1. Ievads

Pēdējos gados un mēnešos notikušie lielie skandāli — no LuxLeaks līdz Panamas un “Paradīzes dokumentiem”, Dīzeļgeitai vai Cambridge Analytica lietai — ir pievērsuši mūsu uzmanību tam, kā pārkāpumi organizācijās vai uzņēmumos gan publiskajā, gan privātajā sektorā var nopietni kaitēt sabiedrības interesēm. Daudzos gadījumos šie skandāli un videi, sabiedrības veselībai un drošībai, kā arī ES publiskajām finansēm nodarītais kaitējums ir kļuvuši zināmi, pateicoties cilvēkiem, kuri sāk runāt, sastopoties ar pārkāpumiem sava darba kontekstā. Šie trauksmes cēlēji bieži riskē ar karjeru un iztiku un dažos gadījumos cieš smagas un ilgstošas finansiālas, veselības, reputācijas un personiskas sekas. Lai novērstu pārkāpumus un aizsargātu sabiedrības intereses, svarīgi ir pārliecināties, lai tie, kuri vēlas ziņot, ir pienācīgi aizsargāti.

Trauksmes cēlēji ir arī būtisks pētnieciskās žurnālistikas avots. Trauksmes cēlēji bieži vēršas pie žurnālistiem, kad viņu bažas par pārkāpumiem netiek risinātas un vienīgā iespēja ir ziņot par tiem. Pētnieciskās žurnālistikas sargsuņa lomas pasargāšanai demokrātiskā sabiedrībā ir nepieciešams ne vien aizsargāt tā avotu konfidencialitāti, bet arī pasargāt trauksmes cēlējus pret atriebību, ja ir atklāta viņu identitāte.

Šajā kontekstā Komisija izveido politikas sistēmu, lai stiprinātu trauksmes cēlēju aizsardzību ES līmenī, un iesniedz priekšlikumu “Direktīvai par personu, kas ziņo par Savienības tiesību pārkāpumiem, aizsardzību”. Šim nolūkam tā balstās uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru saistībā ar tiesībām uz vārda brīvību un Eiropas Padomes 2014. gada Ieteikumu par trauksmes cēlēju aizsardzību, paredzot principus, uz ko valstis var atsaukties, ieviešot un pārskatot noteikumus par trauksmes cēlējiem, kuri ziņo vai atklāj informāciju par apdraudējumiem vai kaitējumu sabiedrības interesēm. Šie principi ietver būtiskas sastāvdaļas efektīviem un līdzsvarotiem noteikumiem, kas pasargā patiesus trauksmes cēlējus, vienlaikus sniedzot garantijas un aizsardzības līdzekļus tiem, kuri cietuši no neprecīziem vai ļaunprātīgiem ziņojumiem.

Pēdējo gadu laikā vairākas ES dalībvalstis ir ieviesušas dažus no šiem standartiem. Dažās dalībvalstīs ir ieviesti visaptveroši tiesību akti. Citas dalībvalstis nodrošina aizsardzību tikai atsevišķās nozarēs, piemēram, tikai cīņā pret korupciju vai valsts sektorā. Dažas dalībvalstis apsver jaunus tiesību aktus, lai ieviestu vai stiprinātu trauksmes cēlēju aizsardzību.

Trauksmes cēlēju aizsardzības elementi jau ir ieviesti īpašos ES instrumentos tādās jomās kā finanšu pakalpojumi, transporta drošība un vides aizsardzība, kur steidzami bija nepieciešams nodrošināt, ka Savienības tiesības tiek pareizi īstenotas. Direktīva par komercnoslēpumiem aizsargā trauksmes cēlējus, kuri izpauž komercnoslēpumus, lai aizsargātu sabiedrības intereses, atbrīvojot viņus no atbildības.

Kopumā šobrīd ES pieejamā trauksmes cēlēju aizsardzība dalībvalstīs ir sadrumstalota un nevienmērīga dažādās politikas jomās. Trauksmes cēlēju atklātie nesenie skandāli, kam bija pārrobežu ietekme, parādīja, kā nepietiekama aizsardzība vienā valstī var ne vien negatīvi ietekmēt ES politikas funkcionēšanu tajā, bet arī izplatīties uz citām valstīm un visā ES.

Saskaņā ar 2017. gada Īpašo Eirobarometra aptauju par korupciju aptuveni katrs trešais Eiropas iedzīvotājs (29 %) uzskata, ka par korupciju neziņo tikai tāpēc, ka ziņotājiem nav nodrošināta aizsardzība. Komisijas 2017. gada sabiedriskajā apspriešanā visbiežāk norādītais iemesls tam, kāpēc darbinieki neziņo par pārkāpumiem, bija bailes par juridiskām un finansiālām sekām.

Bailes no atriebības nereti ir pamatotas. 2016. gada Globālā biznesa ētikas aptauja, kurā piedalījās vairāk nekā 10 000 darbinieku privātajā, valsts un bezpeļņas sektorā 13 valstīs, liecināja, ka 33 % darbinieku bija novērojuši pārkāpumus, 59 % par to ziņoja un 36 % no viņiem cieta no atriebības.

Pārliecības trūkums par ziņošanas lietderību ir konstatēts Īpašās Eirobarometra aptaujas 470 secinājumos: neziņošanas par korupciju divi visbiežākie iemesli bija: i) grūtības kaut ko pierādīt (45 %); un, ii) pat ja pierādījumi bija pieejami, atbildīgie netiktu sodīti (32 %).

Tāpat potenciālie trauksmes cēlēji, kuri novēro prettiesiskas darbības un uzskata, ka par tām ziņot ir droši, to nedara, jo gluži vienkārši nezina, kur un kā ziņot. 49 % respondentu 2017. gada Īpašajā Eirobarometra aptaujā par korupciju nezināja, kur varētu ziņot par korupciju, ja viņi ar to saskartos vai būtu tās liecinieki. Tikai 15 % Komisijas apspriešanās respondentu zināja par spēkā esošiem noteikumiem par trauksmes cēlēju aizsardzību savā valstī.

Nepilnīgu ziņošanu veicina arī sociāli kultūras faktori, jo īpaši dziļi iesakņojušies sociālie priekšstati par trauksmes cēlējiem. Bailes no sliktas reputācijas bija trešais svarīgākais iemesls, ko minēja Komisijas apspriešanā saistībā ar to, kāpēc darbinieki neziņoja par pārkāpumiem.

ES iestādes un daudzas ieinteresētās personas ir aicinājušas ieviest spēcīgāku trauksmes cēlēju aizsardzību ES līmenī. Eiropas Parlaments 2017. gada janvārī un oktobrī aicināja Komisiju līdz 2017. gada beigām iesniegt horizontālu likumdošanas iniciatīvu, lai trauksmes cēlējiem garantētu augstu aizsardzības līmeni ES gan valsts, gan privātajā sektorā, kā arī valstu un ES iestādēs. Padome 2016. gada 11. oktobra Secinājumos par nodokļu caurskatāmību mudināja Komisiju izpētīt ES turpmākas rīcības iespējas. Pilsoniskās sabiedrības organizācijas un arodbiedrības ir konsekventi aicinājušas ieviest ES mēroga tiesību aktus, lai aizsargātu trauksmes cēlējus, kuri rīkojas sabiedrības interesēs.

2. Trauksmes cēlēju aizsardzības ES līmenī pievienotā vērtība

Saskaņā ar Komisijas priekšsēdētāja Junkera apņemšanos, ko viņš izteica Nodomu vēstulē, kas papildina 2016. gada runu par stāvokli Savienībā, Komisija ir novērtējusi turpmākas rīcības darbības jomu, lai stiprinātu trauksmes cēlēju aizsardzību ES līmenī.

ES tiesību aktu izpildes stiprināšana un vārda brīvības aizsardzība