EIROPAS KOMISIJA Briselē, 21.11.2018 COM(2018) 761 final EIROPAS KOMISIJAS UN PADOMES

VIENOTĀ NODARBINĀTĪBAS ZIŅOJUMA PROJEKTS

(dokumentam) Komisijas paziņojums











par 2019. gada izaugsmes pētījumu









































































SATURS PRIEKŠVĀRDS GALVENIE ASPEKTI 1. PĀRSKATS PAR DARBA TIRGUS UN SOCIĀLAJĀM TENDENCĒM UN PROBLĒMĀM EIROPAS SAVIENĪBĀ 1.1. Darba tirgus tendences 1.2. Sociālās tendences 2. SOCIĀLO REZULTĀTU PĀRSKATA MOMENTUZŅĒMUMI 2.1. Paskaidrojumi par rezultātu pārskatu 2.2. No sociālo rezultātu pārskata iegūtie pierādījumi 3. NODARBINĀTĪBAS UN SOCIĀLĀS JOMAS REFORMAS — DALĪBVALSTU REZULTĀTI UN RĪCĪBA 3.1. 5. pamatnostādne. Palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka 3.1.1. Galvenie rādītāji 3.1.2 Politikas pasākumi 3.2. 6. pamatnostādne. Stiprināt darbaspēka piedāvājumu un uzlabot piekļuvi nodarbinātībai, prasmēm un kompetencēm 3.2.1. Galvenie rādītāji 3.2.2. Politikas pasākumi 3.3. 7. pamatnostādne. Uzlabot darba tirgu darbību un sociālā dialoga efektivitāti 3.3.1. Galvenie rādītāji 3.3.2. Politikas pasākumi

3.4. 8. pamatnostādne. Veicināt vienlīdzīgas iespējas visiem, sekmēt sociālo iekļaušanu un apkarot nabadzību 3.4.1. Galvenie rādītāji 3.4.2. Politikas pasākumi PIELIKUMI

PRIEKŠVĀRDS Eiropas Komisijas un Padomes vienotais nodarbinātības ziņojums (VNZ) ir sagatavots, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 148. pantu. Komisijas sākotnējais priekšlikums šim ziņojumam ietilpst rudens dokumentu kopumā, kas ietver arī gada izaugsmes pētījumu (GIP), ar ko uzsāk Eiropas pusgada ciklu. VNZ ir sniegts gada pārskats par svarīgākajām norisēm nodarbinātības un sociālās situācijas jomā Eiropā, kā arī par dalībvalstu veiktajām reformām saskaņā ar dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm. Pārskats par šīm reformām sniegts atbilstoši minēto pamatnostādņu struktūrai: palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka (5. pamatnostādne), stiprināt darbaspēka piedāvājumu un uzlabot piekļuvi nodarbinātībai, prasmēm un kompetencēm (6. pamatnostādne), uzlabot darba tirgu darbību un sociālā dialoga efektivitāti (7. pamatnostādne) un veicināt vienlīdzīgas iespējas visiem, sekmēt sociālo iekļaušanu un apkarot nabadzību (8. pamatnostādne). Turklāt VNZ tiek uzraudzīti arī dalībvalstu darbības rezultāti attiecībā uz Eiropas sociālo tiesību pīlāra kontekstā izveidoto sociālo rezultātu pārskatu. Pīlāru 2017. gada 17. novembrī kā starpiestāžu paziņojumu izveidoja Eiropas Parlaments, Padome un Komisija. Tajā ir identificēti principi un tiesības trijās jomās: i) vienādas iespējas un darbaspēka tirgus pieejamība, ii) taisnīgi darba nosacījumi un iii) sociālā aizsardzība un iekļaušana. Šajās jomās panāktā progresa uzraudzības pamatā ir detalizēta analīze par pīlāram pievienoto sociālo rezultātu pārskatu. VNZ struktūra ir šāda: ievadnodaļā (1. nodaļa) priekšstata iegūšanai ir ziņots par galvenajām darba tirgus un sociālajām tendencēm Eiropas Savienībā. VNZ 2. nodaļā ir izklāstīti galvenie rezultāti, kas iegūti, analizējot sociālo rezultātu pārskatu saistībā ar Eiropas sociālo tiesību pīlāru. VNZ 3. nodaļā ir sniegts detalizēts apraksts pa valstīm par pamatrādītājiem (izmantojot arī sociālo rezultātu pārskata datus) un politiku, ko dalībvalstis īstenojušas, lai izpildītu pamatnostādnes attiecībā uz nodarbinātības politiku.



GALVENIE ASPEKTI Eiropa gūst panākumus attiecībā uz Eiropas sociālo tiesību pīlāram pievienoto sociālo rezultātu pārskatu. Saistībā ar darba tirgu uzlabošanu un nabadzības samazināšanos 13 no 14 pamatrādītājiem, kas minēti sociālo rezultātu pārskatā, vidēji pagājušajā gadā bija vērojams uzlabojums. Tomēr ekonomikas atveseļošanās vēl joprojām nesniedz labumu visiem iedzīvotājiem un valstīm vienādi. Lielākā daļa dalībvalstu saskaras ar problēmām saistībā ar konkrētiem pīlāra principiem. Pašreizējais ekonomikas uzplaukums dod iespēju paātrināt reformas, kuru mērķis ir uzlabot darba tirgu un sociālās aizsardzības sistēmu iekļautību, noturību un taisnīgumu, tādējādi veicinot konverģenci virzībā uz labākiem dzīves un darba apstākļiem ES. Tomēr pastāv arī negatīvi riski, kas apdraud atveseļošanos, tāpēc dalībvalstīm ir steidzami jārīkojas, lai izmantotu šo iespēju. Darbvietu radīšana pārliecinoši turpinās, nodarbinātības līmenim ES sasniedzot rekordaugstu atzīmi. 2018. gada otrajā ceturksnī 239 miljoni cilvēku ES bija nodarbināti, par 14 miljoniem pārsniedzot zemāko atzīmi 2013. gada vidū – krīzes kulminācijas brīdī. Tajā pašā laikposmā 20–64 gadus vecu cilvēku nodarbinātības līmenis pieauga līdz 73,2 %: ņemot vērā pašreizējo tendenci, ES ir uz pareizā ceļa, lai sasniegtu stratēģijas “Eiropa 2020” mērķi, proti, 75 % nodarbinātības līmeni 2020. gadā. Nodarbinātības pieaugums 2017. gadā un 2018. gada pirmajos divos ceturkšņos bija vērojams visās galvenajās demogrāfiskajās grupās, un lielākais pieaugums salīdzinājumā ar iepriekšējiem gadiem tika reģistrēts attiecībā uz gados vecākiem darba ņēmējiem (55–64). Tomēr nodarbinātības rādītāju būtiskas atšķirības visā ES liecina, ka vēl ir iespējami turpmāki uzlabojumi, jo īpaši tajās dalībvalstīs, kuras vēl ne tuvu nav sasniegušas savus stratēģijas “Eiropa 2020” nacionālos mērķus. Bezdarbs ir atgriezies pirmskrīzes līmenī, bet vairākās dalībvalstīs tas joprojām ir augsts. Pateicoties vienmērīgajai darba tirgus atlabšanai, 2017. gadā bezdarba līmenis turpināja samazināties, 2018. gada otrajā ceturksnī sasniedzot 6,9 %. Patlaban tas sasniedzis viszemāko atzīmi desmit gados, tas ir vairāk nekā par 4 procentpunktiem zemāks nekā kulminācijas brīdī 2013. gadā. Eurozonā bezdarba līmenis 2018. gada 2. ceturksnī saglabājās 8,3 % līmenī, kas ir par vienu procentpunktu augstāks nekā zemākais līmenis, kas reģistrēts 2008. gadā. Bezdarba līmenis joprojām ir īpaši augsts Grieķijā, Spānijā, Itālijā, Horvātijā un Kiprā. Nodarbinātības pieaugums joprojām ir būtiskāks nodarbināto personu nevis nostrādāto stundu griezumā. Lai gan lēnāk nekā kopējais nodarbinātības līmenis, kopējais ES nostrādāto stundu skaits 2017. gadā turpināja pieaugt un vēl nav sasniedzis 2008. gada līmeni. Par to, ka darba tirgū joprojām ir vērojams atslābums, liecina arī liels skaits piespiedu nepilna laika darba ņēmēju (t. i., darba ņēmēji, kuri strādā nepilnu darba laiku, bet vēlētos strādāt vairāk), kuru aizvien ir par 1,3 miljoniem vairāk nekā 2008 gadā. Tas, ka samazinās cilvēka nostrādāto stundu skaits ir daļa no strukturālās tendences, kas aizsākusies 2000. gadu sākumā. Mājsaimniecību ienākumi turpina pieaugt gandrīz visās dalībvalstīs. Atbalstot augšupējas konverģences procesu, mājsaimniecību reālie izmantojamie ienākumi uz vienu iedzīvotāju straujāk pieauga dalībvalstīs, kas nesen pievienojušās Eiropas Savienībai. Lai gan šīs norises galvenokārt virzījuši labvēlīgi ekonomiskie apstākļi, tās guvušas labumu arī no reformām, kuru rezultātā pamākti uzlabojumi sociālo pabalstu adekvātuma jomā, tostarp attiecībā uz minimālo ienākumu shēmām. Tomēr vairākās valstīs reālie bruto izmantojamie ienākumi uz vienu iedzīvotāju joprojām ir ievērojami zemāki par pirmskrīzes līmeni. Mājsaimniecību ienākumi pieauga lēnāk nekā IKP, uzsverot, ka ienākumi no atveseļošanās ir tikai daļēji sasnieguši mājsaimniecības — tādējādi radot jautājumus par nesenās izaugsmes iekļautību. Pateicoties stabilai ekonomikas un darba tirgus atlabšanai, 2017. gadā ievērojami samazinājās to cilvēku īpatsvars, kuriem draud nabadzība vai sociālā atstumtība. Vairāk nekā 5 miljoni cilvēku izkļuva no nabadzības vai sociālās atstumtības, kas ir vislielākais samazinājums kopš atgūšanas sākuma. Šo izmaiņas galvenokārt notikušas, jo samazinājās to cilvēku skaits, kuri cieš no smagas materiālās nenodrošinātības un/vai kuri dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu nodarbinātības intensitāti (ņemot vērā to attiecīgo maksimumu, šie rādītāji samazinājās attiecīgi par 15 un 8 miljoniem). Kopējais cilvēku skaits, kurus apdraud nabadzība vai sociālā atstumtība, patlaban ir zem pirmskrīzes līmeņa — 113 miljoni cilvēku jeb 22,5 % no kopējā iedzīvotāju skaita 2017. gadā. Aplēses liecina, ka šī tendence turpināsies arī nākamajā gadā. Joprojām ir daudz darāmā, lai sasniegtu stratēģijas “Eiropa 2020” nabadzības un sociālās atstumtības mazināšanas mērķi. Nabadzības vai sociālās atstumtības risks joprojām ir problēma, jo īpaši attiecībā uz bērniem, cilvēkiem ar invaliditāti un migrantu izcelsmes personām. Reālo algu pieaugums palēninājās 2017. gadā, bet 2018. gadā tas atkal atsākās. Kopumā algu pieaugums joprojām ir zemāks par to, ko varētu sagaidīt no pozitīvā darba tirgus un ekonomikas snieguma. Pieticīgā algu dinamika pēdējos gados skaidrojama ar vāju darba ražīguma pieaugumu, joprojām zemas inflācijas prognozēm un atlikušajām darba tirgus rezervēm. Realitātē daudzās dalībvalstīs vidējās algas joprojām atpaliek no pirmskrīzes līmeņa, un to izaugsme 2017. gadā joprojām bijusi zemāka par darba ražīguma pieaugumu. Tas atbilst ilgstoši pastāvošajai tendencei: ES laikposmā no 2000. līdz 2017. gadam reālā pievienotā vērtība uz vienu nodarbināto pieauga par 15,6 %, savukārt reālā atlīdzība uz vienu darba ņēmēju — par 11,2 %. Neraugoties uz šiem notikumiem, ir pierādījumi tam, ka pastāv darba ienākumu līmeņa konverģence, lai gan starp dalībvalstīm un to iekšienē joprojām pastāv lielas atšķirības. Algu noteikšanas sistēmas (tostarp minimālās algas) sāk atspoguļot darba tirgus apstākļu uzlabošanos. Jo īpaši vairākās valstīs, iesaistot sociālos partnerus, tika palielināta ar likumu noteiktā minimālā alga. Šāda attīstība ir svarīga, ņemot vērā pastāvīgi augsto nodarbinātu personu nabadzības līmeni vairākās dalībvalstīs, kurās nepieciešama rīcība arī tādās jomās kā nodokļu struktūras un pabalstu adekvātums. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir svarīgi, lai, pielāgojot minimālo algu līmeni, tiktu ievēroti pārredzami un paredzami noteikumi, ņemot vērā to ietekmi uz konkurētspēju, darbvietu radīšanu un nodarbinātu personu nabadzību. Saistībā ar stabilu darbvietu radīšanu dažas grupas joprojām saskaras ar grūtībām gūt labumu no ekonomikas atveseļošanās. Darbvietu skaita pieaugumu 2017. gadā galvenokārt veicinājušas sievietes, gados vecāki darbinieki un augsti kvalificēti cilvēki. No otras puses, mazkvalificētu darbinieku nodarbinātības līmenis joprojām ir zemāks par pirmskrīzes līmeni un ir gandrīz par 30 procentpunktiem zemāks nekā augsti kvalificētiem darbiniekiem. Lai gan jauniešu nodarbinātības līmenis ir palielinājies, tas ir zemāks nekā 2008. gadā (par 2,7 procentpunktiem). Kā pozitīvs pavērsiens jāmin tas, ka to jauniešu īpatsvars, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu, ir 10,9 % un atgriezies pirmskrīzes līmenī. Migrantu izcelsmes personas saskaras ar nodarbināmības problēmām: nodarbinātības līmeņa atšķirība starp ES dzimušajiem un ārpus ES dzimušajiem darbiniekiem 2017. gadā bija 10 procentpunkti (pieaugums salīdzinājumā ar 4,5 procentpunktiem 2008. gadā). Jo īpaši tas skar migrantu izcelsmes sievietes. Visbeidzot, cilvēki ar invaliditāti parasti mazāk iesaistās darba tirgū; joprojām netiek liktas lietā visas iespējas izmantot viņu talantus.

Sieviešu līdzdalība darba tirgū turpina strauji pieaugt. Sieviešu nodarbinātības līmenis 2017. gadā bija 66,5 %, kas ir par gandrīz 5 procentpunktiem vairāk nekā 2008. gadā. Joprojām pastāv būtiska plaisa starp dzimumu nodarbinātības līmeņiem, un dalībvalstīs pastāv ievērojamas atšķirības. Lai gan iegūtā izglītības līmeņa ziņā sievietes parasti ir labāk kvalificētas nekā vīrieši, vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirība ir liela un tikai pakāpeniski samazinās. Sievietes pārsvarā ir nodarbinātas zemāk atalgotās nozarēs un profesijās, kā arī biežāk strādā nepietiekami kvalificētos darbos salīdzinājumā ar viņu prasmju līmeni. Vecāku pienākumu un aprūpes pienākumu ietekme joprojām ir galvenais zema nodarbinātības līmeņa iemesls, jo nepietiekami attīstīti pakalpojumi būtiski kavē palikšanu nodarbinātībā vai atgriešanos darba tirgū. Turklāt neformālie aprūpētāji, no kuriem lielākā daļa ir sievietes, ir vairāk pakļauti nabadzības un finansiālās atkarības riskam, un viņu karjeras pārtraukumi bieži vien noved pie mazākām pensijas tiesībām. Vairākas dalībvalstis veic pasākumus, lai nodrošinātu izmaksu ziņā pieejamu un vienlīdzīgu piekļuvi bērnu aprūpes un ilgtermiņa aprūpes pakalpojumiem, taču joprojām pastāv būtiskas problēmas. Dažos gadījumos būtu lietderīgi līdzsvarotāk starp sievietēm un vīriešiem sadalīt apmaksātu atvaļinājumu ģimenes apstākļu dēļ. Dažas dalībvalstis pielāgo savas nodokļu un pabalstu sistēmas, lai novērstu šķēršļus, kas attur no darba otrus pelnītājus. Tikai dažās valstīs ir spēkā konkrētas darbības, lai novērstu darba samaksas atšķirības starp dzimumiem. Gados vecāku darbinieku nodarbinātības līmenis pēdējā desmitgadē ir būtiski pieaudzis. Vecuma grupā no 55 līdz 64 gadiem tas pieauga no 45,5 % 2008. gadā līdz 57,1 % 2017. gadā. Gados vecāki darba ņēmēji bija salīdzinoši vairāk pasargāti no lejupslīdes, un viņu nodarbinātības līmenis krīzes laikā turpināja pieaugt līdz tas kļuva par galveno virzītājspēku darbvietu atgūšanā. Darba dzīves ilguma pieaugums ir skaidrojams ar vairākiem faktoriem, tostarp likumā noteiktā pensionēšanās vecuma palielināšana, aprūpes pakalpojumu labāka pieejamība, elastīgu darba režīmu un aktīvu vecumdienu stratēģiju pieejamība. Vairākas dalībvalstis vēl vairāk veicina gados vecāku darba ņēmēju līdzdalību darba tirgū, tostarp atbalstot elastīgāku pensionēšanos un sniedzot finansiālus stimulus gan darba devējiem, gan darba ņēmējiem. Jauniešu situācija darba tirgū turpina uzlaboties, taču vairākās dalībvalstīs joprojām ir augsts jauniešu bezdarba līmenis. Lai gan jauniešu bezdarba līmenis (vecuma grupā no 15 līdz 24 gadiem) pastāvīgi samazinās un ir atgriezies 2008. gada līmenī, tas uzrāda lielas atšķirības starp valstīm, dažās no tām sasniedzot ļoti augstu līmeni. Liela daļa jauniešu aizvien ir ekonomiski neaktīva. Kopumā ES 2017. gadā teju 6 miljoni cilvēku vecumā no 15 līdz 24 gadiem nemācījās, nestrādāja un neapguva arodu (NEET). Šai parādībai ieilgstot, jauniešu atsvešināšanās no darba tirgus var negatīvi ietekmēt potenciālo izaugsmi, kā arī radīta negatīvas sekas, piemēram, prasmju samazināšanos un augstāku nabadzības un sociālās atstumtības risku vēlākā dzīves posmā, attiecīgajām personām. Galvenie veicinošie faktori ir pasākumi, ko dalībvalstis veic saskaņā ar Padomes ieteikumu, ar ko izveido Garantiju jauniešiem. Kvalitatīvas un iekļaujošas izglītības un apmācības pieejamības nodrošināšana ļauj jaunākajai paaudzei kļūt par motivētiem un aktīviem pilsoņiem, palīdzot viņiem integrēties darba tirgū un sabiedrībā. Eiropa virzās uz to, lai sasniegtu 2020. gada pamatmērķi attiecībā uz izglītības priekšlaicīgas pamešanas rādītāju 10 % apmērā, un ir gandrīz sasniegusi 40 % mērķi attiecībā uz terciārās izglītības iegūšanu. Tomēr starp dalībvalstīm un starp iedzīvotāju grupām (piemēram, starp vīriešiem un sievietēm un cilvēkiem, kas dzimuši ES un tiem, kas dzimuši ārpus tās) joprojām pastāv lielas atšķirības. Bažas rada lielais to skolēnu īpatsvars, kuriem ir vājas pamatzināšanas, un cieša saikne starp izglītības rezultātiem un sociālekonomisko stāvokli un darba tirgus rezultātiem. Dalībvalstis veic pasākumus, lai uzlabotu savas izglītības sistēmas, jo īpaši, lai vēl vairāk samazinātu izglītības priekšlaicīgas pārtraukšanas rādītājus, veicinātu vienlīdzīgu piekļuvi un uzlabotu izglītības rezultātus nelabvēlīgā situācijā esošu izglītojamo vidū. Dažās dalībvalstīs prioritāte ir vairāk (un efektīvāk) ieguldījumu izglītības un apmācības sistēmās. Augstākās izglītības kvalitātes uzlabošana un tās atbilstība darba tirgus vajadzībām arī ir dalībvalstu darba kārtības augšgalā, jo īpaši saistībā ar augstākās izglītības iegūšanas līmeņa paaugstināšanos. Tehnoloģiju attīstībai un ar to saistītajām pārmaiņām darba tirgos ir ļoti nepieciešama darbspējīgā vecuma iedzīvotāju kvalifikācijas celšana un pārkvalificēšanās. Lai darba ņēmēji varētu pielāgoties strauji mainīgajai videi, arvien lielāka nozīme ir darba tirgū nepieciešamajām kvalifikācijām. Eiropas Savienībā attiecība starp mazkvalificētiem pieaugušajiem un to darbvietu skaitu, kurās nepieciešams zems kvalifikācijas līmenis, vidēji ir trīs pret vienu. Tomēr mazkvalificētiem un vecāka gadagājuma cilvēkiem ir ievērojami mazāk iespēju piedalīties pieaugušo izglītības programmās nekā vidējie rādītāji. Joprojām pastāv būtiskas nepilnības digitālo prasmju ziņā: vairāk nekā 40 % pieaugušo ES nav digitālo pamatprasmju, dažās dalībvalstīs šis rādītājs ir pat 70 %. Tas nozīmē, ka ievērojama daļa iedzīvotāju nevar piekļūt lielam pakalpojumu klāstam, kas savukārt negatīvi ietekmē iekļautību un ražīgumu. Dalībvalstis pielāgo savas prasmju pilnveidošanas sistēmas un izstrādā stratēģijas, lai uzlabotu apmācību atbilstību darba tirgus vajadzībām ar nolūku atvieglot audzēkņu pāreju uz darba tirgu un tā ietvaros. Tas paredz padarīt prasmes un kvalifikācijas vieglāk saprotamas un atzīstamas visā Eiropā un ņemt vērā mācības ārpus iestāžu konteksta. Profesionālās izglītības un apmācības sistēmas tiek pārskatītas un atjauninātas ar mērķi uzlabot to atbilstību darba tirgum un veicināt piekļuvi, taču šajās jomās joprojām pastāv problēmas. Lai sasniegtu labākus rezultātus, ir svarīgi nodrošināt stimulus nelabvēlīgā situācijā esošām grupām piedalīties pieaugušo izglītībā, kā arī sniegt pienācīgus norādījumus un finansiālu atbalstu uzņēmumiem savu darbinieku apmācībai. Dalībvalstis turpina palielināt mācību un kvalifikācijas ieguves iespēju piedāvājumu mazkvalificētiem pieaugušajiem saskaņā ar iniciatīvu “Prasmju pilnveides ceļi”. Digitālo prasmju attīstības veicināšana ieņem svarīgu vietu starp dalībvalstu izglītības un prasmju prioritātēm. Nestandarta nodarbinātības veidu biežums ES līmenī ir diezgan stabils, tomēr vairākās dalībvalstīs joprojām aktuāls ir jautājums par izteiktu darba tirgus segmentāciju. Kopējā tādu darba ņēmēju daļa, kas strādā ar pagaidu līgumu, pēdējos gados nav būtiski mainījusies, saglabājoties vidēji 14 % līmenī. Kopumā vairāk nekā puse no pagaidu darba ņēmējiem ir „piespiedu” pagaidu darba ņēmēji, kuru skaits 12 dalībvalstīs sasniedz 70 % vai vairāk. Vairākās valstīs liels pagaidu līgumu īpatsvars apvienojumā ar zemu pārejas līmeni uz pastāvīgiem līgumiem raksturo darba tirgus dualitāti. Tas rada bažas, jo nestandarta darba attiecībās esošie darbinieki saskaras ar zemāku darbvietu kvalitāti un lielāku nodarbinātu personu nabadzības risku. Turklāt aptuveni ceturto daļu no visiem ES pašnodarbinātajiem var klasificēt par “neaizsargātām” vai “nedeklarētām” personām. Apsekojuma rezultāti šķietami liecina arī par to, ka to cilvēku īpatsvars, kuri vairāk nekā pusi savu ienākumu pelna platformu darbā, patlaban sasniedzis aptuveni 2 % (2017. gads), un paredzams, ka tas pieaugs, kas liecina, ka šai attīstībai jāpievērš lielāka uzmanība. Dažās dalībvalstīs notiek reformas nodarbinātības aizsardzības tiesību aktu jomā, lai panāktu labāku līdzsvaru starp elastīgumu un drošību un izvairītos no segmentācijas. Dažos gadījumos reformas ietver stingrākus nosacījumus pagaidu līgumu izmantošanai vai plašāku darba koplīgumu slēgšanas sarunu tematiku, lai definētu to satvaru. Dažās dalībvalstīs ir iniciēts regulējums par jauniem nodarbinātības veidiem, tostarp platformu darba ņēmējiem un individuālā darba veicējiem. Lai palīdzētu darba meklētājiem pārejas laikā, ļoti svarīga nozīme ir pietiekami lieliem un saprātīga termiņa bezdarbnieku pabalstiem, kas pieejami visiem darbiniekiem un papildināti ar efektīviem aktivizācijas pasākumiem. Šo sistēmu uzbūve būtiski atšķiras no dalībvalsts dalībvalstī un visās dimensijās. Nesenās reformas šajā jomā galvenokārt tika vērstas uz aktivizēšanas prasību nostiprināšanu darba meklētājiem, kuri saņem pabalstus, piemēram, pastiprinot darba meklēšanas pienākumus un nosacījumus, lai pieņemtu jaunu darbu. Joprojām pastāv bažas par to, kā aptvert nestandarta darba ņēmējus, kuriem bieži vien nav pilnīgas piekļuves sistēmai, un par to, ka nav aptverti pašnodarbinātie — jautājumi, kas uzsvērti Komisijas priekšlikumā Padomes ieteikumam par darbinieku un pašnodarbināto personu piekļuvi sociālajai aizsardzībai. Efektīva aktīva darba tirgus politika un valsts nodarbinātības dienesti ir būtiski, lai nodrošinātu labi funkcionējošu un iekļaujošu darba tirgu. Aktīva darba tirgus politika uzlabo atbilstību starp piedāvājumu un pieprasījumu darba tirgū un palielina darba meklētāju iespējas atrast jaunu darbu. Politikas loma ir īpaši svarīga, lai veicinātu ilgtermiņa bezdarbnieku integrāciju. Valsts nodarbinātības dienesti ir galvenās iestādes, kas atbild par bezdarbnieku darba meklējumu atbalstīšanu un viņu novirzīšanu uz aktivizācijas pasākumiem. Tomēr aktīva iesaistīšanās un ieguldījumi aktīvā darba tirgus politikā ES būtiski atšķiras. Tāpat valsts nodarbinātības dienestu efektivitāte darba meklēšanas atbalsta sniegšanā dažādās dalībvalstīs un dažkārt arī vienā dalībvalstī nav viendabīga. Lai gan lielākajā daļā dalībvalstu tiek veikti svarīgi pasākumi, īpašu uzmanību pievēršot individualizētu pakalpojumu sniegšanai, vairākām dalībvalstīm ir iespējas pastiprināt savas aktīva darba tirgus politikas sistēmas. Dalībvalstis ir guvušas panākumus, īstenojot Padomes ieteikumu par ilgtermiņa bezdarbnieku integrāciju, un ir vajadzīga turpmāka rīcība, lai veicinātu sadarbību starp dažādiem dalībniekiem un uzlabotu informēšanu par neaktīviem cilvēkiem. Valsts nodarbinātības dienesti (VND) turpina savu reformu programmu Eiropas VND tīkla ietvaros. Lai gan dažas dalībvalstis veica papildus pasākumus, lai veicinātu migrantu integrāciju darba tirgū (īpaši koncentrējoties uz bēgļiem), trūkst sistemātiskas pieejas un nepieciešams vairāk ieguldīt prasmju pilnveidē un prasmju un kvalifikāciju atzīšanā, iedarbīgā darba tirgus politikā un VND nodrošinātā atbalstā. Pirmo reizi kopš krīzes ienākumu nevienlīdzība ES 2017. gadā nedaudz samazinājās, ko veicināja straujāks ienākumu pieaugums mājsaimniecībās ar zemākiem ienākumiem. Tas liecina, ka atveseļošanās sāk sasniegt visneaizsargātākās personas. Pieejamās aplēses liecina, ka šīs pozitīvās pārmaiņas turpināsies lielākajā daļā dalībvalstu. Tomēr 2017. gadā bagātāko 20 % iedzīvotāju rīcībā bija izmantojamais ienākums, kas 5,1 reizes pārsniedza ES 20 % nabadzīgāko iedzīvotāju rādītāju (no 5,2 2016. gadā), būtiski atšķiroties dažādās dalībvalstīs. Dažās valstīs ienākumu nevienlīdzība ir augstāka par pirmskrīzes līmeni, kas bieži vien saistīts ar nevienlīdzīgām iespējām iegūt izglītību, apmācību un sociālo aizsardzību, kā arī korelē ar vājiem darba tirgus rezultātiem. Dažas dalībvalstis jau ir uzsākušas nevienlīdzības mazināšanas politiku, jo īpaši minimālās algas noteikšanas un nodokļu un pabalstu sistēmas izstrādē. Lai pārtrauktu nevienlīdzību nodošanu no paaudzes paaudzē, dalībvalstis var veikt turpmākus pasākumus dažādās jomās, piemēram, veicināt vienlīdzīgas iespējas izglītībā un apmācībā, nodrošināt piekļuvi kvalitatīvai veselības aprūpei un citiem pakalpojumiem, veicināt dzimumu līdztiesību un risināt reģionālās atšķirības. Izmērītā sociālo pārvedumu (izņemot pensijas) ietekme uz nabadzības samazināšanu 2017. gadā turpināja sarukt. Tas atbilst samazināto automātisko stabilizatoru ietekmei ekonomikas paplašināšanās posmā, lai gan dalībvalstu starpā joprojām pastāv lielas atšķirības. Sociālo pārvedumu nabadzības samazināšanas ietekme saruka galvenokārt ilgtermiņa ES dalībvalstīs, savukārt valstīs, kas nesen pievienojās ES, tā pieauga (liecinot par konverģences procesu). Vispārējais iznākums ir atkarīgs no uzlabotiem darba tirgus nosacījumiem (un ar tiem saistītajām izmaiņām nabadzības riskam pakļautu personu iezīmēs), kā arī izmaiņām pabalstu adekvātuma un tvēruma ziņā, tostarp tam, ka pabalsti dažkārt atpaliek no vispārēji pieaugošiem ienākumiem. Kā liecina salīdzinošās novērtēšanas rezultāti, minimālo ienākumu pabalstu adekvātums dažādās dalībvalstīs ievērojami atšķiras. Dalībvalstis turpina veikt pasākumus, lai modernizētu sociālās aizsardzības sistēmas, stiprinātu pabalstu un pakalpojumu tvērumu un adekvātumu. Tiek veikti pasākumi, lai uzlabotu piekļuvi sociālajai aizsardzībai, jo īpaši attiecībā uz nestandarta darba ņēmējiem un pašnodarbinātajiem, kuri joprojām saskaras ar ievērojamām nepilnībām. Attiecībā uz jauniem nodarbinātības veidiem tiek ieviesti arī daži jauninājumi. Turpinās darbs pie pabalstu adekvātuma uzlabošanas, lai gan dažos gadījumos vērojama kavēšanās. Vairākas dalībvalstis uzlabo minimālā ienākuma shēmu, apvienojot adekvātu atbalsta līmeni ar piekļuvi precēm un pakalpojumiem un stimulējot (atkārtotu) integrāciju darba tirgū, izmantojot aktīvas iekļaušanas pieeju. Dažas dalībvalstis veicina integrētu pakalpojumu (piemēram, sociālās palīdzības, nodarbinātības un citu sociālo pakalpojumu) sniegšanu. Situācijā, kad ar mājokli saistītie izdevumi veido ievērojamu daļu daudzu mājsaimniecību ienākumu un bezpajumtnieku skaita attīstība neuzlabojas, dažas dalībvalstis ir veikušas reformas, lai uzlabotu mājokļu pieejamību, vai nu izmantojot stimulus, vai preventīvus pasākumus. Demogrāfiskās pārmaiņas un pieaugošais paredzamais mūža ilgums skaidri liecina par nepieciešamību pielāgot pensiju, veselības aprūpes un ilgtermiņa aprūpes sistēmas. Pieprasījums pēc ilgtermiņa aprūpes un veselības aprūpes pieaug, un, iedzīvotājiem novecojot, vajadzības mainās. Turpmāko piecu desmitgažu laikā to Eiropas iedzīvotāju skaits, kuri būs pārsnieguši 80 gadu vecumu, būs divkāršojies. Līdz 2050. gadam uz katru vienu cilvēku, kas vecāks par 65 gadiem, būs tikai divi cilvēki darbspējīgā vecumā (15–64 gadus veci) salīdzinājumā ar trim cilvēkiem patlaban; šī attiecība jau sāk samazināties. Tādēļ, lai gan daudzu dalībvalstu darba kārtības augšgalā joprojām ir pasākumi finansiālās ilgtspējas uzlabošanai, ir svarīgi nodrošināt adekvātus pensiju ienākumus. Pensiju spēja aizstāt ienākumus un novērst nabadzību dalībvalstīs ievērojami atšķiras. Dalībvalstis arvien vairāk veic pasākumus, lai nodrošinātu pensiju adekvātumu, izmantojot minimālas garantijas un pabalstu indeksāciju, veicinātu elastīgu pensionēšanos, pielāgotu pensiju uzkrāšanas nosacījumus dažādām darbinieku kategorijām un palielinātu papildpensiju nozīmi. Labāka piekļuve kvalitatīvai veselības aprūpei un ilgtermiņa aprūpei līdztekus to efektivitātes uzlabošanai ir reformu pamatprincips dalībvalstīs. Dažiem Eiropas iedzīvotājiem būtisks šķērslis veselības aprūpes pieejamībai joprojām ir izmaksas un gaidīšanas laiks. Tādējādi vairākās dalībvalstīs veselības aprūpes sistēmu reforma ir vērsta uz minēto sistēmu efektivitātes uzlabošanu, nodrošinot labāku koordinēšanu un piešķirot lielāku nozīmi primārajai veselības aprūpei un profilaksei. Tiek veikti pasākumi, lai uzlabotu veselības aprūpes darbinieku apmācību un darba nosacījumus. Ilgtermiņa aprūpes jomā lielāko aprūpes daļu joprojām nodrošina ģimenes locekļi, ņemot vērā, ka lielākajā daļā dalībvalstu trūkst visaptverošu shēmu, lai apmierinātu vajadzību pēc senioru aprūpes. Pašreizējo reformu uzdevums ir apvienot publisko iestāžu nodrošinātu atbalsta sistēmu, kas paredzēta neformāliem un ģimenes aprūpētājiem, ar kopienas un institucionālo pakalpojumu tīklu, pievēršot uzmanību ilgtspējai, ņemot vērā demogrāfiskās problēmas. Labi funkcionējošs sociālais dialogs ir būtisks Eiropas sociālās tirgus ekonomikas elements. Tas palīdz stiprināt sociālo kohēziju un mazināt konfliktus sabiedrībā, sniedzot savstarpēju labumu darbiniekiem, darba devējiem un valdībām. Sociālo partneru iesaistīšana reformu sagatavošanā var uzlabot to uzbūvi un īstenošanu, palielināt iedzīvotāju ieinteresētību un, iespējams, panākt labākus sociālekonomiskos rezultātus. Tomēr sociālo partneru iesaistes pakāpe un ietekme dalībvalstīs ievērojami atšķiras, un vairākos gadījumos tā ir vāja. Lai gan nepastāv visiem gadījumiem piemērota sociālā dialoga modeļa, dažās dalībvalstīs ir skaidras iespējas uzlabot sociālo partneru spējas un nodrošināt tiem pienācīgu satvaru prognozējamai un savlaicīgai apspriešanai, tostarp visos galvenajos Eiropas pusgada posmos. Tāpat arī pilsoniskās sabiedrības organizāciju pieredzes izmantošana var būt un ir būtiska, lai nodrošinātu, ka reformu izstrāde un īstenošana būtu efektīva. Tomēr sabiedriski ieinteresēto personu iesaistes pakāpe dažādās dalībvalstīs ievērojami atšķiras, un dažās no tām trūkst pietiekamas kapacitātes, lai aktīvi piedalītos politiskajās debatēs.



1. PĀRSKATS PAR DARBA TIRGUS UN SOCIĀLAJĀM TENDENCĒM UN PROBLĒMĀM EIROPAS SAVIENĪBĀ Šajā iedaļā sniegts pārskats par tendencēm un problēmām darba tirgū un sociālajā jomā Eiropas Savienībā, sniedzot detalizētu analītisku pārskatu par galvenajām nodarbinātības un sociālās politikas jomām.

1.1. Darba tirgus tendences Darba tirgus nosacījumi turpina uzlaboties, nodarbinātības līmenim ES sasniedzot rekordaugstu atzīmi. Pateicoties spēcīgai ekonomiskajai izaugsmei (2,4 %), 2017. gadā cilvēku skaits nodarbinātībā ES palielinājās par 1,6 %, kas ir lielākais gada pieauguma rādītājs kopš atveseļošanās sākuma. Kopējā nodarbinātība 2018. gada pirmajos divos ceturkšņos turpināja pieaugt, sasniedzot 238,9 miljonus, kas ir par aptuveni 3,2 miljoniem darbvietu vairāk nekā pirms gada un arī augstākais jebkad ES sasniegtais rādītājs. Kopš nodarbinātības atgūšanās sākuma 2013. gada vidū tika radītas vairāk nekā 14 miljoni papildu darbvietu. Nodarbinātības līmenis (20–64 gadus vecu cilvēki) stabili pieaug, tuvojoties stratēģijas “Eiropa 2020” mērķim. Tas pieaudzis nedaudz straujāk nekā 2016. gadā – par 1,1 procentpunktu līdz 72,2 % 2017. gadā un 2018. gada pirmajos divos ceturkšņos turpināja pieaugt, sasniedzot līdz pat 73,2 % (1. attēls). Ja pozitīvā tendence saglabāsies pašreizējā tempā, ES būtu labas izredzes sasniegt stratēģijas “Eiropa 2020” mērķi — 75 % nodarbinātības līmeni. Stāvoklis turpina uzlaboties arī eurozonā, kur nodarbinātības līmenis 2018. gada otrajā ceturksnī sasniedza savu augstāko atzīmi — 71,9 %. Šo pozitīvo attīstību veicina aizvien pieaugoša augšupēja tendence piedalīties darba tirgū. 2018. gada otrajā ceturksnī ekonomiskās aktivitātes rādītājs (15—64 g.v.) sasniedza rekordaugstu līmeni 73,8 % (73,5 % eurozonā). Aktivitātes līmenis ES pastāvīgi pieaug pat krīzes laikā, sašaurinot plaisu starp ES uz ASV rādītājiem. Vecāka gadagājuma darba ņēmēji un sievietes 2017. gadā turpināja virzīt darbaspēka līdzdalības pieaugumu. Bezdarba līmenis ir atgriezies pirmskrīzes līmenī. Pateicoties stabilai darbvietu radīšanas tendencei, bezdarba līmenis turpināja samazināties līdz 6,9 % 2018. gada 2. ceturksnī, t. i., līdz līmenim, kāds ES nebija reģistrēts kopš 2008. gada 2. ceturkšņa, un vairāk nekā par 4 procentpunktiem mazāk nekā augstākā atzīme 2013. gadā. Eurozonā bezdarba līmeņa uzlabojums nav tik būtisks – 2018. gada 2. ceturksnī tas saglabājās 8,3 % līmenī, kas ir par vienu procentpunktu vairāk nekā 2008. gadā reģistrētais zemākais līmenis. Šīs pozitīvās tendences ir saistītas ar ilgstoša bezdarba līmeņa nepārtrauktu samazināšanos (t. i., bezdarbnieku īpatsvars aktīvajā sabiedrībā vismaz vienu gadu), kas ES samazinājās par 0,5 procentpunktiem salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu līdz 3 % 2018. gada 2. ceturksnī (3,9 % eurozonā). Lai gan pēdējā gada laikā visās dalībvalstīs bezdarbs (tostarp ilgstošs bezdarbs) ir samazinājies, aizvien saglabājas ievērojama bezdarba līmeņa izkliedētība (kā norādīts 3.1.1. iedaļā), un dažas dalībvalstis joprojām ir tālu no šo valstu pirmskrīzes minimālā līmeņa. 1. attēls. Nodarbinātības un bezdarba līmenis ES un eurozonā. Avots: Eurostat, DSA. Piezīme. Sezonāli koriģēti dati par 2018. gada 2. ceturksni. Jauniešu bezdarbs turpina strauji samazināties, sarūkot par 1,8 procentpunktiem salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu līdz 15,2 % 2018. gada 2. ceturksnī (16,9 % eurozonā). Šis līmenis atbilst tieši pirms krīzes (2008.g. 2.cet.) sasniegtajam minimālajam līmenim, un patlaban ir gandrīz par 9 procentpunktiem zemāks nekā augstākā atzīme 2013. gadā. Tomēr dažās dalībvalstīs jauniešu bezdarba līmenis joprojām ir augsts, pārsniedzot 30 % Spānijā, Itālijā un Grieķijā (sk. 3.2.1. iedaļu). Turpinās uzlabojumu veikšana attiecībā uz cilvēkiem vecumā no 15 līdz 24 gadiem, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET), un kuru īpatsvars samazinājās par 0,6 procentpunktiem līdz 10,9 % 2017. gadā, kas ir līdzīgs 2008. gada līmenim. Jauniešu bezdarba līmeņa samazināšanos atspoguļo paralēls jauniešu izglītības līmeņa pieaugums: izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušo personu skaits (vecumā no 18 līdz 24 gadiem), kas pēdējo desmit gadu laikā ir pastāvīgi samazinājies, pēdējā laikā samazinājies (par 0,1 procentpunktu), 2017. gadā sasniedzot 10,6 %. Tas ir ļoti tuvu stratēģijas “Eiropa 2020” mērķim — 10 %, lai gan ir iespējama turpmāka samazināšana. Terciārās izglītības iegūšanas līmenis vecuma grupā no 30 līdz 34 gadiem nepārtraukti palielinājās, sasniedzot 39,9 % 2017. gadā, gandrīz sasniedzot stratēģijas “Eiropa 2020” mērķi — 40 %. Atveseļošanās ir izteiktāka nodarbināto personu nevis nostrādāto stundu griezumā. Kopējais nostrādāto stundu skaits ES 2017. gadā palielinājās par 1,2 %, turpinot 2015. gadā sākušos pozitīvo tendenci. Tomēr šis pieaugums ir zemāks par kopējo nodarbinātības līmeni (kas pieauga par 1,6 %, sk. iepriekš), un tas nozīmē, ka nostrādāto stundu skaits uz vienu iedzīvotāju samazinājās. Kopējais nostrādāto stundu skaits vēl nav atgriezušās pie 2008. gadā reģistrētās augstākās atzīmes. Šie pierādījumi liecina par neizmantotu darbaspēka potenciālu darba tirgū, uz ko norādīja arī citi rādītāji. 2017. gadā ES bija gandrīz 9 miljoni piespiedu nepilna laika darbinieku (t. i., darba ņēmēji, kuri strādā nepilnu darba laiku, bet vēlētos strādāt vairāk), šis rādītājs samazinājies no augstākās atzīmes 10,3 miljoniem 2013. gadā, tomēr vēl arvien ir par 1,3 miljoniem vairāk nekā 2008. gadā. Ilgtermiņa perspektīvā darba stundu mērenā dinamika ir daļa no strukturālās pārejas, kas saistīta ar aizvien biežāku nepilna laika darba izmantošanu pēdējo 15 gadu laikā mainīgām darbinieku vēlmēm attiecībā uz darba laika režīmu. Rezultātā viena cilvēka nostrādāto stundu skaitam kopš 2000. gada ir tendence pakāpeniski samazināties. Nodarbinātības pieaugums 2017. gadā bija vērojams visās galvenajās demogrāfiskajās grupās. Tāpat kā iepriekšējos gados, vislielākais pieaugums reģistrēts gados vecāku darba ņēmēju (55–64 g.v.) vidu. ( 2. attēls): nodarbināto cilvēku skaits šajā grupā 2017. gadā pieauga par 4,3 %, paaugstinot nodarbinātības līmeni līdz 57,1 %, kas ir augstākais jebkad sasniegtais rādītājs (gandrīz par 12 procentpunktiem vairāk nekā 2008. gadā). Jauniešu skaits (15–24 g.v.) ir palielinājies nedaudz straujāk nekā 2016. gadā (1,6 % pret 1,3 %). Tomēr jauniešu nodarbinātības līmenis nav pilnībā atguvies no krīzes, jo ar 34,7 % 2017. gadā tas joprojām ir par 2,7 procentpunktiem zemāks nekā 2008. gadā. Tomēr, ņemot vērā stabilu aktivitātes līmeni (2017. gadā tas bija 41,7 % salīdzinājumā ar 41,6 % 2016. gadā), nodarbinātības pieaugums izraisīja bezdarba līmeņa pastāvīgu samazināšanos šajā vecuma grupā. 2017. gadā nodarbinātība nedaudz straujā palielinājās sieviešu vidū nekā vīriešu vidū (1,5 % pret 1,3 %). Tomēr nodarbinātības atšķirība starp dzimumiem saglabājas gandrīz nemainīga — 11,5 procentpunkti, kas ir par 0,1 procentpunktu mazāk nekā 2016. gadā (lai gan 2008. gadā tā bija daudz mazāka nekā pirmskrīzes atzīme — 15 procentpunkti). Lai gan 2017. gadā bija vērojams pieaugums par 1,7 procentpunktiem, sasniedzot 63 %, to iedzīvotāju, kas dzimuši ārpus ES, vecumā no 20 līdz 64 gadiem nodarbinātības līmenis joprojām ir par 10 procentpunktiem zemāks nekā attiecīgi ES dzimušo nodarbinātības līmenis. Attiecībā uz sieviešu skaitu plaisa ir lielāka (aptuveni 14 procentpunkti). 2. attēls. Nodarbinātības līmenis un nodarbinātības pieaugums dažādās grupās ES. Avots: Eurostat, DSA. Ekonomikas atlabšana turpina vairot augsti kvalificētu darbinieku skaitu ekonomikā. To cilvēku skaits nodarbinātībā, kuriem ir augstākā izglītība, 2017. gadā palielinājās par 2,9 % (vecuma grupā no 25 līdz 64 gadiem), savukārt vidēji kvalificētiem darbiniekiem (t. i., tiem, kuriem ir vidējā izglītība) tika reģistrēts mērens pieaugums par 0,8 %. Turpretim mazkvalificētu darba ņēmēju (t. i., ar pamatskolas vai zemāku izglītību) skaits ir samazinājies par 0,4 %. Tā kā mazkvalificēto darbinieku sabiedrība vecumā no 25 līdz 64 gadiem kopskaitā samazinās (par 2,7 % salīdzinājumā ar 2016. gadu), kā daļa sabiedrības novecošanu un augstāko izglītību ieguvušu jaunāku paaudžu atspoguļojošas tendences, šīs grupas nodarbinātības līmenis faktiski palielinājās no 54,3 % 2016. gadā līdz 55,6 % 2017. gadā. Plaisa starp zemu un augsti kvalificētu darbinieku nodarbinātības līmeni nedaudz samazinājās no 30,5 procentpunktiem 2016. gadā līdz 29,7 procentpunktiem 2017. gadā, bet tā joprojām ir ļoti liela un liecina par rīcības brīvību, lai palielinātu mazizglītotu cilvēku nodarbināmību. Šā ziņojuma turpmākajās iedaļās ir sīki izklāstītas tendences pa dalībvalstīm.

Pagaidu nodarbinātība kā kopējās nodarbinātības īpatsvars 2017. gadā saglabājās gandrīz stabilā līmenī, bet nepilna laika nodarbinātība nedaudz samazinājās. Sekojot līdzīgai tendencei kā pēdējos gados, atveseļošanās sekmē darbvietu izveidi gan slēdzot pastāvīgus, gan pagaidu darba līgumus; kas 2017. gadā attiecīgi pieauga par aptuveni 2,7 miljoniem un 0,8 miljoniem (atbilstoši procentuālajiem pieaugumam par 1,7 % un 2,9 %). Neraugoties uz to, kā kopējās nodarbinātības īpatsvars pagaidu darbinieku daļa saglabājās gandrīz nemainīga, mazliet palielinoties par 0,1 procentpunktu līdz 14,3 % (vecuma grupā no 15 līdz 64 gadiem). Otro gadu pēc kārtas nepilna laika darbinieku (15–64 gadu vecuma grupā) īpatsvars samazinājās tikai nedaudz (par 0,1 %, sasniedzot 19,4 % 2017. gadā), paliekot gandrīz par 2 procentpunktiem virs 2008. gada līmeņa. Turklāt, kā minēts iepriekš, piespiedu nepilna laika darbinieku īpatsvars ievērojami samazinās (no 21,1 % 2016. gadā līdz 19,8 % 2017. gadā), lai gan tas joprojām ir ievērojams. Pašnodarbinātība (15 — 64 g.v.) kopējā nodarbinātībā turpināja lēnām samazināties līdz 13,7 % 2017. gadā (no 14,0 % 2016. gadā un 14,4 % 2013. gadā). Nozaru attīstības griezumā nodarbinātība turpināja virzīties uz pakalpojumu jomu. Saskaņā ar pēdējo gadu tendenci vislielākais darbvietu skaits (2,8 miljoni papildu cilvēku nodarbinātībā 2017. gadā jeb + 1,6 % salīdzinājumā ar 2016. gadu; pamatojoties uz nacionālajiem kontiem) tika radīts pakalpojumu jomā. No 2008. līdz 2017. gadam nodarbinātības īpatsvars pakalpojumu jomā ES pastāvīgi palielinājās no 70,1 % līdz 73,9 %. Pieaugot par 2 %, būvniecībā tika reģistrēts lielākais nodarbinātības pieaugums kopš ekonomikas lejupslīdes, ekonomikas atlabšana sākās 2015. gadā; tomēr nodarbināto skaits joprojām ir par gandrīz 15 % zemāks nekā 2008. gadā. Nozarē bija vērojama arī stabila paplašināšanās (par 1,5 %, kas ir augstākais rādītājs kopš 2007. gada). Visbeidzot, pēc ilgstošas lejupslīdes, nodarbinātība lauksaimniecībā 2017. gadā nedaudz palielinājās (par 0,3 %). 1.2. Sociālās tendences Nabadzības vai sociālās atstumtības riska apdraudēto personu skaits (AROPE ) 2017. gadā ir būtiski samazinājies un patlaban noslīdējis zem pirmskrīzes līmeņa. Lejupslīdoša tendence attiecībā uz šo rādītāju 2017. gadā turpinājās jau piekto gadu pēc kārtas, samazinoties līdz 113 miljoniem cilvēku (jeb 22,5 % no kopējā iedzīvotāju skaita) saskaņā ar nodarbinātības atveseļošanos un izmantojamo ienākumu pieaugumu. Tādējādi 2017. gadā nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu skaits ES bija par 5 miljoniem mazāks nekā pirms krīzes (2008. gadā), savukārt starpība no 2012. gada augstākās atzīmes ir gandrīz 11 miljoni. Tomēr, ņemot vērā krīzes radīto atpalicību, stratēģijas „Eiropa 2020” pamatmērķis (par 20 miljoniem mazāk nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļautu cilvēku salīdzinājumā ar 2008. gadu) joprojām ir ļoti tālu. Pašreizējo vispārējo samazinājumu attiecībā uz izraisījuši vis trīs apakškomponenti, bet katrs atšķirīgā mērā (sk. turpmāk un 3. attēlu). 3. attēls. Nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu (AROPE) īpatsvars un apakškomponenti (2005–2017). Avots: Eurostat, statistika attiecībā uz ienākumiem un dzīves apstākļiem (SILC). Piezīme. Paskaidrojums zemsvītras piezīmē6. Straujš to cilvēku skaita kritums, kas saskaras ar smagu materiālo nenodrošinātību (SMN), sasniedz zemāko līmeni pēdējā laikā, atspoguļojot dzīves līmeņa paaugstināšanos. No smagas materiālās nenodrošinātības 2017. gadā tika atbrīvoti vairāk nekā 3 miljoni cilvēku, tādējādi kopējais skarto personu skaits samazinājās līdz 34,8 miljoniem jeb 6,9 % no ES iedzīvotāju skaita (par 0,6 procentpunktiem mazāk nekā 2017. gadā un zem 2008. gadā reģistrētā līmeņa). Šis samazinājums ir ievērojama uzlabojums jau piekto gadu pēc kārtas, atspoguļojot mājsaimniecību materiālās situācijas uzlabošanos. Neraugoties uz šīm pozitīvajām norisēm, starp dalībvalstīm joprojām pastāv lielas atšķirības (sk. 3.4. iedaļu). Rekordaugsts nodarbinātības līmeņa pieaugums ir veicinājis to, ka 2017. gadā par 3,7 miljoniem samazinājās to personu skaits, kas dzīvo daļējās bezdarbnieku mājsaimniecībās. Kā iedzīvotāju daļa vecuma grupā no 0 līdz 59 gadiem tas atbilst samazinājumam no 10,5 % 2016. gadā līdz 9,3 % 2017. gadā, kas pirmo reizi kopš 2009. gada ir mazāk nekā 10 %. Tomēr gan rādītājs, gan problēmas skarto cilvēku skaits joprojām pārsniedz pirmskrīzes līmeni. Nabadzības riskam pakļauto iedzīvotāju īpatsvars pirmo reizi kopš ekonomikas krīzes uzrādījis samazināšanos. Pēc nabadzības riskam pakļauto cilvēku skaita palielināšanās līdz 2014. gadam turpmāko divu gadu laikā šis rādītājs nostabilizējās. 2017. gadā rādītājs samazinājās par 0,4 procentpunktiem līdz 16,9 % jeb gandrīz 2 miljoniem cilvēku, un tas bija pirmais gads pēc krīzes, kad nabadzīgu mājsaimniecību ienākumi pieauguši straujāk nekā medianālie ienākumi. Jaunākie Eurostat ātro aplēšu dati liecina, ka šis nabadzības līmeņa samazinājums turpināsies. Tomēr nabadzības riska rādītājs personām, kuras dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu nodarbinātības intensitāti, ir palielinājies jau ceturto gadu pēc kārtas un tagad sasniedz rekordaugstu līmeni — 62,3 %. Tas norāda uz pastāvīgām nepilnībām sociālo pabalstu adekvātuma ziņā vairākās valstīs, un tas ir identificēts par sociālās aizsardzības komitejai novērojamu tendenci. Neraugoties uz nabadzības riskam pakļauto cilvēku īpatsvara vispārējo samazināšanos, nodarbinātu personu nabadzība joprojām ir augsta. 2017. gadā 9,6 % strādājošo iedzīvotāju mājsaimniecības ienākumi bija zem 60 % no attiecīgās valsts mediānas, šis skaitlis nemainījās no 2016. gada un joprojām krietni pārsniedz 2008. gada rādītāju — 8,5 %. Līdz šim pieaugums ir ietekmējis gan nepilna laika darbiniekus, gan pilna laika darbiniekus, lai gan pirmie joprojām ir pakļauti ievērojami lielākam nabadzības riskam (15,8 % salīdzinājumā ar 8,0 %). Šī tendence ir jo īpaši skārusi gados jaunus darbiniekus (jaunākus par 30 gadiem), kuriem ir lielāks un pieaugošs risks attiecībā uz darbiniekiem, kuriem ir 30 gadu un vairāk. Nodarbinātu personu nabadzība tika identificēta par sociālās aizsardzības komitejai novērojamu tendenci gan no īstermiņa, gan ilgtermiņa perspektīvā . Nabadzības rādītāji attiecībā uz visneaizsargātākajiem cilvēkiem liecina par pieticīgiem uzlabojumiem, pavēršot iepriekšējās tendences pretējā virzienā. Nabadzības plaisa, kas nosaka to, cik tālu no nabadzības sliekšņa atrodas nabadzības apdraudētie, 2017. gadā samazinājās. Tā nedaudz samazinājās no 25 % līdz 24,7 %, tomēr vēl krietni apsteidz pirmskrīzes līmeni. Tas liek domāt, ka visneaizsargātāko iedzīvotāju relatīvais ienākumu stāvoklis nedaudz uzlabojas. Bezdarbnieku vidū nabadzības risks pirmo reizi kopš krīzes sākuma ir samazinājies, tomēr 48 % rādītājs joprojām ir tuvu rekordaugstam līmenim. Neraugoties uz vispārējiem uzlabojumiem, joprojām ir augsts nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto bērnu skaits. AROPE rādītājs attiecībā uz bērniem (vecumā no 0 līdz 17 gadiem) turpina samazināties — no 26,4 % līdz 24,5 % 2017. gadā, kas ir krietni zem pirmskrīzes līmeņa. Tomēr 62,9 % mazkvalificētu vecāku bērnu joprojām ir pakļauti nabadzības vai sociālās atstumtības riskam salīdzinājumā ar tikai 9 % augsti kvalificētu vecāku bērniem. Attiecībā uz trešās valstīs dzimušu vecāku bērniem to īpatsvars, kuriem draud nabadzība vai sociālā atstumtība, visā pēckrīzes periodā palielinājās, 2017. gadā sasniedzot 34,5 %, kas vairāk nekā divas reizes pārsniedza to bērnu īpatsvaru, kuru vecāki bija dzimuši attiecīgajā valstī. Galvenais bērnu nabadzības virzītājspēks ir vientuļu vecāku mājsaimniecību skaita pieaugums, kuru īpatsvars ir palielinājies no 4,4 % ES iedzīvotāju 2011. gadā līdz 4,8 % 2016. gadā (bet 2017. gadā tas samazinājās līdz 4,3 %). Bērniem no vientuļa vecāka mājsaimniecības nabadzības riska rādītājs ir divreiz lielāks nekā vidēji bērniem — plaisa, kas turpina palielināties. Mājsaimniecību ienākumi turpina pieaugt, bet lēnākā tempā nekā ekonomika kopumā. Lai gan mājsaimniecību bruto izmantojamais ienākums (GDHI) pieauga ceturto gadu pēc kārtas līdz 2017. gadam un tagad ir krietni priekšā 2008. gada līmenim, gada pieaugums joprojām atpaliek no IKP pieauguma (GDHI pieauga par mazāk kā 1 % gadā līdz 2017. gadam, bet reālais IKP uz vienu iedzīvotāju tajā pašā periodā palielinājās par 2,2 %). Tas uzsver, ka mājsaimniecību ienākumu pieaugums atpaliek no vispārējā ienākumu pieauguma ekonomikā. Kā redzams 3.4. iedaļā, mājsaimniecību bruto izmantojamie ienākumi uz vienu iedzīvotāju reālā izteiksmē vairākās dalībvalstīs joprojām ir zem pirmskrīzes līmeņa. Ienākumu nevienlīdzības pieaugums pēckrīzes gados ir sācis samazināties 2017. gadā, lai gan tas vēl aizvien nekompensē iepriekšējo pieaugumu. Vidēji 20 % turīgāko mājsaimniecību dalībvalstīs ir ienākumi, kas vairāk nekā piecas reizes pārsniedz 20 % nabadzīgāko mājsaimniecību ienākumus. S80/S20 attiecības rādītājs no 2008. līdz 2016. gadam palielinājās no 5,0 līdz 5,2, ko veicināja arī sliktie darba tirgus apstākļi un ienākumu stagnācija, jo īpaši zemākajā sadales posmā. 2017. gadā šī attiecība sāka samazināties, vidēji ES atgriežoties pie 5,1. Jaunākās Eurostat ātrās aplēses liecina, ka šis samazinājums turpināsies.



2. SOCIĀLO REZULTĀTU PĀRSKATA MOMENTUZŅĒMUMI Eiropas sociālo tiesību pīlārā, kuru Eiropas Parlaments, Padome un Komisija 2017. gada 17. novembrī izveidoja kā starpiestāžu paziņojumu, ir noteikti vairāki svarīgi principi un tiesības, lai atbalstītu taisnīgus un labi darbojošos darba tirgus un sociālās drošības sistēmas. Tas ir veidots kā virzienrādītājs atjaunotajā dalībvalstu savstarpējās konverģences procesā, virzībā uz labākiem sociālekonomiskajiem apstākļiem. Eiropas sociālo tiesību pīlāru papildina sociālo rezultātu pārskats, kas palīdzēs uzraudzīt darbības rezultātus un sekos tendencēm dalībvalstīs. Rezultātu pārskatā ir sniegti vairāki rādītāji (pamatrādītāji un otrējie rādītāji), ar kuriem izvērtē dalībvalstu darbības rezultātus pēc atlasītiem rādītājiem nodarbinātības un sociālajā jomā atbilstīgi trim plašām dimensijām, kas noteiktas minētā pīlāra kontekstā: i) vienādas iespējas un darbaspēka tirgus pieejamība, ii) dinamiski darbaspēka tirgi un taisnīgi darba apstākļi, iii) publiskā sektora atbalsts/ sociālā aizsardzība un iekļaušana. Kopš 2018. gada izdevuma vienotajā nodarbinātības ziņojumā ir integrēts sociālo rezultātu pārskats, kura rezultāti (attiecībā uz pamatrādītājiem) ir apkopoti šajā nodaļā. Analīze ir dota 3. nodaļā izklāstītās plašākās reformas kontekstā.

2.1. Paskaidrojumi par rezultātu pārskatu Sociālo rezultātu pārskats ir galvenais rīks snieguma uzraudzīšanai nodarbinātības un sociālajā jomā un panāktu konverģenci virzībā uz labākiem dzīves un darba apstākļiem. Tas jo īpaši palīdz uzraudzīt dalībvalstu situāciju attiecībā uz pīlāra izmērāmiem aspektiem, papildinot pašreizējos uzraudzības rīkus, jo īpaši Nodarbinātības pārraudzības instrumentu un Sociālās aizsardzības pārraudzības instrumentu. Tas īpaši ietver 14 pamatrādītājus, ar kuriem izvērtē nodarbinātības un sociālās tendences kopumā: -Vienādas iespējas un darbaspēka tirgus pieejamība: §izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušo daļa (18–24 gadu vecumā); §dzimumu atšķirība nodarbinātības līmenī (20–64 gadu vecumā); §ienākumu nevienlīdzība, mērīta kā kvintiļu attiecības rādītājs — S80/S20; §nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu skaits (AROPE); §jaunieši, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET rādītājs) (15–24 gadu vecumā); -Dinamiski darbaspēka tirgi un taisnīgi darba apstākļi: §nodarbinātības līmenis (20–64 gadu vecumā); §bezdarba līmenis (15–74 gadu vecumā); §ilgstoša bezdarba līmenis (15–74 gadu vecumā); §mājsaimniecību rīcībā esošie bruto ienākumi reālā izteiksmē uz vienu cilvēku; §neto ienākumi vienam pilna laika darbiniekam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem -Publiskā sektora atbalsts / sociālā aizsardzība un iekļaušana: §sociālo pārvedumu (izņemot pensijas) ietekme uz nabadzības mazināšanos; §bērni pirms 3 g. v. formālajā aprūpē; §respondentu nosauktās neapmierinātās medicīniskās vajadzības; §daļa no iedzīvotājiem ar vispārīgām digitālajām pamatprasmēm vai augstākām prasmēm.

Pamatrādītājus analīzē, izmantojot vienoto metodiku, par ko vienojušās Nodarbinātības komiteja un Sociālās aizsardzības komiteja (sīkāk sk. 3. pielikumu). Ar šo metodiku izvērtē stāvokli un notikumu attīstību dalībvalstīs, aplūkojot katra sociālo rezultātu pārskatā iekļautā pamatrādītāja līmeņus un izmaiņas gada laikā. Līmeņi un izmaiņas ir iedalīti pēc to attāluma no attiecīgajiem (nesvērtajiem) ES vidējiem rādītājiem. Pēc tam dalībvalstu rezultātus attiecībā uz līmeņiem un izmaiņām apvieno tā (izmantojot iepriekš definētu matricu), lai katra dalībvalsts tiktu iekļauta vienā no septiņām kategorijām (“labākais sniegums”, “virs vidējā”, “labs sniegums, bet jānovēro”, “vidējs/neitrāls”, “vājš, bet uzlabojas”, “jānovēro” un “kritisks stāvoklis”). Pamatojoties uz minēto, 1. tabulā dots rezultātu pārskata rādījumu kopsavilkums atbilstīgi jaunākajiem datiem par katru rādītāju. Tiek garantēts, ka tabula ir izskatīta rūpīgi, nevis automātiski. Šai nolūkā 3. nodaļā ir sīki analizēti minētie 14 rādītāji, tostarp ilgtermiņa tendences un papildu rādītāji, ja nepieciešams. Turklāt gaidāmajos valstu ziņojumos tiks sniegta padziļināta visu “kritisko stāvokļu” analīze un papildu sociālekonomiskā un politikas informācija, lai labāk varētu izvērtēt katrai valstij raksturīgās problēmas Eiropas pusgada kontekstā. Kopā ar Nodarbinātības pārraudzības instrumentā un Sociālās aizsardzības pārraudzības instrumentā iekļauto papildu analīzi, tiks sniegts analītisks pamats turpmākajiem Komisijas priekšlikumiem konkrētām valstīm adresētiem ieteikumiem (attiecīgā gadījumā). 2.2. No sociālo rezultātu pārskata iegūtie pierādījumi Rezultātu pārskata analīze norāda uz nepārtrauktu darba tirgus un sociālā situācija uzlabošanos attiecībā uz ES kopumā. Vidēji ES 13 no 14 pamatrādītājiem uzrādīja uzlabojumu salīdzinājumā ar pēdējo pieejamo gadu (t. i., 2017. vai 2016. g. atkarībā no datu pieejamības), un tikai viens (sociālo pārvedumu ietekme uz nabadzības mazināšanu) nedaudz pasliktinājies, lai gan atbilst automātisko stabilizatoru samazinātai ietekmei ekonomikas paplašināšanās posmā. Visievērojamākais progress tika panākts attiecībā uz (vispārēja un ilgstoša) bezdarba līmeni, kas 2017. gadā visās dalībvalstīs samazinājās, un tika uzsvērts tikai viens „kritisks stāvoklis”. Nodarbinātības līmeņa un nabadzības vai sociālās atstumtības riska rādītāja dinamika bija pozitīva arī visos rezultātos, jo lielākajā daļā dalībvalstu bija vērojams uzlabojums salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu. Lielākā daļa dalībvalstu saskaras ar problēmām, kas saistītas ar vismaz vienu pamatrādītāju, bet kopējais skaits salīdzinājumā ar pagājušo gadu ir samazinājies. Ņemot vērā trīs problemātiskākās klasifikācijas kopumā, t. i., “kritisks stāvoklis”, “jānovēro” un “vājš, bet uzlabojas”, lielākā daļa dalībvalstu ir atzīmētas vismaz vienu reizi, izņemot Vāciju, Somiju, Franciju, Nīderlandi un Zviedriju. Ņemot vērā tikai “kritiskās situācijas” (t. i., rādītājus, kuru līmenis ir daudz sliktāks par vidējo, un vai nu neuzlabojas pietiekami strauji vai vēl vairāk pasliktinās), atzīmēto dalībvalstu skaits samazinājās no 14 vienotajā nodarbinātības ziņojumā par 2018. gadu (ar mazāku rādītāju kopumu) līdz 13 patlaban (šo grupu ir atstājušas Igaunija, Malta un Portugāle, savukārt tai pievienojušās Ungārija un Latvija). Problēmu skaits liecina par uzlabojumiem visās jomās. Kopumā 14 izvērtētajās jomās tika konstatēti kopumā 117 vērtējumi „kritisks stāvoklis”, „jānovēro” vai „vājš, bet uzlabojas” gadījumu, t. i., aptuveni 31 % no kopējā novērtējumu skaita (salīdzinājumā ar 33 % 2018. gada VNZ); no tiem 39 ir “kritisks stāvoklis”, kas atbilst 10 % no visiem novērtējumiem (salīdzinājumā ar 13 % 2018. gada VNZ). No trim plašajām dimensijām, kas aptvertas rezultātu pārskatā, līdzīgi kā 2018. gada vienotajā nodarbinātības ziņojumā problemātiskas atzīmes visbiežāk parādās “publiskā sektora atbalsta / sociālā aizsardzība un iekļaušana” jomā, kur katram rādītājam atbilst vidēji 9,3 gadījumi (no tiem — 3,5 “kritiski stāvokļi”). Vissarežģītākā situācija ir attiecībā uz sociālo pārvedumu ietekme uz nabadzības mazināšanu — šajā jomā rādītāji ir satraucoši 11 dalībvalstīs (5 no tām atrodas vājākajā kategorijā). Minētajai jomai seko aspekti “vienādas iespējas un darbaspēka tirgus pieejamība” un “dinamiski darbaspēka tirgi un taisnīgi darba apstākļi”; attiecībā uz katru no tiem vidēji tika atzīmēti vidēji 8,6 un 7,4 gadījumi (attiecīgi 3,2 un 1,8 “kritiski stāvokļi”). Pirmajā minētajā jomā visbiežāk kā problemātisks ir atzīmēts rādītājs izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušie (10 reizes). Otrajā neto ienākumi vienam pilna laika darbiniekam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem ir rādītājs ar lielāko problēmu skaitu (12 reizes). Tāpat kā pagājušajā gadā situācija dalībvalstīs un attiecīgo problēmu nopietnība ir ļoti atšķirīga. Grieķijā, Rumānijā un Itālijā joprojām ir “kritisks stāvoklis”, “jānovēro” vai “vājš, bet uzlabojas” novērtējums par desmit vai vairāk rādītājiem, t. sk. “kritisks stāvoklis”, kas atzīmēts attiecīgi 7, 4 un 6 rādītājos (sk. 1. tabulu). Attiecībā uz šīm valstīm problēmas ir vienmērīgi sadalītas visās trīs jomās (joprojām sniegums “virs vidējā” ir atzīmēts vienreiz attiecībā uz Grieķiju un Itāliju, attiecīgi par izglītību priekšlaicīgi pametušajiem un respondentu nosauktajām neapmierinātajām medicīniskajā vajadzībām, un divreiz attiecībā uz Rumāniju par bezdarba līmeni un mājsaimniecību bruto izmantojamo ienākumu pieaugumu uz vienu iedzīvotāju). Kopējā problēmu skaita ziņā minētajām valstīm seko Horvātija un Spānija (katrai pa 9 problēmām), Bulgārija (8 problēmas), Kipra, Latvija, un Portugāle (katrai pa 6 problēmām). Turpretī Nīderlande ir sasniegusi rezultātus “labākais sniegums” vai “virs vidējā” 11 pamatrādītājos; tai seko Čehija un Zviedrija (katra 10 rādītājos), Austrija, Vācija un Slovēnija (katra 8 rādītājos). Aplūkojot vienādas iespējas un darbaspēka tirgus pieejamību, lielākie uzlabojumi vidēji tika reģistrēti nabadzības vai sociālās atstumtības riska rādītāja un NEET rādītāja ziņā, bet mazāks progress redzams attiecībā uz izglītību priekšlaicīgu pārtraukšanu, dzimumu atšķirību nodarbinātībā un ienākumu nevienlīdzību (tomēr pēdējais rādītājs samazinājies pirmo reizi pēckrīzes periodā). Vērtējot atsevišķi pa rādītājiem: ·Spānijā, Itālijā un Rumānijā ir “kritisks stāvoklis” attiecībā uz izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušajām personām salīdzinājumā ar Horvātiju, Īriju, Poliju un Slovēniju, kuru rezultāti ir “labākais sniegums”; ·Grieķijas, Itālijas un Rumānijas rezultāti attiecībā uz dzimumu atšķirību nodarbinātībā ir kritiski, savukārt Somija, Lietuva un Zviedrija ir uzrādījušas “labāko sniegumu”; ·Bulgārijā, Spānijā, Latvijā un Lietuvā ir “kritisks stāvoklis” ienākumu nevienlīdzības jomā, savukārt labākais sniegums reģistrēts Čehijā, Somijā, Slovēnijā un Slovākijā; ·nabadzības vai sociālās atstumtības riska rādītāja ziņā kritisks stāvoklis ir Bulgārijā un Grieķijā, salīdzinot ar Čehiju un Somiju kā “labākā snieguma” uzrādītājām; ·stāvoklis NEET jomā ir kritisks Kiprā, Horvātijā, Grieķijā un Itālijā, savukārt labākais sniegums ir sasniegts Austrijā, Čehijā, Vācijā, Nīderlandē, Slovēnijā un Zviedrijā. Pārejot pie dinamiskiem darbaspēka tirgiem un taisnīgiem darba apstākļiem ES, vidēji stāvoklis pagājušajā gadā uzlabojās visos rādītājos, jo īpaši nodarbinātības un bezdarba (gan vispārējā, gan ilgstoša bezdarba) līmenī, mājsaimniecību bruto izmantojamajos ienākumos (GDHI) uz vienu iedzīvotāju un neto ienākumos vienam pilna laika darbiniekam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem. Vērtējot atsevišķi pa rādītājiem: ·Horvātijā, Grieķijā, Itālijā un Spānijā ir vērojams “kritisks stāvoklis” attiecībā uz nodarbinātības līmeni, turpretī “labāko sniegumu” šajā ziņā uzrāda Čehija, Igaunija, Vācija, Nīderlande, Zviedrija un Apvienotā Karaliste; ·Neviena valsts nav kritiskā situācijā attiecībā uz bezdarba līmeni (Kipra, Horvātija, Grieķija un Spānija ir atzīmētas kā “vājas, bet uzlabojas”, savukārt Itālija „jānovēro”); no otras puses, Čehijas rādītāji ir “labākais sniegums”; ·attiecībā uz ilgstoša bezdarba līmeni kritiska situācija konstatēta Itālijā (ar metodikas palīdzību nav noteikts neviens “labākais sniegums”, bet 14 valstis ir “virs vidējā”). ·GDHI pieaugums uz vienu personu Grieķijā un Kiprā ir “kritiskā stāvoklī”, savukārt Bulgārijas un Polijas rezultāti ir “vislabākais sniegums”;

·Situācija attiecībā uz neto ienākumiem vienam pilna laika darbiniekam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem tiek uzskatīta par kritisku Ungārijā un Slovākijā, savukārt Austrija, Vācija, Luksemburga, Nīderlande un Apvienotā Karaliste uzrāda “vislabāko sniegumu”. Aplūkojot publiskā sektora atbalstu un sociālo aizsardzību un iekļaušanu, stāvoklis iepriekšējā gada laikā ir uzlabojies attiecībā uz bērnu aprūpes pieejamību, respondentu nosauktajām neapmierinātajām medicīniskajām vajadzībām un digitālajām prasmēm, bet pasliktinājies attiecībā uz sociālo pārvedumu ietekmi uz nabadzības mazināšanu, kā minēts iepriekš. Vērtējot atsevišķi pa rādītājiem: ·Bulgārijā, Grieķijā, Itālijā, Latvijā un Rumānijā ir “kritisks stāvoklis” attiecībā uz šo valstu sociālo pārvedumu spēju mazināt nabadzības risku. Salīdzinājumam — “vislabākais sniegums” ir Dānijā, Somijā, Ungārijā un Zviedrijā; ·Bulgārija, Čehija, Grieķija, Polija un Slovākija ir saņēmušas kritisku novērtējumu attiecībā uz bērniem pirms 3 g. v. formālajā aprūpē salīdzinājumā ar Franciju, Luksemburgu, Nīderlandi un Portugāli kā valstīm ar „vislabāko sniegumu”; ·Latvija ir “kritiskā situācijā” attiecībā uz respondentu nosauktajām neapmierinātajām medicīniskajām vajadzībām (ar metodikas palīdzību nav norādīts neviens “vislabākais sniegums”, bet 12 valstis ir “virs vidējā”); ·Bulgārijā, Horvātijā un Rumānijā ir “kritisks stāvoklis” digitālo prasmju līmeņa ziņā, savukārt vislabākos rezultātus ir sasniegusi Somija, Luksemburga, Nīderlande un Zviedrija. 1. tabula. Sociālo rezultātu pārskata pamatrādītāju kopsavilkums Piezīme. 2018. gada 26. oktobrī: ienākumu kvintiļu attiecība, AROPE, sociālo pārvedumu ietekme uz nabadzības mazināšanu un respondentu nosauktās neapmierinātās medicīniskās vajadzības, kas nav pieejamas IE un UK; dati par GDHI pieaugumu uz vienu iedzīvotāju nav pieejami par HR un MT; dati par neto ienākumiem vienam pilna laika darbiniekam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem nav pieejami par CY; indivīda digitālo prasmju līmenis nav pieejams par IT. Pārtraukti dati un citas statistikas atzīmes norādītas 1. un 2. pielikumā. 1. tekstlogs. Salīdzinošā novērtēšana — esošā situācija Salīdzinošās novērtēšanas kā rīka nozīme strukturālo reformu atbalstam un augšupējas konverģences veicināšanai nodarbinātības un sociālajā jomā tika atzīta piecu priekšsēdētāju 2015. gada jūnija ziņojumā un vēlāk uzsvērta 2017. gada maija Pārdomu dokumentā par EMS padziļināšanu. 2017. gada 26. aprīļa paziņojumā “Eiropas sociālo tiesību pīlāra izveide” salīdzinošā novērtēšana atzīmēta kā galvenais instruments pīlāra īstenošanas atbalstam Eiropas pusgadā. Kopš tā laika salīdzinošā novērtēšana ir izstrādāta un apspriesta ar dalībvalstīm vairākās jomās. Jo īpaši Nodarbinātības komiteja (EMCO) un Sociālās aizsardzības komiteja (SPC) ir vienojušās par vienotu pieeju, kas balstās uz trīs posmiem: 1) izvērtējamajai politikas jomai nozīmīgu galveno problēmu un augsta līmeņa iznākumu rādītāju identificēšana; 2) rezultātu rādītāji, kas ļauj veikt darbības rezultātu salīdzinošu novērtēšanu; 3) to politikas sviru identificēšana, kuras papildina vispārējie politikas pamatnostādņu principi un, ja iespējams, konkrēti rādītāji. Šajā posmā nav noteiktas politikas sviru atsauces vērtība, jo mērķis ir nodrošināt salīdzinājumus starp dalībvalstīm. Salīdzinošās novērtēšanas satvars attiecībā uz bezdarbnieka pabalstiem un aktīvu darba tirgus politiku pirmo reizi tika izmantots 2018. gada Eiropas pusgadā. Šajā kontekstā 2018. gada vienotajā nodarbinātības ziņojumā un valstu ziņojumos tika iekļauta salīdzinoša analīze par bezdarbnieku pabalstu sistēmu specifiskām iezīmēm un rezultātiem, jo īpaši attiecībā uz atbalsttiesīgumu un adekvātuma aspektiem. Pēc Nodarbinātības komitejas (EMCO) apstiprinājuma saņemšanas satvara elementi, kas saistīti ar bezdarbnieku pabalstu shēmu aktivizēšanas aspektu (piemēram, nosacījumi par pieejamību darbam saistībā ar bezdarbnieku pabalstu saņemšanu) un darba tirgus pakalpojumi darba meklētāju atbalstam, tagad ir iekļauti 2019. gada Eiropas pusgadā un ir izklāstīti šajā ziņojumā. Pēc Sociālās aizsardzības komitejas (SPC) apstiprinājuma saņemšanas Eiropas pusgadā 2019. gadā tiek pilnībā iekļauts arī salīdzinošās novērtēšanas satvars attiecībā uz minimālā ienākuma pabalstiem, aptverot minimālo ienākumu shēmu adekvātuma, tvēruma un aktivizācijas komponentus, tostarp attiecībā uz to saistību ar pakalpojumiem natūrā (veselības aprūpe, izglītība un mājokļa jautājums). Visbeidzot, šajā pusgada ciklā pirmo reizi gūts labums no salīdzinošās novērtēšanas satvara rezultātiem par pieaugušo prasmēm un mācībām, par ko 2018. gada oktobrī tika panākta vienošanās ar Nodarbinātības komiteju. Pašlaik attiecīgajās komitejās notiek darbs pie papildu salīdzinošās novērtēšanas satvariem, piemēram, attiecībā uz pensiju adekvātumu, ko paredzēts izmantot turpmākajos pusgada ciklos.

3. NODARBINĀTĪBAS UN SOCIĀLĀS JOMAS REFORMAS — DALĪBVALSTU REZULTĀTI UN RĪCĪBA Šajā iedaļā ir sniegts pārskats par jaunākajiem svarīgākajiem nodarbinātības un sociālajiem rādītājiem un pasākumiem, kurus dalībvalstis veikušas prioritārās jomās, kas noteiktas ES nodarbinātības pamatnostādnēs, kuras Padome pieņēma 2018. gadā. Par katru pamatnostādni ir aprakstītas jaunākās tendences saistībā ar konkrētiem galvenajiem rādītājiem, kā arī dalībvalstu īstenotie politikas pasākumi. Attiecībā uz pēdējo minēto šajā iedaļā ir izmantota informācija no dalībvalstu 2018. gada valsts reformu programmām un no Eiropas Komisijas avotiem. Ja nav norādīts citādi, ziņojumā ir ietverti tikai tie politikas pasākumi, kas īstenoti pēc 2017. gada jūnija. Padziļināta analīze par jaunākajām norisēm darba tirgū ir sniegta 2018. gada ziņojumā par darba tirgus un algu tendencēm un 2018. gada pārskatā par tendencēm nodarbinātības un sociālajā jomā Eiropā. 3.1. 5. pamatnostādne. Palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka Šajā iedaļā ir aplūkota 5. nodarbinātības pamatnostādnes īstenošana, kurā dalībvalstīm ir ieteikts nodrošināt apstākļus, kas veicinātu pieprasījumu pēc darbaspēka un darbvietu radīšanu. Vispirms sniegts pārskats par bezdarba un nodarbinātības līmeni katrā dalībvalstī, papildinot 1. nodaļā veikto analīzi ES līmenī, lai uzsvērtu darbvietu radīšanas jautājuma nozīmi dažādās valstīs. Pēc tam ir izvērtēta pašnodarbinātības dinamika, kas kalpo kā uzņēmējdarbības aizstājēja un nodarbinātības izaugsmes avots pats par sevi (pašnodarbinātības aspekti saistībā ar jauniem nodarbinātības veidiem ir aplūkoti 3.3. nodaļā). Visbeidzot, tiek pētīti algu un nodokļu sloga tendences, kas ir galvenie makroekonomiskie faktori, pieņemot lēmumus par pieņemšanu darbā. 3.1.2. iedaļā ir ziņots par politikas pasākumiem, kurus darbaspēka pieprasījuma veicināšanai šajās jomās ir īstenojušas dalībvalstis, tostarp par darbā pieņemšanas subsīdijām.

3.1.1. Galvenie rādītāji 2017. gadā paātrinājās bezdarba līmeņa samazināšanās. Pirmo reizi pēc krīzes bezdarba līmenis samazinājās visās ES dalībvalstīs. Jo īpaši dažās dalībvalstīs, kur bezdarba līmenis ir ļoti augsts — Grieķijā, Spānijā, Horvātijā, Portugālē, bezdarba līmenis samazinājās straujāk kā vidēji, proti, par 2 procentpunktiem vai vairāk, kas liecina par skaidru konverģences tendenci virzībā uz zemāku bezdarba līmeni. Tomēr straujš samazinājums – par vairāk nekā par 1 procentpunktu – bija vērojams arī dažās valstīs ar zemu bezdarba līmeni, proti, Čehijā, Nīderlandē un Polijā. Kā parādīts 4. attēlā (kurā vienlaikus tiek aplūkoti līmeņi un izmaiņas saskaņā ar sociālo rezultātu pārskata pamatrādītāju izvērtēšanai noteikto metodiku), bezdarba līmeņa rezultātu izkliede 2017. gadā saglabājās ievērojama — šā rādītāja vērtības svārstījās no aptuveni 3 % Čehijā līdz 21,5 % Grieķijā. Bezdarba līmenis joprojām ir augsts arī Itālijā, kur salīdzinājumā ar 2016. gadu ir tikai nelieli uzlabojumi. Neraugoties uz pastāvīgu samazināšanos kopš 2013. gada, daudzās dalībvalstīs bezdarba līmenis joprojām ir daudz augstāks nekā 2008. gadā (5. attēls), jo īpaši Horvātijā, Grieķijā, Kiprā, Itālijā un Spānijā. Gluži pretēji, Vācijā, Ungārijā un Polijā bezdarba līmenis 2017. gadā bija par 2 procentpunktiem zemāks nekā pirms krīzes. 4. attēls. Bezdarba līmenis (vecuma grupā no 15 līdz 74 gadiem) un izmaiņas gada laikā (sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājs) Avots: Eurostat, DSA. Laikposms: 2017. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2016. gadu. Piezīme. Asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. 5. attēls. Bezdarba līmenis (vecuma grupā no 15 līdz 74 gadiem), vairāku gadu salīdzinājums Avots: Eurostat, DSA. Lai gan nodarbinātības rādītāji ievērojami palielinājušies, saglabājas būtiskas atšķirības. Visas dalībvalstis reģistrēja pieaugumu, izņemot Dāniju (samazinājums par 0,5 procentpunktiem, bet no ļoti augsta līmeņa). Kā parādīts 6. attēlā, nodarbinātības līmeņi konverģē tikai daļēji. Dalībvalstīs ar zemāku nodarbinātības līmeni vērojama tendence uz mazliet straujāku izaugsmi nekā vidēji, taču situācija joprojām ir neviendabīga. Nodarbinātības līmenis (vecuma grupa no 20 līdz 64 gadiem) 2017.gadā ir stipri atšķirīgs — no 57,8 % Grieķijā līdz 81,8 % Zviedrijā. Zemākajā līmenī dažās valstīs, kuras krīze skārusi visvairāk, proti, Grieķijā, Horvātijā, Itālijā un Spānijā (atzīmētas kā “kritiskās situācijas”), nodarbinātības līmenis joprojām ir daudz zemāks par ES vidējo rādītāju. Deviņas valstis jau pārsniedz 75 % mērķi, savukārt sešas valstis ar labāko sniegumu (Zviedrija, Vācija, Igaunija, Čehija, Apvienotā Karaliste un Nīderlande) ir gandrīz sasniegušas vai pārsniegušas 78 %. 6. attēls. Nodarbinātības līmenis (vecuma grupā no 20 līdz 64 gadiem) un izmaiņas gada laikā (sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājs) Avots: Eurostat, DSA. Laikposms: 2017. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2016. gadu. Piezīme. Asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. Vidējais nodarbinātības līmenis ES kopš 2013. gada ir pastāvīgi audzis, un tagad tas ir krietni virs pirmskrīzes augstākās atzīmes. Ungārija un Malta, kurās 2008. gadā bija viszemākais nodarbinātības līmenis ES, ir pieredzējušas lielāko ilgtermiņa pieaugumu (2017. gadā attiecīgi + 11,8 procentpunkti un + 12,0 procentpunkti) un tagad ir atrodas mazliet virs ES vidējā rādītāja. Tomēr joprojām pastāv lielas atšķirības. Jo īpaši, tāpat kā attiecībā uz bezdarba līmeni, nodarbinātības līmenis joprojām ir zemāks par 2008. gada līmeni tajās valstīs, kuras krīze skārusi visvairāk, piemēram, Grieķijā, Itālijā, Horvātijā, Spānijā, Kiprā un Īrijā (7. attēls). 7. attēls. Nodarbinātības līmenis (vecuma grupā no 20 līdz 64 gadiem), vairāku gadu salīdzinājums

Avots: Eurostat, DSA. Ilgstošā nodarbinātības izaugsme neietekmēja ilgtermiņa lejupslīdošo tendenci pašnodarbinātībā. Absolūtos skaitļos pašnodarbinātība 2017. gadā samazinājās par 0,5 % (pēc neliela pieauguma 2016. gadā). Tā turpināja samazināties arī relatīvā izteiksmē, veidojot 13,7 % no kopējās nodarbinātības 2017. gadā (samazinājums no 14,0 % 2016. gadā un 14,4 % 2013. gadā). Pašnodarbināto vīriešu īpatsvars no kopējā nodarbināto vīriešu skaita ir 17,2 %, kas joprojām ir daudz augstāks nekā sieviešu vidū (9,7 %). Pašnodarbinātības tendences nav tik negatīvas, ja neņem vērā primāro sektoru un ražošanu. Pašnodarbinātība nepārtraukti palielinājusies it īpaši pēdējos desmit gados lielākajā daļā ar pakalpojumiem saistīto nozaru. Kopējie rādītāji ir saistīti ar atšķirīgām norisēm dalībvalstīs, nozarēs un apakšgrupās. Taču pašnodarbināto tendences, šķiet, nav saistītas ar nodarbinātības sniegumu dalībvalsts vai nozares līmenī. Attiecībā uz vecuma un izglītības grupām notikumu attīstība lielā mērā atspoguļo mainīgo darbaspēka sastāvu: pašnodarbinātība turpināja samazināties vecuma grupā no 15 līdz 49 gadiem, bet ievērojami pieauga vecuma grupā no 50–64 gadiem un 65 un vairāk par 65 gadiem (attiecīgi + 1,2 % un + 4,0 %). Arī izglītības līmenis ir svarīgs faktors, jo 2017. gadā pašnodarbināto skaits samazinājās par 3,2 % attiecībā uz personām, kas ieguvušas pamatizglītību, un palielinājās par + 1 % cilvēkiem ar terciāro izglītību. Visbeidzot, ir reģistrēts pašnodarbināto skaita pieaugums ārpus ES dzimušo vidū. Aspekti, kas saistīti ar pašnodarbinātību kā nestandarta nodarbinātības veidu, sīkāk aprakstīti 3.3. nodaļā. Algu pieaugums vairumā dalībvalstu joprojām ir mērens. Nominālās algas pieaugums ES atveseļošanās laikā joprojām bija neliels, bet 2017. gadā sāka pieaugt, atlīdzībai uz vienu darba ņēmēju palielinoties par 2,1 %. Starp valstīm pastāv ievērojamas atšķirības, parasti algas pieaug straujāk dalībvalstīs, kurās ir zemāks algas līmenis un kuras nav eurozonas dalībnieces. Visaugstākais nominālās atlīdzības palielinājums uz vienu darba ņēmēju bija Rumānijā (16,0 %), Lietuvā (9,1 %), Ungārijā (7,9 %), Latvijā (7,9 %) un Bulgārijā (7,5 %), kas norāda uz algu konverģenci starp Austrumeiropu un Rietumeiropu. Spektra zemākajā līmenī nominālās algas samazinājās Somijā (-1,1 %) un Horvātijā (-1,1 %) un palika nemainīgas Spānijā, Itālijā un Grieķijā. Reālā izteiksmē algu pieaugums 2017. gadā samazinājās salīdzinājumā ar 2016. gadu. ES reālā patēriņa algas (t. i., algas, kas koriģētas, ņemot vērā patēriņa cenu izmaiņas) 2017. gadā pieauga par 0,5 %, kas ir kritums no 1,2 % 2016. gadā. Eurozonā reālās algas gandrīz stagnēja (+ 0,2 %). Samazinājums tika reģistrēts astoņās valstīs: Spānijā, Itālijā, Grieķijā, Horvātijā, Portugālē, Nīderlandē, Austrijā un Somijā. Samazināšanās tempa palēnināšanās salīdzinājumā ar 2016. gadu daļēji bija saistīta ar patēriņa cenu pieaugumu, kam paralēli nebija atbilstoša atlīdzības pieauguma. Tomēr pat, raugoties uz reālajām ražošanas algām (koriģētas attiecībā uz IKP deflatoru), situācija ir gandrīz nemainīga, un reālās algas pieaugums ES 2017. gadā palielinājās tikai nedaudz (par 0,7 %) un desmit valstīs reģistrēts tās samazinājums (8. attēls). 8. attēls. Reālā atlīdzība uz vienu darba ņēmēju, SPCI un IKP deflators, procentuālās izmaiņas 2017. gadā Avots: Eiropas Komisija, datubāze AMECO: Lielākajā daļā dalībvalstu 2017. gadā reālo algu pieaugums bija zem darba ražīguma pieauguma. Šī tendenci apstiprinājusies arī trīs gadu periodā (9. attēls) un ilgtermiņa perspektīvā (10. attēls). Deviņās valstīs (Beļģija, Kipra, Horvātija, Somija, Grieķija, Itālija, Nīderlande, Portugāle un Spānija) reālo algu pieaugums laikposmā no 2015. līdz 2017. gadam bija negatīvs. Arī ilgākā termiņā (2000. — 2017. gads) reālo algu dinamika atpaliek no vidējā ražīguma. Portugālē un Itālijā algas reālā izteiksmē joprojām atrodas zem 2000. gada līmeņa. Jaunākā tendence ir pretēja lielākajā daļā Centrāleiropas un Austrumeiropas dalībvalstu, kurās pēdējo trīs gadu laikā reālo algu pieaugums (deflēts ar IKP deflatoru) pārsniedza ražīguma pieaugumu, kas daļēji notika ekonomiskās iedzīšanas procesa rezultātā virzībā uz valstīm ar augstāku ienākumu līmeni. Baltijas dalībvalstīs, Bulgārijā un Slovākijā 2017. gadā bija vērojams vislielākais reālo algu pieauguma pārsniegums salīdzinājumā ar ražīguma pieaugumu. 9. attēls. Reālā atlīdzība uz vienu darba ņēmēju un darba ražīgums, vidējais pieaugums 2015. — 2016. — 2017. gadā Avots: Eurostat, nacionālie konti (pašu aprēķini no pārskatā par darba tirgus un algu tendencēm Eiropā, 2018. gada pārskats). 10. attēls. Algu un ražīguma attīstība, vidējās procentuālās izmaiņas 2000.-2017. gadā Avots: Eurostat, nacionālie konti (pašu aprēķini). Algu pieaugums joprojām ir zemāks par to, ko varētu sagaidīt, pamatojoties uz pašreizējo bezdarba līmeni. Atveseļošanās laikā algu pieaugums kopumā ir bijis mērens, un tas nav reaģējis uz bezdarba līmeņa samazināšanos, kā tas bija iepriekšējos ekonomikas ciklos. Šī parādība saukta par algu Filipsa līknes, t. i., attiecību starp algu pieaugumu un bezdarbu, šķietamo “izlīdzināšanos”. Kā attiecībā uz eurozonu redzams 11. attēlā, algas arvien mazāk reaģē uz vispārējo bezdarba līmeni ekonomikā. 11. attēls. Filipsa līkne eurozonā: atlīdzības pieauguma rādītājs uz vienu darba ņēmēju, 2000. — 2017. gads

Avots: ECFIN ĢD datubāze AMECO un Eurostat, DSA (pašu aprēķini no pārskatā par darba tirgus un algu tendencēm Eiropā, 2018. gada pārskats). Mērenu nominālo algu pieaugumu atveseļošanās laikā var izskaidrot ar zemu inflāciju, zemu ražīguma pieaugumu, dažu darba tirgus reformu ietekmi un atlikušajām darba tirgus rezervēm. Ievērojamu daļu nominālo algu mērenības var izskaidrot ar zemu inflāciju (atveseļošanās laikā vidēji 1,5 % no 2010. līdz 2017. gadam salīdzinājumā ar 2,2 % 2000. — 2007. gadā). Savukārt reālā ražīguma pieaugums nedaudz palielinājās (vidēji 0,7 % laikposmā no 2010. līdz 2017. gadam salīdzinājumā ar 0,4 % pirms krīzes), bet tas tika saistīts ar ievērojami augstāku bezdarba līmeni (11,7 % pēckrīzes periodā salīdzinājumā ar 8,7 % pirms krīzes). Kopumā jaunākās aplēses liecina, ka inflācija, ražīgums un darba tirgus rezerves lielā mērā izskaidro neseno algu mērenību (SVF 2017; Eiropas Komisija, 2018. gads). Apslēptas darba tirgus rezerves, jo īpaši arvien vairāk nepietiekami nodarbinātu nepilna laika darbinieku, var veicināt algu mērenību dažās dalībvalstīs, kurās ir zems bezdarba līmenis. Neto ienākumi Eiropā konverģē, strauji pieaugot Centrāleiropā un Austrumeiropā, un lēna pieaugot Rietumeiropā un Dienvideiropā, jo īpaši tajās valstīs, kuras krīze skārusi vissmagāk. Konverģencei darbaspēka ienākumu līmenī ir būtiska loma, lai nodrošinātu, ka ikviens ES sasniedz pienācīgu dzīves līmeni, kā to paredz Eiropas sociālo tiesību pīlārs. Pierādījumi liecina, ka konverģences process norit, lai gan tas notiek lēni, jo dalībvalstīs joprojām pastāv lielas neatbilstības. Par pamatu ņemot vienu pelnītāju, kas saņem vidējo algu un kuram nav bērnu, trīs gadu laikposmā (2013. — 2016. gads) neto ienākumi visvairāk ir pieauguši dažās valstīs, kurās bija vērojams zemākais līmenis. Šā iemesla dēļ Bulgārijas, Rumānijas, Latvijas, Lietuvas un Igaunijas sniegums ir klasificētas kā “vājš, bet uzlabojas”. Ņemot vērā lēnāku progresu, Slovākija un Ungārija, kurās pieaugums bijis augstākas par vidējo, saņēmušas atzīmi “kritisks stāvoklis”. Spektra otrā galā reģistrēts mērens neto ienākumu pieaugums (diapazonā no 0,7 % līdz 2,1 %) visās dalībvalstīs, kurām ar “vislabāko sniegumu” (Luksemburga, Apvienotā Karaliste, Nīderlande, Vācija un Austrija). Neto ienākumi samazinājās vai nepalielinājās Portugālē, Grieķijā un Beļģijā. 12. attēls. Neto ienākumi un gada izmaiņas — vidējais rādītājs trīs gados (sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājs) Avots: ESAO (pašu aprēķini). Laikposms: 2016. gada līmenis (3 gadu vidējais rādītājs) un gada vidējās izmaiņas 2013. — 2016. gadā. Piezīme. Asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. Dalībvalstis, kas atzīmētas ar zvaigznīti, ir tās, kurās nominālās darbaspēka vienības izmaksas (NULC) pārsniedza makroekonomikas nelīdzsvarotības novēršanas procedūrā (MNNP) noteikto robežvērtību. MNNP rezultātu pārskata rādītājs ir NULC procentuālās izmaiņas trīs gados. Robežvērtība ir 9 % eurozonas valstīm un 12 % valstīm, kas nav eurozonas dalībnieces. Nav pieejami dati par Kipru. Nodarbinātu personu nabadzība joprojām krietni pārsniedz pirmskrīzes līmeni, un samazinās lēnām. To personu īpatsvars, kuriem strādājot ekvivalentais rīcībā esošais ienākums ir mazāks par nabadzības riska slieksni, palielinājās no 8,6 % 2008. gadā līdz 9,0 % 2013. gadā un līdz 9,6 % 2017. gadā. Augstākais līmenis reģistrēts Rumānijā (17,4 %), kam seko Luksemburga, Spānija, Grieķija un Itālija, kuras visas pārsniedz 12 %. Spektra otrā galā nodarbinātu personu nabadzības rādītājs Somijā, Čehijā un Īrijā ir mazāks par 5 %. Nodarbinātu personu nabadzība 2017. gadā palielinājās vairākās dalībvalstīs, tostarp (par vairāk nekā 0,5 procentpunktiem) Ungārijā, Itālijā, Latvijā, Slovēnijā, Beļģijā un Nīderlandē (skatīt arī 3.4. nodaļu). 13. attēls. Nodarbinātu personu nabadzības riska rādītājs, daudzgadu salīdzinājums Avots: Eurostat Piezīme. HR — 2010. gada nevis 2008. gada dati. IE un UK — 2016. gada nevis 2017. gada dati. Algu izkliedētība Eiropā šķiet kopumā stabila. Algu pieaugums, jo īpaši algu skalas lejasdaļā, ir svarīgs faktors ienākumu nevienlīdzības un nodarbinātu personu nabadzības samazināšanā. Bruto ienākumu izkliede, ko mēra kā attiecību starp piekto un pirmo decili, 2016. gadā svārstījās no 1,43 Somijā līdz 1,90 Čehijā. Algu noteikšanas iestādes var ietekmēt algu izkliedētību. Konkrētāk, spēcīgākas darba koplīgumu slēgšanas sarunas parasti ir saistītas ar zemāku ienākumu nevienlīdzību (Eiropas Komisija, 2018. gads). Daba koplīgumu slēgšanas sarunu tvērums visā Eiropā stipri atšķiras, atspoguļojot dažādas nacionālās tradīcijas un iestādes. Tādu darba ņēmēju procentuālais īpatsvars, kuriem ir darba koplīgumu slēgšanas sarunu tiesības, 2015. gadā bija diapazonā no 98 % Austrijā līdz 7,1 % Lietuvā. Lielākajā daļā dalībvalstu ar likumu noteiktā minimālā alga ir noteikusi zemāko algas sadalījuma atzīmi. Minimālās algas var palielināt konkrētu grupu līdzdalību darba tirgū un atbalstīt kopējo pieprasījumu, palielinot ienākumu, ko gūst ģimenes ar zemiem ienākumiem, un kurām ir lielāka vēlme patērēt. Tajā pašā laikā minimālās algas palielina ar zemu atalgotu darbinieku darbā pieņemšanas izmaksas, tādējādi potenciāli kaitējot parasti zemu atalgotu grupu nodarbinātības iespējām (piemēram, gados jauni un mazkvalificēti darbinieki) atkarībā no ekonomikas struktūras un makroekonomiskās situācijas. Ar valsts likumu noteiktās minimālās algas ir noteiktas lielākajā daļā dalībvalstu, izņemot Austriju, Kipru, Dāniju, Somiju, Itāliju un Zviedriju. Starptautiskam salīdzinājumam – minimālās algas absolūtais līmenis nav īpaši noderīgs pasākums, jo tajā nav ņemtas vērā atšķirības starp dažādu valstu darba ražīgumu un cenām. Tāpēc ir lietderīgāk aplūkot minimālo algu attiecībā pret valsts vidējo vai medianālo algu. 14. attēlā attēlota minimālā alga, kas izteikta procentos no medianālās algas ES dalībvalstīs, ko aprēķina ESAO. Augstākās minimālās algas kā rādītājs attiecībā pret mediānu, ir vērojamas Francijā, Slovēnijā, Portugālē, Rumānijā un Luksemburgā. Viszemākais līmenis ir Spānijā, Čehijā, Igaunijā, Nīderlandē un Īrijā. Tā kā iespējamā ietekme uz nodarbinātību un dzīves apstākļiem ir lielāka tad, ja liela daļa darbaspēka saņem minimālo algu, arī šis rādītājs būtu jāņem vērā, apspriežot politiskos risinājumus valsts līmenī. Būtu jāapsver arī mērķtiecīgi pasākumi nodarbinātu personu nabadzības samazināšanai, piemēram, pabalsti nodarbinātām personām. 14. attēls. Minimālās algas kā medianālās algas un pilna laika darbinieku vidējās algas proporcija (2017. gads) Avots: ESAO. Piezīmes. AT, CY, DK, FI, IT un SE nav ar likumu noteiktas valsts minimālās algas. Attiecībā uz BG, HR un MT ESAO informāciju nav sniegusi. Eurostat dati liecina, ka 2017. gadā mēneša minimālā alga proporcionāli mēneša algas vidējai vērtībai bija 47,8 % BG, 40,6 % HR un 43,6 % MT (rūpniecība, būvniecība un pakalpojumi; nav salīdzināmi ar ESAO datiem).

Nodokļu slogs darbaspēkam Eiropā pēdējos gados ir pakāpeniski samazinājies, taču starp dalībvalstīm joprojām pastāv būtiskas atšķirības. Nodokļu īpatsvars darbaspēka izmaksās vienam darbiniekam, kurš saņem vidējo algu, 2017. gadā svārstījās no mazāk nekā 30 % Īrijā un Maltā līdz aptuveni 50 % Beļģijā, Vācijā, Ungārijā, Itālijā, Francijā un Austrijā. Attiecībā uz darba ņēmējiem ar zemākiem ienākumiem (definēti kā tie, kas pelna 67 % no vidējās algas) nodokļu īpatsvars svārstījās no aptuveni 20 % Maltā un Īrijā līdz vairāk nekā 45 % Beļģijā, Ungārijā un Vācijā. Attiecībā uz nodokļu likmju progresivitāti un nodokļu sistēmas pārdales ietekmi rodas redzamas dažādas valstu struktūras (sk. 3.4. iedaļu). 2017. gadā visbūtiskākais nodokļu īpatsvara samazinājums attiecībā uz atsevišķiem darbiniekiem, kas saņem vidējo algu, bija Ungārijā (-2,1 procentpunkti), Luksemburgā (-1,8 procentpunkti) un Somijā (-1,2 procentpunkti), savukārt lielākais pieaugums bija Bulgārijā (+ 0,6 procentpunkti). No 2013. līdz 2017. gadam vidējais nesvērtais nodokļu īpatsvars ES samazinājās par 0,5 procentpunktiem (un par 0,8 procentpunktiem darba ņēmējiem ar zemiem ienākumiem, būtiski samazinoties Itālijā, Ungārijā, Francijā, Beļģijā, Rumānijā un Nīderlandē). Tajā pašā laikposmā ir bijusi zināma konverģence nodokļu īpatsvara līmenī, un starpība starp augstāko un zemāko nodokļu īpatsvaru vidējās algas līmenī samazinās par 2,1 procentpunktiem un par 2,9 procentpunktiem darba ņēmējiem ar zemākiem ienākumiem. Tas galvenokārt ir saistīts ar to, ka dažās valstīs, kurās ir augstākie rādītāji (Beļģija, Austrija, Ungārija, kā arī Itālija un Francija) tas attiecas uz darbiniekiem ar zemākiem ienākumiem. Liels nodokļu īpatsvara samazinājums bija vērojams arī Rumānijā un Nīderlandē. Nodokļu īpatsvara pieaugums tajā pašā laikposmā bija mazāk izteikts, taču īpaši skāra darbiniekus ar mazākiem ienākumiem Čehijā, Slovēnijā un Portugālē. 15. attēls. Nodokļu īpatsvars darbaspēka izmaksās — 2017. gada līmenis un izmaiņas 2013./2017. gadā Avots: Nodokļu un pabalstu datubāze, Eiropas Komisija / ESAO. Piezīme. Dati attiecas uz mājsaimniecībām ar vienu pelnītāju (bez bērniem). Par Kipru jaunākie dati nav pieejami. Dati atjaunināti 2018. gada 11. aprīlī. 3.1.2 Politikas pasākumi Vairākas dalībvalstis izmantoja nodarbinātības subsīdijas darbvietu radīšanai, lai gan dažas no tām subsīdijas samazina, jo situācija darba tirgū uzlabojas. Lielākā daļa pasākumu šajā jomā ir vērsti uz konkrētām grupām, kas saskaras ar problēmām integrēties darba tirgū (piem., jauniešiem, gados vecākiem cilvēkiem, ilgstošiem bezdarbniekiem, bēgļiem u. c.), un izpaužas kā finansiāls stimuls darba devējiem, lai viņi pieņemtu darbā mērķgrupas darbiniekus. Vairākas dalībvalstis ieviesa vai apstiprināja mērķtiecīgas darbā pieņemšanas subsīdijas (sīkāka informācija atrodama 3.2. iedaļā). Dažas valstis ieviesa arī darbā pieņemšanas subsīdijas plašākai sabiedrībai, t. i., bez īpašiem atbilstības nosacījumiem vai ar plašākiem nosacījumiem, parasti ar mērķi veicināt beztermiņa nodarbinātību. Grieķijā 2017. gadā tika sākti papildu publisko būvdarbu cikli 51 pašvaldībā, un tiek sagatavotas jaunas programmas; turklāt 2018. gada maijā tika sākta jauna publisko būvdarbu programma meža ugunsgrēku aizsardzības jomā. 2017. gada oktobrī Grieķija pieņēma arī programmu, kas subsidē darba ņēmēju algas saskaņā ar līgumiem par neatkarīgu pakalpojumu sniegšanu gadījumā, ja tie pieņemti darbā kā darba ņēmēji. Visbeidzot, nesen tika uzsākta subsīdiju programma 15 000 bezdarbnieku nodarbināšanai 30–49 gadu vecumā. Francijā subsidētie līgumi 2018. gadā turpināja samazināties no 310 000 līdz 200 000 un tagad tie attiecas tikai uz visneaizsargātākajiem iedzīvotājiem bezpeļņas sektorā, tostarp jauniešiem un ilgstošiem bezdarbniekiem. Sākot no 2018. gada, spēkā esošās subsidēto līgumu shēmas tika pārskatītas un pārdēvēta par Parcours Emploi Compétenence, palielinot to konsultēšanas un apmācības dimensiju. Saistībā ar šo kopš 2018. gada aprīlī desmit jomās tiek testēta mērķtiecīga darbā pieņemšanas piemaksa, ko sauc Emplois francs un ko izmanto, lai pieņemtu darbā darba meklētājus no vistrūcīgākajām pilsētu teritorijām (Quartiers politique de la ville), par vienīgo nosacījumu izvirzot to, ka šis cilvēks ir darba meklētājs, kas dzīvo šajā teritorijā. Turklāt saistībā ar jauno Nabadzības plānu ir pieņemts lēmums par papildu pasākumiem attiecībā uz to cilvēku integrāciju darba tirgū, kuriem ir sociālās un nodarbinātības problēmas (Insertion par l’activité économique). Itālija ir ieviesusi strukturālo ieguldījumu samazinājumu darba devējiem, kas pastāvīgā darbā vai saskaņā ar māceklību dienvidu reģionos pieņem darbā jauniešus vai ilgstošus bezdarbniekus. Portugāle ir izveidojusi finansiālus stimulus pieņemšanai pastāvīgā darbā, kas izpaužas kā daļējs atbrīvojums no pienākuma veikt sociālā nodrošinājuma iemaksas par konkrētām mazāk aizsargātām grupām (jauniešiem, ilgstošiem bezdarbniekiem, gados vecākām personām). Ungārijā ESF atbalsta sociālo uzņēmumu nodarbinātības potenciāla uzlabošanu, izmantojot darbvietu radīšanas stimulus un subsīdijas. Dažas dalībvalstis īsteno pasākumus, lai veicinātu uzņēmējdarbību un jaunuzņēmumus. Grieķijā subsīdijas piešķir subsīdiju, ja darba ņēmējus pirmo reizi pieņem darbā jauns pašnodarbinātais vai uzņēmumi, kurus vada jaunieši. Latvijā ir pieņemts jauns likums, kas reglamentē galvenos sociālo uzņēmumu principus un darba kārtību. Tiks sniegts atbalsts apmēram 200 sociālajiem uzņēmumiem. Turklāt mikrouzņēmumu nodokļa maksātāju apgrozījuma robežvērtība ir samazināta no EUR 100 000 līdz EUR 40 000, saglabājot vienotu likmi 15 % apmērā, no kā 80 % tiek novirzīti valsts apdrošināšanas obligāto iemaksu segšanai. Ungārijā kopš 2017. gada rudens ir pieejams aizdevuma mehānisms (ko var apvienot ar vairākiem citiem dotāciju instrumentiem), lai palīdzētu indivīdiem kļūt par uzņēmējiem vai sociālajiem uzņēmumiem veicināt savu tirgus darbību paplašināšanu. Polijā valdība ir pieņēmusi likumprojektu, lai samazinātu sociālā nodrošinājuma iemaksas mazo uzņēmumu īpašniekiem, tā sauktās mazo ZUS iemaksas. Slovākijā ir pieņemti jauni tiesību akti par nosacījumiem attiecībā uz valsts atbalstu sociālajai ekonomikai un sociālajiem uzņēmumiem. Somijā no 2018. gada bezdarbnieka pabalstu var saņemt dotācijas veidā jaunas uzņēmējdarbības sākšanai, lai uzsāktu jaunu darbību, vienlaicīgi esot nepilna laika uzņēmējam. Turklāt tiek apspriests tas, kā bezdarbniekiem atvieglot uzņēmumu dibināšanu. Daudzās dalībvalstīs arī ir veikti pasākumi, lai nodrošinātu, ka pašnodarbinātajiem ir adekvātas sociālās tiesības (sk. 3.3. iedaļu par darba tirgus segmentāciju). Dažas dalībvalstis samazināja darbaspēka izmaksas, samazinot nodokļu īpatsvaru darbaspēka izmaksās; šis pasākums bieži bija vērsts uz zemāko ienākumu saņēmējiem. Nodokļu īpatsvars darbaspēka izmaksās tika risināts galvenokārt attiecībā uz zemu ienākumu guvējiem, izmantojot uz iedzīvotāju ienākumu aplikšanu ar nodokli vērstas reformas, kā arī bieži vien palielinot ar nodokli neapliekamās summas (t. i., ienākumu daļu, ko neapliek ar nodokli). Piemēram, Lietuvā tika pieņemta būtiska reforma, ar ko grozīja Likumu par iedzīvotāju ienākuma nodokli (IIN), ieviešot progresivitāti nevis iepriekšējo vienoto likmi un palielinot ar nodokli neapliekamo ienākumu summu. Līdzīgi arī Latvijā būtiska nodokļu reforma ietver vienotās 23 % iedzīvotāju ienākuma nodokļa likmes aizvietošanu ar progresīvu sistēmu. Tika palielināti arī ar nodokli neapliekamie pabalsti. Igaunija arī ieviesa ar nodokli neapliekamus pabalstus. Nīderlande paziņoja par IIN reformu, ko paredzēts īstenot 2019. un 2020. gada laikā. Tā ietver nodokļu kategoriju skaita samazināšanu no četrām uz divām līdz ar vispārējā nodokļu kredīta un ienākuma nodokļa kredīta palielināšanu. Paredzams, ka reforma samazinās vispārējo nodokļu slogu darbaspēkam, jo īpaši vidējā līdz augstākā ienākumu līmenī. Rumānijā no 2018. gada IIN vienotā likme tika samazināta no 16 % līdz 10 %, vienlaikus veicot būtiskas izmaiņas sociālā nodrošinājuma iemaksu struktūrā. Portugāle ieviesa IIN reformas, kuru mērķis ir samazināt nodokļu slogu zemu atalgotiem darba ņēmējiem; tostarp nodokļu kategoriju skaita palielināšana. Citas dalībvalstis ieviesa reformas ar šaurāku darbības jomu. Piemēram, Maltā tika pieņemta ienākuma nodokļa atlaide attiecībā uz nodarbinātības ienākumiem no EUR 40 līdz EUR 68 cilvēkiem, kas nopelna mazāk par EUR 60 000 gadā. Apvienotā Karaliste palielināja neapliekamo minimumu līdz GBP 11 850 (aptuveni EUR 13 400) gadā, kā arī augstākās likmes slieksni — no GBP 45 000 (aptuveni EUR 50 850) līdz GBP 46 350 (EUR 52 400). Dānijā 2018. gada nodokļu nolīgums stiprina stimulu strādāt pilna laiku, jo īpaši pievēršoties bezdarbniekiem un nepilna laika darbiniekiem. Kiprā tika mainīts Bērnu pabalstu likums, lai palielinātu atbalsttiesīgo ienākumu slieksni par EUR 5000 par katru nākamo bērnu, sākot ar trešo bērnu. Daudzas dalībvalstis arī veica izmaiņas nodokļu īpatsvarā darbaspēka izmaksās, samazinot sociālā nodrošinājuma iemaksas. Francijā 2019. gadā (papildinot ar pastiprinātu samazinājumu attiecībā uz zemākām algām, kas atlikta uz 2019. gada oktobri) paredzēts nodokļu atlaides par nodarbinātību un konkurētspēju pārveidot tiešā sociālā nodrošinājuma iemaksu samazinājumā attiecībā uz algām, kas nepārsniedz minimālo algu 2,5 reizes. Horvātijā summa, no kuras aprēķina darba devēja sociālā nodrošinājuma iemaksas, tika samazināta par 50 % tiem darba ņēmējiem, kuri, saņemot vidējo algu, nodarbināti uz laiku, kas pārsniedz 12 mēnešus. Beļģija veica sociālās nodrošinājuma samazinājumu attiecībā uz dažiem maiņu darba veidiem būvniecības nozarē. Vispārīgāk runājot, peļņas līdzdalības shēma privātajā sektorā ir aizstāta ar jaunu piemaksu (summu vai algas procentuālo daļu), kas nevar pārsniegt 30 % no kopējās bruto algas. Darba devējs ir atbrīvots no sociālajām iemaksām par šīm piemaksām, bet darba ņēmējam ir jāmaksā solidaritātes iemaksa 13,07 % apmērā. Pēdējo gadu laikā algu noteikšanas sistēmās notikušas būtiskas izmaiņas. Pēc tam, kad 2018. gada augustā tika pabeigta ESM programma, Grieķijā atkal tika ieviesti divi 2011. gadā apturētie darba koplīguma slēgšanas sarunu principi: iespēja administratīvi paplašināt nozaru nolīgumus, attiecinot tos arī uz personām, kas nav parakstītājas puses, un labvēlības princips (pretrunīgu koplīgumu gadījumā, piemēram, nozaru un uzņēmumu līmenī, labvēlīgākais darba ņēmējam). Horvātijā likumprojektā par civildienesta ierēdņu algām tika noteikts satvars maksājumu kategoriju sistēmai un maksājumu pakāpēm, kā arī darba efektivitātes novērtēšanai. Francija, pamatojoties uz iepriekšējām reformām, sīkāk noteica katra darba koplīgumu slēgšanas sarunu līmeņa perimetru. Turpmāk nozaru darba koplīgumu slēgšanas sarunu risināšana nozares līmenī dominēs pār valsts darba tiesību aktiem, nosakot satvaru terminētu un pagaidu līgumu, kā arī pārbaudes laika izmantošanā (sk. arī 3.3. nodaļu). Nolīgums uzņēmumu līmenī var būt mazāk labvēlīgs nekā uzņēmuma filiāles līmenī, izņemot 13 noteiktās darba koplīgumu slēgšanas sarunu jomas, tostarp nozaru minimālās algas, savukārt filiāles līmeņa nolīgumus piemēro, ja nav panākta vienošanās par nolīgumu uzņēmumu līmenī. Turklāt lielākā daļa uzņēmuma līmenī noslēgto nolīgumu nodarbinātības saglabāšanai (accords de competitivité) tagad tiek paplašināti, ietverot ne tikai darba laika nosacījumus, bet arī atlīdzību, kas ļauj uzņēmumiem atlaist darba ņēmējus, kuri šādus līgumus noraida, pamatojoties uz reāliem un nopietniem apsvērumiem. Itālijā 2018. gada martā starp svarīgākajām arodbiedrībām un darba devēju organizāciju noslēgtais nolīgums bruģēja ceļu daba koplīgumu slēgšanas sarunu stiprināšanai, nosakot kritērijus, pēc kuriem mērīt sociālo partneru asociāciju pārstāvību. Kiprā 2018. gadā stājās spēkā jauns nolīgums par Dzīves dārdzības korekcijas indeksu, kā rezultātā algu pieaugums bija ierobežots, un tika noteikti kritēriji par periodisko korekciju biežumu un raksturu. Latvijā tiek noteikti jauni nosacījumi par virsstundu darbu, iesaistot sociālos partnerus, kopīgi risinot sarunas par nozaru minimālajām algām. Portugālē ar sociālajiem partneriem ir panākta vienošanās par pasākumu kopumu (kas tagad tiek apspriests Parlamentā), lai uzlabotu darba koplīguma slēgšanas sarunu tvērumu. Konkrēti, “stundu bankas” vairs netiktu saskaņotas individuāli, bet gan kā daļa no darba koplīgumu slēgšanas sarunām vai grupu nolīgumiem, kas jāpanāk pēc apspriešanās ar darbiniekiem (skatīt arī 3.3. iedaļu). Spānijā sociālie partneri 2018. gada jūnijā vienojās par pagaidu algu nolīgumu 2018. gadam, kurā paredzēts vispārējais algu pieaugums par 2 % (nedaudz pārsniedzot prognozēto inflācijas līmeni), plus vēl 1 %, atkarībā no uzņēmuma/nozares rezultātiem, darba ražīguma un darba kavējumu rādītājiem. Rumānija noteica, ka visiem uzņēmumiem ir obligātas darba algu vienošanās sarunas. Īrija konkrētās pašnodarinātības kategorijās ieviesa darba koplīguma slēgšanas sarunu iespēju, Slovākija no jauna noteica augstākā līmeņa darba koplīgumu paplašināšanu saskaņā ar īpašiem nosacījumiem, tos attiecinot uz nelīdzdalīgajiem darba devējiem bez viņu piekrišanas. Uzlabojoties darba tirgus apstākļiem, vairākās valstīs ir palielinātas minimālās algas, kā arī tiek veikti pasākumi, lai minimālās algas noteikšanas satvaru padarītu prognozējamāku. Ar likumu noteiktā minimālā alga pieauga visās valstīs, kur no 2017. līdz 2018. gadam notika izmaiņas, izņemot Vāciju, Grieķiju, Luksemburgu un Beļģiju, kur reālā izteiksmē bija vērojama lejupslīde. Pēdējos gados arvien lielākā skaitā valstu, tostarp Vācijā un Īrijā, minimālās algas noteikšanā ir iesaistītas ekspertu grupas. Malta izveidos šādu grupu 2018. gadā, un iespējama ekspertu iesaistīšana tiek apspriesta Bulgārijā un Rumānijā. Igaunija 2018. gadā pieņēma minimālo algas pieaugumu par EUR 30, lai sasniegtu EUR 500, vienlaikus piesaistot turpmākas palielināšanas formulu oficiālām prognozēm par darba ražīgumu un ekonomikas izaugsmi. Īrija ir palielinājusi nacionālo minimālo algu par 30 centiem līdz EUR 9,55/stundā pēc Zema atalgojuma komisijas ieteikuma, kurā ņemta vērā arī konkurētspējas attīstība un ietekme uz nodarbinātību. Spānijā ar likumu (saskaņots ar sociālajiem partneriem) 2018. gadā palielināja minimālo algu par 4 % salīdzinājumā ar 2017. gadu, un 2019. gadam ir ierosināti papildu palielinājumi. Horvātijā papildus minimālās algas līmeņa paaugstināšanai un darba devēju veikto veselības apdrošināšanas iemaksu samazināšanai jaunajā regulējumā paredzēts, ka papildu ienākumus (par virsstundu darbu, nakts darbu vai darbu brīvdienās) neiekļauj minimālās algas definīcijā. Latvijā no 2018. gada tika noteikts minimālās algas pieaugums līdz EUR 430 mēnesī (no EUR 380 mēnesī). Ungārijā 2018. gadā minimālā alga tika palielināta par 8 % līdz HUF 138 000, kas ir aptuveni EUR 440 (+12 % kvalificētiem darbiniekiem). Slovākijā no 2019. gada 1. janvāra minimālā alga no EUR 480 tiks palielināta līdz EUR 520. Apvienotā Karaliste 2018. gada aprīlī paaugstināja valsts iztikas minimumu (līdz GBP 7,83/stundā, aptuveni EUR 6,9), kā arī minimālo algu gados jauniem darba ņēmējiem. Nīderlandē arī tika palielināta minimālā alga jauniem darbiniekiem, savukārt Vācijā tika noteikta minimālā alga pagaidu darba aģentūru darbiniekiem. Visbeidzot, Bulgārija pieņēma Likumu par SDO Konvencijas Nr. 131 ratifikāciju ar mērķi panākt vienošanos ar sociālajiem partneriem par pārredzamu mehānismu izstrādi minimālās algas noteikšanai.



3.2.6. pamatnostādne. Stiprināt darbaspēka piedāvājumu un uzlabot piekļuvi nodarbinātībai, prasmēm un kompetencēm Šajā iedaļā ir aplūkota 6. nodarbinātības pamatnostādnes īstenošana, kurā dalībvalstīm ieteikts nodrošināt apstākļus, kas veicinātu darbaspēka piedāvājumu, prasmes un kompetences. Tajā ir izklāstīti rādītāji par iegūto izglītības un apmācības līmeni, rezultātiem un ietekmi uz prasmju attīstību un darbaspēka nodarbināmību. Pēc tam izskatīti darba tirgū sasniegti rezultāti attiecībā uz dažādām grupām, kas nav pietiekami pārstāvētas darba tirgū (piemēram, jaunieši, gados vecāki darba ņēmēji, sievietes, migrantu izcelsmes cilvēki un cilvēki ar invaliditāti). Šā ziņojuma 3.2.2. iedaļā ir izklāstīti dalībvalstu politikas pasākumi šajās jomās un šīm grupām paredzētie pasākumi. 3.2.1. Galvenie rādītāji

Izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušo personu īpatsvars gadu gaitā ir turpinājis sarukt, lai gan pēdējā laikā lejupslīdošā tendence ir pakāpeniski samazinājusies, un starp dalībvalstīm joprojām pastāv lielas atšķirības. Kopumā vidējais izglītības priekšlaicīgas pamešanas rādītājs ES samazinājās no 14,7 % 2008. gadā līdz 11,9 % 2013. gadā un vēl līdz 10,6 % 2017. gadā. Salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu situācija ir saglabājusies gandrīz nemainīga, kad ES vidējais rādītājs bija 10,7 %. Astoņpadsmit dalībvalstis jau ir sasniegušas ES mērķvērtību (< 10 %), un Vācija (10,1 %), Apvienotā Karaliste (10,6 %) un Igaunija (10,8 %) ir ļoti tuvu tās sasniegšanai. 2017. gadā dalībvalstīs ir vērojama zināma konverģence attiecībā uz jaunākajām tendencēm (16. attēls), izglītību priekšlaicīgu pametušo ievērojams samazinājums (par vairāk nekā 1 procentpunktu) Portugālē, Maltā un Bulgārijā (visas ar atzīmi “vājš, bet uzlabojas”), bet arī būtisks pieaugums Slovākijā (+ 1,9 procentpunkti), Luksemburgā (+ 1,8 procentpunkti), Dānijā (+ 1,6 procentpunkti) un Kiprā (+ 1 procentpunkts). Saskaņā ar sociālo rezultātu pārskata klasifikāciju, neraugoties uz dažiem uzlabojumiem, situācija joprojām raksturojama kā “kritisks stāvoklis” Spānijā (18,3 %) un Rumānijā (18,1 %), kā arī Itālijā (14 %), kur rādītājs ir nedaudz palielinājies. 16. attēls. Izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušās personas (% no iedzīvotājiem vecumā no 18 līdz 24 gadiem) un izmaiņas gada laikā (sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājs) Avots: Eurostat. Laikposms: 2017. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2016. gadu. Piezīme. Asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. Lielākajā daļā ES dalībvalstu ir reģistrēti ievērojami ilgtermiņa uzlabojumi, jo īpaši tajās valstīs, kur iepriekš bija īpaši augsts izglītību priekšlaicīgi pametušo īpatsvars. No 2008. gada līdz 2017. gadam gan Īrija, gan Grieķija spējušas ievērojami samazināt savu izglītību priekšlaicīgas pamešanas rādītāju par attiecīgi 6,6 un 8,4 procentpunktiem, un pašlaik tās ir krietni zem ES mērķvērtības. Tajā pašā laikā Spānija (18,3 %) un Portugāle (12,6 %) kopš 2008. gada ir krasi samazinājušas izglītības priekšlaicīgas pamešanas rādītājus par attiecīgi 13,4 un 22,3 procentpunktiem, lai gan tās vēl nav sasniegušas mērķi. No valstīm, kurās ir augsts izglītību priekšlaicīgas pamešanas rādītājs, tikai Rumānijā gadu gaitā nav vērojama būtiska attīstība, savukārt Slovākija ir piedzīvojusi ievērojamu pieaugumu par 3,3 procentpunktiem, lai gan 2017. gadā tā joprojām ir zem ES pamatmērķa ( 17. attēls). 17. attēls. Izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušie 2008.-2017. gadā (%) Avots: Eurostat, tiešsaistes datu kods: [edat_lfse_14]. Joprojām pastāv būtiskas atšķirības starp priekšlaicīgas izglītības pamešanas rādītājiem vīriešiem un sievietēm un starp attiecīgajā valstī dzimušo un ārpus ES dzimušo personu rādītājiem. Lai gan 2017. gadā izglītību priekšlaicīgi pameta vidēji ES 8,9 % jaunu sieviešu, vīriešu šis rādītājs bija 12,1 %. Šāda atšķirība starp dzimumiem ir īpaši izteikta Dānijā, Luksemburgā, Itālijā, Portugālē, Maltā, Igaunijā, Latvijā un Spānijā (vairāk nekā 5 procentpunkti