[pic] | EIROPAS KOMISIJA | Briselē, 2.6.2010 COM(2010) 286 galīgā redakcija KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Ziņojums par to, kā ES dalībvalstīs piemēro Komisijas Ieteikumu 2009/384/EK par atlīdzības politiku finanšu pakalpojumu nozarē (2009. gada ieteikums par atlīdzības politiku finanšu pakalpojumu nozarē) {COM(2010) 284 galīgā redakcija}{COM(2010) 285 galīgā redakcija}{SEC(2010) 671} KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Ziņojums par to, kā ES dalībvalstīs piemēro Komisijas Ieteikumu 2009/384/EK par atlīdzības politiku finanšu pakalpojumu nozarē (2009. gada ieteikums par atlīdzības politiku finanšu pakalpojumu nozarē) (Dokuments attiecas uz EEZ) 1. ZIŅOJUMA MĒRĶIS Kaut arī diskusijas par atlīdzības apjomu finanšu pakalpojumu nozarē turpinās jau ilgāku laiku, līdz šim ir pievērsta maza uzmanība tam, ka gada prēmijas/atlīdzības mainīgā daļa finanšu pakalpojumu nozarē tiek noteikta, novērtējot darbu īstermiņā un neveicot ar risku saistītas korekcijas[1]. Tomēr tagad plašās aprindās valda vienprātība par to, ka gada prēmiju piešķiršanas princips veicina pārmērīga riska uzņemšanos, jo bez spēkā esošiem noteikumiem par sankcijām ( malus ) vai atgūšanas tiesībām saņēmēji gan var iekasēt daļu no radītās peļņas, bet gadījumā, ja risks materializējas, viņiem nenākas ciest zaudējumus. Šīs atlīdzības politikas problēmas finanšu pakalpojumu nozarē neaprobežojas tikai ar direktoru un citu vadītāju darba samaksu, bet skar arī atlīdzības sistēmu citu līmeņu darbiniekiem, īpaši personām (piemēram, brokeriem), kuru darbs ir saistīts ar riska uzņemšanos un kuru saņemtās atlīdzības mainīgā daļa ir atkarīga no darba rezultātiem. Savā 4. martā paziņojumā “Impulsi Eiropas atveseļošanai”[2] Eiropas Komisija norādīja, ka pastiprinās 2004. gada ieteikumu par biržas sarakstā iekļautu sabiedrību direktoru atlīdzību un izstrādās jaunu ieteikumu par atlīdzību finanšu pakalpojumu nozarē ar mērķi novērst nesaprātīgu stimulu izmantošanu uzņēmumos. Ņemot vērā G20 valstu Londonas augstākā līmeņa sanāksmes secinājumus[3], 2009. gada 30. aprīlī tika pieņemts Komisijas ieteikums par atlīdzības politiku finanšu pakalpojumu nozarē[4]. Komisija kļuva par pirmo G20 dalībnieci, kas īstenoja G20 secinājumus par atlīdzības politiku finanšu pakalpojumu nozarē. Jaunā ieteikuma galvenais mērķis ir nodrošināt to, lai finanšu iestāžu atlīdzības politika nerosinātu uzņemties pārmērīgu risku un atbilstu finanšu iestāžu ilgtermiņa interesēm. Ieteikumā dalībvalstis tiek aicinātas ieviest pasākumus četrās galvenajās jomās: i) atlīdzības politikas struktūrā, ii) pārvaldībā, iii) ar atlīdzības politiku saistītās informācijas atklāšanā, iv) uzraudzībā[5]. Komisija vēlējās rīkoties ātri un nekavējoties raidīt dalībvalstīm un tirgus dalībniekiem spēcīgu politisku signālu par to, ka ir būtiski jāmaina atlīdzības politikas izstrāde un īstenošana. Turklāt Komisija uzskatīja, ka ieteikums jāpiemēro visā finanšu pakalpojumu nozarē neatkarīgi no finanšu iestāžu juridiskā statusa. Komisija uzskatīja, ka, ierobežojot jauno principu piemērošanas jomu (piemēram, attiecinot tos tikai uz bankām un ieguldījumu sabiedrībām), netiktu ņemtas vērā citas finanšu iestādes, kurām arī var būt nozīme finanšu stabilitātes saglabāšanā, un neatbilstoša stimulu politika, kas šajās iestādēs rosinātu pārmērīga riska uzņemšanos, varētu radīt tādas pašas sekas kā bankās un ieguldījumu sabiedrībās. Turklāt, piemērojot pareizas atlīdzības prakses principus tikai zināmai finanšu pakalpojumu nozares daļai, varētu tikt kropļota konkurence starp dažādiem sektoriem, kuri savstarpēji konkurē vienā un tajā pašā darba tirgū, lai piesaistītu darbiniekus ar līdzīgām prasmēm. Šis ziņojums, kuru Komisija apņēmās sniegt gadu pēc ieteikuma pieņemšanas, sagatavots ar mērķi novērtēt to, cik lielā mērā dalībvalstis ir izveidojušas sistēmu, kas vajadzīga, lai īstenotu galvenos principus, kuri noteikti 2009. gada ieteikumā par atlīdzības politiku finanšu pakalpojuma nozarē. Dalībvalstis tika aicinātas līdz 2009. gada 31. decembrim veikt vajadzīgos pasākumus, lai veicinātu Komisijas ieteikuma piemērošanu. Šā ziņojuma pamatā ir dalībvalstu atbildes uz Komisijas aptaujas anketas jautājumiem. Šo ziņojumu papildina Komisijas dienestu darba dokuments, kurā ietvertas tabulas ar datiem par to, cik lielā mērā dalībvalstis ir ievērojušas ieteikuma prasības. 2. NOVĒRTĒJUMA GALVENIE KONSTATĒJUMI Valsts pasākumi atbilstīgi Komisijas ieteikumam ir ieviesti 16 dalībvalstīs (BE, BG, CY, DE, ES, FR, HU, IT, LT, LV, LU, MT, NL, RO, SE, UK). No pārējām 11 dalībvalstīm (AT, CZ, DK, EE, EL, FI, IE PL, PT, SI, SK) sešas dalībvalstis norādīja, ka tās patlaban sagatavo vai ievieš attiecīgos valsts pasākumus šajā jomā. Sešās dalībvalstīs (DE, FR, IT, MT, NL, UK) pareizas atlīdzības politikas principi tika piemēroti jau 2009. gada prēmiju izmaksai. Citās dalībvalstīs šie principi attiecīgajās finanšu iestādēs tiks piemēroti 2010. gada gaitā. Tikai septiņās dalībvalstīs (BE, FR, HU, LT, LV, NL, SE) ir ieviesti tādi valsts pasākumi, kas attiecas uz finanšu uzņēmumiem visā finanšu pakalpojumu nozarē. Pārējās deviņās dalībvalstīs valsts pasākumu darbības joma ievērojami atšķiras, lai gan uz kredītiestādēm tie attiecināti visās dalībvalstīs. Visās 16 dalībvalstīs ir pieņemti valsts pasākumi atlīdzības politikas koriģēšanai atbilstīgi riskam un šīs politikas pielāgošanai finanšu iestāžu ilgtermiņa interesēm. Tomēr tiesību normas, ar ko nosaka atlīdzības politikas struktūru, valstīs ievērojami atšķiras gan satura, gan detalizētības ziņā. Neliels skaits dalībvalstu ir pilnībā īstenojušas svarīgos ieteikumus attiecībā uz pārvaldību, piemēram, (uzraudzības) padomes lomu vai atlīdzības komitejas locekļu kvalifikāciju un kompetenci. Dalībvalstīs noteiktas atšķirīgas prasības par to, kāda informācija jādara zināma atklātībai. Vairākas dalībvalstis ir paziņojušas, ka tiek gatavoti jauni tiesību akti, kuru mērķis ir paaugstināt prasības attiecībā uz informācijas atklāšanu. 3. IETEIKUMA ĪSTENOŠANAS NOVĒRTĒJUMS 3.1. Darbības joma un vispārīgi jautājumi Valsts pasākumi atbilstīgi Komisijas ieteikumam ir ieviesti 16 dalībvalstīs (BE, BG, CY, DE, ES, FR, HU, IT, LT, LV, LU, MT, NL, RO, SE, UK). Laikā, kad tika gatavots šis ziņojums, 11 dalībvalstīs (AT, CZ, DK, EE, EL, FI, IE PL, PT, SI, SK) konkrēti valsts pasākumi vēl nebija ieviesti. No šīm 11 dalībvalstīm sešas (CZ, DK, EE, FI, IE un PT) tomēr norādīja, ka tās patlaban gatavo vai ievieš attiecīgos valsts pasākumus[6], jo īpaši saistībā ar Kapitāla prasību direktīvas gaidāmo pārskatīšanu[7]. No tām dalībvalstīm, kuras vēl nebija pieņēmušas konkrētus pasākumus un kurās šis darbs arī nebija uzsākts, Austrija un Grieķija norādīja, ka tajās jau ir spēkā vairākas tiesību normas attiecībā uz atlīdzību. Tomēr šie noteikumi attiecas uz vispārējām uzņēmējdarbības tiesībām vai korporatīvo pārvaldību un konkrēti nerisina Komisijas ieteikumā izvirzītos jautājumus par atlīdzības politiku finanšu pakalpojumu nozarē. Slovākija uzskata, ka atlīdzības reglamentēšana nav nepieciešama, ņemot vērā Slovākijas finanšu iestāžu vadītāju zemo atlīdzības līmeni, viņu ierobežoto ietekmi uz stabilitāti, ieguldījumu banku nozares un ieguldījumu pakalpojumu lēno attīstību. Polija uzskata, ka šajā posmā nav pamatoti iejaukties privātu uzņēmumu atlīdzības shēmās, paļaujoties uz attiecīgo korporatīvo struktūru apdomību un atbildību un ļaujot tām iekļaut ieteikuma principus korporatīvās pārvaldības noteikumos un uzņēmējdarbības paraugpraksē. Tomēr Polija plāno noteikt valsts principus attiecībā uz kredītiestāžu un ieguldījumu sabiedrību atlīdzības politiku pēc Kapitāla prasību direktīvas pārskatīšanas. Lielākajā daļā dalībvalstu, izņemot sešas (DE, FR, IT, MT, NL, UK), kurās pareizas atlīdzības politikas principi jau tiek piemēroti 2009. gadā piešķirtajām prēmijām, attiecīgās finanšu iestādes paredz piemērot pareizas atlīdzības politikas principus 2010. gada laikā. Kaut arī visās 16 dalībvalstīs, kuras ieviesušas konkrētus valsts pasākumus atbilstīgi Komisijas ieteikumam, tie attiecas uz kredītiestādēm, tikai septiņās dalībvalstīs (BE, FR, HU, LT, LV, NL, SE) ir ieviesti tādi valsts pasākumi, kas attiecas uz finanšu uzņēmumiem visā finanšu pakalpojumu nozarē. Pārējās deviņās dalībvalstīs valsts pasākumu darbības joma ievērojami atšķiras: sešās dalībvalstīs (BU, CY, ES, IT[8], MT, RO) tie attiecas tikai uz kredītiestādēm, vienā dalībvalstī (UK) tie attiecas arī uz ieguldījumu sabiedrībām, vienā dalībvalstī (DE) tie attiecas arī uz apdrošināšanas nozari un ieguldījumu sabiedrībām, vienā dalībvalstī (LU) tie attiecas uz visiem finanšu uzņēmumiem, izņemot apdrošināšanas nozari. Vairākās dalībvalstīs ir ieviests “sliekšņa” vai “maksimālā apjoma” nosacījums, lai rosinātu visu vai dažu stingrāku noteikumu piemērošanu. Itālijas Bankas 2009. gada oktobra noteikumos ir norādītas sešas galvenās banku grupas, kurām papildus noteikumiem, kas attiecas uz visām bankām, jāievēro Finanšu stabilitātes padomes ( FSB ) 2009. gadā noteiktie īstenošanas standarti. Apvienotajā Karalistē aptuveni 26 lielākajām bankām, celtniecības kooperatīviem un starpniecības uzņēmumiem piemēro Finanšu pakalpojumu iestādes ( FSA ) Atalgojuma kodeksu, kas iekļauts FSA rokasgrāmatā. Divās dalībvalstīs (DE, ES) attiecīgajām finanšu institūcijām pašām ir jānosaka, cik lielā mērā šie pasākumi uz tām attieksies (pašnovērtējums). Vācijā visām attiecīgajām finanšu institūcijām jāievēro vispārējas prasības, saskaņā ar kurām atlīdzības politika ir jāsaista ar pareizu riska pārvaldību un ilgtermiņa mērķiem. Tomēr attiecīgā finanšu iestāde, pamatojoties uz riska analīzi, pati nosaka to, vai jāpiemēro īpašas prasības. Vācija norāda, ka “analīzei jābūt ticamai, visaptverošai un pārredzamai trešām personām.” Visās 16 dalībvalstīs attiecīgos principus piemēro tām darbinieku kategorijām, kuru profesionālajai darbībai ir būtiska ietekme uz finanšu uzņēmuma riska profilu. Tomēr vairākas dalībvalstis (BG, CY, HU, IT, MT, NL, RO, SE, UK) saskaņā ar Eiropas Banku uzraudzītāju komitejas ( CEBS ) vadlīnijām ir darījušas vairāk un attiecinājušas principus uz visām darbinieku kategorijām, jo īpaši uz darbiniekiem, kuri ieņem augstākus amatus, un citiem darbiniekiem, kuri uzņemas risku. Dažās dalībvalstīs (BE, DE, IT[9], SE) finanšu iestādēm pašām jāsagatavo saraksti, kuros norādītas to darbinieku kategorijas, kuru darbs būtiski ietekmē iestādes riska profilu. Bez jau minētajiem piemēriem (augstākā vadība vai kontroles funkciju veicēji) neviena dalībvalsts nav definējusi darbinieku kategorijas, kuru darbam ir būtiska ietekme uz riska profilu[10],[11]. Vairumā dalībvalstu (izņemot Franciju) valsts tiesību normas par atlīdzību finanšu pakalpojumu nozarē ir noteiktas uzraudzības likumā. Tām var būt ieteikuma raksturs, vai, ja uzraudzības iestādei ir tiesības izdot obligātus noteikumus vai principus, tās var būt saistošas. Francijā Finanšu ministrija ir pieņēmusi rīkojumu ( Arrêté ). Vairākas dalībvalstis norādīja, ka gadījumā, ja attiecīgā finanšu iestāde prasības neievēro, valsts uzraudzības iestādēm ir tiesības veikt uzraudzības pasākumus, piemēram, pieprasīt atlīdzības sistēmas koriģēšanu (“kvalitatīvi pasākumi”) vai kapitāla palielināšanu (“kvantitatīvi pasākumi”). Dažās dalībvalstīs ar uzraudzību saistītie ieteikumi ir īstenoti ar tiesību aktu palīdzību, jo tie attiecas uz kompetentajām iestādēm piešķirtajām vispārējām pilnvarām/prerogatīvām. Prasības par informācijas nodošanu atklātībai (kad tās attiecas galvenokārt uz biržas sarakstā iekļautu sabiedrību direktoriem) dažos gadījumos ir iestrādātas korporatīvās pārvaldības kodeksā. Vairākas dalībvalstis (BG, DE, ES, UK) norādīja, ka pašreizējie uzraudzības pasākumi neskar turpmāku valsts tiesību aktu pieņemšanu. Trīs dalībvalstīs (DE, FR un NL) valsts pasākumus papildina uzņēmējdarbības kodeksā nostiprinātas papildu saistības nozares līmenī. Tajos gadījumos, kad valsts pasākumi bija ieviesti, dalībvalstis norādīja, ka tos piemēro gan katrai attiecīgajai finanšu iestādei atsevišķi, gan konsolidētā veidā[12]. Saskaņā ar ES prasībām pasākumi neattiecas uz EEZ iestāžu filiālēm, kuras darbojas kādas ES dalībvalsts teritorijā. Visās dalībvalstīs, kurās pieņemti valsts pasākumi, ir paredzēta “samērīguma pārbaude”, lai ņemtu vērā finanšu iestādes specifiku, lielumu, kā arī konkrēto darbības jomu. Tāpat atbilstīgi Komisijas ieteikumam visās 16 dalībvalstīs valsts pasākumus neattiecina uz maksām un komisijas naudu. 3.2. Atlīdzības politikas struktūra Visas 16 dalībvalstis ir īstenojušas vispārīgās prasības, kas ietvertas Komisijas ieteikuma 3.1. un 3.2. ieteikumā. 3.1. ieteikumā ir noteikta vispārīga prasība par to, ka atlīdzības politikai jābūt saistītai ar pareizu riska pārvaldību, savukārt 3.2. ieteikuma mērķis ir atlīdzības politikas saskaņošana ar finanšu iestādes ilgtermiņa interesēm. Tomēr Spānija ir ierobežojusi 3.2. ieteikuma piemērošanas jomu, attiecinot to tikai uz vadītājiem ar izpildpilnvarām un valdes locekļiem[13]. Apvienotā Karaliste norādīja, ka tā ir “netieši” īstenojusi 3.2. ieteikumu (saskaņā ar tās vispārējo kodeksu). Kaut arī 4.1. ieteikums par vajadzību nodrošināt atbilstīgu līdzsvaru starp atlīdzības nemainīgo daļu un mainīgo daļu ir īstenots visās 16 dalībvalstīs (izņemot Spāniju, kura noteikusi jau iepriekš minēto ierobežojumu), tikai četrās dalībvalstīs (BE, LU, MT, NL) ir paredzēta prasība, ka finanšu iestādēm ir jānosaka atlīdzības mainīgās daļas maksimālais apjoms. 4.2. ieteikums par prēmiju politiku ir īstenots 15 dalībvalstīs (izņemot Rumāniju). Ungārijā šis ieteikums ir īstenots tikai daļēji, jo tur nav paredzēti noteikumi, kas ļautu ieturēt prēmijas. Lai gan visas 16 dalībvalstis ir īstenojušas 4.3. ieteikumu par atlīdzības mainīgās daļas izmaksas atlikšanu, sešas dalībvalstis (BG, CY, HU, LV, MT un RO) nav devušas nekādu norādi par minimālo izmaksas atlikšanas laiku. Itālija sniegusi šādu norādi tikai par sešām lielākajām bakām. Lietuvā šis noteikums nav īstenots attiecībā uz apdrošināšanas nozari. Visās 16 dalībvalstīs ir īstenots 4.4. ieteikums par atlīdzības atliktās daļas korekciju atbilstīgi riskam, bet Lietuva to nav piemērojusi apdrošināšanas nozarei. No 16 dalībvalstīm divās (RO un MT) nav īstenots 4.5. ieteikums par maksājumiem saistībā ar darba attiecību izbeigšanu. Lietuvā ieteikuma darbības joma ir ierobežota, neattiecinot to uz apdrošināšanas nozari. Francijā ieteikuma darbības joma ir ierobežota, attiecinot to tikai uz biržas sarakstā iekļautu sabiedrību direktoriem un vadītājiem. Tikai sešās dalībvalstīs (BE, DE, ES, LU, MT, NL) ir īstenots 4.6. ieteikums par prēmiju atgūšanas tiesībām un iespēju pieprasīt, lai tiktu atmaksāta daļa no atlīdzības mainīgās daļas vai visa atlīdzības mainīgā daļa. Beļģijā, Kiprā un Ungārijā atgūšanas tiesības piemēro tikai krāpšanas gadījumos. Itālija šo ieteikumu ir attiecinājusi tikai uz sešām lielākajām bankām. Lietuva to nav īstenojusi attiecībā uz kredītiestādēm. Francijā, Latvijā, Rumānijā, Zviedrijā un Apvienotajā Karalistē šis ieteikums nav īstenots. Trīs dalībvalstīs (BG, MT un RO) nav īstenots 4.7. ieteikums par nepieciešamību laika gaitā atjaunināt atlīdzības politikas struktūru. Visās 16 dalībvalstīs ir īstenots 5.1. ieteikums par darbības rezultātu novērtējumu. Astoņās dalībvalstīs (BE, DE, ES, FR, IT, LU, NL, UK) ir īstenots 5.2. ieteikums, izveidojot daudzgadu sistēmu darbības rezultātu novērtēšanai. Latvijā tas ir īstenots, taču ir paredzēta atkāpe attiecībā uz darba līgumiem, kuri noslēgti uz laiku, kas ir īsāks par darbības vērtēšanas periodu. Rumānijā šis ieteikums nav īstenots. Bulgārijā, Kiprā, Ungārijā, Lietuvā, Maltā un Zviedrijā tas ir īstenots daļēji, proti, tur nav paredzēta konkrēta daudzgadu vērtēšanas sistēma, bet tikai noteikta prasība ņemt vērā garāku darbības periodu un pašreizējos un paredzamos riskus. Visās 16 dalībvalstīs ir īstenots 5.3. ieteikums par darbības novērtējuma korekciju, ņemot vērā pašreizējo un turpmāko risku. Tomēr Nīderlande nav norādījusi, ka, veicot riska korekciju, jāņem vērā ieguldītā kapitāla vērtība un nepieciešamā likviditāte. Lietuvā šis ieteikums nav īstenots attiecībā uz apdrošināšanas nozari. Visās 16 dalībvalstīs ir īstenots 5.4. ieteikums par nefinansiālu kritēriju ieviešanu individuālas darbības novērtēšanā. Ievērojamās atšķirības attiecībā uz to, kā valstīs tiek īstenots tik būtisks elements kā atlīdzības politikas struktūra, rada bažas. Atšķirības ir vēl lielākas tajos gadījumos, kad dalībvalstis (FR, DE, IT, NL, SE, UK) ir papildus ieviesušas arī stingrākus noteikumus, kas paredzēti FSB īstenošanas standartos[14]. 3.3. Pārvaldība 6.1. ieteikums paredzēt pasākumus, lai nepieļautu interešu konfliktus, un prasības par atlīdzības noteikšanas procedūrām, nav īstenots tikai Spānijā. Savukārt Maltā un Nīderlandē tas īstenots tikai daļēji, jo šajās valstīs konkrētas tiesību normas attiecībā uz interešu konfliktiem nav noteiktas vispār (MT), vai arī tās ir attiecinātas tikai uz valdes locekļiem, sagatavojot ierobežojošu sarakstu ar potenciāliem interešu konfliktiem (NL). Visās 16 dalībvalstīs ir ieviesti valsts pasākumi 6.2. ieteikuma īstenošanai par padomes nozīmi. Tomēr divās dalībvalstīs (BE un MT) ieteikums ir īstenots tikai daļēji, jo (uzraudzības) padome nenosaka direktoru saņemto atlīdzību. Turklāt Francijā padome nosaka direktoru saņemto atlīdzību tikai tajos uzņēmumos, kuri saņem publiskā sektora atbalstu. 6.3. ieteikums par kontroles funkcijas veicēju un attiecīgā gadījumā cilvēkresursu departamenta vai ārējo ekspertu iesaistīšanu atlīdzības politikas izstrādē nav īstenots tikai Rumānijā. Tomēr Vācijā un Lietuvā šis ieteikums nav īstenots attiecībā uz apdrošināšanas nozari. Lietuvā tas nav attiecināts arī uz bankām. No 16 dalībvalstīm tikai septiņās (BE, FR, LV, LU, NL, SE, UK) ir pilnībā īstenots 6.4. ieteikums par (uzraudzības) padomes locekļu un atlīdzības komiteju locekļu kompetenci un kvalifikāciju. Lietuvā tas nav attiecināts uz bankām un apdrošināšanas sabiedrībām. Citās dalībvalstīs (BG, CY, DE, ES, IT) ir pieņemti tikai vispārīgi noteikumi par atlīdzības komitejas locekļu un kontroles funkcijas veicēju kvalifikāciju un neatkarību. 6.5. ieteikums par atlīdzības politikas īstenošanas pārbaudi, kuru veic kontroles funkcijas veicēji, nav īstenots tikai Spānijā. 6.6. ieteikums par kontroles procesos iesaistītajiem darbiniekiem ir īstenots 13 dalībvalstīs (BE, BU, CY, ES, FR, IT, LV, LU, MT, NL, RO, SE, UK). Vācijā tas ir īstenots attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu sabiedrībām, bet tikai daļēji īstenots apdrošināšanas nozarē (nav izstrādāti noteikumi par kontroles funkcijas veicēju atlīdzību). Lietuva ieteikumu nav pilnībā attiecinājusi uz apdrošināšanas nozari. Arī Ungārijā šis ieteikums ir īstenots tikai daļēji, jo nav paredzēti konkrēti noteikumi par kontroles funkcijas veicēju atlīdzību, izņemot noteikumus par uzņēmējdarbības struktūrvienību neiesaistīšanos kontrolē. Kopumā 6.2. un 6.4. ieteikumu izpilde ir neapmierinoša un, ņemot vērā to svarīgumu, — rada problēmas. 3.4. Atlīdzības politikas nodošana atklātībai 7. ieteikums, kas satur vispārēju prasību par atlīdzības politikas nodošana atklātībai, nav īstenots tikai Spānijā, bet tā ir paziņojusi, ka attiecīgās tiesību normas tiek izstrādātas. Lietuvā tas ir ieviests daļēji, jo nav pieņemti konkrēti noteikumi apdrošināšanas nozarei. 8. ieteikumā ir konkretizētas prasības par informācijas atklāšanu. Septiņās dalībvalstīs (BE, FR, IT, LV, LU, SE, UK) ieteikums ir pilnībā īstenots. Vācijā tas ir pilnībā īstenots attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu sabiedrībām, bet daļēji īstenots apdrošināšanas nozarē (netiek prasīta detalizēta informācijas atklāšana). Bulgārijā, Kiprā, Lietuvā, Maltā, Nīderlandē un Rumānijā tas ir īstenots daļēji, jo dažas prasības nav noteiktas, vai arī nav pilnībā attiecinātas uz visām finanšu iestādēm vai visām darbinieku kategorijām (t. i., attiecas tikai uz direktoriem), vai juridiskajām formām (t. i., attiecas tikai uz biržas sarakstā iekļautām sabiedrībām). Spānijā un Ungārijā ieteikums nav īstenots. 3.5. Uzraudzība 11. ieteikumā dalībvalstis tika aicinātas nodrošināt, lai finanšu iestādes paziņotu atbildīgajām iestādēm visu būtisko informāciju, tostarp ziņas par ieteikumā noteikto principu ievērošanu. No 16 dalībvalstīm šo ieteikumu nav izpildījusi tikai Spānija. Lietuva nav paredzējusi konkrētus noteikumus apdrošināšanas sabiedrībām. 12. ieteikumā dalībvalstis tika aicinātas nodrošināt to, ka atbildīgās iestādes var pieprasīt visu informāciju un piekļūt informācijai, kas tām nepieciešama, lai novērtētu, kā ieteikumā noteiktie principi tiek ievēroti finanšu iestādēs. No 16 dalībvalstīm, kuras ir paredzējušas valsts pasākumus, šis ieteikums nav īstenots tikai Ungārijā. 4. SITUĀCIJAS ATTĪSTĪBA IEPRIEKš MINēTAJ iem ieteikumiem pievienotajā paziņojumā[15] Komisija atzina, ka ieteikumi ir tikai pirmais posms Komisijas stratēģijā šā jautājuma risināšanai un ka tiem sekos arī tiesību aktu pieņemšana ES līmenī. 2009. gada jūlijā Komisija pieņēma priekšlikumu pārskatīt Kapitāla prasību direktīvu[16], kurā, cita starpā, ir risināts jautājums par atlīdzības politiku kredītiestādēs. Krīzes sakarībā Komisija ir piešķīrusi prioritāti normatīvo aktu izstrādei banku un ieguldījumu nozarē, jo tieši šeit neatbilstošu stimulu negatīvā ietekme izpaužas viskrasāk. Priekšlikumā Komisija izvirzīja mērķi iestrādāt ES tiesību normās tos principus, kas ietverti ieteikumā par atlīdzības politiku finanšu pakalpojumu nozarē. Banku uzraudzītājiem ir jāpārrauga atlīdzības politika, un tiem ir piešķirtas pilnvaras noteikt sankcijas bankām, kuras neievēro jaunās prasības. Viņu rīcībā būs vairākas sankcijas par prasību neievērošanu, piemēram, iespēja pieprasīt iestādēm samazināt konkrētām atlīdzības sistēmām raksturīgo risku, uzlikt naudas sodu vai — kā galējais līdzeklis — tiesības pieprasīt kapitāla palielināšanu. Vispārējā vienošanās, kas tika pieņemta ECOFIN padomes apspriedē 2009. gada novembrī, apliecināja ES apņemšanos pievērsties šā jautājuma risināšanai. Ņemot vērā FSB papildu Īstenošanas standartus par darba samaksu, kas pieņemti 2009. gada septembrī, dalībvalstis vienojās arī par to precīzu iestrādāšanu Kapitāla prasību direktīvas priekšlikumā[17]. Tai pat laikā līdzīgus noteikumus par atlīdzības politiku dalībvalstis ir ieviesušas priekšlikumā direktīvai par alternatīvu ieguldījumu fondu (riska ieguldījumu fondu) pārvaldniekiem[18]. Patlaban abi priekšlikumi tiek izskatīti Padomē un Eiropas Parlamentā. 5. SECINĀJUMI Neraugoties uz krīzes radīto impulsu veikt būtisku reformu atlīdzības politikas jomā, tikai 16 dalībvalstis ir pilnībā vai daļēji īstenojušas Komisijas ieteikumu. Kamēr sešās dalībvalstīs tiek pieņemti pasākumi, lai veicinātu ieteikuma piemērošanu, vēl ir diezgan daudz tādu dalībvalstu, kuras nav uzsākušas nekādu pasākumu īstenošanu vai kuru īstenotie pasākumi nav apmierinoši. Tikai septiņas dalībvalstis piemēro attiecīgos pasākumus visā finanšu nozarē. Ievērojamās atšķirības veidā, kā dalībvalstīs tiek izstrādāts tik būtisks elements kā atlīdzības politikas struktūra, ir patiešām satraucošas. Tāpēc šīs problēmas risināšanai ir jāvelta lielāks darbs. Reformas veiksmīga norise nav iespējama, reāli nemainot finanšu pakalpojumu nozarē kultivēto personāla (gan darbinieku, gan vadības) stimulēšanas veidu. Dažas finanšu iestādes jau ir paudušas savu neapmierinātību ar reformu šajā jomā un turpina uzskatīt īstermiņa prēmēšanu par būtisku konkurences priekšrocību un visrentablāko veidu darbinieku motivēšanai. Faktiski finanšu iestādes ir ļoti ieinteresētas īstermiņa prēmēšanas sistēmas izmantošanā, lai nezaudētu darbavietai raksturīgo elastīgumu[19]. Finanšu pakalpojumu nozares darbinieki mainīs savu attieksmi pret risku tikai tad, ja zinās, ka tiek vērtēti ilgā laika posmā un ka viņu darba samaksas līmenis tiks reāli samazināts tad, ja viņi uzņemsies pārmērīgu risku. Neatkarīgi no gaidāmajiem tiesību aktiem būs vajadzīgi norādījumi par uzraudzību, lai nodrošinātu vienotu pieeju ES. Lai nodrošinātu līdzvērtīgus konkurences apstākļus pasaules mērogā, konverģence uzraudzības jautājumos būs jāpanāk arī Bāzeles komitejas satvarā. Kas attiecas uz pašās finanšu iestādēs realizēto praksi, šajā stadijā ir grūti novērtēt to, vai un cik lielā mērā finanšu iestādes ir reāli ieviesušas pareizu atlīdzības politiku. To darīt ir pāragri, un lielākā daļa regulējuma izmaiņu vēl nav pabeigtas. Finanšu iestādes gan ir sākušas mainīt savu atlīdzības noteikšanas praksi, tomēr, ņemot vērā šo iestāžu bažas par neizdevīgo stāvokli, kurā nonāks tie, kuri pirmie īstenos pasākumus, nav paredzams, ka finanšu iestādes pievienosies ilgtermiņa vispārējai atlīdzības politikas reformai, pirms šajā jomā būs pieņemti gaidāmie tiesību akti[20]. Kaut arī finanšu iestādes sniedz publiskus paziņojumus un “taktiski reklamē” dažas izmaiņas atlīdzības politikā, jo īpaši attiecībā uz direktoriem[21], pagaidām ir pieejama vai darīta zināma ļoti neliela daļa informācijas par zemāka ranga darbinieku individuālo atlīdzību un tās struktūru, vai arī šāda informācija nav pieejama vai darīta zināma vispār. No savas puses Komisija plāno: - 2010. gadā/2011. gada sākumā rosināt līdzīgu tiesību aktu pieņemšanu par atlīdzību finanšu pakalpojumu nozares uzņēmumos, kuri neveic banku darbības (apdrošināšanas sabiedrības, PVKIU), - nodrošināt to, lai dalībvalstis un Eiropas Parlaments bez kavēšanās vienotos par ierosinātajiem tiesību aktu priekšlikumiem, kas veltīti atlīdzības jautājumiem, un apņemtos stingri kontrolēt to turpmāko īstenošanu dalībvalstīs, - nodrošināt to, lai, piedaloties FSB un G20 darbā, līdzīgi noteikumi attiecībā uz atlīdzības politiku finanšu pakalpojumu nozarē tiktu piemēroti pasaules mērogā, tādējādi panākot līdzvērtīgus konkurences apstākļus šajā jomā, - regulāri analizēt situāciju un paturēt tiesības pēc vajadzības ierosināt jebkādus papildu pasākumus. - [1] Darījumu partnera riska pārvaldības politikas III grupa ( CRMPG III ), kas tika izveidota ASV kredīttirgus krīzes analīzei, 2008. gada ziņojumā secināja, ka atlīdzības shēmas finanšu pakalpojumu nozarē ir viens no pieciem galvenajiem finanšu krīzi veicinošajiem faktoriem. CRMPG III uzsvēra, ka motivējoša atlīdzība ir pienācīgi jāsaskaņo ar finanšu iestādes ilgtermiņa interesēm un jānovērš pārmērīga riska uzņemšanās labuma gūšanai īstermiņā. Pie tāda paša secinājuma ES līmenī nonāca de Larosière ziņojuma autori, iesakot pievērst uzmanību atlīdzības politikas struktūrai finanšu nozarē un “saskaņot atlīdzības stimulus ar akcionāru interesēm un visa uzņēmuma ilgtermiņa rentabilitāti kopumā” . [2] Komisijas 2009. gada 4. marta paziņojums Eiropadomes pavasara sanāksmei “Impulsi Eiropas atveseļošanai”, COM(2009) 114. [3] G20 augstākā līmeņa sanāksmes secinājumi, Londona, 2009. gada 2. aprīlis, 15. punkts. [4] Komisijas Ieteikums 2009/384/EK par atlīdzību finanšu pakalpojumu nozarē (OV L 120, 15.5.2009., 22. lpp.). [5] Ieteikuma satura sīku aprakstu skatīt šim ziņojumam pievienotajā Komisijas dienestu darba dokumentā SEC(2010) 671. [6] Šajā ziņojumā tiks analizēts tikai to dalībvalstu stāvoklis, kurās pieņemti valsts pasākumi atbilstīgi Komisijas ieteikumam. [7] COM(2009) 362. Sīkāku informāciju skatīt šā ziņojuma 4. iedaļā. [8] Itālija norādīja, ka tā ir noteikusi vispārējus principus attiecībā uz atlīdzību, kas saistīta ar ieguldījumu pakalpojumu sniegšanu un darbībām, kuras veic ieguldījumu sabiedrības un aktīvu pārvaldīšanas sabiedrības (Itālijas Bankas un Itālijas Vērtspapīru un biržas komisijas ( Consob ) kopējie noteikumi, izdoti 2007. gada oktobrī). [9] Tikai attiecībā uz 6 lielākajām Itālijas bankām. [10] Tomēr Zviedrija norādīja, ka “ darbinieku, kura darbība var būtiski ietekmēt uzņēmuma risku, var definēt šādi: darbinieks, kas pieder tādai darbinieku kategorijai, kuras darba pienākumos paredzēts, ka tā rada vai var radīt tādu ietekmi uz uzņēmuma risku, kas nav kvalificējama kā nebūtiska.” [11] Apvienotajā Karalistē uzskata, ka principi jāattiecina uz finanšu iestādēm, kurās ir “darbinieki, kuru darbs būtiski ietekmē uzņēmumu (un tāpēc tie jāapstiprina šo amatu pildīšanai), un darbinieki, kuru darbs būtiski ietekmē vai var ietekmēt uzņēmuma riska profilu”. Pieņem, ka noteikumi attiecas uz tiem otrās kategorijas darbiniekiem, kuru kopējā paredzamā atlīdzība par 2009. gadu pārsniedz GBP 1 miljonu. [12] Dažos gadījumos, ņemot vērā konkrētās darba un/vai fiskālās tiesības trešā valstī, kurā šie uzņēmumi vai grupas darbojas. [13] Spānija norādīja, ka, ņemot vērā to, ka i) Spānijā atlīdzības politika nav radījusi problēmas un ii) ir jānodrošina saskaņotība ar izmaiņām Eiropas tiesību aktos, tā gaida attiecīgo Eiropas direktīvu pieņemšanu, lai tās īstenotu valstī. [14] Ir arī citas atšķirības, ko rada konkrētas valstu tiesību normas, vai arī atšķirības attiecībā uz valsts izglābtām finanšu iestādēm, bet šīs atšķirības ir specifiskākas un attiecas uz ierobežotu jomu. [15] COM(2009) 211, 30.4.2009. [16] COM(2009) 362. [17] Sk. ECOFIN padomes 2009. gada 10. novembra vienošanos. [18] COM(2009) 207, 30.4.2009. [19] Īstermiņa prēmijas ir saistītas ar īstermiņa darba līgumiem. Tā kā šādi līgumi ļauj finanšu iestādēm samazināt darbinieku skaitu tik reizes gadā, cik vajadzīgs, tās palielina konkurenci darbinieku starpā un uztur prēmiju fondus kā daļu no šādas “mobilitātes kultūras”. [20] Nesen izplatītajā Starptautiskā Finanšu institūta ziņojumā teikts, ka, kaut arī „ ir sasniegts zināms progress atlīdzības saskaņošanā ar IIF/FSB principiem, tomēr vēl ir darāms liels darbs. Lai gan lielākajā daļā aptaujāto uzņēmumu atlīdzība ir saistīta ar darba rezultātiem un tiek izmantota atlīdzības izmaksas atlikšana, vairumā uzņēmumu ir grūti saskaņot atlīdzības izmaksu ar laiku, kurā parādās ar attiecīgo ieņēmumu gūšanu saistītais risks, un, novērtējot darba rezultātus, ņemt vērā ieguldītā kapitāla vērtību un riska faktorus. ” [21] Tas ietver pašu noteiktus ierobežojumus vai maksimālos apjomus, ko piemēro augstākā līmeņa vadītāju prēmijām vai “zelta izpletņiem”, lielām labdarībai ziedotām naudas summām utt.