EIROPAS KOMISIJA Brisel?, 17.10.2014 COM(2014) 635 final KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM par Padomes Direktīvas 2004/81/EK par uzturēšanās atļauju, ko izdod trešo valstu valstspiederīgām personām, kuras ir cilvēku tirdzniecības upuri vai kurām ir palīdzēts nelegāli imigrēt un kuras sadarbojas ar kompetentajām iestādēm, piemērošanu {SWD(2014) 318 final}



1.IEVADS Cilvēku tirdzniecības apkarošana ietver šāda veida noziedzības novēršanu un apkarošanu, kā arī aizsardzības un palīdzības sniegšanu cietušajiem. Lai sekmētu šo mērķu sasniegšanu un stiprinātu cīņu pret nelikumīgo imigrāciju, Padome pieņēma Direktīvu 2004/81/EK, kas reglamentē pagaidu uzturēšanās atļaujas piešķiršanu trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir cilvēku tirdzniecības upuri vai kuriem ir palīdzēts nelegāli imigrēt, un kuri sadarbojas ar kompetentajām iestādēm iespējamo cilvēku tirgotāju izmeklēšanas un kriminālvajāšanas nolūkā. Desmit gados pēc šīs direktīvas pieņemšanas ES līmenī ir pieņemti politiski pasākumi, lai apkarotu cilvēku tirdzniecību. Šajā paziņojumā izvērtēts sasniegtais un sniegts aktualizēts pārskats par galvenajām juridiskajām un praktiskajām problēmām saistībā ar Direktīvas 2004/81/EK piemērošanu. 2011. gada 5. aprīlī tika pieņemta Direktīva 2011/36/ES par cilvēku tirdzniecības novēršanu un apkarošanu un cietušo aizsardzību. Direktīvā 2004/81/EK ir paredzēti īpaši noteikumi par uzturēšanās atļaujām un režīmu, ko piemēro trešo valstu valstspiederīgajiem, kas sadarbojas ar iestādēm, savukārt Direktīvu 2011/36/ES kā horizontālu regulējumu piemēro gan ES pilsoņiem, gan trešo valstu valstspiederīgajiem. Ar pēdējo minēto direktīvu tiek stiprināti daži Direktīvā 2004/81/EK ietvertie noteikumi, tostarp tā ietver pastiprinātu aizsardzības un palīdzības sistēmu bērniem. Tādēļ abi šie tiesību akti ir lasāmi kopā. Turklāt 2012. gadā Komisija iesniedza ES stratēģiju cilvēku tirdzniecības izskaušanai (2012.–2016. gads), par kuru starpposma ziņojums ir iesniegts kopā ar šo paziņojumu. Pirmajā ziņojumā par Direktīvas 2004/81/EK īstenošanu Komisija 2010. gadā minēja arī dažas aktuālās iniciatīvas, ar kurām sekmē cilvēku tirdzniecības upuru tiesību nostiprināšanu, un šīs iniciatīvas pa šo laiku ir pabeigtas. Starp minētajām iniciatīvām ir direktīva, ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesības, atbalstu un aizsardzību un kas pieņemta 2012. gadā, un kopējas Eiropas patvēruma sistēmas izveides pabeigšana 2013. gada jūnijā, nosakot kopīgus standartus un paredzot ciešāku sadarbību, lai nodrošinātu taisnīgu attieksmi pret patvēruma meklētājiem. Viena no Komisijas 2010. gada ziņojumā minētajām problēmām bija ierobežotā salīdzināmu datu pieejamība. Kopš tā brīža ir publicēti divi jauni Eurostat darba dokumenti par cilvēku tirdzniecību. Turklāt kopš 2010. gada Eiropas migrācijas tīkls ir publicējis astoņas ad hoc aptaujas par cilvēku tirdzniecību un mērķtiecīgu pētījumu par „cilvēku tirdzniecības upuru identificēšanu starptautiskajā aizsardzībā un piespiedu atgriešanas procedūrām”. Jaunākie pieejamie dati liecina, ka Eiropas Savienībā 2013. gadā tika piešķirtas 856 pirmreizējās uzturēšanās atļaujas, 2012. gadā — 1 124 un 2011. gadā — 1 194. Saskaņā ar jaunāko Eurostat darba dokumentu par cilvēku tirdzniecību 23 dalībvalstīs, kuras varēja sniegt datus, 2012. gadā 2171 trešo valstu valstspiederīgais tika identificēts/uzskatīts par iespējamo cilvēku tirdzniecības upuri, savukārt 2011. gadā — 2002. 19 dalībvalstis sniegušas datus par 2011. un 2012. gadu par to cietušo personu skaitu, kurām bija piešķirts nogaidīšanas periods, un 2012. gadā tādas bija 1 110 personas, savukārt 2011. gadā — 1 011. 2.DEFINĪCIJAS UN DARBĪBAS JOMA Pēc Direktīvas 2011/36/ES stāšanās spēkā “cilvēku tirdzniecības” definīcija, kas ir spēkā saistībā ar Direktīvas 2004/81/EK piemērošanu, ir Direktīvas 2011/36/ES 2 pantā ietvertā definīcija. Visām dalībvalstīm Direktīva 2004/81/EK ir jāpiemēro attiecībā uz visiem skartajiem trešo valstu valstspiederīgajiem, tostarp, ja runa ir par nelikumīgu ieceļošanu to teritorijā. Saskaņā ar 3. panta 2. punktu dalībvalstis šo direktīvu var piemērot arī tiem, kas bijuši pakļauti kontrabandas darbībām, t.i., neatļautas ieceļošanas, tranzīta un uzturēšanās atbalstīšanā, kā definēts Direktīvā 2002/90/EK. Desmit dalībvalstis ir izmantojušas šo iespēju. Saskaņā ar 3 panta 3. punktu dalībvalstis šīs direktīvas darbības jomā var iekļaut bērnus. Visas dalībvalstis, izņemot Slovākiju, tā arī darīja, savukārt Lietuvā bērni ir iekļauti, ievērojot īpašus nosacījumus. 3.CIETUŠO PERSONU IDENTIFICĒŠANA UN INFORMĀCIJAS SNIEGŠANA Cietušo personu agrīna identificēšana ir būtiska šīs direktīvas efektīvai piemērošanai, lai cietušās personas varētu nekavējoties saņemt informāciju par savām tiesībām, varētu sākt atgūties, pirms sākt apsvērt, vai viņas vēlas sadarboties ar iestādēm.

Saskaņā ar 5. pantu cietušajiem ir jāsniedz nepieciešamā informācija par iespējām, ko piedāvā šī direktīva, “ja dalībvalstu kompetentās iestādes uzskata, ka uz trešo valstu valstspiederīgajiem var attiekties šīs direktīvas darbības joma”. Pienākums sniegt informāciju tagad ir noteikts arī Direktīvas 2011/36/ES 11. panta 6. punktā, kurā ir sniegta skaidra atsauce uz Direktīvu 2004/81/EK. Interpretācija par to, sākot no kura brīža iestādēm ir pienākums sniegt informāciju, arī ir kļuvusi skaidrāka, pateicoties Direktīvas 2011/36/ES 11. panta 2. punktam, saskaņā ar kuru dalībvalstij ir jānodrošina cietušajām personām palīdzība un atbalsts “tiklīdz kompetentajām iestādēm ir norāde uz pamatotu iemeslu”, lai uzskatītu, ka attiecīgā persona varētu būt cietušais. Desmit dalībvalstis savos tiesību aktos ir precizējušas, kad informācija ir sniedzama. Dažu dalībvalstu tiesību aktos nav skaidri noteikts, vai informācija sniedzama arī iespējamajām cietušajām personām, vai tikai pēc tam, kad ir veikta oficiāla identifikācija vai sākts kriminālprocess. Dažās dalībvalstīs tiesību aktos noteikti papildu nosacījumi, piemēram, ka no cietušā jāiegūst lietderīga informācija par iespējamo noziegumu, vai sniegta norāde uz informācijas sniegšanu trešo valstu valstspiederīgajiem, “kas sadarbojas ar iestādēm”, kas savukārt varētu radīt bažas par šīs direktīvas pareizu īstenošanu. Rumānijas tiesību aktos nav precizēts, kurai iestādei būtu jāsniedz informācija, kā arī nav precizēts ne tās saturs, ne formāts. Šķiet, ka Austrijā praksē informācija tiek sniegta, taču 5. pants nav skaidri transponēts valsts tiesību aktos, izņemot vienīgi ar vispārējiem noteikumiem administratīvo tiesību jomā. Ungārijas un Polijas tiesību aktos nav skaidri noteiktas prasības par to, ka cietušajiem jāsniedz visa informācija par visām iespējām, ko piedāvā minētā direktīva. Relatīvi zemais uzturēšanās atļauju skaits liecina par nepieciešamību uzlabot cilvēku tirdzniecības upuru identificēšanu, kā atzīts ES Stratēģijā cilvēku tirdzniecības izskaušanai. Līdz šim vismaz 15 dalībvalstis ir izveidojušas valsts vai reģionālo mehānismu cietušo nosūtīšanai uz atbalsta dienestiem (NRM). Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2011/36/ES 11. pantu dalībvalstij ir pienākums veikt “vajadzīgos pasākumus, lai izveidotu atbilstīgus mehānismus, ar kuriem agrīni identificētu upurus un sniegtu viņiem palīdzību”. Dalībvalstu mazākums tiesību aktos ir precizējušas, kādā formātā informācija ir sniedzama. Praksē lielākā daļa dalībvalstu informāciju sniedz gan mutiski, gan rakstiski. Dažas dalībvalstis tiesību aktos ir noteikušas, ka informācija sniedzama valodā, kuru attiecīgā persona saprot. Iedibinātā prakse ietver iespiestas brošūras, tīmekļa vietnes un specializētas tālruņa informācijas līnijas. Visbeidzot, dažās dalībvalstīs tā pati iestāde, kas ir atbildīga par oficiālu identifikāciju, ir atbildīga arī par informācijas sniegšanu, lai gan tas neizslēdz citu iestāžu iesaisti. Daudzos gadījumos informāciju sniedz arī pilsoniskās sabiedrības organizācijas. 4. NOGAIDĪŠANAS PERIODS Lai varētu atgūties un izdarīt apzinātu izvēli, cietušajām personām ir jāpiešķir nogaidīšanas periods, kura laikā (kamēr tiek gaidīts kompetentās iestādes lēmums) viņām ir tiesības uz palīdzību, un attiecībā uz šīm personām nedrīkst piemērot izbraukšanas rīkojumu. Visas dalībvalstis, izņemot Austriju un Itāliju, 6. pantu ir transponējušas savos tiesību aktos. Tomēr pēdējām minētajām dalībvalstīm cietušajām personām praksē šis laika periods, izrādās, ir piešķirts vai arī tām ir piešķirta iespēja uzreiz saņemt uzturēšanās atļauju neatkarīgi no tā, vai viņas vēlas sadarboties ar iestādēm. Vairumā dalībvalstu tiesību aktos nepārprotami aizliegts izpildīt izbraukšanas rīkojumus. No nogaidīšanas perioda pašas būtības un mērķiem izriet, ka nogaidīšanas periods nedrīkst būt atkarīgs no cietušās personas vēlmes sadarboties. Šo noteikumu vēl vairāk pastiprina Direktīvas 2011/36/ES 18. apsvērums, saskaņā ar kuru palīdzība un atbalsts būtu jāsniedz bez nosacījumiem vismaz nogaidīšanas periodā, tostarp cietušajām personām, kuras attiecīgajā dalībvalstī uzturas nelikumīgi. Tikai pēc identifikācijas procesa pabeigšanas vai nogaidīšanas perioda beigām attiecīgajai dalībvalstij vairs nav pienākuma sniegt atbalstu cietušajai personai, ja “tiek uzskatīts, ka upuris [cietusī persona] nevar pretendēt uz uzturēšanās atļauju vai cita veida likumīgu uzturēšanos šajā dalībvalstī, vai ja upuris ir devies projām no dalībvalsts teritorijas”. Minētajā direktīvā nav noteikts ne laiks, kad nogaidīšanas periodam būtu jāsākas (cietušo personu atklājot vai oficiāli identificējot), ne arī tā ilgums, bet tajā dalībvalstīm par pienākumu ir noteikts šos jautājumus noregulēt valsts tiesību aktos. Praksē aptuveni puse dalībvalstu oficiāli piešķir nogaidīšanas periodu vienīgi pēc tam, kad ir veikta oficiāla identifikācija. Trīspadsmit dalībvalstis piešķir vismaz 30 dienu ilgu periodu, kuru dažos gadījumos var pagarināt attiecībā uz neaizsargātām grupām vai, ņemot vērā cietušās personas personīgos apstākļus, savukārt citas dalībvalstis uzreiz izvēlas piešķirt garākus periodus, proti, 45, 60 vai 90 dienas. Pastāv ievērojamas atšķirības starp maksimālajiem noteiktajiem periodiem, kas var ilgt no viena mēneša bez pagarināšanas iespējas, līdz vairākiem mēnešiem, vai to pat var pagarināt, katru gadījumu izskatot atsevišķi. Ievērojamas atšķirības pastāv arī attiecībā uz to, kāda veida uzturēšanās statuss ir piešķirts. Visbeidzot, dalībvalsts var izlemt pārtraukt nogaidīšanas periodu, ja attiecīgā persona aktīvi, brīvprātīgi un pēc paša iniciatīvas ir atjaunojusi sakarus ar nodarījuma izdarītājiem, vai tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar sabiedrisko kārtību vai valsts drošības aizsardzību (6. panta 4. punkts). Lielākā daļa dalībvalstu šo noteikumu ir transponējušas. Dažos gadījumos pārtraukšanas iemesli pārsniedz direktīvā noteiktos kritērijus un var būt pārmērīgi plaši. 5. REŽĪMS PIRMS UZTURĒŠANĀS ATĻAUJAS IZSNIEGŠANAS 7. pants attiecas uz režīmu, kādu piemēro cietušajām personām nogaidīšanas periodā, kā arī gaidot kompetento iestāžu lēmumu. Tā saturs ir precizēts, to aplūkojot kopā ar Direktīvu 2011/36/ES. Pirmkārt, Direktīvā 2011/36/ES uzsvērts, ka nogaidīšanas periodā atbalsts un palīdzība jāsniedz bez nosacījumiem visām cietušajām personām neatkarīgi no viņu uzturēšanās statusa. Tomēr pēc perioda beigām vai pēc identifikācijas procesa pabeigšanas Direktīvu 2011/36/ES piemēro, “neskarot Direktīvu 2004/81/EK vai līdzīgus valstu noteikumus” (11. panta 3. punkts). Tāpēc, ja netiek uzskatīts, ka cietusī persona var pretendēt uz uzturēšanās atļauju, vai ja attiecīgajā dalībvalstī uzturas nelikumīgi, vai ir devusies projām no minētās dalībvalsts teritorijas, attiecīgajai dalībvalstij nav pienākuma turpināt sniegt palīdzību un atbalstu, pamatojoties uz Direktīvu 2011/36/ES (18. apsvērums).

Otrkārt, attiecībā uz cietušajām personām sniegtā atbalsta, palīdzības un aizsardzības saturu, Direktīvas 2011/36/ES 11. līdz 16. pants pastiprina Direktīvā 2004/81/EK noteikto. 5.1. Dzīves līmenis, ar ko nodrošina iztikas līdzekļus Pirms uzturēšanās atļaujas izsniegšanas dalībvalstīm ir pienākums cietušajām personām, kurām nav pietiekamu līdzekļu, nodrošināt dzīves apstākļus, ar ko nodrošina iztikas līdzekļus, kā arī pieeju neatliekamajai medicīniskajai palīdzībai un rūpes par visneaizsargātāko personu īpašajām vajadzībām, tostarp vajadzības gadījumā psiholoģisko palīdzību. Izmitināšanu, šķiet, praksē nodrošina vairums dalībvalstu, galvenokārt, izmantojot īpašus mehānismus. Taču Ungārijā nav skaidrs, vai cietušajām personām noteiktais pienākums iesniegt apliecību, ko pēc pieprasījuma ir izsniegušas valsts iestādes, jau ietver sadarbību zināmā mērā, pirms var nodrošināt palīdzību un izmitināšanu, savukārt Bulgārijā un Rumānijā izmitināšanas ilgums patvēruma vietās ir noteikts 10 dienas, kas ir īsāks periods par nogaidīšanas perioda ilgumu, un to pēc cietušo personu vai tiesu iestāžu lūguma var pagarināt. Medicīniskā aprūpe, kas bieži vien pārsniedz 7. panta 1. punktā noteikto neatliekamo medicīnisko palīdzību, šķiet, ir nodrošināta visās dalībvalstīs. Šķiet, ka praksē lielākā daļa dalībvalstu rūpējas par visneaizsargātāko personu īpašajām vajadzībām, tostarp psiholoģisko atbalstu un konsultācijām, lai gan vairākas dalībvalstis šo prasību nav skaidri transponējušas valsts tiesību aktos. Lielākā daļa dalībvalstu piešķir arī zināma veida finansiālo atbalstu visām vai visneaizsargātākajām cietušajām personām. 5.2 Drošības un aizsardzības vajadzības Atbilstošs riska un vajadzību novērtējums ir būtisks, lai garantētu cietušo drošību un efektīvu sadarbību ar iestādēm (7. panta 2. punkts). Vairums dalībvalstu ir ieviesušas skaidrus tiesību aktus, protokolus vai vadlīnijas par drošības un aizsardzības vajadzībām un/vai praksē veic riska un vajadzību novērtējumu. Pienākums veikt individuālu cietušās personas personīgo apstākļu un risku novērtējumu, kā paredzēts Direktīvā 2011/36/ES (12. panta 3. un 4. punkts), vēl vairāk stiprina cietušo personu aizsardzību. 5.3 Mutiskā un rakstiskā tulkošana un bezmaksas juridiskā palīdzība Saskaņā ar 7. panta 3. punktu dalībvalstis vajadzības gadījumā nodrošina attiecīgajiem trešo valstu valstspiederīgajiem tulkotāja un tulka pakalpojumus. Čehijā nav skaidrs, vai mutiskā tulkošana tiek nodrošināta par brīvu un vai tā tiek nodrošināta arī pirms kriminālprocesa. Bulgārijā tiesību akti, šķiet, paredz tulka un tulkotāja pakalpojumu nodrošināšanu vienīgi kriminālprocesa laikā. Kopumā lielākā daļa dalībvalstu piedāvā tulkotāja un tulka pakalpojumus, taču praksē ir ļoti būtiskas atšķirības, un šo pakalpojumu pieejamība cietušajiem, jo īpaši ārpus kriminālprocesa, varētu būt problemātiska. Lielāka daļa dalībvalstu ir transponējušas 7. panta 4. punktu, kas paredz iespēju cietušajām personām sniegt bezmaksas juridisko palīdzību. Saskaņā ar Direktīvas 2011/36/ES 12. pantu šī prasība tiek pastiprināta, ieviešot noteikumu par bezmaksas juridiskajām konsultācijām un vajadzības gadījumā juridisko pārstāvību, ja cietušajai personai nav pietiekamu finanšu līdzekļu. 6. UZTURĒŠANĀS ATLAUJA: IZDOŠANA, NEPAGARINĀŠANA UN ATSAUKŠANA Pirms dalībvalsts izsniedz uzturēšanās atļauju, tai ir jāapsver šādi kumulatīvi apstākļi: vai ir lietderīgi pagarināt trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanos attiecīgās valsts teritorijā izmeklēšanas vai tiesvedības vajadzībām, kā arī to, vai attiecīgā persona ir gatava sadarboties ar kompetentajām iestādēm un ir pārtraukusi visas attiecības ar iespējamajiem nodarījuma izdarītājiem. Šos nosacījumus piemēro, neskarot iemeslus, kas saistīti ar sabiedrisko kārtību un valsts drošības aizsardzību.

Dažās dalībvalstīs tiesvedībai pret iespējamo pārkāpēju ir jābūt sāktai, pirms cietušajai personai var izsniegt uzturēšanās atļauju. Tāpat arī sadarbība ar iestādēm ir dažādi interpretēta, sākot no pienākuma sniegt informāciju līdz oficiālu sūdzību iesniegšanai vai liecināšanai tiesā. Tomēr ar Direktīvas 2011/36/ES 12 pantu vēl vairāk tiek stiprināta cietušo aizsardzība, nosakot nepārprotamus pasākumus tām personām, kuras ir iesaistītas izmeklēšanā un kriminālprocesā, papildus garantijām, kas ir nodrošinātas ar Direktīvu 2012/29/EK par noziegumos cietušo tiesībām. Dažas dalībvalstis kā nosacījumu atļauju izsniegšanai neizvirza prasību par sadarbību vai arī pieļauj izņēmumus no šīs prasības, ņemot vērā cietušās personas personīgos apstākļus. Savukārt citas dalībvalstis papildus direktīvā minētajiem nosacījumiem par uzturēšanās atļauju izsniegšanu ir ieviesušas papildu nosacījumus, piemēram, apliecinājumu par izmitināšanu vai nodevas samaksu. Papildu prasības, kas iestādēm dod plašu rīcības brīvību, jo īpaši gadījumos, kad nav pieļaujami nekādi izņēmumi, varētu nepamatoti novest pie tā, ka uzturēšanās atļaujas netiek izsniegtas, un tādējādi radīt bažas par to, vai šī direktīva tiek pareizi īstenota. Minētajā direktīvā ir noteikts, ka atļaujas minimālais ilgums ir seši mēneši. Šī prasība nav ievērota BG, EE, HR, HU un NL tiesību aktos. Trīs dalībvalstis tiesību aktos ir paredzējušas iespēju tieši piešķirt atļauju uz vienu gadu, savukārt citas ilgumu nosaka, izskatot katru gadījumu atsevišķi, ņemot vērā tiesvedības ilgumu vai personīgos apstākļus. Saskaņā ar 8. pantu dalībvalstis var atļauju pagarināt, ja 8. panta 2. punktā minētie nosacījumi joprojām ir spēkā. Taču šāda pagarināšanas iespēja nav skaidri noteikta Polijas tiesību aktos, un, šķiet, ka Lietuvā tā ir fakultatīva. Dažās dalībvalstīs noteiktos apstākļos šīs uzturēšanās atļaujas var pārtapt par pastāvīgās uzturēšanās atļaujām. Visbeidzot, saskaņā ar 14. pantu atļaujas var atsaukt jebkurā laikā, ja vairs netiek izpildīti izsniegšanas nosacījumi. Dalībvalstu mazākums ir pieņēmis plašākus atsaukšanas iemeslus, piemēram, apsvērumus saistībā ar sabiedrības veselību, kas bieži attiecas uz visām uzturēšanās atļaujām. Dažos gadījumos tie var pārsniegt šīs direktīvas darbības jomu. 7. REŽĪMS PĒC UZTURĒŠANĀS ATĻAUJAS IZSNIEGŠANAS Saskaņā ar 9. pantu pēc tam, kad uzturēšanās atļauja ir izsniegta, cietušajām personām, kam nav pietiekamu līdzekļu, jāpiešķir vismaz tāds režīms, kāds paredzēts 7. pantā. Turklāt uzturēšanās atļaujas termiņa ietvaros cietušajām personām jānodrošina pieeja darba tirgum, arodmācību programmām un izglītībai saskaņā ar valsts tiesību aktiem (11. pants). Pieeja darba tirgum, arodmācību programmām un izglītībai, šķiet, ir nodrošināta lielākajā daļā dalībvalstu, lai gan dažos gadījumos pieeja darba tirgum varētu būt problemātiska. Saskaņā ar 12. pantu cietušajām personām nodrošina pieeju programmām, kuru mērķis ir nodrošināt viņu atgriešanos normālā sabiedriskā dzīvē, ieskaitot, piemēram, kursiem, kas paredzēti, lai uzlabotu viņu profesionālās iemaņas. Dalībvalstīs, kas ir īstenojušas mērķtiecīgas programmas cietušajām personām, ieinteresēto personu nostāja par šīm programmām kopumā ir pozitīva. Ungārijā līdzdalība palīdzības un aizsardzības programmā cilvēku tirdzniecības upuriem ir nosacījums atļaujas izsniegšanai un pagarināšanai. 8. BĒRNI Dalībvalstīm, kuras šo direktīvu attiecina arī uz bērniem, jāņem vērā viņu intereses, jānodrošina, ka procedūras ir atbilstošas, un jānodrošina šiem bērniem pieeja izglītībai ar tādiem pašiem nosacījumiem kā bērniem, kas ir attiecīgās valsts pilsoņi, un šo pieeju var attiecināt vienīgi uz publisko izglītības sistēmu (10. pants). Visas dalībvalstis nodrošina pieeju izglītībai. Dažas dalībvalstis ir pieņēmušas īpašus noteikumus par bērna interešu principu, savukārt citas uzskatīja, ka tas jau ir spēkā valsts tiesību aktos, tostarp, pateicoties ANO Konvencijas par bērna tiesībām ratifikācijai, un tādējādi papildu likumdošanas pasākumi nebija nepieciešami. Tomēr pēdējā minētā gadījumā ne vienmēr tiek pietiekami skaidri precizēts, kādā mērā konvenciju piemēro attiecībā uz konkrētajiem direktīvas noteikumiem. Jebkurā gadījumā visām dalībvalstīm ES tiesību aktu īstenošanā ir saistoša bērna interešu principa ievērošana. 10. panta c) punkts attiecas uz nepavadītiem bērniem un dalībvalstīm nosaka par pienākumu nodrošināt viņu likumīgo pārstāvību saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kā arī noteikt viņu personību, valstspiederību un faktu, ka viņi ir bez pavadības, un atrast viņu ģimenes cik ātri vien iespējams. Ne visās dalībvalstīs šīs prasības ir skaidri iekļautas valsts tiesību aktos. Komisija 2012. gada septembrī pieņēma starpposma ziņojumu par to, kā tiek īstenots Rīcības plāns par nepavadītiem nepilngadīgajiem (2010.–2014. gads), atbalstot viedokli, ka bērna intereses ir svarīgākas par viņu migranta statusu, un šo ziņojumu Eiropas Parlaments atzinīgi novērtēja savā 2013. gada septembra rezolūcijā. Viens no jautājumiem saistībā ar 10. panta praktisko piemērošanu ir bērna personības pienācīga noteikšana un atbilstošu procedūru ieviešana, ņemot vērā bērna intereses, jo īpaši attiecībā uz nepavadītiem bērniem, kā arī bērniem, kas bēg no aprūpes iestādēm. Taču ir ieviesta laba prakse attiecībā uz konkrētām procedūrām to bērnu aizsardzībai, kuri piedalās kriminālprocesā (piemēram, Somijā un Itālijā).