Turpina samazināties jauniešu bezdarbs un tādu jauniešu skaits, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET), lai gan dažās valstīs šie rādītāji joprojām ir ļoti augsti. Shēma „Garantija jauniešiem” ir kļuvusi par svarīgu virzītājspēku, kas uzlabo un veicina efektīvu rīcību dalībvalstīs, pilnveidojot koordināciju starp dažādām iesaistītajām personām un sekmējot strukturālu reformu un inovāciju politikas izstrādes jomā. Shēmā „Garantija jauniešiem” 2015. gadā iesaistījās vairāk nekā 40 % no visiem NEET vecumā no 15 līdz 24 gadiem. Vairākās dalībvalstīs svarīga nozīme bija Jaunatnes nodarbinātības iniciatīvai, kas vērsta uz ES reģioniem, kuri 2012. gadā saskārās ar augstākajiem jauniešu bezdarba rādītājiem. Neraugoties uz šo pozitīvo progresu, būs jāturpina strukturālās reformas un jāpaplašina pasākumi, lai nodrošinātu, ka visi jaunieši, un it sevišķi mazkvalificēti jaunieši un tie, kas saistībā ar piekļuvi darba tirgum saskaras ar dažādiem šķēršļiem, var iesaistīties shēmā „Garantija jauniešiem”.

ES 2015. gadā pieauga mājsaimniecību ienākumi, galvenokārt pieaugot no darba gūtajiem ienākumiem un pateicoties nodokļu un iemaksu samazinājumam. Tomēr mājsaimniecību bruto ienākumi eurozonā vēl nav pilnībā atjaunojušies un joprojām ir nedaudz zemākā līmenī nekā 2009. gadā. Ir sācis samazināties to cilvēku skaits un īpatsvars, kuriem draud nabadzība vai sociālā atstumtība, bet tas joprojām ir liels. Nabadzības vai sociālās atstumtības riska līmenis ES tagad ir atgriezies 2008. gada līmenī, proti, 23,7 %. Lai gan pēdējā laikā novērotie uzlabojumi ir vērtējami atzinīgi, ir vajadzīgi kopīgi centieni, lai sasniegtu mērķi līdz 2020. gadam no nabadzības vai sociālās atstumtības riska glābt vismaz 20 miljonus iedzīvotāju, jo to cilvēku skaits, kuriem draud nabadzības vai sociālās atstumtības risks, 2015. gadā joprojām ir lielāks nekā 2008. gadā. Kopumā ienākumu nevienlīdzība ir nostabilizējusies vēsturiski augstā līmenī, ES pastāvot nozīmīgām atšķirībām, kā liecina rezultātu pārskats par nodarbinātības un sociālās jomas galvenajiem rādītājiem.

Darba tirgus atšķirības dalībvalstīs un eurozonā turpināja samazināties no pastāvošā ļoti augstā līmeņa, un bezdarba līmenis sāka pietuvoties pirmskrīzes līmenim. Bezdarba līmeņa konverģence parāda, ka vairākās dalībvalstīs, kam raksturīgs augsts bezdarba līmenis (jo īpaši tas attiecas uz Kipru, Horvātiju un Spāniju), bezdarba samazinājums pārsniedz vidējos rādītājus. Turpretī neliels bezdarba līmeņa paaugstinājums tika reģistrēts Austrijā un Igaunijā, lai gan sākotnējais bezdarba līmenis tur bija samērā zems. Iedzīvotāju neto pieplūdums 2015. gadā visspēcīgākais bija valstīs, kam 2014. gadā bija zemākais bezdarba līmenis (it sevišķi Austrijā, Vācijā un Luksemburgā). Lielākā iedzīvotāju neto izbraukšana bija vērojama valstīs ar augstāko bezdarba līmeni. Tomēr, neraugoties uz novēroto konverģenci, joprojām pastāv ievērojamas bezdarba līmeņa atšķirības (1. attēls) ar vērtībām, kas 2016. gada pirmajā pusgadā svārstījās no 5 % un mazāk Čehijas Republikā, Vācijā, Maltā un Apvienotajā Karalistē līdz vairāk nekā 20 % Spānijā un Grieķijā.

Darba tirgus atveseļošanās 2015. un 2016. gadā nostiprinājās, un ievērojami uzlabojās lielākā daļa rādītāju. Nodarbinātības līmenis (vecumā no 20 līdz 64 gadiem) ES palielinājās par 0,9 procentpunktiem un 2015. gadā turpināja pieaugt līdz 71,1 % 2016. gada otrajā ceturksnī. Šis līmenis ir ne tikai par 1,5 procentpunktiem augstāks nekā 2015. gada 2. ceturksnī, bet arī pārsniedz pirmskrīzes (gada) līmeni, kas bija 70,3 % (2008. gadā). Līdzīgs nodarbinātības līmeņa paaugstinājums tika reģistrēts eurozonā, sasniedzot gandrīz 70 % 2016. gada 2. ceturksnī (pietuvojoties 2008. gadā reģistrētajiem 70,2 %). Absolūtās vērtībās 2016. gada 2. ceturksnī nodarbināto cilvēku skaits, salīdzinot ar 2014. gada 4. ceturksni, bija par gandrīz 4,2 miljoniem lielāks, ietverot papildu 2,8 miljonus eurozonā. Tai pašā laikā ES mēreni pieauga ekonomiskās aktivitātes līmenis (15–64 gadi), proti, līdz 73 %, savukārt bezdarba līmenis (15+) samazinājās līdz 8,6 %, kas ir zemākais kopš 2009. gada 1. ceturkšņa reģistrētais līmenis (eurozonā ekonomiskās aktivitātes un bezdarba līmenis bija attiecīgi 72,9 % un 10,1 %). Būtiska nozīme bija lielākam pieprasījumam pēc darbaspēka, proti, darba piedāvājumu līmenis paaugstinājās no 1,3 % 2013. gadā līdz 1,8 % 2016. gada pirmajos divos ceturkšņos. Šādā situācijā 2015. gadā ES nedaudz palielinājās vidējās algas pieauguma temps, savukārt eurozonā tas saglabājās mērens (skatīt 2.1. iedaļu).

Sievietes joprojām ir nepietiekami pārstāvētas darba tirgū un saskaras ar ievērojamām darba samaksas atšķirībām. Sieviešu izglītības līmenis pārsniedz vīriešu izglītības līmeni. Tomēr starp sievietēm un vīriešiem joprojām pastāv lielas nodarbinātības atšķirības, it sevišķi attiecībā uz mātēm un sievietēm, kuras uzņēmušās aprūpes pienākumus. To papildina demotivējoši finansiālie nosacījumi, ar ko sievietes saskaras, ienākot darba tirgū vai vēloties uzņemties papildu darba pienākumus. Vairākās dalībvalstīs ir vērojamas būtiskas darba samaksas atšķirības. Tā kā sievietēm ir arī īsāka karjera, viņas nereti saņem mazākas pensijas. Tas nozīmē, ka politikas veidošanā ir jāintegrē vispusīgi darba un privātās dzīves līdzsvarošanas apsvērumi. Lai panāktu pilnībā vienlīdzīgu attieksmi pret sievietēm un atbalstītu augšupēju sociālo mobilitāti, ārkārtīgi svarīga ir piekļuve cenas ziņā pieejamai un kvalitatīvai bērnu aprūpei un citiem aprūpes pakalpojumiem, atvaļinājumam un elastīga darba režīma nosacījumiem, kā arī tādām nodokļu un pabalstu sistēmām, kuras otros pelnītājus nekādi neatturētu uzņemties pilnslodzes darbu vai vairāk strādāt.

Tomēr jaunākie ES dati neliecina, ka šī pozitīvā tendence būtu vērojama attiecībā uz nabadzības rādītājiem. To ES iedzīvotāju īpatsvars, kuri pakļauti nabadzības riskam (AROP), 2015. gadā nostabilizējās, palielinoties par 0,1 procentpunktu līdz 17,3 % (gan ES, gan eurozonā). Šāda attīstība izriet no 0,5 procentpunktu palielinājuma 2014. gadā (0,4 procentpunkti eurozonā), ko daļēji noteica nabadzības sliekšņa paaugstināšanās, jo 2013. gada vidū sāka uzlaboties mājsaimniecību ienākumi. Līdzīgi un kopā ar pieaugošu pagaidu darbinieku īpatsvaru 2014. gadā par 0,5 procentpunktiem palielinājās arī nabadzīgo darba ņēmēju (kuru ienākumi parasti ir zemāki nekā pastāvīgajiem darbiniekiem) kopējais īpatsvars, kas 2015. gadā saglabājās stabils.

Pēc vispārējā bezdarba līmeņa pazemināšanās 2015. gadā turpināja pazemināties jauniešu un ilgstoša bezdarba līmenis. Jauniešu bezdarba līmenis (vecumā no 15 līdz 24 gadiem), kas 2013. gadā ES sasniedza maksimālo līmeni 23,7 % apmērā, 2015. gadā pazeminājās līdz 20,3 %. Šī tendence turpinājās 2016. gadā, kad gada pirmajā pusgadā bezdarba līmenis turpināja pazemināties līdz 18,9 %. Tomēr tas ir augstāks eurozonas 19 valstīs (21,4 % 2016. gada pirmajā pusgadā), un starp dalībvalstīm joprojām pastāv būtiskas atšķirības. Ilgstoša bezdarba līmenis (kā ekonomiski aktīvo iedzīvotāju īpatsvars) pazeminājās no 5 % 2014. gadā līdz 4,5 % 2015. gadā (un turpināja pazemināties 2016. gada pirmajā pusgadā), bet ilgstošu bezdarbnieku lēnā atgriešanās darba tirgū dažās dalībvalstīs, proti, valstīs, ko vissmagāk skāra krīze, liecina, ka pastāv risks, ka augsts bezdarba līmenis var kļūt strukturāls.

Nodarbinātības izaugsmes dinamika atšķiras starp dažādām vecuma grupām un izglītības līmeņiem. Kā parādīts 2. attēlā, lielākais nodarbinātības rādītāju pieaugums, proti, par 3,8 % 2015. gadā, tika reģistrēts attiecībā uz vecāka gadagājuma darba ņēmējiem (vecumā no 55 līdz 64 gadiem), kuru ekonomiskās aktivitātes līmenis paaugstinājās par 1,4 procentpunktiem, 2015. gadā sasniedzot 57,3 %. Tas vēl vairāk paaugstināja šīs grupas nodarbinātības līmeni, proti, līdz 53,3 % 2015. gadā, papildinot stabilos izaugsmes rādītājus, kas bija vērojami pēdējo desmit gadu laikā. Savukārt starp jauniešiem (vecumā no 15 līdz 24 gadiem) un pamatvecuma darba ņēmējiem (vecumā no 25 līdz 54 gadiem) nodarbinātības pieaugums bija mērens. Pamatvecuma darba ņēmēju ekonomiskās aktivitātes līmenis ir bijis gandrīz stabils, proti, 85,4 % apmērā, četrus gadus pēc kārtas, un šķiet, ka tas ir sasniedzis maksimālo līmeni. Tomēr attīstība būtiski atšķīrās atkarībā no prasmju līmeņa, proti, nodarbinātības izaugsme bija stabila starp augsti kvalificētiem darba ņēmējiem (ar terciāro izglītību), palielinoties par 3,3 % salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu, savukārt starp mazkvalificētiem darba ņēmējiem (ar pamatizglītības otrā posma izglītību vai zemāku) nodarbinātība samazinājās par 1,4 % salīdzinājumā ar 2014. gadu. Tas apstiprina, ka turpina samazināties nodarbinātības iespējas mazkvalificētiem darba ņēmējiem, kuru nodarbinātības līmenis joprojām ir zemāks nekā 2008. gadā. Starp dzimumiem nodarbinātības pieaugums bija salīdzināms. Gan vīriešu, gan sieviešu nodarbinātības līmenis 2015. gadā nedaudz paaugstinājās. Tādējādi gandrīz netika ietekmēta lielā atšķirība starp sieviešu (64,3 %) un vīriešu (75,9 %) nodarbinātības līmeni, kura bija samazinājusies laikposmā no 2008. līdz 2013. gadam. Tāpat dati (3. attēls) neliecina par būtisku neatbilstību pilna laika un nepilna laika nodarbinātības pieaugumā.

18 līdz 24 gadiem) 2015. gadā bija pakļauti nabadzības vai sociālās atstumtības riskam. Tas galvenokārt ir saistīts ar jauniešu ģimeņu bezdarbu, nestabilām darba situācijām vai sarežģītu sociālekonomisko situāciju. Situācijas, kad mājsaimniecībā ir tikai viens pelnītājs, ir saistītas ar augstāku nabadzības risku. Bērnu (vecumā no 0 līdz 17 gadiem) AROPE samazinājās līdz 26,9 % (no 27,8 %), tomēr tas joprojām ir augsts viņu vecāku darba tirgus statusa dēļ, jo īpaši kopā ar ierobežotu piekļuvi sociālajiem pakalpojumiem un zemu ienākumu atbalstu. Vecāka gadagājuma cilvēki (65+) ir skarti nosacīti mazāk. Šādu cilvēku nabadzības vai sociālās atstumtības risks ir samazinājies no 18,3 % 2013. gadā līdz 17,4 % 2015. gadā. Sievietes ir nabadzīgākas par vīriešiem (19,6 % sieviešu salīdzinājumā ar 14,6 % vīriešu). Pārējās grupas, ko skar nabadzība un sociālā atstumtība, ir bezdarbnieki (66,6 %), trešo valstu valstspiederīgie (48,2 %) un personas ar invaliditāti (30,1 % 2014. gadā).

Smagas materiālās nenodrošinātības samazināšanās liecina par dzīves līmeņa paaugstināšanos. Smagas materiālās nenodrošinātības rādītājs 2015. gadā samazinājās par 0,8 procentpunktiem, sasniedzot 8,1 % jeb par 9,1 miljonu cilvēku mazāk salīdzinājumā ar 2012. gada augstāko rādītāju. Šī tendence, kas ir novērota kopš 2013. gada, ir saistīta ar iepriekš minēto mājsaimniecību finansiālās situācijas uzlabojumu saistībā ar ekonomikas atveseļošanos. To cilvēku īpatsvars, kas dzīvo (daļējās) bezdarbnieku mājsaimniecībās (t. i., iedzīvotāji vecumā no 0 līdz 59 gadiem, kuri dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu darba intensitāti), 2015. gadā nedaudz samazinājās līdz 10,5 %, ko veicināja labāki darba tirgus apstākļi un kas sekoja nelielam pieaugumam 2014. gadā.

ES 2015. gadā vēl vairāk samazinājās to iedzīvotāju īpatsvars, kuriem draud nabadzības vai sociālās atstumtības risks, taču tas joprojām ir ļoti liels. ES 2015. gadā turpināja samazināties to iedzīvotāju īpatsvars, kuriem draud nabadzības vai sociālās atstumtības risks (AROPE), sasniedzot 23,7 % (samazinājums no 24,4 % 2014. gadā un 24,6 % 2013. gadā), taču tas joprojām ir tuvu savam vēsturiski augstākajam 2012. gada rādītājam. Šis īpatsvars samazinājās arī eurozonā, proti, no 23,5 % 2014. gadā līdz 23,1 % 2015. gadā (2013. gada līmenis). 2015. gadā aptuveni 119 miljoni cilvēku bija pakļauti nabadzības vai sociālās atstumtības riskam, kas ir par aptuveni 3,5 miljoniem cilvēku mazāk nekā 2014. gadā. Pat ja ES vēl ne tuvu nav sasniegusi savu stratēģijas „Eiropa 2020” mērķi, proti, līdz 2020. gadam vismaz 20 miljoniem cilvēku palīdzēt izkļūt no nabadzības vai sociālās atstumtības, to cilvēku skaits, kuri ir pakļauti nabadzības vai sociālās atstumtības riskam, tagad atkal tuvojas līmenim, kāds bija 2008. gadā, kas ir stratēģijas „Eiropa 2020” bāzes gads. 2015. gadā par aptuveni 1,2 miljoniem vairāk cilvēku bija pakļauti nabadzības vai sociālās atstumtības riskam salīdzinājumā ar 2008. gadu, kas ir par 4,8 miljoniem mazāk nekā 2012. gada augstākais rādītājs.

Grieķija joprojām ir sarežģītā situācijā saistībā ar visiem nodarbinātības un sociālajiem rādītājiem, it sevišķi attiecībā uz kopējo bezdarba līmeni un ienākumu nevienlīdzību. Daži uzlabojumi tika reģistrēti attiecībā uz NEET rādītāju un nabadzības riska rādītāju (AROP). Itālijas rādītāji saistībā ar jauniešu situāciju darba tirgū joprojām ir kritiski, un vispārējais bezdarba līmenis tikai nedaudz samazinās salīdzinājumā ar ES vidējo rādītāju. Tai pašā laikā situācija joprojām ir sarežģīta saistībā ar sociālajiem rādītājiem, it sevišķi AROP. Portugālē vispārējais bezdarba līmenis un jauniešu bezdarba līmenis joprojām ir augsts, lai gan ir novērots mērens samazinājums. Gan nabadzības riska rādītājs, gan ienākumu nevienlīdzības rādītājs atspoguļo augstu līmeni salīdzinājumā ar ES vidējo rādītāju, lai gan šie rādītāji nedaudz samazinās. Spānijā bezdarbs un NEET rādītājs pastāvīgi uzlabojās (lai gan rādītāji vēl aizvien ir problemātiski). Joprojām problemātiska ir jauniešu bezdarba, nabadzības un nevienlīdzības situācija. Kiprā ir reģistrētas labvēlīgas izmaiņas vispārējā un jauniešu bezdarba līmenī, kā arī NEET rādītājā — visi rādītāji samazinās no ļoti augsta līmeņa. Tomēr mājsaimniecību reālais bruto izmantojamais ienākums 2015. gadā joprojām bija negatīvs, un visvairāk pieauga nabadzības riska rādītājs. Rumānijai joprojām ir būtiskas problēmas saistībā ar NEET, AROP un nevienlīdzības rādītājiem. Attiecībā uz nevienlīdzību vērojams būtisks pieaugums. Arī Lietuvā ir reģistrēts gan AROP, gan ienākumu nevienlīdzības straujš pieaugums. Latvijā bija vērojams vislielākais jauniešu bezdarba līmeņa pieaugums, lai gan situācija valstī joprojām ir stabila attiecībā uz nabadzības riska rādītāja un nevienlīdzības mazināšanu. Horvātijā vispārējais bezdarba līmenis un jauniešu bezdarba līmenis ir augsts, lai gan šie līmeņi strauji samazinās. Bulgārijā būtiskas problēmas joprojām rada augsts NEET rādītājs un ienākumu nevienlīdzība.

Kopš 2016. gada galveno nodarbinātības un sociālās jomas rādītāju situāciju dalībvalstīs novērtē, izmantojot kopīgi saskaņotu metodiku, ar ko vienoti nosaka katra rādītāja līmeni un izmaiņas (kā paskaidrots 4. pielikumā). Pamatojoties uz šo metodiku, 1. tabulā ir sniegts kopsavilkums par rezultātu pārskatu. Kā tas izriet no analīzes šajā iedaļā un 2. iedaļā (skatīt 1., 14., 15., 26., 27. un 28. attēlu), piecas dalībvalstis (Grieķija, Kipra, Portugāle, Spānija un Itālija) saskaras ar virkni būtisku nodarbinātības un sociālo problēmu, lai gan jaunākās attīstības ziņā to situācija nav viennozīmīga. Piecas citas dalībvalstis (Bulgārija, Horvātija, Latvija, Lietuva un Rumānija) kopsavilkuma tabulā ir atzīmētas vairākkārt — ar atšķirīgām smaguma pakāpēm un saistībā ar vai nu nodarbinātības, vai sociālajiem rādītājiem. Pārējā iedaļas daļā ir sniegta rezultātu pārskata detalizēta analīze.

Pašnodarbinātība kopumā samazinās, ko galvenokārt nosaka nozaru dinamika, lai gan valstīs ir novērojamas ļoti atšķirīgas tendences. Vidējais pašnodarbinātības rādītājs 2015. gadā samazinājās no 14,4 % līdz 14,1 %, kas ir zemākais rādītājs kopš 2008. gada, pašnodarbinātībai samazinoties par 0,4 %, savukārt kopējam nodarbinātības līmenim paaugstinoties par 1 % (skatīt 1. iedaļu). Izņemot primārās nozares (lauksaimniecība, mežsaimniecība un zivsaimniecība), ko skar strukturāla lejupslīdē, pašnodarbināto skaits samazinājās tikai par 0,1 % (nevis 0,4 %) un saglabājās virs 2008. gada līmeņa. Tomēr pašnodarbinātība 2015. gadā pieauga gandrīz pusē dalībvalstu. Lielākais pieaugums absolūtā izteiksmē bija vērojams Polijā, Spānijā un Nīderlandē. Sieviešu īpatsvars pašnodarbinātībā turpināja gausi palielināties no 31,8 % 2014. gadā līdz 32,2 % 2015. gadā (2008. gadā tas bija 30,4 %). Sievietes veido 34,4 % no pašnodarbinātu personu bez darbiniekiem (individuālā darba veicēji) skaita un 43,9 % no individuālā darba veicēju ar terciāro izglītību skaita. Tomēr tie ir tikai aptuveni 26 % no visiem pašnodarbinātajiem ar darbiniekiem.

Jauni uzņēmumi Eiropas Savienībā ir būtisks darbvietu radīšanas avots. Jaunizveidoti uzņēmumi 2014. gadā veidoja vairāk nekā 4 % no kopējās nodarbinātības uzņēmējdarbības jomā tādās valstīs kā Polija, Latvija, Portugāle, Lietuva un Slovākija. Mazie un vidējie uzņēmumi (MVU) veidoja gandrīz 71 % no kopējā nodarbinātības pieauguma. Šie dati sniedz priekšstatu par darbvietu radīšanas potenciālu, ko varētu izmantot, novēršot šķēršļus uzņēmējdarbībai un uzņēmumu izaugsmei. Vairāk nekā divās trešdaļās dalībvalstu 2014. gadā tika reģistrēts jaunizveidotu uzņēmumu skaita pieaugums. Tomēr pastāv būtiskas atšķirības attiecībā uz uzņēmumu dibināšanas līmeni un to vidējo lielumu (7. attēls).

Šajā iedaļā ir sniegts pārskats par jaunākajiem svarīgākajiem nodarbinātības un sociālajiem rādītājiem un pasākumiem, ko dalībvalstis veikušas prioritārās jomās, kuras noteiktas ES nodarbinātības pamatnostādnēs, ko Padome pieņēma 2015. gadā un bez izmaiņām vēlreiz pieņēma 2016. gadā. Par katru pamatnostādni ir aprakstītas jaunākās tendences saistībā ar konkrētiem galvenajiem rādītājiem, kā arī dalībvalstu īstenotie politikas pasākumi. Šajā iedaļā ir izmantota informācija no dalībvalstu 2016. gada valsts reformu programmām un no Eiropas Komisijas avotiem. Ja nav norādīts citādi, ziņojumā ir ietverti tikai politikas pasākumi, kas īstenoti pēc 2015. gada jūnija. Izsmeļoša analīze par jaunākajām norisēm darba tirgū ir sniegta 2016. gada ziņojumā par darba tirgus un algu tendencēm un 2016. gada pārskatā par tendencēm nodarbinātības un sociālajā jomā Eiropā.

Saskaņā ar pēdējo gadu tendencēm vairākas dalībvalstis modernizē savas algu noteikšanas sistēmas, lai algās labāk ņemtu vērā darba ražīguma izmaiņas. Somija ir paplašinājusi uzņēmuma līmeņa darba koplīguma slēgšanas sarunu iespējas, jo nozaru koplīgumi var ietvert „krīzes klauzulu”, kas nosaka gadījumus, kad ir iespējams atkāpties no koplīgumiem par tādiem jautājumiem kā algas un darba laiki. Turklāt visi darba devēji, tostarp tie, kas nav darba devēju konfederāciju biedri, varēs panākt vietēja līmeņa vienošanos saskaņā ar darba koplīguma noteikumiem (skatīt arī ziņojuma 2.3. iedaļu par sociālo dialogu, arī par Francijas centieniem vienkāršot sociālo dialogu uzņēmumu līmenī). Īrija ir no jauna ieviesusi savu nozares algas noteikšanas sistēmu (2013. gadā Augstākā tiesa būtiskus šīs sistēmas aspektus atzina par neatbilstošiem konstitūcijai), paredzot jaunus noteikumus par darba koplīgumu attiecināšanu uz visiem konkrētās nozares darba ņēmējiem. Turklāt Īrijas tiesību aktos ir noteikta darba koplīguma slēgšanas sarunu precīzāka definīcija, lai precizētu nosacījumus, ar kādiem Darba tiesa ir pilnvarota izšķirt darba koplīguma slēgšanas sarunu strīdus gadījumos, kad uzņēmumā nav paredzēti darba koplīguma slēgšanas sarunu nosacījumi. Beļģijas federālais ekonomikas un nodarbinātības ministrs iesniedza tiesību akta priekšlikumu par 1996. gada Konkurences likuma reformu, kura ir jāapspriež ar sociālajiem partneriem un kuras mērķis ir līdz 2016. gada beigām ieviest jaunu darba koplīgumu slēgšanas sistēmu.

Tikai dažās dalībvalstīs nodokļu sloga samazinājumi tika panākti ar vispārīgiem vai konkrētiem sociālā nodrošinājuma iemaksu samazinājumiem. Šādi pasākumi ir pieņemti, piemēram, Beļģijā, Igaunijā, Francijā un Apvienotajā Karalistē. Beļģijā darba devēja sociālā nodrošinājuma iemaksas pakāpeniski samazināsies laikposmā no 2016. līdz 2019. gadam, daļēji un pakāpeniski atceļot esošās algu subsīdijas. Tiks paplašināti īpaši samazinājumi attiecībā uz MVU un pašnodarbinātām personām. Francijā kopš 2016. gada aprīļa darba devēja sociālā (ģimenes) nodrošinājuma iemaksām par algām, kas atbilst no 1,6 līdz 3,5 minimālajām algām, piemēro 1,8 procentpunktu samazinājumu. Francija arī plāno palielināt nodokļu kredītu konkurētspējai un nodarbinātībai (CICE), kas patlaban ir 6 % no uzņēmuma algu saraksta attiecībā tikai uz algām, kuras nepārsniedz 2,5 minimālās algas. Somijā 2016. gada martā ar sociālajiem partneriem parakstīja konkurētspējas nolīgumu, kas nosaka darbaspēka izmaksu vienreizēju samazinājumu par 5 % (saskaņā ar jaunākajām aplēsēm šis samazinājums ir aptuveni 3 %), kurš jāsasniedz, pārceļot sociālās iemaksas no darba devējiem uz darbiniekiem, kā arī veicot dažus papildu pasākumus (tostarp, pagarinot darba stundas, skatīt 2.3. iedaļu).

Dažas dalībvalstis īsteno pasākumus, lai veicinātu uzņēmējdarbību un jaunuzņēmumus, it sevišķi jauniešu vidū. Dažās valstīs ir ieviesti pasākumi, kas atbalsta sociālo uzņēmumu izveidi. Proti, Ungārija ir ieviesusi mācības un finansiālu atbalstu jauniem uzņēmējiem (shēmas „Garantija jauniešiem” ietvaros) un sociālajiem uzņēmumiem (ietverot ar nodarbinātību saistītas pagaidu algas subsīdijas nelabvēlīgā situācijā esošiem darba ņēmējiem). Latvija izstrādā jaunu tiesisko regulējumu attiecībā uz sociālo uzņēmējdarbību un ir ieviesusi atbalstu sociālajiem uzņēmumiem, lai palielinātu nelabvēlīgā situācijā esošu grupu nodarbinātības iespējas. Beļģija un Īrija ir ieviesušas nodokļu atvieglojumus pašnodarbinātām personām. Saistībā ar priekšlikumu izmantot bezdarbnieku pabalstus darba meklētāju aktivizēšanas nolūkos Somija plāno jaunuzņēmumiem (arī jauniešiem, kas uz pusslodzi darbojas kā uzņēmēji) piešķirt dotācijas un algas subsīdijas, it sevišķi saistībā ar pirmā darbinieka pieņemšanu darbā. Grieķija īsteno programmas, lai atbalstītu jaunuzņēmumu veidošanu un pašnodarbinātību starp personām, kas ieguvušas terciāro izglītību.

Darbaspēka nodokļu slogs Eiropā joprojām ir kopumā stabils, bet starp dalībvalstīm pastāv būtiskas atšķirības. Aplūkojot atsevišķus darba ņēmējus, kas saņem vidējo algu (9. attēls), nodokļu slogs svārstās no mazāk nekā 30 % Īrijā un Maltā līdz gandrīz 50 % Beļģijā, Ungārijā, Vācijā, Austrijā, Francijā un Itālijā. Līdzīgas atšķirības novērojamas attiecībā uz darba ņēmējiem ar zemākiem ienākumiem (cilvēki, kas pelna 67 % no vidējās algas), lai gan valstīs ir novērojami dažādi modeļi attiecībā uz nodokļu likmju progresivitāti. Laikposmā no 2014. līdz 2015. gadam vidējais nodokļu slogs kopumā saglabājās stabils, lai gan vairākas dalībvalstis samazināja nodokļu sloga ietekmi uz darbaspēka izmaksām (Spānija, Grieķija un Igaunija, kā arī Francija attiecībā uz darba ņēmējiem ar zemiem ienākumiem — par apmēram 1 procentpunktu). Savukārt Portugālē bija vērojams būtisks pieaugums (šajā valstī pēdējos gados reģistrēts lielākais kāpums attiecībā uz darbaspēka nodokļu slogu, ko piemēro vidējiem ienākumiem).

Kopumā jauniešu bezdarba līmenis samazinājās no maksimālajiem gandrīz 24 % 2013. gadā līdz 20,3 % 2015. gadā, bet tas joprojām ir gandrīz par 4,4 procentpunktiem augstāks nekā 2008. gadā. Dažas dalībvalstis 2016. gada pirmajā pusgadā joprojām reģistrēja gandrīz 40 % vai augstāku līmeni (Itālija, Spānija, Grieķija) bez būtiskiem samazinājumiem, lai gan citas smagi skartas dalībvalstis reģistrēja ievērojamus uzlabojumus (it sevišķi Kipra un Horvātija). Jauniešu bezdarba līmenis dalībvalstīs joprojām ir augsts, lai gan tas pakāpeniski samazinās (skatīt 14. attēlu, kur diagonālā līnija norāda uz negatīvu savstarpēju saistību starp variācijām un jauniešu bezdarba līmeni).

Tomēr, neskatoties uz sākotnējās PIA pozitīvu ietekmi, tā joprojām nav tik pievilcīga kā vispārējā izglītība, kur vidējais uzņemšanas rādītājs pēdējos 10 gadus ir saglabājies stabils. ES mērogā sākotnējās PIA studentu īpatsvars kopējā vidusskolas skolēnu skaitā ir 48 % un visu profesionālās apmācības programmas studentu īpatsvars vidusskolas, pēcvidusskolas (kas nav terciārā izglītība) un īsā cikla terciārās izglītības (ISCED 3-5) līmenī ir 39 %. Formālās PIA programmas piesaista vecākus studentus, proti, 36,6 % PIA studentu ES bija 20 vai vairāk gadu, t. i., vecāki par vidējās izglītības tipisko vecumu, un daudzi no viņiem, visticamāk, atgriežas PIA pēc savas izglītības pārtraukuma. Šī grupa veido krietni vairāk nekā pusi no visiem PIA studentiem Dānijā, Īrijā, Spānijā un Somijā.

Pāreju uz darba tirgu veicina arī efektīva profesionālā izglītība un apmācība (PIA), jo tā sekmē profesionālās un transversālās prasmes. Absolventi ar PIA kvalifikāciju vidusskolas līmenī un pēcvidusskolas līmenī (kas nav terciārā izglītība) parasti spēj sekmīgāk pāriet no izglītības uz darba tirgu, un viņiem ir augstāks nodarbinātības rādītājs nekā absolventiem no vispārējās izglītības ar salīdzināmiem apguves līmeņiem (13. attēls).

Neskatoties uz šo pieaugumu, dalībvalstīs un starp tām pastāv ievērojamas atšķirības attiecībā uz pamatprasmju, piemēram, rakstpratības, rēķinātprasmes un iemaņu zinātnē, apguvi (10. attēls). Saskaņā ar ESAO 2012. gada Starptautiskās skolēnu novērtēšanas programmas (PISA) aptauju par pamatkompetencēm 22,1 % Eiropas 15 gadus vecu skolēnu ir vāji rezultāti matemātikā, 17,8 % — lasīšanā un 16,6 % — zinātnēs. Nelabvēlīga sociālekonomiskā situācija, īpašas izglītības vajadzības un migrantu izcelsme ir daži no būtiskākajiem faktoriem, kas saistīti ar vājo pamatprasmju apguvi. Skolām, kurās ir skolēni no nelabvēlīgas sociālekonomiskās vides, parasti ir relatīvi zemākas kvalitātes resursi. Turklāt PISA liecina, ka resursu piešķiršana ietekmē arī izglītības sistēmas vispārējos rezultātus un it sevišķi vienlīdzību izglītības jomā, proti, dažādās valstīs pēc resursu taisnīgākas sadales starp skolām tika iegūti labāki rezultāti matemātikas jomā; tautsaimniecības ar augstākiem veiktspējas rādītājiem parasti līdzekļus piešķir taisnīgāk, sadalot tos starp visām skolām neatkarīgi no to sociālekonomiskā raksturojuma.

Iegūtā izglītības līmeņa rādītāji 2015. gadā turpināja uzlaboties. Saskaņā ar pēdējās desmitgades tendencēm priekšlaicīgas mācību pārtraukšanas līmenis lielākajā daļā dalībvalstu 2015. gadā samazinājās par vidēji 0,2 procentpunktiem, sasniedzot 11 %. Tomēr Spānijā, Maltā un Rumānijā reģistrētais līmenis joprojām daudz neatpaliek no 20 %, un sešās citās dalībvalstīs tas pārsniedz stratēģijas “Eiropa 2020” pamatmērķi, proti, 10 %. Priekšlaicīgas mācību pārtraukšanas rādītājs ir augstāks romu skolēnu un migrantu izcelsmes jauniešu vidū, it sevišķi ārvalstīs dzimušu skolēnu vidū. Pastāvīgi un būtiski palielinās terciāro izglītību ieguvušo personu skaits vecumā no 30 līdz 34 gadiem. Pašreizējais rādītājs ir 38,7 %, kas ir 0,8 procentpunktu pieaugums 2015. gadā vien, un 17 dalībvalstīs tas pārsniedz stratēģijā “Eiropa 2020” noteikto pamatmērķi 40 % apmērā.

Joprojām ir ļoti lielas iespējas palielināt gados vecāku darba ņēmēju nodarbinātības līmeni, neraugoties uz to, ka pēdējo desmit gadu laikā daudzās valstīs ir ievērojami paaugstinājies šīs grupas nodarbinātības līmenis un ka gados vecāki darba ņēmēji ir tikuši galā ar krīzi samērā labāk nekā citas vecuma grupas. Demogrāfisko tendenču dēļ vēl vairāk ir vajadzīgas aktīvas vecumdienas. Vecāka gadagājuma darba ņēmēju (55–64 gadi) nodarbinātības līmenis 2015. gadā bija no 34,3 % Grieķijā līdz 74,5 % Zviedrijā; ES vidējais rādītājs bija 53,3 %, un četrās valstīs šis līmenis bija zem 40 %. Nodarbinātības līmenis sievietēm vecumā no 55 līdz 64 gadiem pamazām uzņem apgriezienus, bet joprojām ir zemāks, proti, 2015. gadā tas bija 46,9 %. Pastāv arī būtiskas dzimumu atšķirības darba mūža ilgumā, proti, sievietes strādā vidēji par 5,1 gadu mazāk nekā vīrieši (32,7 gadi salīdzinājumā ar 37,8 gadiem 2014. gadā) (17. attēls). Šī vidējā atšķirība slēpj būtiskas atšķirības starp dalībvalstīm un ir saistīta ar vairākiem faktoriem, tostarp tādiem šķēršļiem kā nepietiekama piekļuve aprūpes pakalpojumiem un zemāks pensionēšanās vecums sievietēm nekā vīriešiem (detalizētu analīzi skatīt turpmāk).

Papildus bezdarbniekiem stabila daļa jauniešu vecumā no 15 līdz 24 gadiem ir neaktīvi un nav iesaistīti izglītībā vai apmācībā. Kopumā ES 2015. gadā 6,6 miljoni cilvēku vecumā no 15 līdz 24 gadiem nemācījās, nestrādāja un neapguva arodu (NEET). Tie ir 12 % no iedzīvotājiem attiecīgajā vecuma grupā, kas ir pieaugums no 10,9 % 2008. gadā, bet samazinājums no maksimālajiem 13,2 % 2012. gadā. Kā redzams 15. attēlā, vairākās valstīs joprojām tiek reģistrēts augsts NEET līmenis, proti, tuvu vai virs 20 % (Horvātijā, Bulgārijā, Itālijā un Rumānijā; Rumānijā 2015. gadā pat tika reģistrēts būtisks pieaugums). NEET rādītāji ir būtiski palielinājušies arī Dānijā, Somijā, Francijā un Slovākijā. Puse no NEET bija neaktīvi. Starp dalībvalstīm pastāv būtiskas atšķirības, bet ES mērogā šis īpatsvars saglabājas stabils (16. attēls). Starp sievietēm, kas ir NEET, biežāk par bezdarbu ir sastopama neaktivitāte, savukārt vīriešu vidū ir novērojams pretējais.

Avots: Eurostat (DSA, 2015. gads). Šis rādītājs apraksta nodarbinātības līmeni vecuma grupā no 20 līdz 34 gadiem personām, kas ir ieguvušas izglītību 1–3 gadus pirms apsekojuma, iegūstot vidējās izglītības diplomu (ISCED 3) vai pēcvidusskolas (kas nav terciārā izglītība) diplomu (ISCED 4), no tās pašas vecuma grupas cilvēkiem, kuri pašreiz nav iesaistīti turpmākā formālā vai neformālā izglītībā vai apmācībā. Datu pārtraukums laika periodos attiecībā uz Luksemburgu un Ungāriju; Čehijas Republikas, Igaunijas, Horvātijas, Austrijas un Slovēnijas dati par vispārējās izglītības absolventiem nav uzticami; Luksemburgas dati par PIA absolventiem nav uzticami.

Sievietes arī mēdz uzņemties ilgāka termiņa aprūpes pienākumus un saskaras ar būtiskiem finansiāliem kavēkļiem, kad ienāk darba tirgū vai vēlas strādāt vairāk. Tādējādi pastāv lielāka iespēja, ka sievietes samazinās darba laiku vai vispār pārtrauks nodarbinātību. Ungārijā, Īrijā, Slovākijā, Igaunijā, Čehijas Republikā un Apvienotajā Karalistē 2015. gadā vairāk nekā 25 % neaktīvo sieviešu (20–64 gadu vecuma grupā) bija neaktīvas ģimenes pienākumu dēļ (arī saistībā ar bērnu un nespējīgu pieaugušo aprūpi). Turklāt dažu nodokļu atvieglojumu sistēmu ietvaros naudas pārvedumi un ar nodokļiem saistīts atbalsts mazina otro pelnītāju motivāciju strādāt, tādējādi apgrūtinot sieviešu dalību darba tirgū. Augstas bērnu aprūpes izmaksas var būt vēl viens šķērslis, kas kavē otrā pelnītāja divu strādājošo ģimenē nodarbinātības uzsākšanu vai atsākšanu. It sevišķi tas attiecas uz Apvienoto Karalisti un Īriju, kur bērnu aprūpes izmaksas vidēji veido vairāk nekā 23 % no ģimenes neto ienākumiem. ES kopumā 2014. gadā tikai 28 % bērnu vecumā no 0 līdz 3 gadiem un 83 % bērnu vecumā no 3 gadiem līdz obligātajam skolas vecumam bija nolīgti formāli aprūpes pakalpojumi. Tādējādi sieviešu zemāks nodarbinātības līmenis ir cieši saistīts ar lielu pusslodzes darba īpatsvaru, proti, 31,9 % sieviešu salīdzinājumā ar tikai 8,3 % vīriešu, kas ir nodarbināti uz pusslodzi. Šis jautājums ir vēl jo aktuālāks vecākiem — 40,5 % māšu salīdzinājumā ar 5,7 % tēvu, kas ir nodarbināti uz pusslodzi.

Visās dalībvalstīs sieviešu nodarbinātības līmenis ir zemāks nekā vīriešu nodarbinātības līmenis, un visā ES pastāv lielas atšķirības. ES 2015. gadā vīriešu nodarbinātības līmenis (vecumā no 20 līdz 64 gadiem) bija 75,9 %, bet sievietēm tas sasniedza tikai 64,3 % (19. attēls), neraugoties uz to, ka sievietes iegūst aizvien augstākas kvalifikācijas un izglītības apguves ziņā pat apsteidz vīriešus. 2015. gadā 43,4 % sieviešu (vecumā no 30 līdz 34 gadiem) bija ieguvušas terciāro izglītību salīdzinājumā ar 34 % vīriešu. Astoņās dalībvalstīs ir reģistrēts sieviešu nodarbinātības līmenis 60 % vai zemākā apmērā, kā arī lielas nodarbinātības līmeņa atšķirības starp dzimumiem, un lielākā daļa no šīm dalībvalstīm saskaras ar izteiktu sabiedrības novecošanu. Šīs nodarbinātības atšķirības starp vīriešiem un sievietēm (15–64 gadi) ir sevišķi izteiktas bēgļu vidū (17 procentpunkti) un migrantu vidū (19 procentpunkti).

Ārpus ES dzimušo iedzīvotāju aktivitātes un nodarbinātības līmenis arī ir zemāks par vidējo, proti, ir novērojama vidēja aktivitātes atšķirība par 4,2 procentpunktiem salīdzinājumā ar vietējiem iedzīvotājiem (20 līdz 64 gadu vecuma grupā), bet septiņās dalībvalstīs tā pat pārsniedz 10 procentpunktus (18. attēls). Sieviešu vidū šī neaktivitātes atšķirība ir vēl lielāka. Arī ārpus ES dzimušo personu nodarbinātības līmenis ir vidēji par 10,4 procentpunktiem zemāks nekā attiecīgajā valstī dzimušo nodarbinātības līmenis; trijās dalībvalstīs šī atšķirība sasniedz aptuveni 20 procentpunktus un pārsniedz 15 procentpunktus četrās citās dalībvalstīs; sieviešu vidū šī atšķirība jau atkal ir vēl lielāka. Vidēji ārpus ES dzimušu sieviešu nodarbinātības līmenis ir par 13,5 procentpunktiem zemāks nekā attiecīgajā valstī dzimušo sieviešu nodarbinātības līmenis. Problēmas nereti rada otrā paaudze, proti, tādu cilvēku (vecumā no 25 līdz 54 gadiem), kas dzimuši ES vecākiem, kuri dzimuši ārpus ES, nodarbinātības līmenis ir par 5,7 procentpunktiem zemāks un aktivitātes līmenis ir par 3,7 procentpunktiem zemāks nekā to, kam vismaz viens no vecākiem ir dzimis attiecīgajā valstī.

Dati arī parāda lielas aktivitātes un nodarbinātības līmeņa atšķirības personām ar invaliditāti. Turklāt ir sagaidāms, ka iedzīvotāju novecošanas rezultātā personu ar invaliditāti skaits ES līdz 2020. gadam palielināsies no 80 miljoniem līdz 120 miljoniem. Aktivitātes atšķirība (20 līdz 64 gadu vecuma grupā) starp personām ar invaliditāti un bez tās ES 2014. gadā sasniedza 21,1 procentpunktu (60,6 % salīdzinājumā ar 81,7 %), nodarbinātības atšķirība — 23,8 procentpunktus (48,7 % salīdzinājumā ar 72,5 %). It sevišķi Lietuvā, Īrijā un Maltā nodarbinātības atšķirība bija gandrīz 40 procentpunkti, un 12 valstīs tā pārsniedza 30 procentpunktus. Saskaņā ar EU-SILC 2014. gada datiem Grieķijā, Īrijā, Maltā un Horvātijā personu ar invaliditāti nodarbinātības līmenis ir zem 30 %. Personas ar invaliditāti parasti agrāk aiziet no darba tirgus. Vecumā no 55 līdz 64 gadiem šādām personām ir ļoti zems nodarbinātības līmenis, proti, 34,5 %.

Papildus zemam pilnslodzes ekvivalentajam nodarbinātības līmenim sievietes saskaras ar ievērojamām darba samaksas atšķirībām. ES 2014. gadā šīs atšķirības bija 16,6 % ar lielām variācijām starp dažādām dalībvalstīm (skatīt 20. attēlu). Darba samaksas atšķirībām starp dzimumiem ir dažādi iespējamie iemesli, piemēram, atšķirīga darba pieredze, darba laiks, darba veids vai nodarbinātības nozare. ES kopumā pastāv samērā liela darba tirgus segregācija, sasniedzot 25,3 % attiecībā uz profesionālo segregāciju un 18,3 % attiecībā uz nozaru segregāciju. Sievietes mēdz strādāt nozarēs, kurās ir nosacīti zemāks atalgojums, ir mazāk pārstāvētas vadošos amatos un ir vairāk nekā vīrieši pārstāvētas pusslodzes nodarbinātībā, kas ir sliktāk atalgota nekā pilnslodzes darbs par stundu. Darba samaksas atšķirības starp dzimumiem par labu vīriešiem pastāv gandrīz visās profesijās. Turklāt darba samaksas atšķirības starp dzimumiem var veicināt arī citi nenovēroti faktori, piemēram, diskriminācija. Sieviešu zemāka darba samaksa, saīsināts darba laiks un saīsināts karjeras laiks negatīvi ietekmē viņu kopējo peļņu un pensiju tiesības.

Lielākajā daļā dalībvalstu laikposmā no 2014. līdz 2015. gadam ilgstošs bezdarbs samazinājās, tomēr tas joprojām rada būtisku problēmu, jo vairāk nekā 10,3 miljoni eiropiešu (2016. gada 1. ceturksnī) meklē darbu ilgāk nekā vienu gadu, ieskaitot 6,5 miljonus, kas darbu meklē jau ilgāk nekā divus gadus. Austrijā, Beļģijā, Horvātijā, Somijā, Luksemburgā, Nīderlandē, Rumānijā un Zviedrijā 2015. gadā ilgstošs bezdarbs palielinājās kā īpatsvars no ekonomiski aktīvo iedzīvotāju skaita, savukārt vissmagāk skartajās dalībvalstīs tas samazinājās, dažreiz pat lielā mērā (21. attēls). Tomēr Grieķijā, Spānijā un Horvātijā tas joprojām ir virs 10 % un Slovākijā, Portugālē, Itālijā, Kiprā, Bulgārijā un Īrijā — virs 5 %. Palielinoties bezdarba ilgumam, pasliktinās saikne ar darba tirgu, ievērojami samazinās iespēja no jauna iekārtoties darbā stabilā darbvietā, kā arī palielinās neaktivitātes risks, jo samazinās nodarbināmība un veidojas šķēršļi dalībai darba tirgū.

Avots: Eurostat, DSA.

Starp dalībvalstīm pastāv lielas atšķirības tajā, cik sekmīgi izdodas palīdzēt ilgstošajiem bezdarbniekiem atrast darbu. Ilgstošajiem bezdarbniekiem sniegto pakalpojumu kvalitāte joprojām ir ārkārtīgi svarīga, lai nodrošinātu viņu efektīvu integrāciju darba tirgū saskaņā ar Padomes 2016. gada 15. februāra ieteikumu par ilgstošo bezdarbnieku integrāciju darba tirgū.

2.2.2. Politikas pasākumi

Dažās dalībvalstīs, piemēram, Kiprā, Ungārijā un Zviedrijā, īpaša uzmanība ir pievērsta politikas virzieniem, kuru mērķis ir risināt zemu pamatprasmju līmeni, un šie jautājumi ir aplūkoti Komisijas nesen pieņemtajā priekšlikumā par prasmju garantiju. Nereti dalībvalstis šo problēmu ir mēģinājušas atrisināt, uzlabojot savas PIA sistēmas. Zviedrijā nesen īstenota iniciatīva bija vērsta uz agrīnu iejaukšanos izglītības pirmajos gados (t. i., pirmsskolas līmenī un 1.–3. klasē), īpašu uzmanību pievēršot pamatprasmēm. Ungārijā un Slovākijā par īpašu mērķi ir noteikta digitālo prasmju pilnveidošana. Kiprā mērķis bija uzlabot līdzdalību un pielāgot PIA darba tirgus vajadzībām.

Tāpat darba kārtības augšgalā ir bijuši centieni veicināt iekļaujošu izglītību, pirmām kārtām nosakot mērķi samazināt plaisu izglītības jomā attiecībā uz nelabvēlīgā situācijā esošiem izglītojamajiem (tostarp izglītojamajiem ar īpašām izglītības vajadzībām, migrantiem un romiem). Pēdējā gada laikā Čehijas Republikā, Grieķijā, Polijā, Portugālē un Slovākijā tika ieviestas iniciatīvas ar mērķi padarīt izglītību iekļaujošāku. Pasākumu galvenais mērķis bija veicināt plašāku izglītojamo grupu (it sevišķi no nelabvēlīgā situācijā esošām grupām) dalību tradicionālās skolās agrīnākā vecumā. Ungārija samazināja obligāto skolas vecumu agrīnajā pirmsskolas izglītībā un aprūpē no pieciem uz trim gadiem. Čehijas Republika pieņēma tiesību aktu nolūkā no 2017. gada septembra šo vecumu samazināt no sešiem uz pieciem gadiem. Grieķija ieviesa izglītības prioritārās zonas, t. i., uzņemšanas klases, papildu apmācības un uzņemšanas struktūras migrantu izglītošanai pirmsskolas izglītības iestādēs. Portugāle palielināja stipendiju skaitu studentiem no ekonomiski neaizsargātas vides un pašlaik palielina arī valsts atbalstu agrīnai pirmsskolas izglītībai un aprūpei. Slovākija nāca klajā ar iniciatīvu, kuras mērķis ir novērst bērnu neatbilstīgu ievietošanu īpašās skolās, balstoties vienīgi uz to, ka viņi nāk no nelabvēlīgas sociālekonomiskās vides. Beļģijā (Flāmu kopienā) visiem bērniem, tostarp bērniem ar īpašām vajadzībām, tagad ir tiesības apmeklēt tradicionālo skolu, ja tas ir iespējams, paredzot saprātīgus pielāgojumus.

Vairākas dalībvalstis uzsver atbalsta pasākumus skolotājiem, pasniedzējiem, skolu vadītājiem un citiem izglītības darbiniekiem. Tā tas ir Beļģijā (kur ir veikti pirmie pasākumi gan Flāmu, gan Franču kopienā), Čehijas Republikā, Horvātijā, Kiprā, Latvijā, Rumānijā, Slovākijā un Zviedrijā.

Dalībvalstis īsteno centienus, lai palielinātu terciārās izglītības apguvi un augstākās izglītības absolventu nodarbināmību. Pasākumi paredz labāk piesaistīt nelabvēlīgā situācijā esošas un neaizsargātas grupas, izstrādāt skaidras sistēmas pārejai no profesionālās izglītības un citiem izglītības veidiem uz augstāko izglītību, kā arī samazināt mācības pārtraukušo studentu skaitu. Zviedrijā valdība līdz 2019. gadam finansēs aptuveni 14 600 jaunas studiju vietas augstākajā izglītībā, lai vēl vairāk palielinātu līdzdalību. Čehijas Republika un Portugāle ir palielinājušas stipendijas un atbalstu cilvēkiem no ekonomiski neaizsargātā situācijā esošām ģimenēm. Augstākās izglītības atbilstība tiek uzlabota, plašāk izmantojot prasmju prognozes un absolventu nodarbinātības datu, iesaistot darba devējus mācību programmu izstrādē, attīstot plašāku mācību režīmu daudzveidību (nepilna laika mācības, tālmācības u. c.) un turpinot attīstīt augstāko profesionālo izglītību un augstāko arodizglītību. Spānija turpina pilnveidot savu absolventu izsekošanas sistēmu, lai novērtētu studiju programmu nodrošināto nodarbināmību. Beļģijā īsteno pasākumus, kuru mērķis ir palielināt nodarbināmību, it sevišķi, uzlabojot izaugsmes iespējas ar īsā cikla programmām (Flāmu kopiena) un ar duālām vai uz darbu balstītām izglītības programmām bakalaura līmenī (Beļģijas franču valodas kopiena).

Ir veiktas pieaugušo izglītības politikas reformas, lai nodrošinātu, ka izglītība un apmācība atbilst darba tirgus vajadzībām. Kiprā, Ungārijā, Lietuvā, Rumānijā un Zviedrijā šajā jomā nesen ir pieņemtas iniciatīvas, kas parasti ir vērstas uz pamatprasmēm vai uz prasmju aktualizēšanu un priekšlaicīgas pensionēšanās novēršanu. Piemēram, Zviedrijā saistībā ar 2016. gada budžetu pieņēma tiesības uz pieaugušo izglītību vidusskolas līmenī. No 2017. gada visiem pieaugušajiem ir tiesības papildināt savas iepriekšējās mācības un iegūt vidējās izglītības kvalifikāciju, kas dod piekļuvi augstākajai izglītībai un uzlabo viņu izredzes darba tirgū. Ungārija cenšas pilnveidot 200 000 nelabvēlīgā situācijā esošu personu digitālās prasmes. Lietuva ir pievērsusies nosacījumiem, lai uzlabotu pieaugušo neformālās izglītības un tālākizglītības kvalitāti. Jaunu prasmju programmā Eiropai Komisija aicina veikt pastāvīgus ieguldījumus prasmju apguvē un labāk saskaņot prasmes ar darba tirgus vajadzībām, lai veicinātu kvalitatīvu darbvietu radīšanu.

Īrijā, Spānijā, Francijā, Horvātijā, Polijā un Apvienotajā Karalistē ir īstenoti pasākumi, kas veicina atbilstīgas un augstas kvalitātes zināšanas, prasmes un kompetences, iesaistoties mūžizglītībā un galveno uzmanību pievēršot mācību rezultātiem saistībā ar nodarbināmību, inovāciju, aktīvu pilsoniskumu un/vai labklājību.

Dalībvalstis turpināja uzlabot prasmju un kvalifikāciju pārredzamību. Polija, Horvātija un Somija ir uzlabojušas savas nacionālās kvalifikāciju ietvarstruktūras. Zviedrija ir savu nacionālo kvalifikāciju ietvarstruktūru saskaņojusi ar Eiropas kvalifikāciju ietvarstruktūru. Austrija un Zviedrija ir pievērsušās nesen ieceļojušu migrantu prasmju un kvalifikāciju novērtēšanai un validēšanai.

Jauniešu nodarbinātības jomā shēma „Garantija jauniešiem” ir bijusi pārmaiņu katalizators. Dalībvalstu valsts garantijas jauniešiem shēmas ietver divu veidu darbības: 1) tūlītējus pasākumus, lai sniegtu pielāgotu atbalstu visiem gados jauniem NEET, un 2) vidēja līdz ilgāka termiņa strukturālās reformas, lai uzlabotu institucionālās spējas un nodrošinātu integrētu pieeju pakalpojumu sniegšanai. Runājot par iesaisti, visā ES no visiem 15–24 gadus veciem NEET shēmā „Garantija jauniešiem” 2015. gadā iesaistījās 41,9 %, kas ir pieaugums no 40,4 % 2014. gadā. Īstenošana pilnā apmērā vairākās dalībvalstīs tika veikta tikai nesen, jo daudziem pasākumiem bija vajadzīgas būtiskas reformas un plašas partnerības.

Daudzās dalībvalstīs par svarīgu prioritāti ir noteikti ieguldījumi izpratnes veicināšanas pasākumos, kas domāti jauniešiem, kuri nav reģistrējušies valsts nodarbinātības dienestā (VND). Divas trešdaļas VND pašlaik ir iesaistījušies izpratnes veicināšanas pasākumos saistībā ar shēmas „Garantija jauniešiem” īstenošanu. Zviedrijas stratēģijā „Ceļš uz priekšu — stratēģija NEET” galvenā uzmanība ir pievērsta jauniešu vecumā virs 15 gadiem motivēšanai sākt vai atsākt un pabeigt vidusskolas izglītību vai strādāt (jaunieši tiek aicināti strādāt attiecīgos gadījumos un tikai, ja viņi ir vecumā no 20 līdz 25 gadiem). Valsts NEET koordinators cenšas nodrošināt labāku sadarbību starp valsts aģentūrām, pašvaldībām, novadu padomēm un organizācijām valsts, reģionālā un vietējā līmenī un cieši sadarbojas ar delegāciju nodarbinātiem jauniešiem, lai veicinātu vietēja līmeņa vienošanās starp pašvaldībām un VND un to īstenošanu. Horvātijā CISOK centri (mūžilga karjeras atbalsta centrs), kas izveidoti visā valstī, arvien aktīvāk palīdz darba meklēšanā, nodrošina profesionālo orientāciju un sniedz izpratnes veicināšanas pakalpojumus NEET. Latvijas izpratnes veicināšanas projekta „Zini un pazīsti” mērķis ir iesaistīt NEET izglītībā un pilnveidot viņu prasmes.

Ir izveidotas arī vienas pieturas aģentūras, lai uzlabotu pieejamību un izpratnes veicināšanu. Tās apvieno dažādus ar jauniešiem saistītus pakalpojumus, elastīgā un pieejamā veidā sniedzot plašu pakalpojumu klāstu. Somija 2015. gadā atklāja vienas pieturas konsultāciju centrus jauniešiem. Pašlaik šie centri atrodas 35 pašvaldībās un sniedz zema sliekšņa atbalstu visiem jauniešiem vecumā līdz 30 gadiem, ietverot personīgas konsultācijas un orientāciju, atbalstu dzīves pārvaldībai, karjeras plānošanas atbalstu, sociālo prasmju atbalstu, kā arī izglītības un nodarbinātības atbalstu.

Daudzās dalībvalstīs shēma „Garantija jauniešiem” ir kopumā palīdzējusi likvidēt traucējošas robežas dažādās politikas jomās un nodibināt dzīvotspējīgas partnerības. Ir paplašināta koordinācija starp nodarbinātības, izglītības un jaunatnes politikas virzieniem. Itālijā shēmas „Garantija jauniešiem” īstenošana ir ļāvusi izveidot kopīgu informācijas sistēmu, kurā ir integrētas Izglītības ministrijas un Nodarbinātības ministrijas datubāzes, un sākt īstenot īpašas iniciatīvas, lai veicinātu aktīva darba tirgus politikas virzienus un shēmu „Garantija jauniešiem” skolās. Lietuvā visās pašvaldībās laikposmā no 2015. līdz 2018. gadam tiek īstenots projekts „Atklāj pats”, kas ietver vietējo VND biroju, policijas, bērnu tiesību aizsardzības dienestu, sociālo darbinieku un vietējo jauniešu centru starpnozaru partnerības, lai palīdzētu NEET apgūt personiskās, sociālās un profesionālās prasmes.

Turklāt lielākā daļa dalībvalstu ir izmantojušas uz konkrētām grupām vērstas algas un darbā pieņemšanas subsīdijas, daudzos gadījumos izmantojot ES finansējumu, it sevišķi ESF un Jaunatnes nodarbinātības iniciatīvas finansējumu. Kopš 2015. gada Horvātijā saskaņā ar grozījumiem Likumā par iemaksām darba devēji, kas piedāvā jauniešiem līdz 30 gadu vecumam pastāvīgu darba līgumu, 5 gadus ir atbrīvoti no veselības apdrošināšanas iemaksām un nodarbinātības iemaksām. Igaunija 2015. gadā uzsāka projektu „Mans pirmais darbs”, kas paredz viena gada algas subsīdiju un mācību izdevumu segšanu uz diviem gadiem. Lietuvā darba devēji, kas pieņem darbā VND reģistrētus jauniešus, var saņemt atlīdzinājumu 50 % apmērā no bruto algas laikposmā līdz 6 mēnešiem. Priekšroka tiek dota tādām personu kategorijām kā jaunieši, kas ir ilgstošie bezdarbnieki, vai jauni vecāki ar 2 bērniem. Darba devējiem, kas atlaiž subsidētus darba ņēmējus sešu mēnešu laikā pēc atbalsta piešķiršanas perioda, piemēro sankcijas. 2015. gadā pasākumā iesaistījās 28 % no visiem aktīva darba tirgus politikas dalībniekiem vecumā no 16 līdz 29 gadiem. Kiprā saskaņā ar jaunām shēmām tiek piedāvāta iekārtošana darbā līdz 2 gadiem nenodarbinātiem pamatskolas, vidusskolas un pēcvidusskolas absolventiem līdz 25 gadu vecumam, kuriem ir neliela darba pieredze, piešķirot apmācību pabalstu EUR 125 apmērā nedēļā uz ne ilgāk kā 6 mēnešiem. Shēmās var pieteikties arī terciārās izglītības absolventi vecumā līdz 35 gadiem. Francijā jaunieši vecumā līdz 28 gadiem, kas ir saņēmuši stipendiju, var 4 mēnešu laikā pēc terciārās vai profesionālās vidējās izglītības iegūšanas pieteikties uz „subsīdiju pirmā darba meklēšanai” no EUR 200 līdz EUR 300 apmērā mēnesī. Sagaidāms, ka pasākumu izmantos 126 000 jauniešu. Turklāt pirmajā gadā uzņēmumiem ar mazāk nekā 10 darbiniekiem, kas pieņem mācekli vecumā no 16 līdz 18 gadiem, piešķir piemaksu EUR 4400 apmērā. Arī Rumānijas iestādes pašlaik gatavo darba tiesību grozījumus, kas paredzēs labvēlīgāku aktivizācijas pasākumu kopumus, kuri būs pielāgoti grupām, kas atrodas vistālāk no darba tirgus (ietverot uzņēmējdarbības un nodarbinātības subsīdijas un stimulus attiecībā uz māceklību un stažēšanos).