir tendence migrēt (Eurofound, 2018). 2017. gadā 28,4 % no visiem 0–3 gadus veciem bērniem bija uzņemti formālās bērnu aprūpes iestādēs, kas ir mazāk nekā Barselonas mērķis – 33 % – un mazāk par ES vidējo rādītāju – 34,2 % (EU SILC). Kompensācija par nespēju nodrošināt vietu pašvaldības bērnudārzā nesedz izmaksas, kas saistītas ar privātiem bērnu uzraudzības pakalpojumiem, kas var likt cilvēkiem izvēlēties nestrādāt, nevis pieņemt darbu ar zemu atalgojumu. Vājš prestižs, zems atalgojums un liela darba slodze sociālo pakalpojumu sniedzējiem rada lielu darbinieku rotāciju un darbā pieņemšanas problēmas. Patlaban 38,7 % pašvaldību sociālo pakalpojumu neatbilst likumā noteiktajai minimālajai prasībai – nodrošināt vienu sociālā darba speciālistu uz 1000 iedzīvotājiem. Valsts sociālās aprūpes centros ir liela kadru mainība, jo īpaši darbvietās, kas ir tieši saistītas ar klientu aprūpi (aprūpētāji, sociālie aprūpētāji, sociālie rehabilitētāji, sociālie darbinieki). Viena piektdaļa aprūpētāju saņem ar likumu noteikto minimālo algu, un daudziem citiem darbiniekiem tiek maksāts tikai nedaudz vairāk par minimālo algu. Pienācīgu mājokļu pieejamība, jo īpaši iedzīvotāju grupām ar zemiem ienākumiem, ir problēma. ar ļoti sliktiem sadzīves apstākļiem saskaras 15,2 % iedzīvotāju, kas ievērojami pārsniedz ES vidējo rādītāju — 4,5 %. Puse no tām personām, kuras dzīvo zem nabadzības riska sliekšņa, dzīvo sliktos sadzīves apstākļos( ). Lauku apvidu iedzīvotāji, jo īpaši Latgales reģionā, dzīvo sliktākos sadzīves apstākļos nekā pilsētu iedzīvotāji. Lai gan pārmērīgu ar mājokli saistī