Direktīvas 3. pantā juridiskā palīdzība direktīvas izpratnē ir definēta kā dalībvalsts finansējums advokāta palīdzībai, kas nodrošina tiesību uz advokāta pieejamību īstenošanu. Direktīvas 8. apsvērumā noteikts, ka juridiskajai palīdzībai būtu jāsedz aizdomās turēto, apsūdzēto un pieprasīto personu aizstāvības izdevumi un ka dalībvalstu kompetentajām iestādēm vajadzētu būt iespējai juridiskās palīdzības piešķiršanas sakarā prasīt, lai aizdomās turētie, apsūdzētie vai pieprasītās personas atkarībā no saviem finansiālajiem resursiem paši daļēji sedz minētās izmaksas.

Papildus 8. apsvērumā norādītajam direktīvā nav tieši aplūkots jautājums par juridiskās palīdzības izmaksu atgūšanu, kaut arī tas ir būtiski. Tomēr dažos gadījumos valstu noteikumi par izmaksu atgūšanu var ietekmēt direktīvas īpašo prasību novērtējumu attiecībā uz to brīdi, kad tiek pieņemts lēmums par juridisko palīdzību, vai attiecībā uz juridisko noteiktību.

19 no visām dalībvalstīm nodrošina izmaksu atgūšanu vienā vai vairākos konkrētos apstākļos, piemēram:

·12 dalībvalstīs personas notiesāšanas gadījumā, pienācīgi ņemot vērā personas finansiālo un/vai ģimenes stāvokli vai pat neatkarīgi no šiem apstākļiem, vai gadījumā, ja kriminālprocess tiek izbeigts tādu apstākļu dēļ, kas neatbrīvo personu, piemēram, noilguma termiņš vai amnestija;

·astoņās dalībvalstīs, ja atklājas, ka personai nebija tiesību uz juridisko palīdzību, tā sniedza nepatiesas ziņas, nesadarbojās vai ļaunprātīgi izmantoja juridisko palīdzību, vai nav paziņojusi iestādēm, ka juridiskās palīdzības sniegšanai pamatojums vairs nepastāv, vai ja juridiskās palīdzības izmaksas radušās nolaidības dēļ; kā arī

·četrās dalībvalstīs, ja juridiskās palīdzības saņēmēja finansiālais stāvoklis ir uzlabojies.

3.3.Juridiskā palīdzība kriminālprocesā (4. pants)

Direktīvas 4. panta 1. un 2. punktā noteikts, ka dalībvalstīm jānodrošina, ka aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem ir tiesības uz juridisko palīdzību, ja tiem trūkst līdzekļu, lai apmaksātu advokāta palīdzību (mantiskā stāvokļa pārbaude), un/vai ja tas nepieciešams tiesiskuma interesēs (pamatotības pārbaude). Tas dalībvalstīm atstāj zināmu rīcības brīvību. Principā katra var saglabāt savas atšķirīgās juridiskās palīdzības sistēmas struktūru, ja vien attiecīgo valsts noteikumu piemērošana neierobežo tiesības un procesuālās garantijas, ko nodrošina Eiropas Savienības Pamattiesību harta un Eiropas Cilvēktiesību konvencija, kā to interpretējusi Tiesa un Eiropas Cilvēktiesību tiesa (direktīvas 17. apsvēruma pēdējais teikums).

Attiecīgajā direktīvas 18. apsvērumā ir noteikts: “Dalībvalstīm būtu jānosaka juridiskās palīdzības sniegšanas praktiskie pasākumi. Šādi pasākumi varētu noteikt, ka juridisko palīdzību piešķir pēc aizdomās turētā, apsūdzētā vai pieprasītās personas lūguma. Tomēr, ņemot vērā neaizsargātu personu īpašās vajadzības, šādu lūgumu nevajadzētu noteikt par juridiskās palīdzības piešķiršanas būtisku nosacījumu.”

Konstatēts, ka trīs dalībvalstis pieprasa iesniegt oficiālu lūgumu pēc juridiskās palīdzības un neparedz nekādas iespējas juridiskās palīdzības piešķiršanai ex officio. Tādēļ prasība iesniegt oficiālu lūgumu šajās dalībvalstīs var izpausties kā būtisks nosacījums juridiskas palīdzības sniegšanai direktīvas 18. apsvēruma izpratnē. Tomēr vienā no šīm dalībvalstīm šo būtiskumu mazina valsts tiesību aktos paredzētā prasība, ka tiesību aizsardzības iestādēm jāinformē attiecīgā persona par tiesībām uz juridisko palīdzību, kā arī tas, ka valsts advokātu asociācija var avansā segt izmaksas un honorārus līdz oficiāla lēmuma pieņemšanai.

Piecas dalībvalstis piemēro tikai mantiskā stāvokļa pārbaudi un trīs dalībvalstis — tikai pamatotības pārbaudi, savukārt 16 dalībvalstis piemēro gan mantiskā stāvokļa, gan pamatotības pārbaudi. No visām dalībvalstīm viena nav izmantojusi iespēju tiesībām uz juridisko palīdzību piemērot mantiskā stāvokļa vai pamatotības pārbaudi. Rezultātā dalībvalstī pastāv beznosacījumu tiesības uz juridisko palīdzību, un tā nav transponējusi 4. panta 2., 3. un 4. punktu, jo tie nav piemērojami valsts kontekstā.

Šķiet, ka no visām dalībvalstīm, kuras piemēro mantiskā stāvokļa pārbaudi, 19 dalībvalstu tiesību akti atbilst direktīvas 4. panta 3. punktam, kas nosaka, ka šīm dalībvalstīm ir jāņem vērā visi attiecīgie un objektīvie faktori, piemēram, personas ienākumi, kapitāls un ģimenes stāvoklis, kā arī izmaksas par advokāta palīdzību un dzīves līmeni minētajā dalībvalstī, lai noteiktu, vai saskaņā ar piemērojamiem kritērijiem minētajā dalībvalstī aizdomās turētajam vai apsūdzētajam trūkst līdzekļu advokāta palīdzības apmaksāšanai. Dalībvalstis, kas izmanto mantiskā stāvokļa pārbaudi, izmanto dažādus kritērijus, lai noteiktu tiesības uz juridisko palīdzību. No visām dalībvalstīm deviņas paļaujas uz vispārīgām klauzulām, piemēram, vispārīgām atsaucēm uz pieteikuma iesniedzēja sociālekonomisko vai finansiālo stāvokli, tādējādi nodrošinot lielāku elastību. Turpretim 12 dalībvalstis ir izstrādājuši sīkākus noteikumus, ar kuriem ieviesti īpaši kritēriji un/vai fiksēta robežvērtība. Tikai divās dalībvalstīs, kas izmanto mantiskā stāvokļa pārbaudi, valsts pasākumi pilnībā neatbilst direktīvas 4. panta 3. punktam. Vienā no tām tas ir saistīts ar pieņēmumu, ka noteiktu kategoriju aizdomās turēto un apsūdzēto ienākumi pārsniedz juridiskās palīdzības saņemšanas robežvērtību. Šāds pieņēmums arī izslēdz iespēju turpmākajā tiesvedībā saņemt juridisko palīdzību neatkarīgi no šīs procedūras veida un attiecīgās personas procesuālā statusa. No otras puses, neatbilstība 4. panta 3. punktam ir saistīta ar to, ka nav īpašu kritēriju attiecīgās personas finansiālā stāvokļa novērtēšanai, kā arī ar to, ka mantiskā stāvokļa pārbaude tiek izmantota tikai tiesvedības beigās, lemjot par izmaksu iespējamo atgūšanu.

Direktīvas 4. panta 4. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka dalībvalstīm, kas izmanto pamatotības pārbaudi, ir jāņem vērā noziedzīgā nodarījuma smagums, lietas sarežģītība un soda, ko varētu uzlikt konkrētā lietā, smagums, lai noteiktu, vai tiesiskuma interesēs nepieciešams piešķirt juridisko palīdzību. No visām dalībvalstīm, kas izmanto pamatotības pārbaudi, septiņas ir noteikušas īpašus kritērijus šādām pārbaudēm šī termina vistiešākajā nozīmē. Lielākajai daļai dalībvalstu, kas izmanto pamatotības pārbaudi (18), ir obligātās aizstāvības sistēmas, kas līdzinās pamatotības pārbaudei atbilstīgi direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktam (sk. šā ziņojuma 3.1. iedaļu). Piecu dalībvalstu tiesību aktos ir arī minētas vispārīgas atsauces uz tiesiskuma interesēm, bet tikai viena dalībvalsts, kas izmanto pamatotības pārbaudi, paļaujas vienīgi uz šādu vispārīgu atsauci. Šajā dalībvalstī tiesa “tiesiskuma interešu” kritēriju piemēro diskrecionāri atkarībā no lietas apstākļiem. Taču faktiski, ja aizdomās turētie vai apsūdzētie atbilst mantiskā stāvokļa pārbaudes prasībām, tiesa saskaņā ar ieinteresēto personu ziņojumiem automātiski uzskata, ka juridiskās palīdzības piešķiršana ir tiesiskuma interesēs, un tāpēc uzskata, ka ir izpildītas arī pamatotības pārbaudes prasības.

Direktīvas 4. panta 4. punkta otrajā teikumā ir uzskaitītas situācijas, kurās pamatotības pārbaude ir jāuzskata par izturētu, proti:

(a)ja aizdomās turētais vai apsūdzētais tiek nogādāts kompetentā tiesā vai pie kompetenta tiesneša lēmuma pieņemšanai par apcietināšanu jebkurā procesa stadijā, uz ko attiecas šī direktīva; un

(b)apcietinājuma laikā.

11 dalībvalstīs, kas izmanto pamatotības pārbaudi, ir konstatētas atbilstības problēmas, kas galvenokārt saistītas ar iepriekš minēto a) apakšpunktu. Šīs problēmas galvenokārt attiecas uz gadījumiem, kad lēmums par pirmstiesas apcietinājumu tiek pieņemts, kamēr personai (vēl) nav atņemta brīvība. Taču atbilstības problēmas konstatētas arī gadījumos, kad policija šādu personu jau ir apcietinājusi.

Direktīvas 4. panta 5. punktā noteikts, ka dalībvalstīm jānodrošina, ka juridiskā palīdzība tiek piešķirta bez nepamatotas kavēšanās un vēlākais — pirms nopratināšanas, ko veic policija, cita tiesībaizsardzības iestāde vai tiesu iestāde, vai pirms tiek veiktas direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētās izmeklēšanas vai pierādījumu vākšanas darbības. Šajā kontekstā jāatzīmē, ka 14 dalībvalstis nodrošina pagaidu vai ārkārtas juridisko palīdzību. Tomēr 22 dalībvalstīs ir konstatētas atbilstības problēmas saistībā ar 4. panta 5. punktu. Daudzās no šīm dalībvalstīm (17) advokāta pieejamību ir iespējams nodrošināt savlaicīgi (piemērojot Direktīvu 2013/48/ES), bet direktīvas 4. panta 5. punktā noteiktās tiesības uz (pagaidu) juridisko palīdzību nav skaidri paredzētas. Minētās atbilstības problēmas ir saistītas ar nepareizu direktīvas darbības jomas transponēšanu un juridiskās palīdzības sniegšanas laika posmu gan vispārīgi, gan konkrētos gadījumos. Turklāt atbilstības problēmas ir konstatētas arī tad, ja oficiāla lūguma iesniegšana kalpo kā būtisks nosacījums juridiskās palīdzības sniegšanai.