LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 162/62

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas Atzinums par tematu “Ēku energoefektivitāte — galapatērētāju ieguldījums” (izpētes atzinums)

(2008/C 162/13)

Komisija saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 262. pantu 2007. gada 16. maijā nolēma konsultēties ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju par tematu

“Ēku energoefektivitāte — galapatērētāju ieguldījums”.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Transporta, enerģijas, infrastruktūras un informācijas sabiedrības specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2008. gada 23. janvārī. Ziņotājs — Pezzini kgs.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 442. plenārajā sesijā, kas notika 13. un 14. februārī (14. februāra sēdē), ar 195 balsīm par un 1 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi

1.1 Komiteja atzīst, ka energoefektivitāte dod būtisku ieguldījumu nepieciešamajā klimata aizsardzībā un to saistību izpildē, kuras ES uzņēmās Kioto, kā arī 2007. gada marta Eiropadomes noteiktajos jaunajos uzdevumos emisiju samazināšanas jomā. Komiteja iesaka pastiprināt darbu patērētāju labā.

1.2 Komiteja ir pārliecināta, ka enerģijas taupīšanas iespējas ēku apsaimniekošanas jomā ir milzīgas, jo īpaši attiecībā uz enerģijas patēriņu apkurei, dzesēšanai, enerģijas avotiem, apgaismošanu, kā arī termiskās izolācijas metodēm ēku projektēšanas un lietošanas posmā.

1.3 Nosakot energoefektivitātes uzlabošanas pasākumus, jāņem vērā priekšrocības, ko sniedz tādu tehnoloģisko jauninājumu plaša pielietošana, kuri ir efektīvi no izmaksu un ieguvumu aspekta, ļaujot galalietotājiem pieņemt izsvērtus lēmumus par individuālo enerģijas patēriņu.

1.4 Komiteja uzskata, ka galapatērētājiem ir būtiski tiešākā veida risināt informācijas un finansēšanas problēmas, izstrādājot novatoriskas metodes. Jāpanāk, lai īpašnieki un īrnieki jaunos Kopienas pasākumus neuztvertu kā jaunu nodokli, kas uzlikts pamatīpašumam — mājoklim.

1.5 Komiteja uzskata, ka jāatrod jauni kultūras stimuli un atbalsta pasākumi, pirmkārt, lai kompensētu lielākas izmaksas, otrkārt, lai palielinātu interesi par: — projektu pētniecību, — būvēšanas metožu pārskatīšanu, — labāku materiālu izmantošanu, kas jāievieš būvēšanas procesā, un — jauniem strukturāliem risinājumiem.

1.6 Komiteja uzskata, ka jāpaātrina Eiropas Standartizācijas komitejas (CEN) darbs atbilstoši Komisijas pilnvarām šajā sakarā, kas paredz saskaņotu enerģijas patēriņa mērījumu standartu noteikšanu esošajām ēkām un jaunbūvēm, kā arī vienotus sertifikācijas un kontroles procedūru standartus.

1.7 Komiteja atkārtoti uzsver, ka ir svarīgi izvairīties no dalībvalstīm neizpildāmiem ierobežojumiem, ņemot vērā starptautisko konkurenci, kā arī nodrošināt, lai īpašnieki, kas izīrē savu īpašumu vai tajā dzīvo, nebūtu spiesti segt izmaksas, kuras pārsniedz viņu iespējas.

1.8 Komiteja uzskata, ka no sertifikācijas procesa izrietošos pienākumus un izmaksas jāpapildina ar valsts atbalsta programmām nolūkā nodrošināt energoefektivitātes uzlabošanas pasākumu vienlīdzīgu pieejamību, sevišķi dzīvojamās ēkās, kas uzbūvētas vai tiek pārvaldītas sociālās politikas ietvaros, kā arī “vairākstāvu un daudzģimeņu” mājās, īpaši jaunajās dalībvalstīs, kurās vairumam daudzdzīvokļu māju ir tipveida projekts, tāpēc tām iespējams piemērot tipveida sertifikātus.

1.9 Komiteja uzskata, ka ir svarīgi attīstīt Kopienas iniciatīvas, kas vērstas uz dalībvalstu pasākumu saskaņošanu energoefektivitātes jomā nolūkā panākt būtisku virzību uz lielāku Eiropas mēroga saskaņotību, vienlaikus ņemot vērā vietējos apstākļus.

1.10 Komiteja iesaka dažus pasākumus, kas varētu būt noderīgi, lai rosinātu galapatērētāju atbildīgāku attieksmi pret energoefektivitāti kopumā, bet jo īpaši ēkās: — bezmaksas konsultācijas enerģijas jautājumos un valsts finansējums priekšizpētes veikšanai, — nodokļu kredītu un/vai subsīdiju piešķiršana, kas ļauj īstenot “energoauditu”, — nodokļu atvieglojumi kurināmā patēriņam apkurei, elektrībai un vilces jaudai, kā arī ekonomiskie stimuli un atlaides/kompensācijas no enerģētiskā un vides aspekta efektīvu tehnoloģiju iegādei vai esošo ēku aprīkošanai ar labākām termiskās izolācijas sistēmām, — aizdevumi ar pazeminātām procentu likmēm energoefektīvu aparatūru un iekārtu (piem., kondensācijas apkures katlu, individuālo termostatu) iegādei un atviegloti aizdevumi pasākumiem, kas veikti ar energopakalpojumu uzņēmumu (ESCO) (1) starpniecību, — atbalsts vai nodokļu atskaitījumi investīcijām pētniecības un izstrādes darbībās vai eksperimentāliem projektiem ar mērķi veicināt jauno tehnoloģiju izplatīšanu ēku energoefektivitātes jomā, izmantojot iespējas, ko sniedz zinātniskās pētniecības, tehnoloģiskās attīstības un demonstrācijas pasākumu 7. pamatprogramma, Konkurētspējas un jauninājumu pamatprogramma (CIP), LIFE+ programma, kohēzijas un struktūrfondi, — EIB aizdevumi, īpaši novecojošu lielo publisko vai sabiedrisko pakalpojumu ēku ilgtspējīgai modernizācijai un sociālajiem mājokļiem, — atbalsts ģimenēm ar zemiem ienākumiem un pensionāriem, lai uzlabotu mājokļu energoefektivitāti, kā arī ilgtermiņa aizdevumi un aizdevumi ar pazeminātām likmēm, kas paredzēti ēku energoefektivitātes uzlabošanai, — iepriekš noteiktas standarta paketes apkures katlu un centrālo gaisa kondicionēšanas iekārtu regulāras uzturēšanas pakalpojumiem, ko veic kvalificēti darbinieki, — Kopienas tīmekļa vietnes izveidošana, kas ir saistīta ar valstu tīmekļa vietnēm un kura ir viegli pieejama galapatērētājiem, — uz dažādām profesionālām interešu grupām orientētu Eiropas didaktisko materiālu par Eiropas Mājokļu apliecības (2) izsniegšanu sagatavošana visās ES valodās, — izglītības pasākumu tematisko prioritāšu iekļaušana atbilstošajās Kopienas programmās: Kopienas Izglītības programmā, pētniecības un tehnoloģiskās attīstības 7. pamatprogrammā, Marie Curie programmā, EIB, universitātēs, — informatīvo un apmācības materiālu, kas paredzēti visu kategoriju un līmeņu mācību iestādēm, profesionālajām un arodbiedrību apvienībām, patērētājiem un to organizācijām, nodrošināšana.

1.11 Komiteja uzskata, ka, no galapatērētāja viedokļa raugoties, ir nepieciešams pienācīgi ņemt vērā šķēršļus, kas kavē ēku energoefektivitātes sekmēšanu un īstenošanu Eiropā: tehniskos, ekonomiskos, finanšu juridiskos, administratīvi-birokrātiskos, institucionālos un pārvaldības, sociālos un attieksmes radītus šķēršļus, kā arī šķēršļus, kurus rada saskaņotas pieejas trūkums (neatbilstības starp siltumapgādi un dzesēšanu, klimata zonu neievērošana).

2. Ievads

2.1 Eiropadomes Briseles sanāksmes (2007. gada 8. un 9. martā) prezidentūras secinājumos ir “uzsvērta nepieciešamība paaugstināt energoefektivitāti ES, lai sasniegtu mērķi par 20 % samazināt enerģijas patēriņu ES salīdzinājumā ar prognozēm 2020. gadam […]”, un par prioritāru jomu ir atzīta “enerģijas patērētāju rīcība, kas vērsta uz energoefektivitāti un energotaupību, energotehnoloģija un inovācija, kā arī energotaupība ēkās”.

2.1.1 Ēku energoefektivitātes problēma ir iekļauta Kopienas iniciatīvās klimata pārmaiņu jomā (saistības saskaņā ar Kioto protokolu) un energoapgādes drošības jomā, sevišķi ņemot vērā Zaļās grāmatas par energoapgādes drošību un energoefektivitāti, par kurām Komiteja vairākkārtīgi ir paudusi savu viedokli. (3)

2.1.2 Enerģijas patēriņš ar ēkām saistīto pakalpojumu nozarē veido aptuveni 40 % (4) no ES enerģijas patēriņa.

2.1.3 Daudzos Eiropas reģionos mājokļu vidējais patēriņš apkurei vien veido 180 kWh/mq/gadā. Tas parāda, ka daudzu Eiropas valstu ēkas ir īpaši slikti aprīkotas no energoefektivitātes viedokļa.

2.1.4 To ietekmē vairāki faktori. Pirmkārt, patērētāji nepietiekami apzinās arvien pieaugošās grūtības iegūt enerģiju par zemām cenām. Otrkārt, arhitektu, būvniecības uzņēmumu un būvniecības nozarē (5) strādājošo plašā mazo uzņēmēju loka tendence būvēt, pievēršot maz uzmanības energoefektivitātei un videi draudzīgiem būvēšanas aspektiem, bet dodot priekšroku estētiskajiem aspektiem un sekojot līdzi šā brīža modei, piemēram, grīdas seguma kvalitātei, santehnikas iekārtu greznumam, skaistumam, ārējo sienu apstiklošanai, materiālu veidam un logu rāmju izmēriem.

2.1.4.1 Turklāt ir jāuzsver administratīvo iestāžu, jo īpaši komunāli-tehnisko un higiēnas dienestu vāja izpratne par enerģijas patēriņa noteikšanu ēkām, kurās tiek veikta kontrole par to piemērotību dzīvošanai, vai minēto dienestu nepietiekamā informētība.

2.1.4.2 Tomēr pretēji vispārpieņemtam viedoklim, pastāv plašas iespējas palielināt energoefektivitāti ne vien jaunajās ēkās, bet arī jau esošajās, sevišķi lielo pilsētu daudzdzīvokļu ēkās. (6)

2.1.5 Runājot par esošo infrastruktūru atjaunošanu, svarīgi ir līgumi ar energopakalpojumu uzņēmumiem (ESCO — Economy Service Companies), kas ļautu tiem ieviest uzlabojumus esošajās ēkās nolūkā panākt enerģijas izmaksu ietaupījumus, dažkārt pat ļoti ievērojamus. Uzņēmums saņem atlīdzību, pateicoties ietaupījumiem, kurus īsteno ar patēriņa samazināšanu. (7)

2.1.6 Turklāt daudzus pasākumus varētu veikt nelielu pārbūvju ietvaros, piemēram, paredzot aizvirtņus logu ārpusē, uzstādot reālā laika mērīšanas aparātus (“viedos” mēraparātus), kas ļauj patērētājiem pastāvīgi sekot līdzi patēriņam, vai ar gāzi darbināmās (top boxes) karsta ūdens ražošanas sistēmas, kas ļautu par 40 % samazināt izdevumus un kaitīgu gāzu emisijas. Arī gaisa ventilācijas mikrosistēmas dzīvokļos izrādījās ļoti efektīvas, savukārt, pievēršot uzmanību izmantojamā materiāla veidam, piemēram, vertikālai caurspīdīgai sienai (logam), varētu samazināt siltuma zudumu dzīvoklī vismaz par 20 % (8). Tāpat enerģijas patēriņu samazina santehnika ar ekonomisku ūdens patēriņu. Piegādātājam rēķinā skaidri un bez maksas jāinformē patērētāji par patēriņu salīdzinājumā ar attiecīgo pagājušā gada periodu, lai tādejādi patērētāji varētu ņemt vērā un plānot savu patēriņu.

2.1.7 EESK ir pārliecināta, ka īstenojot iniciatīvas šajā jomā, ir iespējams panākt būtiskus ietaupījumus, tādejādi veicinot ar klimata pārmaiņām un enerģijas apgādes drošību saistīto mērķu sasniegšanu. Ņemot vērā relatīvi ierobežotas rīcības iespējas, kas ļautu īstermiņā vai vidējā termiņā ietekmēt enerģijas apgādes apstākļus, ir jāveic pasākumi, kas vērsti uz gala patērētajiem, proti: — uzlabot enerģijas galapatēriņa efektivitāti, — kontrolēt enerģijas pieprasījumu, — veicināt enerģijas ražošanu no atjaunīgajiem resursiem, (9) — paredzēt labāku enerģijas pārvaldību, kas lielā mērā balstīta uz paškontroli.

2.1.8 Iemesli, kas kavē taupīšanu un citu enerģētisko resursu izmantošanu, ir dažādi: — kultūra, — grūtības pārvaldīt pārmaiņas, — nepietiekama zinātība (know-how), — nodokļu politikas neatbilstība, — nepietiekama uzņēmumu partnerība, — informācijas trūkums.

2.1.9 Ēku uzturēšanas nozarē ir milzīgas energotaupības iespējas, sevišķi saistībā ar apkuri, vilces jaudu un apgaismojumu ēku izmantošanas posmā. To pierādīja tā saucamās “pasīvās ēkas” (10), kas ļauj lietderīgi izmantot taupības iespējas, tādējādi dodot ievērojamu impulsu Kopienas konkurētspējai un jauninājumiem, pievēršot arvien lielāku uzmanību jauno tehnoloģiju izstrādei un izmantošanai, kas būtu efektīvākas no enerģētiskā aspekta.

2.1.10 Enerģētikas politikas stratēģiskie mērķi: — samazināt piesārņojošās un klimatu ietekmējošās emisijas, ievērojot vides un reģiona īpatnības, — veicināt nekustamā īpašuma nozares, rūpniecības un jauno enerģētisko tehnoloģiju konkurētspējīgu izaugsmi, — pievērst uzmanību sociālajiem un veselības aizsardzības aspektiem saistībā ar enerģētikas politikas jomām.

2.1.11 Tomēr, nosakot energoefektivitātes uzlabošanas pasākumus, jāņem vērā priekšrocības, ko sniedz tādu tehnoloģisko jauninājumu plaša pielietošana, kuri ir efektīvi no izmaksu/ieguvumu aspekta. Galapatērētāji spēs pieņemt izsvērtākus lēmumus par individuālo enerģijas patēriņu, ja viņiem tiks nodrošināta atbilstoša informācija par pasākumiem, kas paredzēti, lai uzlabotu energoefektivitāti, par galapatērētāju salīdzinošajiem profiliem, kā arī specifiskām objektīvām metodēm, kas attiecas uz aparatūru, kuru darbībā izmanto enerģiju. (11)

2.1.12 Visa veida informācija par energoefektivitāti, sevišķi par saistītajām izmaksām, atbilstošā veidā jāizplata ieinteresēto vidū. Informācijā jāiekļauj arī finanšu un juridiskie aspekti. Informācijas izplatīšanai jāizmanto informatīvās un veicināšanas kampaņas, kā arī tajā jāiekļauj plašs pārskats par paraugpraksi visos līmeņos.

2.1.13 Pasākumi, kas aprobežojas vienīgi ar tehniskiem aspektiem, ir nepieciešami, bet nav pietiekami, lai samazinātu enerģijas patēriņu ēkās. Ir jārisina jautājums saistībā ar sarežģīto mijiedarbību starp plašu un daudzveidīgu patērētāju pasauli un pastāvīgu tehnoloģiju attīstību.

2.1.14 Iepriekšējās programmas “Saprātīga enerģija 2003–2006” ietvaros tika izstrādāta iniciatīva ēku platformai EPDB (12), kas paredz pakalpojumus nolūkā atvieglot Direktīvas 2002/91/EK par ēku energoefektivitāti piemērošanu, kura stājās spēkā 2006. gada sākumā. Direktīvā ietverti šādi pasākumi, kas attiecas uz dalībvalstīm: — ēku vispārējās energoefektivitātes prasības un aprēķina metodes, — kopīgas ES prasības attiecībā uz jaunu ēku energoefektivitāti, — minimālās energoefektivitātes prasības, kas tiek attiecinātas uz esošajām ēkām ievērojamu pārbūves darbu gadījumā, — energoefektivitātes sertifikācija, kas ir obligāta jaunbūvēm, ēkām, kurās tiek veikta ievērojama pārbūve, visiem dzīvokļiem, kuros ir paredzēta lietotāja maiņa (13), — apkures katlu un gaisa kondicionēšanas iekārtu regulāra kontrole ēkās, kā arī to apkures iekārtu novērtēšana, kurās apkures katli darbojas vairāk nekā 15 gadus.

2.1.15 No tehniskā viedokļa raugoties, iedzīvotājiem un patērētājiem ir būtiski saprast, ka ir nepieciešama saskaņota pieeja, kurā ir ņemti vēra dažādi faktori, tostarp: — termiskās izolācijas kvalitāte, — apkures un kondicionēšanas iekārtu veidi, — atjaunīgo enerģijas avotu izmantošana, — ēkas izvietojums, — iztvaikošanas un pelējuma veidošanās aizkavēšana.

2.1.15.1 Būtībā ir divi galvenie rādītāji: — korpusa specifiskās enerģētiskās vajadzības: ļauj novērtēt korpusa energoefektivitāti, kas palīdz samazināt siltuma zudumus ziemas periodā un ierobežot pārkaršanu vasaras periodā, — vispārējās specifiskās primārās enerģijas vajadzības: ļauj novērtēt, cik efektīva ir iekārtu sistēma, kuras uzdevums ir pārveidot primāro enerģiju dzīvošanai nepieciešamajā un citos dažādos pakalpojumos.

2.1.16 Enerģijas patēriņa un piesārņojošo un klimatu ietekmējošo gāzu emisiju ierobežošanai nepieciešamas politikas, kas: 1. papildina termiskās izolācijas pasākumus (pasīvie energotaupības pasākumi) ar ievērojamiem iekārtu tehnoloģijas uzlabojumiem (aktīvie energotaupības pasākumi); 2. paplašina energotaupības pasākumu mērogu un jomas; 3. iekļauj atjaunīgos avotus augstas energoefektivitātes “hibrīdu” sistēmās; 4. mērķtiecīgi pielieto novatoriskas sistēmas: saules dzesēšanu, mikrokoģenerāciju, triģenerāciju, siltumsūkņus un hibrīdiekārtas (14).

2.1.17 Inovācijas un pētniecības Kopienas programmām ir noteicoša nozīme ēku energoefektivitātes attīstībā saistībā ar tehnoloģisko mērķi attīstīt “inteliģentās” ēkas ar nulles enerģiju, proti, ēkas ar “pozitīvo enerģiju”, kas ražo vairāk enerģijas nekā patērē, izmantojot izplatītākos alternatīvās enerģijas veidus, t.i., saules, vēja un ģeometrisko.

2.1.18 Papildus jau minētajai inovācijas un konkurētspējas pamatprogrammai (PIC) Kopienas līmenī noteicoša nozīme tīru energotehnoloģiju attīstības sekmēšanā ir pētniecības un tehnoloģiskās attīstības 7. pamatprogrammai, kurā ir paredzēta atsevišķa tematiskā prioritāte īpašās programmas “Sadarbība” ietvaros.

2.1.19 Būtiska nozīme ēku energoefektivitātes jomā ir Eiropas tehniskai standartizācijai. Eiropas Komisija pilnvaroja Eiropas Standartizācijas komiteju (CEN) izstrādāt tehniskos noteikumus, kas nepieciešami minētās direktīvas par energotaupību ēkās piemērošanai. (15) Pilnvarās ir paredzēti: — saskaņoti enerģijas patēriņa mērījumu standarti esošajām ēkām, — saskaņoti standarti jaunbūvēm, — vienoti sertifikācijas standarti, — kopīgi kontroles procedūru standarti.

2.1.20 Ir izstrādāti gandrīz 30 Eiropas noteikumi. (16) Dalībvalstis jau apstiprināja, ka vēlas piemērot minētos noteikumus saskaņā ar brīvprātības principu. Ja tiks konstatēts, ka brīvprātīgā noteikumu piemērošana netiek īstenota, būtu lietderīgi to padarīt par saistošu ar atbilstošiem likumdošanas pasākumiem.

2.1.21 Jebkurā gadījumā Komisijas ziņā ir nodrošināt dalībvalstīm nepieciešamos instrumentus saskaņotas un vienotas ēku energoefektivitātes aprēķina metodoloģijas izstrādei. Kad dalībvalstis būs noteikušas minimālās prasības energoefektivitātes jomā, tās jāatspoguļo “energoefektivitātes sertifikātos”. Pārsvarā sertifikāti ir kvalitātes zīmes, ko piešķir ēkām, līdzīgi kā tas tiek darīts mājsaimniecības elektroprecēm. Tomēr ēku sertifikāti ir detalizētāki un sarežģītāki, kā arī tos papildina ieteikumi efektivitātes palielināšanai.

2.1.22 Ar pētniecības projektiem ir nepārprotami pierādīts, ka līdz ar ēku tehnisko aprīkojumu liela nozīme ir arī ēku lietotāju (pastāvīgo iedzīvotāji vai personu, kas izmanto darba vietas dienas laikā) rīcībai, kas ir izšķirošs enerģijas patēriņa faktors.

2.1.22.1 Šajā sakarā ir lietderīgi veicināt apģērba kultūru, iesakot valkāt augstām temperatūrām atbilstošāku apģērbu, atsakoties, piemēram, no žaketes un kaklasaites valkāšanas vasaras periodā (17), kā arī atbilstošu ziemas apģērbu, kas ļauj dzīvokļos un birojos uzturēt 20–21 grādu augstu temperatūru (18).

2.1.23 Arī mājas izvietojums atkarībā no debespuses ietekmē siltuma daudzumu, kas nepieciešams tajā dzīvojošo ērtībai. Enerģijas patēriņš apkurei uz vienu cilvēku identiskās rindu mājās var atšķirties 2,5 reizes (un 3 reizes savrupmājās), savukārt elektrības patēriņš — 4 līdz 5 reizes.

2.1.23.1 Ņemot vēra iepriekš teikto, ir jāpapildina esošos tiesību aktus ar dažām energoefektivitātes normām ne vien ēkām, bet arī kvartāliem.

2.1.24 Iedzīvotājiem jau no skolas vecuma (19) arvien vairāk jāapzinās, ka viņu mājoklim nepieciešams ievērojams daudzums primārās enerģijas: — apkurei ziemas periodā, — dzesēšanai vasaras periodā, — siltā ūdens nodrošināšanai, — liftu darbināšanai, — apgaismošanai, — sadzīves tehnikas darbināšanai, kā arī faktu, ka lielu daļu enerģijas var ietaupīt, (20) pievēršot nedaudz uzmanības un izrādot labo gribu.

2.1.25 Galapatērētājiem bieži jāpieņem svarīgi lēmumi par investīcijām, piemēram, atjaunojot mājas vai izlemjot veikt ievērojamas izmaiņas mājokļos, kuri vēl ir projekta vai būvēšanas stadijā. Liela ietekme uz ēku energoefektivitāti ir arī lēmumiem investēt jaunajās tehnoloģijās, kas ļauj ievērojami ietaupīt enerģiju. Starp tām var minēt: — materiālus, kas palielina izolāciju, — rāmjus (durvīm un logiem), kuriem ir labāka caurlaidība, (21) — apēnošanas ierīces, piemēram, parasti aizvirtņi, — apkures sistēmas izvēli vai pielāgošanu, (22) — papildu sistēmu iekārtošanu, piemēram, fotoelementu enerģijas, saules siltumenerģijas, horizontālās un vertikālās (23) ģeotermiskās apkures sistēmas, — iztvaikošanas un pelējuma veidošanās aizkavēšanu.

2.1.26 Ir skaidrs, ka, izmainot līdz šim vispārizmantojamo atsauces sistēmu, jāatrod jauni kultūras stimuli un jauni atbalsta pasākumi, lai, pirmkārt, kompensētu lielākas izmaksas un, otrkārt, palielinātu interesi par: — projektu pētniecību, — būvēšanas metožu pārskatīšanu, — labāku materiālu izmantošanu būvēšanas procesā, — jauniem strukturāliem risinājumiem, lai izvietotu saules siltumenerģijai piemērotas iekārtas, (24) — visizdevīgāko vietu noteikšanu fotoelementu enerģijas bateriju izvietošanai, — vertikālās un horizontālās ģeotermiskās enerģijas izmantošanas tehnoloģiju iepriekšēju novērtēšanu.

2.1.27 Jāņem vērā šādi atbalsta pasākumi: — celtniecībai izmantojamās platības palielināšana, — otrreizējas pārbūves izmaksu samazināšana, — celtniecības atļauju iegūšanas procedūru atvieglošana, — lielāka biezuma, kādu prasa vertikāla necaurredzama struktūra (siena), kas aprīkota ar izolējošā materiāla slāņiem, pieļaušana, — kvalitātes zīmju piešķiršana atkarībā no sasniegtā ietaupījuma līmeņa.

2.1.28 Visos pasākumos, kas jāpieņem, lai īstenotu ievērojamu energotaupību, jārēķinās ar faktu, ka lielākā daļa Eiropas iedzīvotāju dzīvo jau esošās ēkās un ka jauno ēku īpatsvars ir neliels.

2.1.29 Īres namos problēma parasti ir tā, ka tieši īpašnieks sedz izmaksas par pasākumiem energoefektivitātes paaugstināšanai (piem., jauni logi un durvis, energoefektīvi apkures katli, iekārtas tīras enerģijas ražošanai), bet īrnieki gūst labumu no tā izrietošām zemākām izmaksām.

2.1.30 Šo problēmu varētu novērst, atbalstot “trešās puses finansēšanas līguma” (25) metodi. Tā paredz veikt energotaupību ēkās veicinošus pasākumus, ko īsteno ar kredītiestādēm saistīti uzņēmumi, kā arī noteiktā laika periodā atmaksāt investīcijas, pateicoties starpībai starp samazinātiem izdevumiem veikto pasākumu rezultātā un izdevumiem, kurus vidēji šajos gados būtu jāmaksā, ja minētie pasākumi nebūtu īstenoti.

2.1.31 Derīga finansēšanas sistēma, ko izmanto industrializētajās valstīs un ko varētu atbalstīt un paplašināt, ir tā saucamā enerģijas pieprasījuma pārvaldība (DSM — Demand Side Management). Uzņēmumi, kas ražo vai piegādā enerģiju, investē to pārvaldībā esošo ēku enerģētiskās atjaunošanas projektos. Ietaupījumi, kas sasniegti pasākumu rezultātā, sedz izdevumus.

2.1.32 Sistēmu nešaubīgi var uzlabot ar atbilstoša tiesiskā regulējuma, kas iedrošinātu enerģijas piegādātājus investēt to ēku termiskās atjaunošanas darbos, kuriem viņi piegādā termisko enerģiju.

2.1.33 Dzīvojamo ēku energotaupības sarežģītā problēma vienlīdz skar lielāko daļu ES jauno dalībvalstu. Ņemot vērā izdevumu apjomu un sarežģītību, šī problēma nevar gulties uz galapatērētājiem un iedzīvotājiem. Piemēram, Čehijas Republika prata veiksmīgi izmantot daļu no kohēzijas politikas ietvaros piešķirtajiem fondiem, lai veiktu atjaunošanas pasākumus dzīvojamajās ēkās.

2.1.34 Tādēļ ēku modernizācija, kas īstenota, ņemot vērā nepieciešamību paaugstināt energoefektivitāti, ir galvenā darbības joma. Enerģijas patēriņa un piesārņojošo gāzu emisiju ierobežošanai nepieciešamas tādas politikas, kas: — papildina termiskās izolācijas pasākumus (pasīvie energotaupības pasākumi) ar ievērojamiem iekārtu tehnoloģijas uzlabojumiem (aktīvie energotaupības pasākumi), — paplašina energotaupības pasākumu mērogu un darbības jomu, tai skaitā ar tādu politiku palīdzību, kas paredz finanšu un celtniecības atvieglojumus, — izplata “hibrīdās” sistēmas, t.i., papildina tradicionālos enerģijas veidus ar alternatīvajām vai tīrajām enerģijām nolūkā samazināt fosilo kurināmo izmantošanu.

2.1.35 Politika, kas vērsta uz ēku energotaupības veicināšanu, būs patiesi efektīva tad, ja tajā līdz ar iedzīvotājiem tiks iesaistītas arī dažādas profesionālās organizācijas un dažādu jomu uzņēmēji, proti: — profesionālās organizācijas, — zaļās un bioklimatiskās pilsētplānošanas atbalstītāji, — projektu vadītāji, — enerģijas pārvaldītāji, — energopakalpojumu uzņēmumi (ESCO), — būvuzņēmumi, — nekustamo īpašumu uzņēmumi, — rūpniecības nozares, kas ražo būvniecībai, — uzturēšanas u.c. pakalpojumu sniedzēji.

3. Pašreizējā situācija

3.1 Pašreizējā situācija ES

3.1.1 Mērķis uzlabot ēku energoefektivitāti ir iekļauts daudzos Kopienas pasākumos, tostarp: 1989. gada būvizstrādājumu direktīvā (26), būvniecības jomā — 1993. gada SAVE direktīvā (27), 1993. gada direktīvā par ēku energosertifikāciju (28), 2002. gada direktīvā par ēku energoefektivitāti (EPBD) (29), 2005. gada Direktīvā 2005/32/EK, ar ko izveido sistēmu, lai noteiktu ekodizaina prasības attiecībā uz enerģiju patērējošiem ražojumiem (30), 2006. gada direktīvā par enerģijas galapatēriņa efektivitāti un energoefektivitātes pakalpojumiem (31), kā arī daudzos citos likumdošanas pasākumos, kas attiecas uz specifiskiem produktiem, piemēram, direktīvās par apkures katliem (32), par biroja iekārtu (33), par sadzīves tehnikas enerģijas un citu resursu patēriņa norādīšanu (34), izmantojot marķējumu, par energoefektivitātes prasībām attiecībā uz mājsaimniecībā lietojamiem elektriskiem ledusskapjiem (35), par luminiscentā apgaismojuma balastu energoefektivitātes prasībām (36). Direktīva par ēku energoefektivitāti, ko pieņēma 2002. gadā, attiecas gan uz jaunbūvju, gan uz esošo dzīvojamo un nedzīvojamo ēku energoefektivitātes uzlabošanu.

3.1.2 Pēdējais termiņš minētās direktīvas transponēšanai bija noteikts 2006. gada 4. janvārī, bet dažas valstis lūdza un saņēma termiņa pagarinājumu (37). Savukārt pret citām dalībvalstīm Komisija ir uzsākusi pārkāpumu novēršanas procesu par neveiktu vai nepareizu transponēšanu. (38) Tomēr visās dalībvalstīs energoefektivitātes sertifikācijas saņemšanas kritēriji jānosaka līdz 2007. gada beigām.

3.2 Pašreizējā situācija atkarībā no mājokļa veida un klimata zonas.

3.2.1 EESK uzskata, ka nolūkā vispusīgi risināt jautājumu par galapatērētāju ieguldījumu ēku energoefektivitātē, jāapzina ieinteresēto lielo ES reģionu īpatnības, proti: — dažādus ēku veidus, — dažādus klimatiskos apstākļus.

3.2.2 Ēku veidi. Jaunajās dalībvalstīs un piecās Austrumvācijas federālajās zemēs ēkām ir ļoti ievērojamas energotaupības iespējas, salīdzinot ar 15 valstu ES ēkām.

3.2.2.1 Šo reģionu ēkas lielā mērā ir pēckara pilsētplānošanas rezultāts, balstīts uz bloku daļu izmantošanu lielās daudzstāvu daudzdzīvokļu mājās, kas tika būvētas masu produkcijas ietvaros, īsos termiņos, ar saskaņotiem, standartizētiem un centralizētiem tehnoloģiskiem risinājumiem. Turklāt ilgus gadus šajās ēkās nav veikti nekādi uzturēšanas vai atjaunošanas pasākumi. (39)

3.2.2.2 Piemēram, Rumānijā 2002. gadā tika uzskaitītas 4 819 104 dzīvojamās ēkas. No tām 83 799 ir lielie dzīvojamie kompleksi ar 2 984 577 dzīvokļiem, kas veido aptuveni 60 % no visiem esošajiem dzīvokļiem. Turklāt 53 % no dzīvojamām ēkām ir vairāk nekā 40 gadus vecas, 37 % — vairāk nekā 20 gadus vecas un tikai 10 % ēku ir mazāk nekā 10 gadi.

3.2.2.3 Lielo dzīvojamo kompleksu gadījumā, kādi parasti sastopami visās bijušā padomju bloka valstīs, apkurei, ventilācijai un karstā ūdens sildīšanai paredzētās termiskās enerģijas padevi lielā mērā (vairāk kā 95 %) nodrošina centralizētas sistēmas. Pētījumos, kas 2005. gadā tika veikti šāda veida ēkās, novērtēts, ka energotaupības iespēja tajās ir 38–40 %.

3.2.2.4 Šie ievērojamie enerģijas zudumi, no vienas puses, jāattiecina uz galapatērētājiem, zemas kvalitātes materiāliem, nepietiekamu termisko izolāciju, vecām tehnoloģijām ar lielu enerģijas patēriņu, novecojušām apkures iekārtām, apgaismojumu ar lielu enerģijas patēriņu, neefektīvām apsildes iekārtām, sliktas kvalitātes sūkņiem u.t.t. No otras puses, lielos zaudējumus var izskaidrot ar neefektīvu enerģētisko pārvaldību ar ievērojamiem zaudējumiem (40), kurus jāapmaksā patērētājiem. No visām esošajām iespējām energoefektivitāte ir vispieejamākā, vismazāk piesārņojošā un vislētākā.

3.2.3 Klimata zonas

3.2.3.1 Kopumā Ziemeļeiropas un Dienvideiropas lielajās klimatiskajās zonās dzīvojamo ēku sektora vidējais enerģijas patēriņš ir 4 343 kWh/gadā (41), šī enerģija pārsvarā tiek izmantota apkurei, kas kopā veido 21,3 % no pieprasījuma pēc elektrības, neraugoties uz to, ka šis pieprasījums attiecas galvenokārt uz Ziemeļeiropas un Centrāleiropas valstīm. Tālāk seko elektroenerģija, ko izmanto ledusskapjiem un saldētavām (14,5 %), kā arī apgaismojumam (10,8 %).

3.2.3.2 Dienvideiropas valstīs (Itālijā, Spānijā, Portugālē, Slovēnijā, Maltā, Grieķijā, Kiprā un Francijas dienvidos) viens no galvenajiem elektrības patēriņa palielināšanās faktoriem ir zemas jaudas (42) un neefektīvu (<12 kW dzesēšanas jaudas atdeve) mājas gaisa kondicionieru plaša izmantošana vasaras periodā.

3.2.3.3 Elektrības patēriņš gaisa kondicionieriem dzīvojamās mājās, uz kuriem attiecas Direktīva 2002/31/EK, 2005. gadā 25 valstu ES (43) tika lēsts aptuveni 7–10 TWh/gadā. Turklāt jāuzsver, ka Eiropā pastāvīgi pieslēgtas jaunas, modernas multivides iekārtas, personālie datori, printeri, skeneri, modemi, mobilo tālruņu lādētāji, veido 20 % no mājsaimniecību elektrības patēriņa.

3.3 Daži starptautiski piemēri

3.3.1 Japānas enerģijas patēriņš veido 6 % no pasaules patēriņa, un jau pirms laba laika tika veikti pasākumi, īpaši transporta un celtniecības nozarēs, nolūkā samazināt šo patēriņu, kā arī no tā izrietošās CO2 emisijas, ņemot vērā, ka dzīvojamo ēku patēriņš veido aptuveni 15 % no kopējā enerģijas patēriņa.

3.3.2 Dzīvojamo ēku sektorā primāras enerģijas ietaupījumi, CO2 emisiju samazinājums un enerģētisko izdevumu samazinājums, kas panākts, pateicoties ēku energoefektivitātes pasākumiem, tiek lēsts attiecīgi aptuveni 28 %, 34 %, un 41 % (44). Japāņu dzīvojamo ēku energoefektivitātes standarti (45) tika pārskatīti 1999. gadā, un tie ietver gan jaudas standartus, gan prasību standartus. Mērķis ir sasniegt šo standartu pilnīgu piemērošanu vairāk nekā 50 % jauno ēku.

3.3.3 Japāņu vērtēšanas metodei, kas tiek izmantota gan attiecībā uz ēkas struktūrām, gan sadzīves tehniku, ir šādas iezīmes: a) ēku struktūru un sadzīves tehnikas energoefektivitātes vērtēšana; b) visas mājas energoefektivitātes vērtēšana, izmantojot kopējo enerģijas patēriņu un precizējot patēriņu gaisa kondicionēšanai, ūdens apsildīšanu, apgaismojumu un ventilācijas iekārtām celtniecības laikā; c) gaisa kondicionēšanas, ūdens apsildīšanas, apgaismojuma un ventilācijas iekārtu efektivitātes vērtēšana reālās ekspluatācijas laikā; d) efektivitātes detalizētu mērījumu veikšana jaunu mājokļu reālas ekspluatācijas laikā, lai sasniegtu ietaupījuma standartus, kas paredzēti 2010. gadā.

3.3.4 ASV saskaņā ar Starptautiskā enerģijas taupības kodeksa noteikumiem (International Energy Conservation Code — IECC (46)) jau 1987. gadā (47) tika noteikti minimālie efektivitātes standarti 12 sadzīves tehnikas veidiem; šādi noteikumi ir daudzu štatu Enerģijas kodeksu pamatā.

3.3.5 Ēku energoefektivitātes kontrole ir katra štata, bet daudzos gadījumos — atsevišķu apgabalu kompetencē, jo īpaši pēc enerģijas politikas likuma (Energy Policy Act — EPACT) pieņemšanas 2005. gadā, kas ar paātrinātām nodokļu atlaidēm atbalsta komerciālo ēku īpašniekus piemērot energoefektīvas sistēmas, lai samazinātu atkarību no fosilajiem kurināmajiem.

3.3.6 Enerģijas paraugkodeksu (MEC (48)), ko izstrādāja astoņdesmitajos gados, pamatojoties uz IECC, un kuru regulāri atjauno (pēdējo reizi — 2006. gadā), papildināja ēku enerģijas kodeksu programma (DOE's Building Energy Codes Program), kuru izstrādāja Federālais enerģijas departaments ar mērķi veicināt arvien efektīvākus ēku enerģijas kodeksus un palīdzēt štatiem pieņemt un piemērot šādus kodeksus, kurus ir regulāri jāpārskata nolūkā: — no jauna definēt klimatiskās zonas, — vienkāršot prasības, — atcelt novecojušas, liekas vai pretrunīgas definīcijas.

3.3.7 Federālā likuma projekts “Ēku energoefektivitātes likums” (Energy Efficient Buildings Act), kas tika iesniegts 2007. gadā, paredz: — izveidot eksperimentālu programmu nolūkā piešķirt subsīdijas uzņēmumiem un organizācijām jaunu ēku būvēšanai vai esošo ēku atjaunošanai ar efektīvām enerģētiskām tehnoloģijām; — pienācīgi izskatīt iedzīvotājiem ar zemiem ienākumiem paredzētu ēku celtniecības priekšlikumus; — skaidri definēt jēdzienu “energoefektīva ēka”, runājot par ēkām, kas pēc uzbūvēšanas vai atjaunošanas izmanto apkures, ventilācijas un gaisa kondicionēšanas iekārtas, kuras ir virs vai zem Energy Star noteiktajiem standartiem vai kuras šo standartu nepiemērošanas gadījumā izmanto Federālajā enerģijas pārvaldības programmā (Federal Energy Management Program) ieteiktās apkures, ventilācijas un gaisa kondicionēšanas iekārtas.

3.3.8 Federālais enerģijas departaments uzskata, ka jaunu, ērtāku un efektīvāku ēku projektēšana ļaus samazināt dzesēšanas un apkures izdevumus par 50 % un ka energoefektivitātes kodeksu piemērošanas pasākumi ēkās radīs jaunas darbavietas būvniecības, atjaunošanas un iekārtu jomās.

4. Vispārējas piezīmes

4.1 Komitejai bija iespēja vairākkārt izteikties par nepieciešamību veikt ievērojamus un ilgtspējīgus enerģijas ietaupījumus, attīstot tehnoloģijas, produktus un pakalpojumus ar zemu enerģijas patēriņu, kā arī par nepieciešamību mainīt attieksmi, kas ļautu samazināt enerģijas patēriņu, saglabājot tādu pašu dzīves kvalitāti.

4.2 Komiteja atzīst, ka energoefektivitāte palīdz īstenot nepieciešamo klimata aizsardzību un pildīt saistības emisiju samazināšanas jomā, kuras ES uzņēmās Kioto, un iesaka pastiprināt darbu patērētāju labā.

4.3 Komiteja uzskata, ka nolūkā veicināt ēku energotaupību ir lietderīgi veikt padziļinātu to šķēršļu izpēti, kas liedza pilnībā īstenot direktīvas par ēku energoefektivitāti (EPBD) ieviešanu, kā arī jebkurā gadījumā noteikt aptuveni 10 gadu pārejas periodu, lai visu esošo ēku, uz kurām attiecināma direktīva, sertifikācija kļūtu obligāta.

4.4 EESK atzinumā par tematu “Priekšlikums direktīvai par ēku energoefektivitāti” jau 2001. gadā uzsvēra atbalstu Komisijas iniciatīvai un atbalstīja vēlmi izstrādāt kopīgu metodoloģiju pastāvīgai ēku energoefektivitātes novērtēšanai un pārraudzībai. Cita starpā tā uzsvēra iespēju “izvairīties no dalībvalstīm neizpildāmiem ierobežojumiem, ņemot vērā starptautisko konkurenci”, kā arī “nodrošināt, lai īpašnieki, kas izīrē vai dzīvo savā īpašumā, nebūtu spiesti segt izmaksas, kuras pārsniedz viņu iespējas. Rezultātā direktīvas mērķi kļūtu nevajadzīgi un veicinātu iedzīvotāju noraidošu attieksmi pret vienoto Eiropu” (49).

4.5 EESK uzskata, ka ir svarīgi, lai ēku energoefektivitātes direktīvas iespējamās paplašināšanas gadījumā tajā iekļautu ēkas dzīves cikla analīzi ar mērķi parādīt tā ietekmi uz oglekļa ciklu, tādejādi dodot iespēju iedzīvotājiem un par noteikumu izstrādi atbildīgajām iestādēm skaidrāk saprast celtniecībā paredzēto produktu oglekļa emisiju sekas.

4.5.1 Ņemot vērā to, ka šīs jomas Kopienas tiesību aktu iespējamā paplašināšana ietekmē tirgu un izmaksas, kas gulstas uz galapatērētājiem neatkarīgi no tā, vai tie ir īpašnieki vai īrnieki, jebkurā gadījumā vajadzētu veikt atbilstošu ietekmes novērtējumu.

4.5.2 Jārūpējas, lai vēlamie pasākumi termiskās izolācijas uzlabošanai nodrošinātu pietiekamu gaisa un ūdens tvaika apmaiņu, aizkavētu iztvaikošanu un neizraisītu ēkas bojājumus, piemēram, pelējuma veidošanos.

4.6 Komiteja jau norādīja (50), ka “attiecīgie pasākumi enerģijas lietderības veicināšanas jomā līdz šim ir bijusi ļoti atšķirīgi dažādo vietējo apstākļu un veikto pasākumu dēļ. Minēto pasākumu ietekme uz iekšējo tirgu ir ierobežota. Ņemot vērā minēto un saskaņā ar funkciju decentralizācijas principu ir svarīgi, lai papildu pasākumi ES līmenī sniegtu īstu pievienoto vērtību”.

4.7 Sertifikācijas process jāpapildina ar valstu atbalsta programmām nolūkā nodrošināt energoefektivitātes uzlabošanas pasākumu vienlīdzīgu pieejamību, sevišķi to dzīvojamo ēku gadījumā, kas uzbūvētas vai tiek pārvaldītas mājokļu sociālās politikas ietvaros.

4.8 Apkures katlu, gaisa kondicionēšanas vai citu alternatīvo enerģiju iekārtu regulāra uzturēšana, ko veic kvalificēti speciālisti, palīdz nodrošināt pareizu noregulēšanu saskaņā ar produkta tehniskajām specifikācijām, tādejādi nodrošinot maksimālu efektivitāti.

4.9 Pamatojoties uz pozitīvo pieredzi, kāda jau ir iegūta dažās dalībvalstīs, un ņemot vērā iepriekšējos gados gūtos rezultātus svarīgu Kopienas politikas jomu piemērošanā, Komiteja ierosina dažus pasākumus, kas varētu būt noderīgi, lai veicinātu energoefektivitāti vispār, bet jo īpaši ēkās: — bezmaksas padomi enerģijas jautājumos, — nodokļu un/vai subsīdiju kredītu piešķiršana, kas ļauj īstenot “energoauditu”, — nodokļu atvieglojumi kurināmā patēriņam apkurei, elektrībai un vilces jaudai, — nodokļu atvieglojumi energoefektīvu un videi drošu tehnoloģiju iegādei, — aizdevumi ar pazeminātām procentu likmēm energoefektīvu aparatūru un iekārtu (piem., kondensācijas apkures katlu, individuālo termostatu) iegādei, — atviegloti aizdevumi pasākumiem, kas veikti ar energopakalpojumu uzņēmumu (ESCO) starpniecību, — atbalsts vai nodokļu atskaitījumi investīcijām pētniecības un izstrādes darbībās vai eksperimentāliem projektiem ar mērķi veicināt jauno tehnoloģiju izplatīšanu ēku energoefektivitātes jomā, — atbalsts ģimenēm ar zemiem ienākumiem un pensionāriem mājokļu energoefektivitātes uzlabošanai, — ilgtermiņa aizdevumi un aizdevumi ar pazeminātām procentu likmēm, kas paredzēti ēku energoefektivitātes uzlabošanai.

4.10 Komiteja uzskata, ka ir būtiski tiešākā veidā risināt galapatērētāju informēšanas un finansēšanas problēmas, izstrādājot novatoriskas metodes. Ir jāpanāk, lai īpašnieki un īrnieki šos jaunos Kopienas pasākumus neuztvertu kā jaunu nodokli, kas uzlikts pamatīpašumam — mājoklim.

4.11 Kioto protokola ievērošana un enerģijas taupīšana nedrīkst kļūt par vienkāršu lielāku izdevumu pārnešanu no enerģijas ražošanas nozares uz galapatērētājiem un Eiropas iedzīvotājiem.

4.12 Komiteja uzskata, ka nolūkā samazināt izmaksas un slogu, kas gulstas uz īpašniekiem, gadījumos, kad tas ir iespējams, sertifikāciju var veikt visai ēkai, izvēloties par paraugu dažus dzīvokļus, un attiecinot sertifikācijas rezultātu uz visiem ēkas dzīvokļiem.

4.13 Tīmekļa vietne, kuras izveidošanu veicina Komisija un kas ir saistīta ar valstu tīmekļa vietnēm, varētu būt noderīga, lai pārvarētu juridiskos, institucionālos, pārvaldības un tehniskos šķēršļus, kuri kavē lietotājdraudzīgas piekļuves nodrošināšanu galapatērētājiem.

4.14 Komiteja lūdz EESK administrāciju veikt izpēti par to, ko EESK varētu darīt, lai uzlabotu energoefektivitāti savās ēkās. Kā piemēru var minēt “Atjaunīgo energoresursu ēku” Briselē, kas liecina, ka iespējams lēti un efektīvi sasniegt ievērojamus uzlabojumus. EESK vajadzētu rādīt piemēru citiem. Daži uzlabojumi Komitejas ēkās jau ir veikti, tostarp arī darbs EMAS sertifikācijas iegūšanai. Komiteja aicina administrāciju sniegt pārskatu par līdz šim panākto progresu, kā arī par turpmāk nepieciešamajiem uzlabojumiem.

Briselē, 2008. gada 14. februārī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Dimitris DIMITRIADIS

(1) ESCO — energopakalpojumu uzņēmumi (Energy Service Company).

(2) Tā apliecinātu izpratni par resursu efektīvu izmantošanu. Skat. analogu priekšlikumu par Eiropas datora apliecību.

(3) Atzinums par tematu “Zaļā grāmata — Ceļā uz Eiropas enerģijas piegāžu stabilitātes stratēģiju”, ziņotāja — Sirkeinen kdze (OV C 221, 7.8.2001., 45. lpp.); izpētes atzinums par tematu “ES enerģijas apgāde: optimālas dažādu enerģijas veidu izmantošanas stratēģija”, ziņotāja — Sirkeinen kdze (OV C 318, 23.12.2006., 185. lpp.); izpētes atzinums par tematu “Energoefektivitāte”, ziņotājs — Buffetaut kgs (OV C 88, 11.4.2006., 53. lpp.); atzinums par tematu “Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par enerģijas galapatēriņa efektivitāti un energoefektivitātes pakalpojumiem”, ziņotāja — Sirkeinen kdze (OV C 120, 20.5.2005., 115. lpp.); atzinums par tematu “Energoefektivitātes rīcības plāns”, ziņotājs — Iozia kgs (OV C 10, 15.1.2008., 22. lpp.).

(4) Transportam — 32 %, rūpniecībai — 28 %. Avots: Eiropas Komisija, DG ENTR.

(5) Būvniecības nozares IKP ir vairāk kā 5 % no visa ES IKP.

(6) Ja Eiropas reģionos vidējais patēriņš ēkās samazinātos līdz 80 kWh/mq/gadā, t.i., līdz D klasei, tad varētu ietaupīt daudz enerģijas, kas tiek patērēta ēku jomā. Tas ir skaidri konstatēts Direktīvā 2002/91/EK.

(7) Pašlaik ir trīs līguma veidi: “rindas kārtības” līgums, dalītu ietaupījumu līgums, dalīta ietaupījuma garantētu ietaupījumu līgums.

(8) Tas notiek ar zema emisijas līmeņa logu, ko veido divas stikla starpsienas ar cēlgāzes slāni starp tām (kriptons, ksenons, argons).

(9) Saules kā atjaunojamā enerģijas avota iespējamais ieguldījums: saules starojums, ko saņem Zeme ir 177 000 TW, saules starojums uz augsnes ir 117 000 TW, primārās enerģijas kopējais patēriņš ir 12 TW (avots: Bergamo universitāte, Inženierijas fakultāte).

(10) Par “pasīvajām” sauc ēkas, kurās enerģijas patēriņš ir zemāks par 15 kWh/mq/gadā.

(11) Saskaņā ar Direktīvas 2003/54/EK 3. panta 6. punktu dažām no šīm noderīgajām informācijām vajadzētu jau būt pieejamām galapatērētājiem.

(12) EPDB — European Energy Performance of Buildings Directive (Direktīva par ēku enerģētiskajiem parametriem).

(13) Pirkšanas, pārdošanas, īrēšanas un mantošanas gadījumā.

(14) Vidējā enerģijas koncentrācija: saules bateriju paneļos — 0,2 kW/mq; vēja turbīnās — 1–2 kW/mq; hidrauliskajās iekārtās — 5 000 kW/mq; termiskajās iekārtās — 10 000 kW/mq (Avots: Bergamo universitāte, Inženierijas fakultāte).

(15) Skat.16. zemsvītras piezīmi par līdz šim izstrādātajiem UN- CEN/CENELEC atsauces noteikumiem.

WWW.CEN.EU/CENORM/BUSINESSDOMAINS/SECTORS/UTILITIESANDENERGY/NEWS.ASP.

(16) EN ISO 6946 Ēku daļas un būvkonstrukcijas; EN 10339 Gaisa kondicionēšanas iekārtas komfortam ēkās; EN 10347 Ēku apkure un dzesēšana; EN 10348 Ēku apkure; EN 10349 Ēku apkure un dzesēšana; EN 13465 Ēku ventilācija; EN 13779 Nedzīvojamo ēku ventilācija; EN 13789 Ēku siltumtehniskās īpašības; EN 13790 Ēku siltumtehniskās īpašības; EN ISO 10077-1 Logu, durvju un slēģu siltumtehniskās īpašības; EN ISO 10077-2 Logu, durvju un slēģu siltumtehniskās īpašības; EN ISO 13370 Ēku siltumtehniskās īpašības; EN ISO 10211-1 Termiskie tilti virszemes būvniecībā; EN ISO 10211-2 Termiskie tilti virszemes būvniecībā; EN ISO 14683 Termiskie tilti būvkonstrukcijās; EN ISO 13788 Ēku būvmateriālu un būvelementu hidrosiltumtehniskās īpašības; EN ISO 15927-1 Ēku higrotermiskie raksturlielumi; EN ISO 13786 Ēku daļu siltumtehniskās īpašības; EN 10351 Būvmateriāli; EN 10355 Iekšējās sienās, grīdas un griesti; EN 410 Stikla pielietojums būvniecībā; Gaismas un saules enerģijas caurlaidības noteikšana stikliem; EN 673 Stikla pielietojums būvniecībā; Siltuma caurlaidības noteikšana (U lielums); EN ISO 7345 Siltumizolācija. Fizikālie parametri un definīcijas.

(17) Skat. Japānas premjerministra lēmumu.

(18) Ziemas periodā Briseles Green House temperatūra nepārsniedz 21 °C.

(19) Izglītības procesā džoulam, enerģijas mērvienībai, un vatam (1 džouls/sekundē), elektrības jaudas mērvienībai, ir jāpapildina metra, litra un kilograma jēdzieni.

(20) No dažādiem enerģijas veidiem visekonomiskākā ir tā, kas ir ietaupīta.

(21) Caurlaidības koeficienta lielumam arvien vairāk jāsasniedz vai jāpārsniedz ēku daļu estētisko vērtību.

(22) Kondensācijas apkures katla atdeve ir 120 %, salīdzinot ar tradicionālo apkures katlu, kura atdevi lēš ap 80 %.

(23) Vertikālā ģeotermiskā enerģija balstās uz principa, ka dziļumā Zemes temperatūra ir augstāka. Līdz ar to ūdens daudzums, ko laiž pa cauruli līdz noteiktam dziļumam, nonāk virspusē ar augstāku temperatūru. Tātad ir vajadzīgs mazāks siltuma daudzums, lai sasniegtu telpu apsildīšanai nepieciešamo temperatūru. Horizontālā ģeotermiskā enerģija ļauj izmantot pastāvīgu Zemes temperatūru, kāda ir 4–5 metru dziļumā. Līdz ar šajā dziļumā ievietotā spirālē tiek iegūta augstāka ūdens temperatūra, salīdzinot ar ārējo vidi. Rezultātā termiskā starpība nav tik augsta. Atšķirīgs ir siltuma daudzums, kas nepieciešams, lai zināmu ūdens daudzumu sasildītu no 6 °C līdz 30 °C vai no 14 °C līdz 30 °C.

(24) Saules enerģijas atvēsināšana (solar cooling): no saules siltumenerģijas var pāriet uz vēsa kondicionēta gaisa ražošanu, ievērojami ietaupot enerģiju. Process notiek, izmantojot dzesēšanas iekārtu. kas absorbē siltumu. Saules enerģijas kolektoru, piemēram, siltuma jaudas ģeneratoru izmantošana absorbējošo dzesēšanas iekārtu darbināšanā ļauj izmantot baterijas vissaulainākajos periodos.

(25) ES ieteikuma priekšmets Direktīvas Nr. 93/76/EEK 4. pantā (OV L 237, 22.9.1993., 28. lpp.). Šajā gadījumā runa ir par tehniski finansiālu risinājumu, kas ir kā konkurss, kurš paredz tehnoloģisko iekārtu vispārēju audita, finansēšanas, uzstādīšanas, pārvaldības un uzturēšanas pakalpojumus, ko sniedz kāds ārējs uzņēmums, parasti saukts par energopakalpojumu uzņēmumu (ESCO — Energy Saving Company). Tā uzdevums ir atmaksāt jaunu iekārtu uzstādīšanas investīcijas, uz vairākiem gadiem ieķīlājot daļu no energotaupības ekonomiskās vērtības, kas paredzēta pēc pasākuma veikšanas. Skat. pielikumu.

(26) Direktīva 89/106/EEK.

(27) Direktīva 93/76/EEK.

(28) Direktīva 93/76/EEK, kuru atcēla ar Direktīvu 2006/32/EK.

(29) Direktīva 2002/91/EK.

(30) Direktīva 2005/32/EK.

(31) Direktīva 2006/32/EK.

(32) Direktīva 92/42/EEK.

(33) Lēmums 2006/1005/EK.

(34) Direktīva 92/75/EEK.

(35) Direktīva 96/57/EEK.

(36) Direktīva 2000/55/EK.

(37) Tostarp, Itālija.

(38) Skat. argumentēta atzinuma nosūtīšanu Francijai un Latvijai 2007. gada 16. oktobrī.

(39) Overview on Energy Consumption and Saving Potentials, Carsten Petersdorff, Ecofys ECOFYS GmbH, Eupener Straße 59, 50933 Cologne, Vācija, 2006. gada maijs.

(40) Atkarībā no izmantotā kurināmā enerģētiskās vērtības kopējais enerģijas zudums energoefektīvākām sistēmām ir 35 %, bet mazāk efektīvām — 77 %.

(41) Kopējais elektrības patēriņš, dalīts ar ģimeņu skaitu.

(42) Par šāda veida iekārtām Eiropas Komisija pieņēma 2002. gada martā direktīvu (2002/31/EK), kuras stāšanās spēkā tika noteikta 2003. gada jūnijā, vēlāk tika pārcelta uz 2004. gada vasaru, ar mērķi ieviest efektīvākas iekārtas. Proti, A klases maza izmēra gaisa kondicionieru energoefektivitātes rādītāji tika noteikti 3,2. Tomēr pārdošanā jau ir modeļi ar augstākiem energoefektivitātes rādītājiem — no 4 līdz 5,5 labākajiem modeļiem. Tas nozīmē, ka A klases plaša izplatīšana vairs nav vērienīgs mērķis un ka taupības iespējas ir ļoti plašas, jo tirgū joprojām ir izplatīti D un E klases modeļi ar efektivitātes rādītāju aptuveni 2,5.

(43) Skat. 37. zemsvītras piezīmi.

(44) Energoefektivitātes standartus nosaka Japānas CASBEE vērtēšanas sistēma. Avots: From Red Lights to Green Lights: Town Planning Incentives for Green Building presentation to the “Talking and walking sustainability international conference”, 2007. gada februāris, Auklande. Autors Matthew D. Paetz kgs, plānošanas vadītājs, BA, BPlan (Hons), MNZPI. Līdzautors Knut Pinto-Delas kgs, pilsētplānotājs-dizainers, pilsētplānošanas dizaina maģistrs (Masters of Urban Design), Parīzes pilsētas Inženieru skola (EIVP).

(45) Japānas Law Concerning Rational Use of Energy, Likums Nr. 49, 1979. gada 22. jūnijs.

(46) ASV Residential Energy Code Compliance — IECC 2006 on the residential requirements of the 2006 International Energy Conservation Code, http://www.energycodes.gov/.

(47) ASV The National Energy Policy and Conservation Act (NEPCA), 1987. gads.

(48) ASV 63 % valstu pieņēma MEC kodeksu dzīvojamo ēku jomā, bet komerciālo ēku jomā 84 % valstu pieņēma standartu ASHRAE/IES 90.1-2001, kas ir tehnisks standarts, kuru izstrādāja Amerikas apkures, dzesēšanas un gaisa kondicionēšanas inženieru biedrība (American Society of Heating, Refrigerating and Air-Conditioning Engineers — ASHRAE) un Ziemeļamerikas apgaismošanas inženierijas biedrība (Illuminating Engineering Society of North America — IES/IESNA). Skat.:

http://www.ashrae.org/ un http://www.greenhouse.gov.au/buildings/publications/pubs/international_survey.pdf.

(49) Atzinums par tematu “Proposal for a Directive of the European Parliament and of the Council on the energy performance of buildings” (nav pieejams latviešu val.), OV C 36, 8.2.2002., 20. lpp.

(50) Atzinums par “Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par enerģijas gala lietojuma lietderību un pakalpojumiem enerģijas jomā”, ziņotāja — Sirkeinen kdze (OV C 120, 20.5.2005., 115. lpp.).