Briselē, 14.1.2011 COM(2011) 2 galīgā redakcija KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI par gūtajiem rezultātiem un par Eiropas Bēgļu fonda īstenošanas kvalitātes un kvantitātes aspektiem 2005.–2007. gada laikposmā (ziņojums iesniegts saskaņā ar 54. panta 5. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 23. maija Lēmumā Nr. 573/2007/EK) GALĪGAIS NOVĒRTĒJUMS Eiropas Bēgļu fonda galīgais novērtējums 2005.–2007. gada laikposmā Ievads Eiropas Bēgļu fonda, kuru izveidoja 2000. gadā laikposmam no 2000. gada līdz 2004. gadam, darbība tika turpināta ar Padomes 2004. gada 2. decembra Lēmumu 2004/904/EK. Lai gan sākotnēji bija paredzēts, ka jaunais īstenošanas periods aptvers 2005.–2010. gada laikposmu, vēlāk to saīsināja līdz 2007. gadam saistībā ar to, ka tika ieviests jauns juridiskais un finansiālais pamats kā daļa no Vispārīgās programmas ,,Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība”; ar šo programmu izveidoja Eiropas Bēgļu fondu un trīs citus fondus atlikušajai sākotnējā perioda daļai un turpmākajiem gadiem. Balstoties uz 2000.–2004. gada laikposmam paredzētā fonda pirmo īstenošanas periodu, Eiropas Bēgļu fonda 2005.–2007. gadam mērķis arī turpmāk ir, ,,ņemot vērā Kopienas tiesību aktus šajā jomā, atbalstīt un veicināt dalībvalstu pūliņus, uzņemot bēgļus un pārvietotās personas un risinot jautājumus saistībā ar šādas uzņemšanas sekām”. Fonds ir izveidots kā instruments, lai piešķirtu resursus taisnīgi un samērīgi katras dalībvalsts veikumam, ņemot vērā tās pūliņus bēgļu un pārvietoto personu uzņemšanā. Fonda darbības mērķgrupas ir šādas: - - visi trešo valstu valstspiederīgie vai bezvalstnieki, kuru statuss ir definēts Ženēvas Konvencijā un kuri kā bēgļi drīkst uzturēties kādā dalībvalstī; - - visi trešo valstu valstspiederīgie vai bezvalstnieki, uz kuriem attiecas kāda alternatīvā aizsardzība, ko piešķīrusi dalībvalsts saskaņā ar piemērojamiem Eiropas tiesību aktiem; - - visi trešo valsts valstspiederīgie vai bezvalstnieki, kuri pieteikušies uz kādu no iepriekš aprakstītajiem aizsardzības veidiem; - - visi trešo valstu valstspiederīgie vai bezvalstnieki, uz kuriem attiecas pagaidu aizsardzības režīms dalībvalstī saskaņā ar Eiropas piemērojamiem tiesību aktiem. Darbības , kas tiesīgas saņemt fonda atbalstu, aptver vienu vai vairākas šādas jomas: - uzņemšanas apstākļi un patvēruma procedūras; - to mērķgrupas personu integrācija, kuru uzturēšanās dalībvalstī ir ilgstoša vai pastāvīga; - to mērķgrupas personu brīvprātīga atgriešanās, ja vien tās nav ieguvušas jaunu pilsonību un nav atstājušas dalībvalsts teritoriju. Ar fonda atbalstītajām darbībām jo īpaši veicina attiecīgo pašreizējo un turpmāko Eiropas tiesību aktu īstenošanu Eiropas kopējās patvēruma sistēmas jomā. Turklāt ar šīm darbībām ņem vērā īpašo situāciju, kādā atrodas neaizsargātas personas, piemēram, nepilngadīgie, vecāka gadagājuma cilvēki un personas, kas ir spīdzinātas, izvarotas vai cietušas no citas smagas psiholoģiskas, fiziskas vai seksuālas vardarbības, u. tml. 93 % no budžeta apropriācijām tika piešķirti dalībvalstīm, lai izpildītu Savienības līdzfinansētās valstu programmas, kuras īsteno, piemērojot dalīto pārvaldību. Atlikums, t. i., līdz 7 % no apropriācijām, bija pieejams Komisijas tieši īstenotajām Kopienas darbībām, kuru mērķis ir finansēt starpvalstu darbības vai Eiropas Savienības nozīmes darbības saistībā ar patvēruma politiku un pasākumiem, kas attiecas uz bēgļiem un pārvietotām personām. Fonda īstenošanā piedalījās visas Savienības dalībvalstis, izņemot Dāniju saskaņā ar Protokolu par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību. Bulgārija un Rumānija, kas pievienojās Eiropas Savienībai 2007. gada 1. janvārī, piedalījās fonda īstenošanā tikai pēdējā, 2007. gadā. Pēc 2005.–2007. gada programmu pabeigšanas katra dalībvalsts iesniedza novērtējuma ziņojumu par fonda līdzfinansēto darbību rezultātiem un sekām. Visās dalībvalstīs novērtējumu veica finansēto projektu līmenī; novērtēti tika visi projekti vai – ja projektu bija daudz – reprezentatīvs paraugs. Tā kā novērtējuma veikšanai vairums dalībvalstu piesaistīja neatkarīgus ekspertus, valstu novērtējuma ziņojumi sniedz godīgu un neatkarīgu skatījumu uz programmu panākumiem un iespējamiem trūkumiem. Šis novērtējuma ziņojums balstās uz dalībvalstu iesniegtajiem ziņojumiem par valstu programmu īstenošanu. Tas balstās arī uz papildu datiem un informāciju, kas Komisijai bija pieejama. Jāuzsver, ka šajā novērtējuma ziņojumā iekļautie skaitļi ir vidējie lielumi, kas ne vienmēr atspoguļo novirzes no tendences. Ja vien iespējams, ir norādīts uz atšķirībām vai novirzēm no vidējā lieluma. FONDA BUDžETA IZPILDE 2005.–2007. GADā Tā kā visas maksājumu darbības nav vēl pabeigtas, turpmākais kopsavilkuma apraksts par budžeta izpildi balstās uz iedalītajiem līdzekļiem. Valstu programmas Budžeta pārskats Valstu programmām paredzētās fonda budžeta apropriācijas 2005. gadā bija EUR 43 200 593, 2006. gadā – EUR 46 288 323 un 2007. gadā – EUR 63 302 688. Programmām iedalītās un Komisijas apstiprinātās summas 2005. gadā bija EUR 43 169 204, 2006. gadā – EUR 45 200 066 un 2007. gadā – EUR 63 302 688 (visi skaitļi ir noapaļoti). Ir izmantoti gandrīz visi valstu programmām pieejamie budžeta līdzekļi. Nelielā atšķirība starp budžeta apropriācijām un izmantotajām summām ir izskaidrojama ar to, ka Slovākija 2005. gadā neizmantoja nelielu daļu no sava piešķīruma, tas pats attiecās uz Īriju un Apvienoto Karalisti 2006. gadā. Kopējās to visu darbību izmaksas, kuras 2005.–2007. gadā tika finansētas no valstu programmām, bija gandrīz 300 miljoni euro. Fonda ieguldījums bija nedaudz vairāk nekā puse no šīs summas[1]. Papildu līdzekļi tika piešķirti no valstu budžetiem, kā arī tos piešķīra līdzekļu saņēmēji. 1. tabula – kopējās EBF programmu izmaksas un finansējuma avoti 2005.–2007. gadā ES līmenī (valstu programmu finanšu plānu konsolidācija visās dalībvalstīs) Finansējuma avots | Summas euro | % | Eiropas Bēgļu fonda piešķīrums | A | 151 671 959,34 | 51,1 % | Valsts piešķīrumi | B | 88 331 906,23 | 29,8 % | Reģionu piešķīrumi | C | 10 360 468,64 | 3,5 % | Pašvaldību piešķīrumi | D | 16 295 722,46 | 5,5 % | Valsts publiskie piešķīrumi | B+C+D | 114 988 097,33 | 38,7 % | Kopējie publiskie piešķīrumi | A+B+C+D | 266 660 056,67 | 89,9 % | Privātie piešķīrumi | E | 30 125 122,27 | 10,1 % | Kopējās izmaksas | A+B+C+D+E | 296 785 178,94 | 100 % | [pic] EBF finansējuma sadalījums pa dalībvalstīm un darbībām Valstu programmām pieejamos līdzekļus Komisija piešķīra dalībvalstīm saskaņā ar sadales principu, kas noteikts Padomes lēmumā, ar ko izveido Eiropas Bēgļu fondu. Šis princips balstās uz personu skaitu fonda mērķgrupās un uz piemērojamiem svēruma koeficientiem. Fonda pamatā ir taustāms solidaritātes un noslogojuma sadalījuma principa apliecinājums. Kā redzams 1. diagrammā, Apvienotā Karaliste, Vācija un Francija bija trīs lielākās fonda līdzekļu saņēmējas 2005.–2007. gadā, to īpatsvars bija no apmēram 12 % (Francija) līdz 17 % (Apvienotā Karaliste). Tām sekoja Zviedrija un Austrija (katras īpatsvars bija 7,7 %) un Nīderlande (5,4 %). Iepriekšējā plānošanas periodā (2000.–2004. gadā) lielākās līdzekļu saņēmējas bija tās pašas dalībvalstis tajā pašā kārtībā, savukārt pārējo dalībvalstu sarindojums var atšķirties pa gadiem, proti, atkarībā no patvēruma meklētāju plūsmām attiecīgajā gadā. 1. diagramma – EBF finansējuma sadalījums pa dalībvalstīm (ES26) 2005.–2007. gadā [pic] | No tām dalībvalstīm, kas pievienojās Eiropas Savienībai 2004. un 2007. gadā, lielākās līdzekļu saņēmējas 2005.–2007. gadā bija Čehija, Polija un Slovākija, kam sekoja Ungārija. 2004. gadā, t. i., pirmajā fonda īstenošanas gadā jaunajās dalībvalstīs, lielākā līdzekļu saņēmēja bija Ungārija, apsteidzot Poliju un Slovākiju. Tomēr 2004. gadā Čehija nolēma nepiedalīties fonda īstenošanā. Salīdzinājumā ar iepriekšējo plānošanas periodu (2000.–2004. gads) 2005.–2007. gada periodā ir konstatējamas ievērojamas izmaiņas, dalībvalstīm sadalot EBF līdzekļus pa trim darbībām (uzņemšana un patvēruma procedūras, integrācija un brīvprātīga atgriešanās) (skatīt 2. diagrammu). Pirmās jomas īpatsvars samazinājās (no 46 % līdz 41 %), otrās jomas īpatsvars samazinājās nedaudz, un trešās jomas īpatsvars palielinājās visai ievērojami (no 22 % līdz 28 %). Kaut arī brīvprātīgās atgriešanās pasākumu joma bija vismazākā no trim darbības jomām un kaut arī tās īstenošana bija sarežģītāka nekā pārējo jomu gadījumā, šai jomai dalībvalstis veltīja savās stratēģijās arvien lielāku uzmanību. Šī tendence attiecas uz katras jomas īpatsvaru, nevis uz summām. Proti, dalībvalstis nesamazināja savus uzņemšanai vai integrācijai paredzētos līdzekļus, bet gan ievērojami palielināja summas, kas paredzētas brīvprātīgās atgriešanās pasākumiem. 2. diagramma – ES finansējuma sadalījums ES līmenī pa darbībām (noapaļoti skaitļi) [pic] Pastāvēja ievērojamas atšķirības starp dalībvalstīm attiecībā uz katras jomas īpatsvaru, kas izskaidrojams ar katras dalībvalsts situāciju un stratēģiju, kā tas redzams 2. tabulā turpmāk. Kaut arī vairums dalībvalstu paredzēja ievērojamus līdzekļus, lai uzlabotu patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļus un patvēruma procedūras, vairākās dalībvalstīs ar salīdzinoši lielām patvēruma meklētāju plūsmām (Kipra, Francija, Grieķija, Itālija un jo īpaši Malta) bija konstatējams īpatsvars, kas pārsniedza vidējo rādītāju. Līdzīgā kārtā daudzās dalībvalstīs, kas Eiropas Savienībai pievienojās 2004. gadā, salīdzinoši lielas EBF summas tika novirzītas, lai nodrošinātu, ka patvēruma meklētāju uzņemšanas iestādes un patvēruma procedūras atbilst standartiem, kas noteikti piemērojamos ES tiesību aktos. Kaut arī summas, kas paredzētas darbībām, lai integrētu bēgļus un personas, uz kurām attiecas citi starptautiskās aizsardzības veidi, visumā nav pārāk atšķirīgas, dažās valsts programmās šīs darbības bija skaidri uzsvērtas (Somija un Īrija). Darbības brīvprātīgas atgriešanās jomā, kuras Eiropas Bēgļu fonda pirmajā plānošanas periodā (2000.–2004. gads) veica tikai nedaudzas dalībvalstis, otrajā plānošanas periodā kļuva par kopīgu elementu visu dalībvalstu (izņemot trīs dalībvalstis) programmās. Lielākā daļa no Apvienotajai Karalistei paredzētajām apropriācijām tika izmantota vienam lielam un sekmīgam projektam šajā jomā. Rezultātā tika nodrošināta līdzsvarotāka pieeja, kas aptver patvēruma meklētāju labāku uzņemšanu, personu, kurām piešķirts aizsargājamā statuss, integrāciju un, visbeidzot, labāku reintegrācijas izredžu nodrošināšanu izcelsmes valstī to personu gadījumā, kuru pieteikumi ir noraidīti. Sīkāka informācija ir sniegta turpmākajās šā ziņojuma sadaļās. 2. tabula – EBF finansējuma sadalījums dalībvalstu līmenī pa darbībām (2005.–2007. gads) (A, B un C darbību definīcijai skatīt 2. diagrammu iepriekš) [pic] Kopienas darbības Kopienas darbības tika īstenotas, izmantojot trīs Komisijas gada darba programmas, kas atsaucās uz politikas dokumentiem, proti, Hāgas programmu un paziņojumu par praktisko sadarbību (COM(2006) 67 galīgā redakcija). Ar darba programmām līdzfinansēja pasākumus, kuru mērķis ir ieviest struktūras, kas ļauj valstu patvēruma dienestiem atvieglot praktisko sadarbību, lai sasniegtu trīs galvenos mērķus: panākt vienotu procedūru visā ES; kopīgi ievākt, novērtēt un izmantot informāciju par izcelsmes valstīm; un rast veidus, kā dalībvalstis varētu ciešāk sadarboties, lai risinātu īpašas patvēruma sistēmu vai uzņemšanas spēju problēmas, kas rodas tādu faktoru rezultātā kā, piemēram, ģeogrāfiskā atrašanās vieta. Atlasīto projektu ietvaros galvenā uzmanība parasti bija pievērsta Kopienas tiesību aktu īstenošanai, paraugpraksei un starptautisku sadarbības tīklu izveidei. Vairumā gadījumu projektus vadīja nevalstiskas organizācijas, un mērķgrupas bija jaunieši, neaizsargāti cilvēki un pārvietotas personas. Projektu raksturīgā īpašība bija to inovatīvie aspekti attiecībā uz saturu, mērķgrupu un partnerību. Turpmāk redzamajā 3. tabulā ir sniegts atlasīto projektu un to ietekmes uz budžetu pārskats. 3. tabula – EBF Kopienas darbības 2005., 2006. un 2007. gadā Atlasīto projektu skaits un ietekme uz budžetu EBF Kopienas darbības | Gads | Pieejamo līdzekļu kopapjoms (attiecībā uz dotācijām) (EURO) | Saņemto priekšlikumu skaits | Finansēto priekšlikumu skaits | Atlasītie projekti | Budžeta izpildes rādītājs (%) | Atlasīto priekšlikumu īpatsvars (%) no kopā saņemtajiem priekšlikumiem | Kopējās atbilstīgās izmaksas (EURO) | EBF ieguldījums (EURO) | Līdzfinansējums % | 2005. | 2 250 000 | 26 | 8 | 31 % | 2 067 166 | 1 576 038 | 76 % | 70 % | 2006. | 3 144 067 | 18 | 10 | 56 % | 2 685 093 | 1 820 310 | 68 % | 58 % | 2007. | 4 204 996 | 35 | 17 | 49 % | 5 278 476 | 4 150 101 | 78 % | 99 % | Nepiešķirtās summas ir izskaidrojamas ar priekšlikumu nepietiekamu kvalitāti. Tika nolemts neatlasīt projektus, kuru kvalitāte nesasniedz zināmu tehniskās kvalitātes līmeni. Tāpēc dažas apropriācijas netika savlaicīgi izmantotas. Joprojām pastāv iespējas, lai efektīvāk izmantotu Kopienas darbības. Piemēram, gan Komisijas nodaļās, kas atbild par jautājumiem saistībā ar fondu, gan atbildīgajās iestādēs katrā dalībvalstī ir jāuzlabo mehānismi, kas paredzēti informācijas par Kopienas darbībām apkopošanai un izplatīšanai. Jāizveido arī labāka saikne starp Kopienas darbībām un valstu programmām. Papildus iepriekš aprakstītajām dotācijām Komisija izmantoja arī daļu no publiskajam iepirkumam paredzētajiem līdzekļiem, piemēram, 2007. gadā priekšizpētei par Eiropas Patvēruma atbalsta biroju (EUR 138 800). 2. VALSTU PROGRAMMU IZPILDE 2005.–2007. GADā 2.1. Komisijas stratēģisko pamatnostādņu īstenošana Dalībvalstu valsts programmām jābūt atbilstīgām ar Komisijas stratēģiskajām pamatnostādnēm. Pamatnostādnes, kas aptvēra piecas prioritātes, sniedza īstenošanas pamatu saskaņā ar Eiropas līmenī noteiktiem konkrētiem mērķiem, taču tās neierobežoja dalībvalstu plānoto pasākumu atbilstību ar nosacījumu, ka šie pasākumi atbilst Eiropas Bēgļu fonda juridiskajam pamatam. Turpmāk seko pamatnostādņu īstenošanas novērtējums par programmu slēgšanu. 1. prioritāte – principu un pasākumu īstenošana, tostarp to, kuri saistīti ar integrācijas mērķiem un ir izklāstīti Kopienas acquis patvēruma politikas jomā. 1. prioritātes nolūks bija atbalstīt Kopienas acquis patvēruma politikā īstenošanu ar Eiropas Bēgļu fonda finansēto pasākumu un projektu palīdzību. Šī prioritāte tika īstenota visās dalībvalstīs bez izņēmuma. 2. prioritāte – sagatavošanās to principu un pasākumu īstenošanai, kas noteikti Padomes direktīvā par minimuma standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu. 2. prioritāte tika īstenota lielā mērā visās dalībvalstīs, izņemot Luksemburgu un Apvienoto Karalisti. Svarīgs jautājums saistībā ar 2. prioritātes īstenošanu bija patvēruma meklētājiem sniegtā juridiskā palīdzība, kas bija viena no galvenajām to pasākumu kategorijām, kurus finansēja darbības ,,Uzņemšanas apstākļi un patvēruma procedūras” ietvaros. 3. prioritāte – tādu pasākumu īstenošana, kuru mērķis ir uzlabot starptautiskās aizsardzības lūgumu izskatīšanas procedūru kvalitāti dalībvalstīs. 3. prioritāte tika īstenota visās dalībvalstīs, izņemot Franciju, Grieķiju, Īriju, Luksemburgu, Maltu, Portugāli, Ungāriju un Vāciju. Prioritāte tika īstenota, aptverot dažādus aspektus, proti, uzlabojot procedūras, mainot iesaistīto iestāžu darba metodes, veicot pētījumus, lai apzinātu patvēruma sistēmas noslogojumu, iegādājoties iekārtas, piemēram, datorizētas sistēmas, lai palīdzētu uzlabot procedūru kvalitāti u. tml. 4. prioritāte – tādu pasākumu īstenošana, kas saistīti ar patvēruma meklētājiem, bēgļiem vai personām, uz kurām attiecas pagaidu vai alternatīva aizsardzība, un nepilngadīgajiem, ievērojot bērnu interešu aizsardzības principu. Desmit dalībvalstis (Bulgārija, Francija, Grieķija, Kipra, Luksemburga, Malta, Slovēnija, Somija, Spānija un Vācija) īstenoja projektus, kas bija pilnībā veltīti nepilngadīgajiem, un četras dalībvalstis (Beļģija, Polija, Slovākija un Ungārija) īstenoja dažādus projektus, kas bija vērsti uz patvēruma meklētājiem vai bēgļiem, īpašu uzmanību veltot bērniem. Grieķija, Īrija un Vācija lika īpašu uzsvaru uz šo prioritāti. 5. prioritāte – darbības, kuru konkrētais mērķis ir dalībvalstīs saskaņā ar pārcelšanās shēmām ielaisto personu uzņemšana un orientācija un šo shēmu pārvaldība; tas attiecas uz dalībvalstīm, kas šādas shēmas ir jau izveidojušas vai vēlas to darīt. 5. prioritāti ir īstenojušais tikai trīs dalībvalstis: Somija (to personu integrācija, kuras ir pārcēlušās saskaņā ar UNHCR pārcelšanās shēmu), Portugāle (12 no Maltas pārsūtītu bēgļu pārvietošana) un Spānija (pārcelšanās procedūru padziļināta izpēte). 2.2. Galvenie dati Valstu programmas parasti īstenoja, izmantojot atklātus uzaicinājumus iesniegt priekšlikumus (vairumā dalībvalstu organizēja vienu uzaicinājumu gadā), kā rezultātā tika saņemts iespaidīgs priekšlikumu skaits, proti, 2492 priekšlikumi. No tiem atlasīja un finansēja 1403 priekšlikumus. Katrā dalībvalstī finansēto projektu kopskaits ir no viena projekta Rumānijā un sešiem Bulgārijā (šīs valstis piedalījās fonda darbībā tikai 2007. gadā) līdz 441 projektam Vācijā. Vidējais gadā finansēto projektu skaits (467 projekti Eiropas Savienībā) ir lielāks nekā iepriekšējā plānošanas periodā (410 projekti 2000.–2004. gada laikposmā), tomēr projektu skaita palielinājums ir mazāks nekā budžeta apropriāciju pieaugums. Tādējādi 2005.–2007. gada laikposmā vidēji bija vairāk salīdzinošu mazu projektu, proti, vidējais ES ieguldījums sasniedza apmēram EUR 108 000 uz katru projektu. Vairums projekta līdzekļu saņēmēju bija nevalstiskās organizācijas un pašvaldības (82 % no visiem projektiem). Nozīmīgas līdzekļu saņēmējas bija arī valsts iestādes (9 % no visiem projektiem), jo īpaši tajās dalībvalstīs, kurās fonds atbalstīja valsts īpašumā esošo telpu, piemēram, patvēruma meklētāju izmitināšanas centru, modernizāciju. No pārējām līdzekļu saņēmēju kategorijām nozīmīgākā līdzekļu saņēmēja ir Starptautiskā Migrācijas organizācija, kas no valstu programmām saņēma finansējumu 31 projektam 15 dalībvalstīs. Ar Eiropas Bēgļu fonda 2005.–2007. gada laikposmam juridisko pamatu tika ieviestas divas svarīgas izmaiņas attiecībā uz projektu atbilstības kritērijiem, proti, iespēja atbalstīt daudzgadu projektus un iespēja finansēt projektus, kas aptver vairākas darbības. Deviņas dalībvalstis (Apvienotā Karaliste, Beļģija, Igaunija, Īrija, Nīderlande, Slovēnija, Ungārija, Vācija un Zviedrija) atbalstīja daudzgadu projektus, desmit dalībvalstis (Beļģija, Igaunija, Itālija, Īrija, Latvija, Malta, Polija, Somija, Ungārija un Vācija) finansēja projektus, kas aptver vairākas darbības. It īpaši Itālija pilnībā izmantoja iespēju finansēt projektus, kas aptver vairākas darbības. Proti, gandrīz visi projekti attiecās uz patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļu uzlabošanu un uz bēgļu integrāciju pašvaldību līmenī. Vācija izceļas abos aspektos – trešdaļa no visiem projektiem bija daudzgadu projekti, gandrīz divas trešdaļas no visiem projektiem aptvēra vairāk nekā vienu darbību, un 45 % no visiem Vācijas projektiem aptvēra visas trīs fonda finansējumam atbilstīgās darbības. Daudzi projekti neaprobežojās tikai ar vienu pasākumu, bet bieži aptvēra vairākus pasākumus (turpmāk – ,,pasākumi”) vienas vai vairāku darbību ietvaros. Tāpēc finansēto pasākumu kopskaits (3259) ievērojami pārsniedza projektu skaitu. Turpmākajās nodaļās izklāstītais novērtējums par katras no trīs darbībām īstenošanu balstās uz šo pasākumu sīku aprakstu atbilstoši īstenošanas ziņojumiem, kurus projektu līdzekļu saņēmēji iesniedza, projektu noslēdzot. 2.3. Darbības ,,Uzņemšanas apstākļi un patvēruma procedūras” īstenošana No atbalsta saņemšanas kritērijiem atbilstošajām trim darbībām vissvarīgākā (finansēto pasākumu skaita ziņā) bija darbība ,,Uzņemšanas apstākļi un patvēruma procedūras”. Tā aptvēra dažādas tēmas, kas iedalāmas astoņās plašās kategorijās: izmitināšanas infrastruktūra vai pakalpojumi; materiāla palīdzība; medicīniska un psiholoģiska aprūpe; sociālā palīdzība, palīdzība administratīvo formalitāšu kārtošanā un juridiskā palīdzība; cita palīdzība, tostarp palīdzība valodas ziņā, mutiskā tulkošana; izglītība, valodu mācības un citas ierosmes, kas atbilst attiecīgās personas statusam; tās vietējās sabiedrības informēšana, kam būs saskarsme ar personām, kuras uzņem uzņēmējvalstī; patvēruma procedūru efektivitātes un kvalitātes uzlabošana. Darbība ,,Uzņemšanas apstākļi un patvēruma procedūras” tika īstenota visās dalībvalstīs, taču ar dažādu uzsvaru. Dalībvalstis, kurās īstenoja vismazāk šās darbības pasākumu, bija Apvienotā Karaliste, Rumānija, Bulgārija un Igaunija. Bulgārijas un Rumānijas gadījumā iemesls bija tas, ka šīs valstis piedalījās tikai vienā gada programmā. Apvienotā Karaliste savas programmas īstenošanā nolēma galveno uzmanību veltīt citām atbalsta saņemšanas kritērijiem atbilstošām darbībām, proti, darbībai ,,Integrācija” un jo īpaši darbībai ,,Brīvprātīga atgriešanās”. Savukārt Vācija, Itālija un Francija viennozīmīgi pievērsa galveno uzmanību šai darbībai. Sociālā palīdzība, palīdzība administratīvo formalitāšu kārtošanā un juridiskā palīdzība bija kategorija, kas bija iekļauta vairumā perioda laikā finansēto projektu. Šī kategorija aptvēra juridisko, administratīvo un sociālo konsultāciju sniegšanu (individuāli vai grupā, vai sanāksmēs klātienē) patvēruma meklētājiem patvēruma procedūras kontekstā, kā arī informatīvo materiālu izplatīšanu. Nākošā kategorija bija medicīniskā un psiholoģiskā aprūpe, kuru sniedza 21 dalībvalstī un kas ir kļuvusi svarīgāka, jo ir palielinājies to patvēruma meklētāju skaits, kuri cieš no medicīniskām un psihiskām problēmām vardarbības un spīdzināšanas rezultātā. Runājot par atlikušajām kategorijām, ir minams, ka 15 dalībvalstis finansiāli atbalstīja kategoriju ,,Izmitināšanas infrastruktūra un pakalpojumi”. Jo īpaši tajās dalībvalstīs, kas pievienojās Eiropas Savienībai kopš 2004. gada, Eiropas Bēgļu fondam bija ļoti svarīga nozīme, lai modernizētu valsts īpašumā esošās telpas, kurās patvēruma meklētājus izmitina atbilstoši ES standartiem; fonds atbalstīja ne tikai telpu paplašināšanu vai remontu, bet arī patvēruma meklētājiem sniegto pakalpojumu uzlabošanu (pārtika, apģērbs, pasākumi, administratīvā/juridiskā palīdzība u. tml.). Vairumā dalībvalstu bija vērojama pieaugoša tendence, saskaņā ar kuru projektus īstenojošās organizācijas nodrošināja patvēruma meklētājus ar pasākumu kopumu, kas aptver dažādus palīdzības veidus (sociālā, juridiskā, administratīvā, medicīniskā, materiālā, izglītības palīdzība u. tml.) un iespēju robežās ir pielāgots katras personas vai personu grupas situācijai. Vismazāk izplatīti bija pasākumi, kas saistīti ar patvēruma procedūru efektivitātes un kvalitātes uzlabošanu; 11 dalībvalstīs šie pasākumi tika finansēti tikai no valsts līdzekļiem, t. i., neizmantojot programmas. Tomēr dalībvalstīs, kurās šādus pasākumus īstenoja, tie bija sekmīgi. Daži piemēri: izcelsmes valstu datu bāžu un patvēruma procedūrai vajadzīgo informācijas sistēmu izstrāde, pastiprināta Dublinas II regulas piemērošana un ciešāka dalībvalstu sadarbība, kā arī patvēruma procedūru vispārēja uzlabošana un saīsināšana. [pic] 2.4. Darbības ,,Integrācija” īstenošana Darbība ,,Integrācija”, kuras mērķgrupa ir tikai personas, kas ilgstoši uzturas dalībvalstī (atzīti bēgļi, personas, uz kurām attiecas citas starptautiskas aizsardzības formas), pēc finansēto pasākumu skaita bija otrajā vietā no fonda atbalsta saņemšanas kritērijiem atbilstošajām trim darbībām. Šīs darbības aptvertās tēmas var iedalīt šādās kategorijās: palīdzība ar mājokļiem saistītos jautājumos un iztikas līdzekļu nodrošināšana; medicīniska un psiholoģiska aprūpe; sociālā palīdzība, palīdzība administratīvo formalitāšu kārtošanā, juridiskā palīdzība un palīdzība valodas ziņā; izglītība, arodapmācība un iemaņu apguve; citi pasākumi, kuri mērķis ir piekļuve nodarbinātības iespējām; citi pasākumi, lai veicinātu pašīstenošanos; pasākumi, kas palīdzības saņēmējiem ļauj pielāgoties dalībvalsts sabiedrībai; pasākumi, lai veicinātu dalību pilsoniskajā un kultūras dzīvē, un pasākumi, kas šādu personu saskarsmē ar valsts iestādēm veicina gan līdztiesīgu piekļuvi, gan līdztiesīgus rezultātus. Pasākumi šīs darbības ietvaros tika īstenoti visās dalībvalstīs. Lielākais pasākumu skaits bija Itālijā (vairāk nekā 40 % no visiem Eiropas Savienībā finansētajiem pasākumiem integrācijas jomā), jo vairums Itālijas vietējā līmeņa projektu patvēruma meklētāju uzņemšanu apvienoja ar to personu integrāciju, kurām piešķirts aizsargājamā statuss. Finansēto pasākumu skaits dažās dalībvalstīs ir izrādījies samērā neliels, jo valsts atbalsta sistēmas ietvaros, neizmantojot ES finansējumu, jau tika atbalstīti cilvēki, kuriem vajadzīga palīdzība, piemēram, bēgļi. No visām atbalsta jomām vissvarīgākā joma bija piekļuve nodarbinātības iespējām, tostarp izglītība, arodapmācība, iemaņu apguve, pasākumi, kas paredzēti, lai veicinātu pašīstenošanos, kā arī visi nepieciešamie palīdzības veidi. Vairākās dalībvalstīs, izmantojot dažādus atbalsta veidus, tika sniegta arī ievērojama palīdzība mājokļu jomā. Vispārzināms fakts ir tas, ka darba vietas un mājokļa atrašana pēc iespējas ātrāk pēc statusa atzīšanas ir svarīgi priekšnosacījumi, lai paātrinātu bēgļu un personu, kurām piešķirta starptautiska aizsardzība, integrāciju uzņemošās valsts sabiedrībā. Medicīniskā un psiholoģiskā aprūpe, kas ir būtisks pasākums patvēruma meklētajiem, bija vajadzīga arī pēc aizsardzības statusa atzīšanas. Visbeidzot, atbalstīti tika arī pasākumi, kuru mērķis ir līdzdalība uzņemošās valsts sabiedrībā un saziņa ar uzņemošās valsts sabiedrību, iesaistot to šajā procesā. Pastiprināti tika atbalstīta bēgļu un personu, kurām piešķirta starptautiska aizsardzība, pašīstenošanās, jo tas ir efektīvs viņu integrācijas veicināšanas veids. Tādējādi bija jāļauj bēgļiem īstenot savu saimniecisko, sociālo, kultūras vai par politisko potenciālu, lai integrētos uzņemošās valsts sabiedrībā un radītu pozitīvu piemēru. Visbeidzot, līdzīgi kā to pasākumu gadījumā, kurus finansēja darbības ,,Uzņemšanas apstākļi un patvēruma procedūras uzlabošana” ietvaros, vairums projektu darbības ,,Integrācija” ietvaros aptvēra vairākas jomas (izmitināšana, nodarbinātība, sociālā palīdzība un medicīniskā aprūpe u. tml.). Šīs jomas tika apvienotas integrācijas ,,paketēs” ar mainīgu uzsvaru (nodarbinātība, saziņa starp bēgļiem un vietējo sabiedrību, tiešs atbalsts konkrētās situācijās, piemēram, mājoklis, juridiskā palīdzība u. tml.), tādējādi ar vairāku piemērotu pasākumu palīdzību pielāgojot integrācijas atbalstu attiecīgo personu īpašajai situācijai un viņu apkārtnei. [pic] 2.5. Darbības ,,Brīvprātīga atgriešanās” īstenošana No trim darbībām vismazāk pārstāvēta bija darbība ,,Brīvprātīga atgriešanās”, proti, uz to attiecās mazāk par 10 % no visiem fonda finansētajiem pasākumiem. Finansētie pasākumi ir sadalīti šādās kategorijās: informācija un padomi saistībā ar brīvprātīgu atgriešanos; informācija par situāciju izcelsmes valstī vai agrākās parastās dzīvesvietas valstī; palīdzība saistībā ar ceļošanu; atbalsts (tostarp finansiāls atbalsts) reintegrācijai izcelsmes valstī vai agrākās parastās dzīvesvietas valstī; citas darbības, kas atvieglo valstu brīvprātīgas atgriešanās programmu organizēšanu un īstenošanu. Četras dalībvalstis neīstenoja pasākumus brīvprātīgas atgriešanās jomā, taču tajās dalībvalstīs, kurās šie pasākumi tika atbalstīti, to skaits ievērojami palielinājās salīdzinājumā ar pirmo īstenošanas periodu (2000.–2004. gads). Programmas izstrādes gaitā Komisija aicināja dalībvalstis iekļaut tajā darbību ,,Brīvprātīga atgriešanās”. Svarīgi ir tas, ka nevalstiskās organizācijas, kas atbalsta patvēruma meklētājus, arvien vairāk atzīst, ka būtu lietderīgi sniegt patvēruma meklētājiem, kuru pieteikumi ir noraidīti, palīdzību reintegrācijai viņu izcelsmes valstī – papildinājumā pasākumiem, kuru mērķis ir atbalstīt patvēruma meklētājus patvēruma procedūras gaitā un atvieglināt atzītu bēgļu integrāciju. No visām dalībvalstīm tas visuzskatāmāk izpaudās Vācijā (tur tika īstenoti 45 % no visiem pasākumiem brīvprātīgas atgriešanās jomā Eiropas Savienībā), jo vairums pasākumu brīvprātīgas atgriešanās jomā tika īstenoti kā tādu projektu daļa, kas aptver divas vai visas trīs darbības, kas atbilst fonda nosacījumiem. Projektus īstenojošās organizācijas centās nodrošināt viņu aprūpē esošajiem patvēruma meklētājiem drošas nākotnes izredzes neatkarīgi no patvēruma pieteikuma izskatīšanas rezultāta, proti, vai nu tā būtu integrācija Vācijas sabiedrībā, ja bēgļa statuss tika piešķirts, vai tas būtu jauns sākums izcelsmes valstī un katrā gadījumā – palīdzība līdz pat izceļošanas brīdim, ja atzīšanas nosacījumus nevarēja izpildīt. Pasākumi brīvprātīgas atgriešanās jomā bija visgrūtāk īstenojami, jo tie ir atkarīgi no patvēruma meklētāju gribas atgriezties savā izcelsmes valstī un atteikties no viņuprāt labākas dzīves pārticīgajā uzņemošajā valstī. Taču pasākumu brīvprātīgas atgriešanās jomā īstenošanas grūtības varētu būt iemesls tam, kāpēc daži sekmīgi pasākumi, kas saņēma finansējumu, tika novērtēti kā labi pārdomāti un pat inovatīvi. Tas attiecās uz Apvienotās Karalistes sekmīgāko projektu 2005.–2007. gada plānošanas periodā, kuru īstenoja šīs darbības ietvaros. Vairākās dalībvalstīs vēl viens panākumu faktors bija Starptautiskās Migrācijas organizācijas līdzdalība, iesaistot to vai nu kā īstenošanas organizāciju vai kā partneri. [pic] 3. VALSTU PROGRAMMU EFEKTIVITāTE, IEDARBīGUMS UN PIEVIENOTā VēRTīBA 2005.–2007. GADā 3.1. Efektivitāte Pasākumu līmenī gūtie rezultāti vairumā dalībvalstu bija apmierinoši salīdzinājumā ar ieplānoto. Tomēr vissekmīgākie izrādījās integrācijas jomas pasākumi, tiem sekoja pasākumi, kuru mērķis bija patvēruma meklētāju uzņemšana, savukārt pasākumu brīvprātīgas atgriešanās jomā panākumi salīdzinoši bija vismazākie. Galvenie iemesli, kāpēc dažu pasākumu rezultāti bija labāki nekā plānots vai nesasniedza plānotos mērķus, nebija saistīti ar konkrētā pasākuma veidu (izņemot brīvprātīgo atgriešanos), bet gan drīzāk ar ārējiem faktoriem, jo īpaši ar patvēruma meklētāju plūsmu neparedzamo raksturu. Tādēļ gadā, kad tika reģistrētas ievērojamas patvēruma meklētāju plūsmas, ar patvēruma meklētāju uzņemšanas projektiem varēja sasniegt vairāk cilvēku nekā paredzēts, un citā gadā, kad patvēruma meklētāju plūsmas bija mazākas nekā paredzēts, šie projekti varētu nesasniegt plānotos mērķus. Citi izskaidrojumi mērķu pārpildei vai nesasniegšanai ir šādi: projektu sagatavošanas, pārvaldības un organizācijas kvalitāte; projektus īstenojošās organizācijas skaidra izpratne par konkrētās patvēruma meklētāju grupas īpatnībām; partnerības līmenis ar citām organizācijām un, visbeidzot, projektu organizatoru personiskā iesaiste. Papildus tam būtisks faktors projektu veiksmīgumam vai neveiksmīgumam izrādījās apmērs, kādā projektu izstrādē un īstenošanā bija iesaistīti patvēruma meklētāji, bēgļi un personas, kurām piešķirta cita veida aizsardzība. Pasākumi brīvprātīgas atgriešanās jomā saskārās ar citām problēmām. Daudzi patvēruma meklētāji un personas, kurām piešķirta starptautiska aizsardzība, bija pielikušas ievērojamas pūles, lai nokļūtu uzņēmējvalstī, un nebija ieinteresētas atgriezties, pat neraugoties uz informācijas izplatīšanu par atgriešanās un atbalsta iespējām. Arī nelabvēlīga situācija dažās izcelsmes valstīs varēja atturēt viņus pieteikties atgriešanās palīdzībai. Valstu programmu līmenī plānoto rezultātu sasniegšanas apmērs atšķīrās vēl vairāk, proti, programmu sākumā noteiktie mērķi nebija pilnībā sasniegti dažās dalībvalstīs, savukārt citās dalībvalstīs tie bija pārsniegti. Valsts stratēģiju īstenošana izrādījās samērā sekmīga attiecībā uz patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļiem, bet bēgļu integrācijas jomā tā bija mazāk sekmīga. Brīvprātīgas atgriešanās jomā stratēģiju īstenošana nesasniedza plānoto, izņemot Apvienoto Karalisti. Kaut arī novērtējums liecināja, ka nekādas citas darbības vai pasākumi nekā tie, kas bija finansēti, nebūtu bijuši efektīvāki, tiek plaši atzīts, ka projekti varēja būt izstrādāti pat vēl efektīvāk. Pastiprināta sadarbība un zināšanu un pieredzes apmaiņa starp īstenošanas organizācijām būtu radījušas sinerģiju un apvienojušas resursus, un būtu palīdzējušas novērst iespējamu pārklāšanos. Pasākumi brīvprātīgas atgriešanās jomā būtu bijuši efektīvāki, attīstot kontaktus ar partneriem izcelsmes valstīs, apmācot darbiniekus vai apmainoties ar paraugpraksi starp dalībvalstīm. Attiecībā uz projektu plānošanu un pārvaldību ir minams, ka atbalsts ilgāka termiņa projektiem vai iepriekšēju projektu pilnveidošana varētu būt efektīvāki nekā jaunu iniciatīvu uzsākšana. Tika konstatēts, ka projektus īstenojošo organizāciju administratīvā darba slodze bija šķērslis efektīvai projektu īstenošanai, un tāpēc tā ir jāpārbauda. 3.2. Iedarbīgums Projektu īstenošanai vajadzīgie resursi kopumā tika novērtēti kā pietiekami. Dalībvalstīs veiktā atlases procesa gaitā tika izmantotas attiecīgas zināšanas, lai novērtētu projektu finansēšanai paredzēto budžetu, tādējādi nodrošinot, ka paredzamās izmaksas ir reālas un piešķirtie līdzekļi ir pietiekami izvēlētajiem projektiem. Tomēr vairākās dalībvalstīs projektu līdzfinansēšana no valsts budžeta, papildinot ES finansējumu, kļuva sarežģīta vai pat netika īstenota vispār budžeta ierobežojumu rezultātā; tas radīja lielas grūtības mazām un vidējām organizācijām. Līdzekļu pieejamības savlaicīgums bija mazāk apmierinošs. Tika konstatēts, ka līdzekļi īstenošanas organizācijām bija pieejami vēlāk nekā paredzēts; tas izskaidrojams ar to, ka tikai vienu gadu pēc plānošanas perioda sākuma bija spēkā visi ES noteikumi. Tomēr arī kavēšanās valstu līmenī bija viens no iemesliem. Rezultātā aizkavējās līgumu parakstīšana un pirmie maksājumi, kurus veica pēc līgumu parakstīšanas ar īstenošanas organizācijām, un tam bija nelabvēlīga ietekme vairākās dalībvalstīs. Dažos gadījumos kavēšanās rezultātā tika atcelti projekti vai projektu daļas, savukārt citos gadījumos organizācijām bija jāaizņemas nauda, lai uzsāktu darbības. Turklāt īstenošanas organizācijas uzskatīja, ka laiks, kas projektu īstenošanas gaitā paiet starp pirmo maksājumu un vēlākiem maksājumiem, ir pārāk ilgs, un šo organizāciju līdzekļi bija pārāk ierobežoti, lai šajā laikposmā veiktu visas darbības. Projektu rezultātu sasniegšanai paredzētās izmaksas, šķiet, bija pamatotas. Gadījumos, kad novērtējuma pamatā bija salīdzinājums ar citiem finanšu instrumentiem vai finansējuma avotiem, vai tas balstījās uz zināmajām vienas vienības cenām, tika konstatēts, ka projekti bija tikpat lietderīgi vai pat lietderīgāki nekā līdzīgi projekti, kas finansēti ar citiem līdzekļiem. Piemēram, Apvienotās Karalistes Valsts revīzijas birojs secināja, ka liela mēroga projekta brīvprātīgas atgriešanās jomā vidējās izmaksas bija ievērojami mazākas nekā piespiedu izraidīšanas gadījumā un ka projektam bija labāki rezultāti, jo tas nodrošināja reintegrāciju izcelsmes valstī, balstoties uz patiesajām vajadzībām. Tomēr uzlabojumi ir iespējami. Projektu līmenī būtu bijis iespējams ietaupīt daļu no līdzekļiem, kas paredzēti izmaksām par tehnisko palīdzību, pārvaldību, darba grupām, semināriem, apaļajiem galdiem u. tml. Kaut arī dažos gadījumos valdīja uzskats, ka personāla izmaksām jābūt pēc iespējas mazākām, tika apšaubīts, vai to var panākt, izmantojot brīvprātīgos. Lai gan brīvprātīgiem darbiniekiem ir raksturīgs augsts apņēmības līmenis, viņiem ne vienmēr var būt laiks un iespējas pilnībā iesaistīties projektu īstenošanā, kas ir nepieciešams, lai projekti būtu sekmīgi. Saistībā ar programmām kopumā ir minams, ka papildu ietaupījumus varētu gūt, samazinot par programmu īstenošanu atbildīgo valsts iestāžu administratīvos uzdevumus, kā arī īstenošanas organizācijām uzliktās ziņošanas prasības, kuras vairums organizāciju uzskatīja par īpaši apjomīgām. Projektu izmaksu samazināšanas nolūkā iespējama alternatīva projektu subsīdijām dažos gadījumos būtu bijis publiskais iepirkums. Visbeidzot, ciešāka sadarbība starp projektiem, ilgāka termiņa projekti un vajadzības gadījumā lielāki projekti (attiecībā uz projektu budžetu) būtu ļāvuši efektīvāk izmantot pieejamos līdzekļus. 3.3. Papildināmība un Eiropas līmeņa pievienotā vērtība Eiropas Bēgļu fonda līdzekļi 2005.–2007. gada laikposmā tika izmantoti papildus valsts finansējumam. Tikai ļoti nedaudzos gadījumos projektus būtu bijis iespējams finansēt ar valsts līdzekļiem. Turklāt nevienā gadījumā fonds neaizvietoja finansējumu no citiem Eiropas fondiem, piemēram, Eiropas Sociālā fonda vai EQUAL programmas. Tāpēc, ja nebūtu Eiropas Bēgļu fonda, no 1403 finansētajiem projektiem būtu īstenoti tikai nedaudzi vai pat neviens projekts. Uzaicinājumos iesniegt priekšlikumus dalībvalstis iekļāva noteikumu, saskaņā ar kuru projektus, kas jau tiek finansēti no valsts vai citiem Eiropas līdzekļiem, nevar finansēt no Eiropas Bēgļu fonda līdzekļiem. Dalībvalstis praksē īstenoja dažādas stratēģijas, lai nodrošinātu fonda papildināmību. Fondu izmantoja vai nu kā papildinājumu valsts līdzekļiem, lai palielinātu esošo projektu un darbību apjomu, vai kā papildinājumu, lai finansētu atšķirīga rakstura darbības, kas saistītas ar esošajiem projektiem, kas gan nenozīmē, ka projektu skaits palielinātos, vai arī, lai – pilnībā nošķirti no citiem finansējuma instrumentiem – finansētu satura vai lieluma ziņā jauna veida projektus, tostarp inovatīvus projektus, kuri nav ņemti vērā citās subsīdiju shēmās. 4. VALSTU PROGRAMMU IETEKME UN SEKAS 2005.–2007. GADā Tiešie ieguvēji 1403 finansēto projektu rezultātā saskaņā ar aplēsēm bija kopsummā vairāk nekā 350 000 personas. No tām 26 200 personas atgriezās savās izcelsmes valstīs ,,brīvprātīgas atgriešanās” shēmu ietvaros. Papildus mērķgrupas personām fonda atbalstu saņēma vairāk nekā 6500 personas no projektus īstenošajām organizācijām, piemēram, apmācību veidā vai jaunu darbinieku pieņemšanas rezultātā. Tie ir nozīmīgi panākumi, ņemot vērā fonda samērā ierobežotos līdzekļus (apmēram 50 miljoni euro gadā). Papildus tiešajiem projektu rezultātiem ievērojama ietekme valstu līmenī tika konstatēta šādās jomās. 4.1. Uzņemšanas apstākļu un patvēruma procedūru uzlabošana dalībvalstīs Vairumā dalībvalstu, kas pievienojās Eiropas Savienībā pēc 2004. gada, kā arī citās dalībvalstīs projekti it īpaši veicināja patvēruma meklētāju uzņemšanas centru remontu vai paplašināšanu vai palīdzēja uzlabot to pakalpojumu kvalitāti, kurus šie centri sniedz patvēruma meklētājiem. Tā kā šajos centros parasti izmitina visus patvēruma meklētājus šajās dalībvalstīs, projekti kopumā uzlaboja uzņemšanas apstākļus valstu līmenī. Turklāt Latvijā tika izstrādāti pagaidu uzņemšanas noteikumi pēkšņas patvēruma meklētāju ieplūšanas gadījumā. Nīderlandē, kur viena organizācija atbild par patvēruma meklētāju uzņemšanu, tika vairota izpratne par sociālo drošību, īstenojot liela mēroga projektu visos uzņemšanas centros. Rezultātā daudzos centros dzīvojošās personas saņēma atbilstošu apmācību, un visos centros tika izdalīti informācijas materiāli. Līdzīgā kārtā Francijā vairumā reģionu nevalstisko organizāciju pārvaldītās ,,uzņemšanas platformas” sniedza patvēruma meklētājiem visā valstī dažādus kvalitatīvus pakalpojumus, kas netika pārtraukti, pat neraugoties uz lielām patvēruma meklētāju plūsmām 2005.–2007. gada īstenošanas periodā. Spānijā gandrīz puse no visiem patvēruma meklētājiem saņēma pakalpojumus, sākot no uzlabotiem uzņemšanas apstākļiem līdz medicīniskai/psiholoģiskai palīdzībai, juridiskai palīdzībai un pamatvajadzību apmierināšanai. Vairākās dalībvalstīs īpaša uzmanība bija veltīta mazāk aizsargātām grupām, gūstot šajā jomā ievērojamus rezultātus valstu līmenī. Itālijā tika izstrādātas īpašas uzņemšanas procedūras. Austrijā un Beļģijā tika sniegta psiholoģiska palīdzība visā valsts teritorijā. Kipra izveidoja spīdzināšanas upuru aprūpes nodaļu. Beļģijā, Francijā un Portugālē īstenošanas organizācijas sāka pievērsties to nepavadītu nepilngadīgo īpašajām vajadzībām, kuri saskaņā ar ziņojumiem netika pienācīgi aprūpēti pašreizējo shēmu ietvaros. Programmu īstenošanas rezultātā vairākās dalībvalstīs, piemēram, Bulgārijā, Slovākijā, Spānijā un Vācijā, uzlabojās valsts līmenī patvēruma meklētājiem paredzētā juridiskā palīdzība. Piemēram, Vācijā ieguvēji no projektiem šajā jomā bija apmēram viena trešdaļa no visiem patvēruma meklētājiem. Ņemot vērā salīdzinoši nedaudzos ar patvēruma procedūrām saistītos pasākumus, ietekme šajā jomā bija ierobežotāka. Kiprā veica vairākus pasākumus. Austrijā valsts līmenī ieviesa kvalitātes vadības sistēmu attiecībā uz patvēruma procedūrām. Polijā tika izveidota datu bāze ar informāciju par izcelsmes valstīm. Slovēnijā ieviesa EURODAC sistēmu un identitātes karšu izstrādes sistēmu, kā arī patvēruma meklētāju reģistru. Apvienotā Karaliste iecēla Itālijā sadarbības koordinatoru patvēruma jautājumos, kurš efektīvi rūpējās par abu dalībvalstu attiecībām saskaņā ar Dublinas regulu. 4.2. Uzlabota bēgļu integrācija dalībvalstu sabiedrībās Ietekme uz bēgļu integrāciju valstu līmenī bija mazāk izteikta un, šķiet, bija konstatējama tikai dažās dalībvalstīs. Piemēram, Francijā integrācijas projektu nozīme pieauga, un ieguvēji no tiem bija apmēram 9 % visu bēgļu; šie projekti galvenokārt pievērsās neatkarīgām izmitināšanas iespējām apvienojumā ar sociālo palīdzību, kas ir pirmais solis uz piekļuvi darba tirgum. Somijā, kur bēgļu integrācija ir kļuvusi par svarīgu politiskās diskusijas tēmu, valsts mēroga ietekmi varētu izraisīt modeļi, kas izstrādāti integrācijai vietējā līmenī, iesaista valsts vairākuma iedzīvotājus un aptver agrāk ieceļojušu imigrantu sniegto atbalstu un nevalstisko organizāciju un pašvaldību kopīgi piedāvātos pakalpojumus, ar nosacījumu, ja šos modeļus īsteno ievērojamā apmērā. Kiprā vairāki projekti vairoja sabiedrības kopumā izpratni par jautājumiem saistībā ar bēgļiem, veicinot multikulturālismu un daudzveidību. Arī no Īrijas un Latvijas tika ziņots par integrācijas projektu ievērojamu ietekmi. 4.3. Mērķgrupām piederošo personu pastiprināta brīvprātīga atgriešanās Tā kā no trim darbībām darbība ,,Brīvprātīga atgriešanās” bija vismazāk pārstāvēta, šajā jomā bija vismazākā valsts līmeņa ietekme. Pateicoties Apvienotajā Karalistē īstenotai liela mēroga programmai brīvprātīgas atgriešanās jomā, ieguvēji bija 11 262 personas, kas ir nozīmīgs skaitlis valsts līmenī. Pasākumi brīvprātīgas atgriešanās jomā, kurus Luksemburgā pirmo reizi īstenoja ar Eiropas Bēgļu fonda atbalstu, pēc vairāku gadu krituma palielināja par 10 % to personu skaitu, kuras brīvprātīgi atgriezās savās izcelsmes valstīs. Tas izskaidrojams ar pirmo reizi organizētām, individuālām intervijām. Ungārijā brīvprātīgas atgriešanās eksistence pati par sevi tika uzskatīta par programmas rezultātu, un Maltā pirmo reizi varēja izveidot atbalstītas brīvprātīgas atgriešanās sistēmu. Pateicoties fondam, Slovākijā varēja uzsākt sadarbību ar izcelsmes valstīm brīvprātīgas atgriešanās veicināšanai un pirmo reizi sniegt finansiālu palīdzību patvēruma meklētājiem, kuri atgriežas savās izcelsmes valstīs. 4.4. Politikas pasākumu izstrāde patvēruma politikas jomā, tostarp ieguldījums kopējās Eiropas patvēruma sistēmas attīstīšanā Lai gan politikas pasākumu izstrāde patvēruma politikas jomā nebija neviena projekta tiešs mērķis, dažās dalībvalstīs šajās jomās bija konstatējama zināma, bieži vien netieša, ietekme. Projektus, kuru mērķis ir patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļu uzlabošana, Portugālē ņēma vērā, izstrādājot valsts tiesību aktu grozījumus, lai pielāgotu šos tiesību aktus Eiropas direktīvai par minimālajiem uzņemšanas standartiem. Beļģijā, kur tika pieņemti trīs nozīmīgi likumi par patvēruma procedūru un patvēruma meklētāju uzņemšanu, fondam bija svarīga nozīme, sniedzot informāciju par jaunajām tiesību normām un apmācot iesaistītās personas šo normu pareizā piemērošanā. Nepārtrauktais atbalsts, ko Luksemburgā sniedza vienas nevalstiskās organizācijas īstenotajiem projektiem, pastiprināja šīs organizācijas lobēšanas darbības un tādējādi atvieglināja parlamentam jauna likuma par patvērumu un alternatīvo aizsardzību pieņemšanu. Somijā projekti, kuru mērķis ir uzņemšanas sistēmas kvalitātes uzlabošana un bēgļu integrācija, radīja jaunus modeļus, kas piesaistīja citu ES dalībvalstu uzmanību un interesi. Arī sadarbības koordinators patvēruma jautājumos, kuru Apvienotā Karaliste iecēla Itālijā, piesaistīja citu dalībvalstu interesi. Visbeidzot, Igaunijā bēgļu integrācijas projektu rezultātā Sociālo lietu ministrija ieviesa grozījumus sociālās aprūpes likumā. 4.5. Cita ietekme, kas ir vismaz daļēji saistīta ar programmu īstenošanu Eiropas Bēgļu fonda finansēto projektu īstenošanai bija konkrēta un ilgstoša ietekme uz projektus īstenojošām organizācijām. Šī ietekme izpaudās kā pieredzes, kvalifikācijas un institucionālo spēju palielinājums, kā arī saistībā ar līdzekļu un projektu pārvaldību, kā sadarbība un kontaktu veidošana ar citām organizācijām gan valsts līmenī, gan ar citām dalībvalstīm, kā arī tādējādi, ka valsts iestādes atzina projektus īstenojošās organizācijas par partneriem jautājumos, kas saistīti ar patvēruma meklētājiem un bēgļiem. Programmu īstenošanas rezultātā savu sadarbību attīstīja ne tikai nevalstiskās organizācijas, bet arī attīstījās valsts un nevalstisko organizāciju sadarbība patvēruma un bēgļu jautājumos. Darba kvalitāte valdības organizācijās uzlabojās, pieauga izpratne par patvēruma meklētāju un bēgļu vajadzībām, un par patvēruma politiku atbildīgās iestādes uzlaboja savas darba metodes un varēja piekļūt informācijai no pirmavotiem par patvēruma meklētājiem un bēgļiem, kā arī par patvēruma politikas kļūdām un kritiskiem punktiem. Vairākās dalībvalstīs (Polijā, Spānijā un Slovākijā) uzlabojās starpiestāžu koordinācija. Pateicoties projektu īstenošanai pašvaldību līmenī, Itālijā uzlabojās ar patvērumu saistīto noteikumu īstenošana valsts līmenī. Koncentrējot atbalstu jomās, kas bija svarīgas ES līmenī, Beļģijā uzlabojās dažādos valdības līmeņos veikto pasākumu konsekvence un ievirze. 5 . ATBILDīGO IESTāžU UN īSTENOšANAS ORGANIZāCIJU VEIKTAIS PROGRAMMU NOVēRTēJUMS UN IZTEIKTIE UZLABOJUMU IEROSINāJUMI Valsts vērtēšanas ziņojumu ietvaros dalībvalstu atbildīgās iestādes, no vienas puses, un projektus īstenojošās organizācijas, no otras puses, tika aicinātas novērtēt Eiropas Bēgļu fonda programmas un ierosināt uzlabojumus. Gan atbildīgās iestādes, gan īstenošanas organizācijas bija kopumā apmierinātas ar Eiropas Bēgļu fondu, kuru tās uzskatīja par patiesi lietderīgu instrumentu, lai uzlabotu patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļus un to personu integrāciju, kurām piešķirts aizsargājamā statuss, kā arī lai atbalstītu dalībvalstu centienus ar mērķi nodrošināt atbilstību Kopienas acquis patvēruma politikas jomā. Tās arī uzskatīja, ka atbalsta saņemšanai atbilstīgo pasākumu klāsts bija piemērots un ka pēc programmas slēgšanas tās spēja panākt nozīmīgus rezultātus saistībā ar fonda noteiktajiem mērķiem. Atbildīgās iestādes un īstenošanas organizācijas izteica vairākus uzlabojumu ierosinājumus. Svarīgākais ierosinājums attiecās uz tām noteikto administratīvo prasību samazināšanu. Tika ierosināts pievērsties vairākām jomām, kas saistītas ar programmas pārvaldību, proti, samazināt dokumentu apjomu projektu atlases posmā, vienkāršot atbilstības noteikumus, kā arī kontroles un uzraudzības mehānismus, mīkstināt finanšu pārskatatbildības prasības un samazināt ziņošanas prasības. Šajā saistībā projektus īstenojošās organizācijas uzskatīja, ka pārlieku sarežģīta dokumentācija un progresa ziņojumu atkārtota rakstīšana kavē organizācijas sava projekta īstenošanā un rada neproporcionāli lielu darba apjomu, tādējādi kaitējot projekta saturam un pasākumiem. Tomēr tas attiecās uz valsts noteikumiem, kas var pārsniegt Eiropas prasību jomu. Otrais ierosinājums attiecās uz programmu apstiprināšanas laicīgumu pirmajā īstenošanas gadā un maksājumu laicīgumu. Novēlotas apstiprināšanas gadījumā dalībvalstis nespēja ievērot savu grafiku, un īstenošanas organizācijām trūka līdzekļu projektu sākumposmā, t. i., tad, kad tie bija visvairāk vajadzīgi. Arī īstenošanas gaitā un pēc projektu slēgšanas finanšu līdzekļu plūsma nedrīkstētu aizkavēties. Programmu un projektu īstenošanas gaitā būtu jānodrošina arī lielāka elastība. Atbildīgajām iestādēm būtu jāatļauj saprātīgā apmērā grozīt budžetu un, iespējams, arī pasākumu saturu, vienlaikus stingri ievērojot papildināmības principu, tā rezultātā panākot lielāku rīcības brīvību ikdienas pārvaldībā. Projektu līmenī īstenošanas organizācijām varētu atļaut lielāku elastību, lai pārvietotu līdzekļus starp projekta posteņiem vai starp projekta īstenošanas gadiem. Visbeidzot, atbildīgās iestādes un projektus īstenojošās organizācijas uzsvēra, ka labāka un efektīvāka sadarbība starp dalībvalstīm un starp īstenošanas organizācijām varētu labvēlīgi ietekmēt gan viņas pašas, gan mērķgrupas. Liels ieguvums ar patvērumu un bēgļiem saistīto pasākumu plānošanā un īstenošanā būtu jo īpaši tādu sadarbības shēmu izveide, kas nodrošinātu zināšanu un paraugprakses brīvu apmaiņu starp dalībvalstīm. Atbildīgās iestādes un projektus īstenojošās organizācijas atbalstītu mehānismus, kas atvieglinātu pieredzes un paraugprakses apmaiņu starp speciālistiem no valsts un pilsoniskās sabiedrības organizācijām visā Eiropā. 6. SECINāJUMI UN IETEIKUMI Eiropas Bēgļu fonda īstenošana laikposmā no 2005. gada līdz 2007. gadam kopumā ir apmierinoša. Projektus īstenojošās organizācijas un par valstu programmu īstenošanu atbildīgās dalībvalstu iestādes varēja balstīties uz pieredzi, kas gūta fonda pirmajā īstenošanas periodā no 2000. gada līdz 2004. gadam, un spēja sasniegt pat vēl labākus rezultātus. Papildus visu finansēto projektu panākumiem tika konstatēta ievērojama ietekme valsts līmenī attiecībā uz fonda galvenajiem politikas mērķiem. Kaut arī vēl joprojām ir iespējami uzlabojumi, pēc diviem īstenošanas periodiem Eiropas Bēgļu fonds kā daļa no Vispārīgās programmas ,,Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība” šobrīd ir nostiprinājies kā lietderīgs Eiropas mēroga finansēšanas instruments, lai atbalstītu Eiropas acquis īstenošanu patvēruma politikas jomā. No daudzajiem ieteikumiem, kas izvērtējuma rezultātā radās attiecībā uz finansētajiem pasākumiem un īstenošanas mehānismiem, vairāki ieteikumi ir jau īstenoti fonda trešajā posmā (2008.–2013. gads), ko pašlaik īsteno Vispārīgās programmas ,,Solidaritāte un migrācijas plūsmu pārvaldība” plašākā kontekstā. Piemēram, Komisija ir izstrādājusi vairākas metodiskās norādes precīzai juridisko prasību noteikšanai dažādās jomās (atbilstības noteikumi, programmu plānošana, ziņošana, programmu slēgšana u. tml.), lai rastu praktiskus risinājumus, un kopš jauno programmu uzsākšanas Komisijai ir bijusi regulāra viedokļu apmaiņa ar dalībvalstīm par dažādiem īstenošanas jautājumiem. Dalībvalstis ļoti atzinīgi novērtē šo viedokļu apmaiņu. Visi ieteikumi tiks attiecīgi ņemti vērā kontekstā ar visu to priekšlikumu apspriešanu Komisijā, kas jāizsaka par laikposmu pēc 2013. gada. [1] Fonda ieguldījums atbalstītajiem projektiem nedrīkst pārsniegt 50 % no kopējām izmaksām, izņemot īpaši inovatīvus projektus (līdz 60 %) un projektus kohēzijas valstīs, kur tas ir palielināts līdz 75 %. Rezultātā vispārējā līdzfinansējuma likme visu ES dalībvalstu gadījumā bija 51 %.