EIROPAS KOMISIJA Briselē, 18.11.2020 COM(2020) 744 final KOMISIJAS UN PADOMES

VIENOTĀ NODARBINĀTĪBAS ZIŅOJUMA PRIEKŠLIKUMS











SATURA RĀDĪTĀJS PRIEKŠVĀRDS GALVENIE ASPEKTI 1. PĀRSKATS PAR DARBA TIRGUS UN SOCIĀLAJĀM TENDENCĒM UN PROBLĒMĀM EIROPAS SAVIENĪBĀ 1.1. Darba tirgus tendences 1.2. Sociālās tendences 2. SOCIĀLO REZULTĀTU PĀRSKATA JAUNĀKĀ INFORMĀCIJA 2.1. Paskaidrojumi par rezultātu pārskatu 2.2. No sociālo rezultātu pārskata iegūtie pierādījumi 3. NODARBINĀTĪBAS UN SOCIĀLĀS JOMAS REFORMAS — DALĪBVALSTU REZULTĀTI UN RĪCĪBA 3.1. 5. pamatnostādne. Palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka 3.1.1. Galvenie rādītāji 3.1.2. Dalībvalstu veiktie pasākumi 3.2. 6. pamatnostādne. Stiprināt darbaspēka piedāvājumu un uzlabot piekļuvi nodarbinātībai, prasmēm un kompetencēm 3.2.1. Galvenie rādītāji 3.2.2. Dalībvalstu veiktie pasākumi 3.3. 7. pamatnostādne. Uzlabot darba tirgu darbību un sociālā dialoga efektivitāti 3.3.1. Galvenie rādītāji

3.3.2. Dalībvalstu veiktie pasākumi 3.4. 8. pamatnostādne. Veicināt vienlīdzīgas iespējas visiem, sekmēt sociālo iekļaušanu un apkarot nabadzību 3.4.1. Galvenie rādītāji 3.4.2. Dalībvalstu veiktie pasākumi



PRIEKŠVĀRDS Eiropas Komisijas un Padomes vienotais nodarbinātības ziņojums (VNZ) ir sagatavots, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 148. pantu. Komisijas priekšlikums šim ziņojumam ietilpst rudens dokumentu kopumā. Vienotajā nodarbinātības ziņojumā ir sniegts gada pārskats par svarīgākajām norisēm nodarbinātības un sociālajā jomā Eiropas Savienībā, kā arī par dalībvalstu veiktajām reformām saskaņā ar dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm. Ziņojumā izmantota minēto pamatnostādņu struktūra: palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka (5. pamatnostādne), stiprināt darbaspēka piedāvājumu un uzlabot piekļuvi nodarbinātībai, prasmēm un kompetencēm (6. pamatnostādne), uzlabot darba tirgu darbību un sociālā dialoga efektivitāti (7. pamatnostādne) un veicināt vienlīdzīgas iespējas visiem, sekmēt sociālo iekļaušanu un apkarot nabadzību (8. pamatnostādne). Turklāt vienotajā nodarbinātības ziņojumā skatīti arī dalībvalstu darbības rezultāti saistībā ar Eiropas sociālo tiesību pīlāra kontekstā izveidoto sociālo rezultātu pārskatu. Pīlāru 2017. gada 17. novembrī kopīgi pasludināja Eiropas Parlaments, Padome un Komisija. Tajā ir identificēti principi un tiesības trijās jomās: i) vienādas iespējas un darba tirgus pieejamība, ii) taisnīgi darba apstākļi un iii) sociālā aizsardzība un iekļaušana. Šajās jomās panāktā progresa uzraudzības pamatā ir detalizēta analīze par pīlāram pievienoto sociālo rezultātu pārskatu. VNZ struktūra ir šāda: ievadnodaļā (1. nodaļa) priekšstata iegūšanai ir ziņots par galvenajām darba tirgus un sociālajām tendencēm Eiropas Savienībā. VNZ 2. nodaļā ir izklāstīti galvenie rezultāti, kas iegūti, analizējot sociālo rezultātu pārskatu saistībā ar Eiropas sociālo tiesību pīlāru. 3. nodaļā ir sniegts detalizēts apraksts pa valstīm par galvenajiem rādītājiem (izmantojot arī sociālo rezultātu pārskata datus), apskatīta dalībvalstu darbība, problēmas un politika, kas īstenota, lai, izpildītu pamatnostādnes attiecībā uz nodarbinātības politiku.

GALVENIE ASPEKTI Pirms Covid-19 krīzes ES bija vērojams stabils nodarbinātības pieaugums, kaut arī ar tendenci palēnināties. Saglabājot darba tirgu pozitīvo darbību, kas sākās 2013. gadā, nodarbinātība turpināja pieaugt 2019. gadā, sasniedzot rekordaugstu līmeni gada beigās. Pēc finanšu krīzes īstenotie dalībvalstu reformu centieni veicināja šo ekonomisko izaugsmi un darbvietu skaita pieaugumu, lai gan atsevišķās dalībvalstīs un reģionos problēmas saglabājās, tostarp attiecībā uz neaizsargāto grupu integrāciju darba tirgū. Covid-19 pandēmija pārtrauca šo tendenci, pēkšņi mainot mūsu dzīvesveidu un darba formu. Tas būtiski ietekmēja cilvēku dzīvi un izraisīja nepieredzētu ekonomisko šoku. Eiropas un valstu iestāžu reakcija ir bijusi ātra. Iedzīvotāju veselības un darbvietu aizsardzība ir kļuvusi par galveno politikas prioritāti. Dalībvalstis ir sniegušas atbalstu tiem indivīdiem un nozarēm, kas tikuši īpaši smagi skarti. Šo pasākumu īstenošana līdz šim ir novērsusi masveida nodarbinātības un sociālās krīzes izraisīšanos ES. Tomēr vēl arvien ir daudz nenoteiktības attiecībā uz to, cik ilgi pandēmija turpināsies, kad īstenosies ilgtspējīga ekonomikas atveseļošanās un kādas sekas izjutīs visneaizsargātākās personas. Situācija dalībvalstīs atšķiras arī pagātnes notikumu dēļ. Dalībvalstis, kas jau pirms pandēmijas saskārās ar nopietnām sociālekonomiskām problēmām, pašlaik vēl vairāk izjūt šos trūkumus. Eiropas sociālo tiesību pīlāra īstenošanai ir izšķirīga nozīme taisnīgas un iekļaujošas atveseļošanās nodrošināšanā. Pīlāra principiem kopā ar trīs dimensijām — vienādām iespējām un darba tirgus pieejamību, taisnīgiem darba apstākļiem un sociālo aizsardzību un iekļaušanu — ir jāvirza politikas pasākumu izstrāde darba ņēmēju un mājsaimniecību atbalstam. Lai cīnītos pret pandēmijas ietekmi un veiktu sagatavošanās darbus atveseļošanās procesam, ir jāveicina sociālā noturība un augšupēja konverģence, koncentrējoties uz cilvēkiem. Nesen pieņemtajās nodarbinātības pamatnostādnēs ir integrēti konkrēti ieteikumi, kā mazināt Covid-19 ietekmi uz nodarbinātību un sociālajiem jautājumiem, un dalībvalstīm ir sniegtas norādes par to, kā modernizēt darba tirgus iestādes, izglītību un apmācību, kā arī sociālās aizsardzības un veselības aprūpes sistēmas ar mērķi padarīt tās iekļaujošākas un taisnīgākas. Pamatnostādnes ietver arī jaunus elementus, kuri atspoguļo Savienības prioritātes, īpaši attiecībā uz sociāli pamatotu zaļo un digitālo pārkārtošanos. Eiropas zaļā kursa būtisks mērķis ir klimata un vides problēmas pārvērst iespējās un padarīt pārkārtošanos taisnīgu un iekļaujošu visiem. ES reakcija uz krīzi ir bijusi ātra un spēcīga. Dalībvalstīm ir piedāvāts nepieredzēts finansiālais atbalsts krīzes ekonomiskās un sociālās ietekmes mazināšanai, veselības aprūpes sistēmas traucējumu mazināšanai un atveseļošanās veicināšanai, ieskaitot jauno SURE instrumentu, Ārkārtas atbalsta instrumentu un palielinātu elastību kohēzijas politikas fondu izmantošanā Investīciju iniciatīvas reaģēšanai uz koronavīrusu ietvaros. Turklāt Atveseļošanas un noturības mehānisms, kurš ir Next Generation EU centrā, sniegs plaša mēroga finansiālo atbalstu reformām un ieguldījumiem ar mērķi atbalstīt darbvietu radīšanu un padarīt ES ekonomikas, sabiedrības un veselības aprūpes sistēmas noturīgākas un labāk sagatavotas divējādās pārkārtošanās īstenošanai. Tā ir unikāla izdevība vairot ieguldījumus cilvēkos un paātrināt ekonomikas atveseļošanos. Šī ātrā reakcija iederas ilgtermiņa stratēģijā un palīdz Savienībai sasniegt tās ilgtermiņa mērķus. Vienotā nodarbinātības ziņojuma nolūks ir palīdzēt dalībvalstīm identificēt prioritārās reformu un ieguldījumu jomas. Kā noteikts Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 148. pantā, vienotais jeb kopīgais nodarbinātības ziņojums sniedz pārskatu par galvenajiem nodarbinātības un sociālajiem procesiem Eiropā un nodarbinātības pamatnostādņu īstenošanu. Tas rudens dokumentu kopuma ietvaros ir veidojis neatņemamu Eiropas pusgada daļu kopš tā pirmsākumiem, izceļot galvenās nodarbinātības un sociālās problēmas, kas jārisina ikgadējā cikla gaitā. Šajā ārkārtējā 2021. gada Eiropas pusgadā vienotais nodarbinātības ziņojums var papildus palīdzēt dalībvalstīm identificēt prioritārās reformu un ieguldījumu jomas, kas iekļaujamas to atveseļošanas un noturības plānos nodarbinātības pamatnostādņu kontekstā. Eiropas sociālo tiesību pīlāru papildinošā sociālo rezultātu pārskata informācija ir atspoguļota vienotajā nodarbinātības ziņojumā un var palīdzēt izstrādāt valstu plānus. Turklāt, ņemot vērā vienoto nodarbinātības ziņojumu, Komisija plānu saturu novērtēs analītiskajos dokumentos, kuri papildina Padomes īstenošanas aktu priekšlikumus. Sadarbībā ar Nodarbinātības komiteju un Sociālās aizsardzības komiteju Komisija arī cieši uzraudzīs visus darba tirgus un sociālos procesus, regulāri atjauninot attiecīgi Nodarbinātības pārraudzības instrumentu un Sociālās aizsardzības pārraudzības instrumentu. ********* Covid-19 krīze ir spēcīgi ietekmējusi darba tirgus rādītājus ES. Lai gan nodarbinātības rādītāju pazemināšanās bija vērojama jau 2019. gada otrajā pusē, vairumam darba tirgus rādītāju to pozitīvā tendence ir apstājusies līdz ar pandēmijas sākumu. Kopējā nodarbinātība (kas bija pieaugusi par 15 miljoniem kopš 2013. gada vidus) ir sarukusi par 6,1 miljonu personu laikposmā no 2019. gada pēdējā ceturkšņa līdz 2020. gada otrajam ceturksnim — tas ir lielākais novērotais samazinājums divu secīgu ceturkšņu laikā. Pēc sešus gadus ilgas pozitīvas virzīšanās uz stratēģijas “Eiropa 2020” nodarbinātības mērķi nodarbinātības līmenis 2020. gadā ir attālinājies no tā. Saīsināta darba laika shēmu un citu darba tirgus saglabāšanas pasākumu ātras pieņemšanas un aktivitātes līmeņa samazināšanās rezultātā bezdarba līmeņa pieaugums ir bijis mērens — viens procentpunkts līdz 2020. gada septembrim. Tomēr jauniešu bezdarbs (15–24 gadi) ir pieaudzis vairāk nekā citās vecuma grupās, un to jauniešu īpatsvars, kuri nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET), ir ievērojami palielinājies. Arī ārpus ES dzimuši darba ņēmēji ir izjutuši spēcīgu ietekmi. Situācija dalībvalstīs, reģionos un nozarēs ievērojami atšķiras, un ir nepieciešama cieša uzraudzība un politikas centieni, lai izvairītos no turpmākas negatīvas ietekmes īstermiņā. Plaša saīsināta darba laika shēmu izmantošana ir palīdzējusi mazināt šoka sekas darba tirgū. Nostrādāto stundu skaits uz vienu darbinieku strauji kritās par 11,3 % 2020. gada otrajā ceturksnī salīdzinājumā ar 2019. gada pēdējo ceturksni. Tajā pašā laikā prombūtnes no darba apmērs ievērojami pieauga no 9,7 % 2019. gada pēdējā ceturksnī līdz 21,8 % 2020. gada otrajā ceturksnī (apmēram puse no šī pieauguma radās pagaidu atlaišanas no darba dēļ). Kopš krīzes sākuma dalībvalstis ir plaši īstenojušas (vai ieviesušas, ja iepriekš tādu nebija) saīsināta darba laika shēmas un/vai citas darbvietu saglabāšanas shēmas ar mērķi ierobežot darbvietu zudumu, izvairīties no cilvēkkapitāla izkliedes un uzturēt kopējo pieprasījumu. Eiropas Savienība atbalsta šos centienus ar Eiropas pagaidu atbalsta instrumentu bezdarba risku mazināšanai ārkārtas situācijā (SURE). Saīsināta darba laika shēmu sinhronizēta ārkārtas izmantošana palīdzēja risināt krīzes tūlītējās sekas un novērsa ievērojamu bezdarba pieaugumu. Tomēr, jo ilgāk turpināsies krīze, jo lielāks kļūst risks, ka šī prakse subsidēs darbvietas uzņēmumos, kuri vairs nav dzīvotspējīgi. Tāpēc saīsināta darba laika shēmu pakāpeniska pārtraukšana būtu rūpīgi jāizvērtē, ņemot vērā, no vienas puses, nepieciešamību aizsargāt uzņēmumus un darba ņēmējus, kamēr to pieprasa ekonomiskie apstākļi, un, no otras puses, politikas ieviešanu, lai veicinātu strukturālas pārmaiņas un darbinieku pārorientēšanu uz citām darbvietām (piemēram, ar labi izstrādātu darbā pieņemšanas stimulu un pārkvalifikācijas pasākumu palīdzību).

Covid-19 krīze ir pārtraukusi sešus gadus ilgu pozitīvu tendenci darba tirgū Par 6,1 miljonu

mazāk nodarbināto 2020. gada 2. ceturksnī salīdzinājumā ar 2019. gada 4. ceturksni 72 %nodarbinātības līmenis 2020. gada 2. ceturksnī (par 1,1 procentpunktu zemāks nekā pirms gada) 7,5 %

bezdarba līmenis 2020. gada septembrī (par 1 procentpunktu augstāks nekā martā) -11,3 %

nostrādāto stundu skaits uz vienu darbinieku 2020. gada 2. ceturksnī salīdzinājumā ar 2019. gada 4. ceturksni Ekonomiskās aktivitātes, bezdarba un NEET līmeņi ES-27, % Nostrādāto stundu skaits uz vienu darbiniekuun prombūtne no darba ES-27 Avots: Eurostat, DSA. Sezonāli, nevis kalendāri koriģēti dati. Dažādas nozares un darba ņēmēju kategorijas ekonomisko šoku ir izjutušas atšķirīgi. Visās saimnieciskajās darbībās, izņemot būvniecību, pēdējā gada laikā pirms 2020. gada otrā ceturkšņa ir samazinājies nodarbinātības apmērs, bet vislielākais kritums bija vērojams viesmīlības nozarē, kultūras un izklaides nozarē, kā arī profesionālo pakalpojumu nozarē. Nodarbinātības samazinājums lielākā mērā ir ietekmējis darba ņēmējus nestandarta nodarbinātības veidos, taču šajā ziņā pastāv lielas atšķirības valstu starpā. Pagaidu darbinieki ir izjutuši būtisku ietekmi — to skaits 2020. gada otrajā ceturksnī ir samazinājies par 16,7 % salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu, savukārt pastāvīgo darbinieku skaits ir saglabājies stabils zināmā mērā arī īstenoto politikas pasākumu dēļ. Tā rezultātā pagaidu darbinieku īpatsvars salīdzinājumā ar kopējo darba ņēmēju skaitu ir ievērojami sarucis, taču arī šajā ziņā situācija valstīs ir ļoti atšķirīga. Pandēmija ir atšķirīgi ietekmējusi dažādas darbvietas un nozares 4,2 miljoni mazāk darbinieku ar pagaidu darba līgumiem gada laikā līdz 2020. gada 2. ceturksnim Nodarbinātības pieaugums būvniecībā, valsts pārvaldē un IKT nozarē Salīdzinoši vislielākais samazinājums tirdzniecībā, mākslas un izklaides nozarē un lauksaimniecībā Nodarbinātība (15–64 gadi) pēc līguma veida: procentuālās attiecības izmaiņas laikposmā no 2019. gada 2. ceturkšņa līdz 2020. gada 2. ceturksnim Avots: Eurostat, DSA. Piezīme: * NACE 2. red. darbības. Covid-19 dēļ dalībvalstīm draud straujš jauniešu bezdarba pieaugums, kura risināšanai nepieciešamas reformas un pastiprināts atbalsts. Pēc pastāvīga sarukuma 2019. gadā ES mēroga jauniešu bezdarbs no zema rādītāja 14,9 % apmērā 2020. gada martā strauji pieauga līdz 17,1 % septembrī; tas palielinājās ātrāk nekā bezdarbs sabiedrībā kopumā. Krīze ir izraisījusi arī 15–24 gadu vecu jauniešu, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET), rādītāja lielāko pieaugumu divu secīgu ceturkšņu gaitā kopš Eurostat sērijas sākuma 2006. gadā (no 10,4 % līdz 11,6 % starp 2020. gada pirmo un otro ceturksni). 2019. gadā 1 no 10 jauniešiem vecumā no 18 līdz 24 gadiem pameta izglītību vai apmācību ar zemu kvalifikāciju, neiegūstot vidējo izglītību, un vairāk nekā ceturtdaļai cilvēku vecumā no 30 līdz 34 gadiem nebija kvalifikācijas, kas nodrošinātu tiešu piekļuvi darba tirgum (vidusskolas līmeņa profesionālā izglītība un apmācība vai terciārās izglītības kvalifikācija). Komisijas priekšlikumos Ieteikumam par profesionālo izglītību un apmācību (PIA) un Eiropas Izglītības telpai ierosināti mērķrādītāji PIA un terciārās izglītības iegūšanas uzlabošanai. Tā kā NEET rādītāja palielināšanās lielā mērā ir saistīta ar darbaspēka pieprasījuma kritumu, būtiskas būs reformas darbvietu radīšanas, izglītības un prasmju apguves atbalstīšanai. Sekmīga pastiprinātās Garantijas jauniešiem īstenošana, balstoties uz labi funkcionējošiem valsts nodarbinātības dienestiem un izglītības un apmācības sistēmām, būs izšķirīga. Attiecībā uz jaunām sievietēm NEET situācijā, kuru gadījumā neaktivitāte ir biežāk sastopama nekā vīriešu vidū, reformām būtu jāietver arī pasākumi ar mērķi novērst fiskālos šķēršļus nodarbinātībai un atbalstīt darba un aprūpes pienākumu savienošanu (sk. arī turpmāk tekstā). Covid-19 krīze ir izraisījusi būtisku NEET rādītāja palielināšanos 11,6 %

jaunieši NEET situācijā (15–24 gadi) 2020. gada 2. ceturksnī (par 1,2 procentpunktiem vairāk nekā iepriekšējā ceturksnī) -12 %

nodarbināti mazkvalificēti jaunieši laikposmā no 2019. gada beigām līdz 2020. gada 2. ceturksnim 26 %

jauniešu (30–34 gadi) ir kvalifikācija, kas nesniedz tiešu piekļuvi darba tirgum (vidusskolas līmeņa PIA vai terciārā izglītība) Jaunieši vecumā no 15 līdz 24 gadiem, kuri nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET), (2020. gada 2. ceturksnis)

Avots: Eurostat, DSA. Dzimumu nodarbinātības atšķirība nav būtiski mainījusies, un sieviešu un vīriešu darba samaksas atšķirība pēdējos piecos gados ir samazinājusies, bet krīze ir radījusi jaunus riskus un uzsvērusi reformu un ieguldījumu nepieciešamību. Lai gan sieviešu nodarbinātības līmenis ir pieaudzis, sieviešu un vīriešu darba samaksas atšķirība kopš 2013. gada ir samazinājusies tikai nedaudz par spīti tam, ka sievietēm vidēji ir augstāks izglītības līmenis. Sieviešu pārsvars zemāk apmaksātās nozarēs un profesijās viņas ir padarījis īpaši neaizsargātas Covid-19 krīzes skartajos darba tirgos. Lielākas atšķirības dzimumu starpā ir attiecībā uz sievietēm ar maziem bērniem: 2019. gadā viņu situāciju raksturoja negatīvas nodarbinātības līmeņa atšķirības 14,3 procentpunktu apmērā salīdzinājumā ar sievietēm bez bērniem; savukārt atšķirība attiecībā uz vīriešiem tādā pašā situācijā ir pozitīva 9,6 procentpunktu apmērā. Nodarbinātības rezultāti ir sliktāki īpaši vecākām, ārpus ES dzimušām, mazkvalificētām sievietēm un sievietēm ar invaliditāti. Sieviešu līdzdalību darba tirgū varētu stiprināt ar reformām un ieguldījumiem agrīnās pirmsskolas izglītības un aprūpes un ilgtermiņa aprūpes pakalpojumos un darba un privātās dzīves līdzsvara politikā, piemēram, no dzimumu aspekta līdzsvarotos vecāku un aprūpes atvaļinājumos. Citas reformas un ieguldījumi varētu ietvert pasākumus vienlīdzīgas karjeras attīstības nodrošināšanai, darba samaksas pārredzamības pasākumus un korekcijas nodokļu un pabalstu sistēmā, piemēram, nodokļu uzlikšanu indivīdam, nevis mājsaimniecībai; un uz ģimeni balstītus, ar apgādājamo laulāto saistītus un pārvedamus atskaitījumus. Joprojām ir ievērojama dzimumu nodarbinātības un darba samaksas atšķirība vairākās dalībvalstīs 11,4 procentpunktus liela

dzimumu nodarbinātības atšķirība 2020. gada 2. ceturksnī, gandrīz stabila kopš 2013. gada



14,3 procentpunktus liela

vecāku pienākumu ietekme uz nodarbinātību (zemāks nodarbinātības līmenis sievietēm ar maziem bērniem salīdzinājumā ar sievietēm bez bērniem) Nekoriģētā sieviešu un vīriešu darba samaksas atšķirība 2014. un 2018. gadā

(procentpunkti) Avots: Eurostat. Krīzei varētu būt nesamērīga ietekme uz ārpus ES dzimušiem migrantiem. Ir nepieciešami papildu centieni , lai nodrošinātu viņu integrāciju darba tirgū. Ārpus ES dzimušo migrantu nodarbinātības līmenis 2017.–2019. gadā uzlabojās (no 61,5 % līdz 64,2 %). Tomēr kopš krīzes sākuma nodarbinātības līmenis ir ievērojami krities (līdz 60,8 % 2020. gada otrajā ceturksnī), tas ir saistīts ar viņu pārāk lielo īpatsvaru pagaidu darbinieku vidū, kā arī nozarēs, kuras spēcīgi ietekmējusi krīze, lai gan viņiem ir bijusi ļoti nozīmīga loma, strādājot priekšplāna profesijās pandēmijas laikā. Turklāt pirmās paaudzes migrējošie darba ņēmēji biežāk strādā zemākas kvalifikācijas profesijās, pat ja viņiem ir terciārā izglītība. Dalībvalstu īstenotie politikas pasākumi saistībā ar valodu kursu un izglītības un apmācības pieejamības nodrošināšanu, palīdzību darba tirgū un prasmju un kvalifikāciju atzīšanu līdz šim ir palīdzējuši uzlabot migrantu integrāciju darba tirgū. Šo politiku uzturēšana un stiprināšana palīdzētu padarīt atveseļošanu iekļaujošāku un izmantot migrantu un bēgļu prasmes un potenciālu. Darba tirgus segmentācijas cēloņu risināšana, tostarp pielāgojot tiesību aktus un nodrošinot atbilstīgus stimulus darbā pieņemšanai ar stabilu līgumu, ir būtiska sociālās noturības uzlabošanai. Pagaidu nodarbinātības izplatība ievērojami atšķiras valstu starpā, gados jaunu darba ņēmēju un sieviešu īpatsvars šajā kategorijā ir salīdzinoši lielāks. Dalībvalstis, kurās ievērojama darba ņēmēju daļa ir darba ņēmēji uz noteiktu laiku, ir piedzīvojušas vislielākās nodarbinātības svārstības krīzes laikā. Šajā ziņā sociālās noturības vairošanai un taisnīgas un iekļaujošas atveseļošanas atbalstīšanai svarīgi ir nodrošināt to, ka terminēti līgumi palīdz pievienoties darba tirgum, vienlaikus kalpojot par atspēriena punktu tuvāk pastāvīgai nodarbinātībai. Reformas nodarbinātības aizsardzības tiesību aktu modernizēšanai ir būtiskas šajā kontekstā, cita starpā lai noteiktu skaidrus nosacījumus pagaidu darba līgumu izmantošanai, novērstu tādas darba attiecības, kuru rezultāts ir nestabili darba apstākļi, un nodrošinātu atbilstīgus stimulus darbā pieņemšanai ar beztermiņa darba līgumiem. Tajā pašā laikā dalībvalstīm ar pielāgojamu atbilstības nosacījumu palīdzību ir jānodrošina, ka darba meklētājiem ar nestabilas nodarbinātības vēsturi ir adekvāta piekļuve sociālajai aizsardzībai un jo īpaši bezdarbnieka pabalstiem, kā arī apmācības un pārkvalifikācijas iespējām. Daudziem darba ņēmējiem vēl arvien nav adekvātas minimālās algas aizsardzības. Neraugoties uz neseno paaugstinājumu daudzās dalībvalstīs, nereti likumā noteiktās minimālās algas ir zemas salīdzinājumā ar citām algām attiecīgajā ekonomikā. Kopumā minimālā alga nav pietiekama, lai pasargātu darba ņēmējus no nabadzības riska. Nepilnības tvērumā pastāv gan valstīs ar likumā noteiktu minimālo algu (konkrētām kategorijām paredzēto izņēmumu dēļ), gan valstīs, kur algas tiek noteiktas tikai darba koplīguma slēgšanas sarunu rezultātā (to darba ņēmēju gadījumā, uz kuriem neattiecas koplīgumi). Pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem Komisija ir ierosinājusi direktīvu, lai nodrošinātu, ka darba ņēmējus Savienībā aizsargā adekvātas minimālās algas. Priekšlikuma mērķis ir veicināt darba koplīguma slēgšanas sarunas par algām visās dalībvalstīs. Šajā ziņā valstīm, kurās ir likumā noteikta minimālā alga, būtu jāpanāk nepieciešamie apstākļi, lai minimālā alga tiktu noteikta atbilstīgā līmenī, ieskaitot skaidrus un stabilus kritērijus minimālās algas noteikšanai, indikatīvas atsauces vērtības algas adekvātuma novērtēšanai un regulārus, savlaicīgus atjauninājumus. Šīs dalībvalstis tiek aicinātas arī nodrošināt samērīgu un pamatotu likumā noteiktās minimālās algas diferencēšanu un atskaitījumu izmantošanu un sociālo partneru produktīvu iesaistīšanu likumā noteiktās minimālās algas noteikšanā un atjaunināšanā. Visbeidzot, priekšlikums paredz uzlabot katrā valstī noteiktās minimālās algas aizsardzības izpildi un uzraudzību. Darba apstākļu pielāgošana ir kļuvusi ļoti būtiska pandēmijas laikā un tā būs svarīga arī pēc tam, radot nepieciešamību pēc ieguldījumiem darbavietā un reformām elastīga darba režīma pieejamības uzlabošanai. Daudzas dalībvalstis ir pielāgojušas savus nodarbinātības noteikumus, tostarp paplašinot tāldarba izmantošanu, īpaši koncentrējoties uz neaizsargāto darba ņēmēju aizsardzību. Veselības jomas ārkārtas situācijas laikā tāldarbs ir pierādījis savu nozīmi darbības nepārtrauktības nodrošināšanā, vienlaicīgi piedāvājot plašākas iespējas papildu aprūpes vajadzību risināšanai. Tomēr tāldarbs rada arī riskus, ieskaitot tos, kas ir saistīti ar mājās strādājošo tāldarbinieku profesionālo, fizisko un garīgo labklājību. Kopumā pandēmijas rezultātā tiks pārdomāts veids, kā tiek organizētas darbavietas un darba un privātās dzīves līdzsvars. Valstu noteikumi par tāldarbu atšķiras pēc to satura un tvēruma, tostarp attiecībā uz informācijas un komunikācijas tehnoloģiju (IKT) veicināšanu šim nolūkam. Balstoties uz pastāvošo valsts darba koplīguma slēgšanas sarunu praksi, dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka darba vide ir droša un labi pielāgota un elastīgs darba režīms ir plaši pieejams, lai ļautu līdzsvarot darba, ģimenes un privāto dzīvi. Vairāk uzmanības ir jāpievērš arī darba apstākļu uzlabošanai darba ņēmējiem neaizsargātās situācijās un nedeklarēta darba veicēju piesaistīšanai oficiālai nodarbinātībai. Pandēmija ir izcēlusi arī darbaspēka trūkumu atsevišķās veselības aprūpes profesijās un nepieciešamību pielāgot vai uzlabot attiecīgo darbinieku darba apstākļus un prasmes. Tāldarba izplatība krīzes laikā ievērojami atšķiras dažādās profesijās un nozarēs 60 procentpunktu liela atšķirība piekļuvē tāldarbam starp augsti kvalificētiem un mazkvalificētiem darba ņēmējiem 61 % lielpilsētās dzīvojošo bija piekļuve tāldarbam salīdzinājumā ar 41 % mazpilsētu iedzīvotāju Izglītības un administratīvo pakalpojumu jomā strādājošie lielākā mērā izmantoja tāldarbu Darbs no mājām Covid-19 laikā, iesaistīto darba ņēmēju galvenās pazīmes (ES-27, %) Avots: Eurofound (2020). E-aptauja Living, working and COVID-19 (Dzīve, darbs un Covid-19). Aktīva darba tirgus politika ir būtiska, lai atbalstītu darba tirgus pielāgošanos pēc Covid-19 radītā satricinājuma. Iestājoties darbvietu krīzei, dalībvalstīs bija atšķirīgs aktīvas darba tirgus politikas (ADTP) tvērums. Iekļaujošas izaugsmes kontekstā ir būtiski atbalstīt sekmīgu statusa maiņu darba tirgū, vienlaicīgi novēršot papildu prasmju polarizācijas risku. Tas ir īpaši svarīgi dalībvalstīs, kurās joprojām ir augsts ilgstoša bezdarba līmenis, kas droši vien pieaugs Covid-19 radītā satricinājuma rezultātā. Dalībvalstis ir mainījušas pastāvošās sistēmas vai ieviesušas jaunas ADTP sistēmas, lai labāk reaģētu uz darba tirgus apstākļiem, veicinātu nodarbinātību, kā arī kvalifikācijas celšanu un pārkvalifikāciju, nereti izmantojot Eiropas Sociālā fonda atbalstu. Dalībvalstīm varētu būt iespēja kombinēt kohēzijas politikas fondus ar Atveseļošanas un noturības mehānisma līdzekļiem, lai turpinātu veicināt ADTP, ieskaitot kvalifikācijas celšanas un pārkvalifikācijas pasākumus. Piekļuve bezdarbnieka pabalstu shēmām ar adekvātu pabalsta apjomu un izmaksas ilgumu ir būtiska, lai mazinātu krīzes negatīvo ietekmi un atbalstītu bezdarbniekus jaunu darbvietu iegūšanā. Lai atbalstītu darba meklētājus pārejā uz jaunu darbvietu, svarīgi ir nodrošināt adekvātus samērīga ilguma bezdarbnieka pabalstus, kas ir pieejami visiem darba ņēmējiem, ieskaitot nestandarta darba līgumu slēdzējus. Īpaša uzmanība ir jāpievērš personām ar īsu vai saraustītu nodarbinātības vēsturi, jo tām bezdarbnieka pabalstu shēmas nereti ir mazāk pieejamas. Reaģējot uz pandēmiju, vairākas dalībvalstis ir pastiprinājušas savas shēmas aizsardzībai bezdarba gadījumā. Šīs shēmas, iespējams, būs atkārtoti jāpārskata pēc izmaiņām ekonomiskajos apstākļos, lai saglabātu adekvātus darba ņēmēju ienākumus un atbalstītu darbu zaudējušo indivīdu produktīvu atgriešanos darba tirgū. Valsts nodarbinātības dienestiem būs jārīkojas ārpus tradicionālajiem darbības veidiem, lai risinātu darba meklētāju skaita pieaugumu un atbalstītu viņu profesijas vai darba nozares maiņu. Tādu bezdarbnieku īpatsvaram, kuri darba meklēšanā izmanto valsts nodarbinātības dienesta (VND) pakalpojumus, pēdējos gados ir bijusi tendence samazināties, tiesa, šajā ziņā dalībvalstu starpā pastāv lielas atšķirības. Vēl arvien pārmērīgi daudz jauniešu, mazkvalificētu un gados vecāku darba meklētāju izmanto VND palīdzību. Esošajā kontekstā, lai nodrošinātu adekvātu un rezultatīvu reakciju uz darba meklētāju un darba devēju vajadzībām, varētu būt nepieciešams vairot spējas saistībā ar profilēšanas sistēmu stiprināšanu un uzlabot darba meklētāju konsultēšanas un darbaudzināšanas spējas. Ieguldījumi modernākajos informācijas un komunikācijas tehnoloģiju (IKT) risinājumos un VND personāla pārkvalifikācijā būs nozīmīgas to spēju stiprināšanai. Spēcīgāks, uz individuāliem rīcības plāniem balstīts atbalsts varētu palīdzēt krīzes skartajiem atrast darbvietas turpmākās atveseļošanas kontekstā. VND var būt izšķirīga loma sekmīgas statusa maiņas darba tirgū un ātras atveseļošanas veicināšanā 45 procentpunktus liela atšķirība starp lielāko un mazāko apmēru VND pakalpojumu izmantošanā darba meklēšanai 2019. gadā Mazkvalificēti un gados vecāki darba meklētāji lielākoties ir tie, kas izmanto VND palīdzību Augsti ilgstoša bezdarba līmeņa rādītāji pirms pandēmijas var radīt papildu sarežģījumus, cenšoties nodrošināt to, ka atveseļošana ir labvēlīga visiem To bezdarbnieku īpatsvars, kuri izmanto attiecīgo darba meklēšanas metodi (2019. gads) Avots: Eurostat, DSA. Sociālais dialogs un sociālo partneru iesaistīšana politikas veidošanā ir būtiska, lai veicinātu taisnīgu un ilgtspējīgu atveseļošanu un atbalstītu iekļaujošu izaugsmi. Vairākās dalībvalstīs koplīgumi un sociālais dialogs ir palīdzējis izstrādāt un īstenot tūlītējus sociālekonomiskus pasākumus reaģēšanai uz Covid-19 krīzi, ieskaitot pasākumus ātrai darba modeļu pielāgošanai (piemēram, veicinot tāldarbu) un priekšplāna un kritiski svarīgo darbinieku veselības, ienākumu un darbvietu aizsardzībai. Reaģējot uz krīzi, apspriešanās ar sociālajiem partneriem aizvien bijusi plaša tajās dalībvalstīs, kur jau pastāv labi izstrādātas sociālā dialoga struktūras. Citās dalībvalstīs krīze ir sarežģījusi sociālo partneru līdzdalību, kas bija ierobežota jau pirms ārkārtas situācijas veselības jomā. Lai nodrošinātu to reformu un ieguldījumu programmu produktīvu un sekmīgu izstrādi un īstenošanu jaunā Atveseļošanas un noturības mehānisma 2021.–2023. gadam ietvaros, ir svarīgi, lai dalībvalstis iesaistītu sociālos partnerus valsts atveseļošanas un noturības plānu sagatavošanā. Nevienlīdzība izglītības jomā apdraud sociālo kohēziju un iekļaujošu izaugsmi, ir nepieciešamas reformas, lai izglītības sistēmas padarītu iekļaujošākas un uzlabotu to rezultātus, atbalstītu visneaizsargātākās personas un investētu izglītības infrastruktūrā, ieskaitot digitālo izglītību. Bērni no nelabvēlīgākām sociālekonomiskajām grupām bieži saskaras ar ievērojamiem sarežģījumiem izglītības iegūšanā. Viņi daudz mazākā mērā piedalās agrīnajā pirmsskolas izglītībā un aprūpē (APIA), un viņiem biežāk neizdodas apgūt lasīšanas pamatprasmes pamatskolā. Pārāk maz šādu bērnu iegūst terciāro izglītību līdztekus studentiem no lauku apvidiem, personām ar invaliditāti un ārpus ES dzimušiem migrantiem. Pārvietošanās ierobežojumu (“lokdauna”) laikā ieviestā attālinātā mācīšanās izcēla šos trūkumus: skolēniem no nelabvēlīgākas sociālekonomiskās vides parasti bija sliktākas digitālās prasmes, un viņiem biežāk nebija pieejami datori un interneta pieslēgums. Atšķirība dzimumu starpā pieaug arī attiecībā uz pamatprasmēm un terciārās izglītības iegūšanu — zēnu rezultāti ir sliktāki nekā meiteņu. Pastāv risks, ka šo faktoru kombinācija var radīt kavēkļus darba dzīvē, arī ņemot vērā jau pastāvošo lielo nodarbinātības atšķirību starp mazkvalificētiem un augsti kvalificētiem darba ņēmējiem (29,1 procentpunkts 2019. gadā). Pastāv spēcīga saikne starp izglītības rezultātiem, panākumiem darba tirgū un līdzdalību sabiedrībā, kas uzsver iekļaujošas izglītības nozīmi taisnīgas atveseļošanas nodrošināšanā un sociālās noturības stiprināšanā. Reformas cita starpā varētu ietvert agrīnas skolēnu diferencēšanas novēršanu; nepieciešamo atbalsta pakalpojumu un mērķtiecīgu finanšu shēmu un pakalpojumu ieviešanu skolām, ģimenēm un jauniešiem mazāk labvēlīgā situācijā; izglītības pieejamības veicināšanu bērniem, kuriem nepieciešama palīdzība, ieskaitot izglītojamo ar īpašām izglītības vajadzībām integrāciju vispārējās izglītības iestādēs; un ieguldījumi infrastruktūrā un aprīkojumā.

Nelabvēlīga sociālekonomiskā vide vēl arvien spēcīgi ietekmē līdzdalību izglītībā un tās rezultātus 36,4 % skolēnu no mazāk labvēlīgas sociālekonomiskās un kultūras vides neizdodas apgūt lasīšanas pamatprasmes 11,3 procentpunktus liela atšķirība dalībā APIA bērniem, kuri pakļauti nabadzības vai sociālās atstumtības riskam 2016. gadā



22,5 % ārpus ES dzimušu jauniešu pāragri pamet izglītību un apmācību (salīdzinājumā ar 10,2 % ES kopumā) Nepietiekamu lasīšanas prasmju rādītāji pēc ekonomiskā, sociālā un kultūras stāvokļa (15 gadus veci izglītojamie procentpunktos, 2018. gads) Piezīme: ESKS — ekonomiskais, sociālais un kultūras stāvoklis. Avots: Starptautiskā skolēnu novērtēšanas programma (PISA), 2018., ESAO. Kvalifikācijas celšana un pārkvalifikācija ir viena no galvenajām prioritātēm iekļaujošas atveseļošanas veicināšanai un zaļās un digitālās pārkārtošanās atbalstīšanai. Pirms krīzes ES uzņēmumi kvalificēta personāla trūkumu minēja kā pirmo šķērsli ieguldījumiem. 20 dalībvalstīm nav izdevies sasniegt ES mēroga pieaugušo izglītības mērķrādītāju 15 % apmērā līdz 2020. gadam. Pieaugušie ar zemāku kvalifikāciju ievērojami mazāk piedalās pieaugušo izglītībā, lai gan viņiem tā ir visvairāk nepieciešama. Ceturtdaļai gados jaunu pieaugušo nav kvalifikācijas, kas dotu tiešu piekļuvi darba tirgum. Dažās nozarēs, piemēram, IKT, tiek norādīts uz ievērojamu atšķirību starp vakanču un absolventu skaitu. Daudzās dalībvalstīs vēl arvien ir pārāk sarežģīti novērtēt tālāku izglītību un apmācību pēc formālās izglītības pabeigšanas/pamešanas un prasmju validēšanas sistēma nav pietiekami izstrādāta. Kopā ar jauniem sarežģījumiem attiecībā uz prasmēm, kas izriet no zaļās un digitālās pārkārtošanās, tas liecina par nepieciešamību atbalstīt profesionālās un terciārās izglītības pārveidošanu. Prasmju programma Eiropai un Eiropas Izglītības telpa nosaka politiku mūžizglītībai, kvalifikācijas celšanai un pārkvalifikācijai, ieskaitot Prasmju paktu, prasmju stratēģiju īstenošanu, prognozēšanu, karjeras atbalstu un validēšanu. Pārkvalifikācijas un kvalifikācijas celšanas projekta ietvaros dalībvalstis ir aicinātas ierosināt reformas un ieguldījumus prasmēs (īpaši digitālajās), kurām papildus tradicionālajam Eiropas Sociālā fonda finansējumam varēs saņemt līdzekļus arī no jaunā Atveseļošanas un noturības mehānisma. Pastāv iespējas stiprināt dalību pieaugušo izglītībā, kas ir būtiska karjeras attīstības un sekmīgas darba maiņas atbalstam 28,3 procentpunktus liela atšķirība starp mazkvalificētu un augsti kvalificētu darba ņēmēju nodarbinātības līmeni



6,5 procentpunktus liela atšķirība mazkvalificētu darba ņēmēju dalībā pieaugušo izglītībā 20 dalībvalstīs mazāk nekā 15 % pieaugušo ir piedalījušies pieaugušo izglītībā Pusei pieaugušo būtu jāpiedalās pieaugušo izglītībā vairāk nekā gadu līdz 2025. gadam saskaņā ar Prasmju programmu Eiropai (salīdzinājumā ar 38 % 2016. gadā) Nodarbinātība atkarībā no izglītības līmeņa (% personu 25–64 gadu vecumā 2019. gadā) Tādu pieaugušo un mazkvalificētu pieaugušo īpatsvars, kuri piedalās pieaugušo izglītībā (% personu 20–64 gadu vecumā 2019. gadā) Avots: Eurostat. Covid-19 krīze vēl vairāk izgaismoja digitālo prasmju stiprināšanas nozīmi. Pandēmijas laikā digitālās prasmes apliecināja savu nozīmi uzņēmējdarbības, izglītības un apmācības aktivitāšu turpināšanā, kā arī pakalpojumu pieejamības nodrošināšanā lielai daļai ES iedzīvotāju, ieskaitot veselības aprūpes pakalpojumus. Digitālās prasmes būs arvien svarīgākas pilnīgai dalībai darba tirgū un sabiedrībā nākotnē, kā arī zaļās un digitālās pārkārtošanās atbalstam. Tomēr progress digitālo pamatprasmju apguvē ir bijis lēns: par spīti mēreniem uzlabojumiem 2019. gadā vairāk nekā 4 no 10 ES iedzīvotājiem nebija digitālo pamatprasmju, īpaši gados vecākām un mazkvalificētām personām. Turklāt sistemātiski trūkst digitālo tehnoloģiju speciālistu un cilvēku ar augsta līmeņa digitālajām prasmēm — tā ir problēma, ko zināmā mērā ir izraisījis nelielais sieviešu īpatsvars zinātnes, tehnoloģijas, inženierzinātņu un matemātikas (STEM) terciārās izglītības ieguvēju vidū un IKT nozares darbvietās. Lai gan agrā vecumā meiteņu digitālās prasmes ir labākas nekā zēnu, viņas attiecīgo jomu studijas vai karjeru izvēlas ievērojami retāk nekā zēni. Reformas digitālo prasmju stiprināšanai ietver mācību programmu atjauninājumus, IKT nodarbību ieviešanu pamatskolās, IKT kā zinību nozares mācīšanu vidējās izglītības ietvaros, atbalstu skolotājiem un pasniedzējiem (arī tajā, kā veicināt meiteņu interesi un ieceres), iespējas apgūt digitālās prasmes pieaugušo izglītības ietvaros, pasākumus STEM un IKT jomas studiju pievilcības vairošanai (īpaši meiteņu vidū), pastiprinātu uzņēmumu, pētniecības centru un akadēmiskās pasaules sadarbību, kā arī ieguldījumus digitālajā infrastruktūrā un aprīkojumā. Digitālo prasmju atšķirība vēl arvien ir ievērojama 46 % cilvēku

16–74 gadu vecumā nebija digitālo pamatprasmju 2019. gadā

13,5 miljoni

brīvo darbvietu, kurās nepieciešamas ar IKT saistītas prasmes, 2018. un 2019. gadā

57 %

uzņēmumu ziņojuši par grūtībām aizpildīt IKT speciālistu brīvās darbvietas 2019. gadā 50,9 %

skolotāju nav saņēmuši IKT apmācību viņu formālās izglītības ietvaros Cilvēki, kuriem ir vispārīgās digitālās pamatprasmes vai augstāka līmeņa digitālās prasmes (2019. gads, procentpunkti, personas 16–74 gadu vecumā)



Avots: Eurostat. Kopumā ienākumu nevienlīdzība ir nedaudz samazinājusies pēdējo gadu laikā pirms Covid-19 pandēmijas, bet pēdējās desmitgades laikā tā ir palielinājusies ienākumu sadales skalas apakšdaļā, raisot satraukumu par to, cik iekļaujoša ir ekonomiskā izaugsme. Vidēji Eiropas Savienībā 20 % turīgāko mājsaimniecību ienākumi ir aptuveni piecas reizes lielāki nekā 20 % nabadzīgāko mājsaimniecību ienākumi. Pēdējos gados ienākumu nevienlīdzība ir palielinājusies ienākumu sadales skalas apakšdaļā (S50/S20) vairāk nekā augšdaļā (S80/S50). Saskaņā ar sākotnējām aplēsēm automātiskie stabilizatori un politikas pasākumi, kas tika pieņemti, reaģējot uz ārkārtas situāciju, līdz šim ir neitralizējuši Covid-19 radīto ietekmi uz nevienlīdzību. Ienākumu nevienlīdzības novēršanai ir vajadzīgas dalībvalstu reformas dažādās politikas jomās, tostarp nodokļu un pabalstu sistēmu izstrādē, algas noteikšanas mehānismos, iekļaušanas un vienlīdzīgu iespēju veicināšanā izglītībā un apmācībā (sākot no agra vecuma) un piekļuves nodrošināšanā cenas ziņā visiem pieejamiem un kvalitatīviem pakalpojumiem. Jānodrošina, ka tiek novērtēta politikas ietekme uz ienākumu sadali, īpaši attiecībā uz politiku divējādās zaļās un digitālās pārkārtošanās atbalstīšanai. Lai gan nesen tā samazinājās, nevienlīdzība ienākumu sadales skalas apakšdaļā ir palielinājusies 5 reizes

ir attiecība starp 20 % turīgāko mājsaimniecību ienākumiem salīdzinājumā ar 20 % nabadzīgāko mājsaimniecību ienākumiem 2019. gadā

21,4 %

ir ienākumu daļa, ko nopelna 40 % iedzīvotāju ar zemākiem ienākumiem, tā pieaug kopš 2015. gada Ienākumu kvintiļu attiecības rādītājs (S80/S20) un sadalījums ienākumu sadales augšdaļā un apakšdaļā

Avots: uz Eurostat datiem balstīti aprēķini. Pirms Covid-19 krīzes nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu skaits samazinājās septīto gadu pēc kārtas, lai gan lēns progress valstīs ar augstāku nabadzības līmeni liecina par problēmām sociālās aizsardzības sistēmās. 2019. gadā aptuveni 92,4 miljoni bija pakļauti nabadzības vai sociālās atstumtības riskam (AROPE), tas ir par 2,3 miljoniem mazāk cilvēku salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu. Kopš augstākā rādītāja sasniegšanas 2012. gadā smaga materiālā nenodrošinātība ir komponents, kas ir visvairāk uzlabojies, tam seko to personu īpatsvars, kuras dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu darba intensitāti; šos uzlabojumus nodrošināja darba tirgus stabilā darbība pirms krīzes, savukārt nabadzības riska rādītāja samazinājums bija mazāk izteikts. Tomēr šīs pozitīvās tendences daudzās dalībvalstīs izrādīja palēnināšanās pazīmes. Nodarbinātu personu nabadzība un nabadzības dziļums lēni samazinājās, ieskaitot cilvēkus mājsaimniecībās ar ļoti zemu darba intensitāti. Covid-19 krīze un ar to saistītais bezdarba un neaktivitātes pieaugums padara stratēģijas “Eiropa 2020” mērķrādītāja — par 20 miljoniem mazāk nabadzībai vai sociālajai atstumtībai pakļautu cilvēku (salīdzinot ar 2008. gadu) — sasniegšanu maz ticamu. Pašreizējā situācija rada sarežģījumus sociālās aizsardzības sistēmām, īpaši attiecībā uz ilgtspējīgu adekvātu ienākumu nodrošināšanu un kvalitatīvu pakalpojumu sniegšanu visiem tiem, kuriem tie ir visvairāk nepieciešami. Nabadzības rādītājs ir saglabājies augsts visneaizsargātākajām grupām, īpaši ģimenēm ar bērniem, personām ar invaliditāti un ārpus ES dzimušajiem; visas šīs grupas Covid-19 krīze ir skārusi nesamērīgi smagi. Veselības aprūpes, izglītības un sociālās aizsardzības sistēmas, īpaši sociālie pakalpojumi, ir pakļauti vēl nebijušam spiedienam, tā vēl vairāk saasinot problēmas visneaizsargātākajām personām. Lai gan pēdējos gados vērojama tendence samazināties, nabadzības vai sociālās atstumtības risks bērniem (jaunākiem par 18 gadiem) ir saglabājies par 1 procentpunktu augstāks nekā cilvēkiem darbspējas vecumā, un dažās dalībvalstīs tas ir ļoti augsts. Papildus adekvātam ienākumu līmenim piekļuve pakalpojumiem, ieskaitot izglītību, veselības aprūpi un mājokli, ir ļoti būtiska ģimeņu ar bērniem atbalstīšanā, un tā nodrošina vienlīdzīgas iespējas dzīvē. Komisija 2021. gadā ierosinās Eiropas Garantiju bērniem, lai nodrošinātu sistēmu darbībai ES līmenī. Personas ar invaliditāti un ārpus ES dzimušie ir pakļauti augstākam nabadzības un sociālās atstumtības riskam, un viņiem ir nepieciešams pastiprināts atbalsts. Jauno stratēģiju par personu ar invaliditāti tiesībām Komisija sāks īstenot 2021. gadā, un tās mērķis būs veicināt personu ar invaliditāti ekonomisko un sociālo iekļaušanu. Paredzēts, ka tā koncentrēsies uz daudzām dažādām jomām, tostarp izglītību, nodarbinātību, adekvātu sociālo aizsardzību, pieejamību un nediskriminēšanu. Eiropas sociālo tiesību pīlārs uzsver cilvēku tiesības uz piekļuvi kvalitatīviem pakalpojumiem. Pakalpojumu pieejamības uzlabošana, ieskaitot sociālos pakalpojumus, kopienā balstītus un mājās pieejamus pakalpojumus neatkarīgai dzīvei un iekļaušanai kopienā, tiks atspoguļota vairākās Komisijas plānotās iniciatīvās un darba plūsmās, piemēram, jau minētajās stratēģijās un jaunajā rīcības plānā migrantu izcelsmes personu integrācijai un iekļaušanai. AROPE rādītājs pirms Covid-19 krīzes samazinājās, kaut arī lēni 92,4 miljoni

nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļautu personu ES-27 2019. gadā, par 2,3 miljoniem mazāk nekā 2018. gadā 22,5 % bērnu

ir pakļauti nabadzības vai sociālās atstumtības riskam 9 % darba ņēmēju

ir pakļauti nabadzības riskam Nabadzības vai sociālās atstumtības riska rādītājs un tā apakškomponenti ES



Avots: Eurostat. Lai gan mājokļa izmaksas saglabājas ļoti augstas lielai daļai mājsaimniecību, krīze ir radījusi nepieciešamību rīkoties, lai aizsargātu visneaizsargātākās personas. Katru desmito Eiropas iedzīvotāju skar pārmērīgs mājokļa izmaksu slogs. Visvairāk cieš mājsaimniecības ar zemākajiem ienākumiem un cilvēki, kas dzīvo pilsētās. Lielākajā daļā dalībvalstu pēdējo desmit gadu laikā ir pieaugusi bezpajumtniecība, kas ir visradikālākā atstumtības izpausme mājokļa jomā. Veselības krīze ir vēl vairāk izcēlusi šīs ar mājokļiem saistītās grūtības. Daudzas dalībvalstis īstenoja ārkārtas pasākumus, lai aizsargātu visneaizsargātākās personas, tostarp nodrošinot ārkārtas izmitināšanu bezpajumtniekiem. Dalībvalstu reformās īpaša uzmanība būtu jāvelta ieguldījumiem dzīvojamo ēku un sociālo mājokļu atjaunošanā un sociālo mājokļu pieejamības vairošanai. Covid-19 krīze ir spēcīgs atgādinājums tam, cik nozīmīgas ir sociālās aizsardzības sistēmas un to loma samazinātas ekonomiskās aktivitātes izraisītas ekonomiskās un sociālās ietekmes mazināšanā. Ticams, ka Covid-19 krīzes rezultātā pieaugs to cilvēku skaits, kuriem būs nepieciešams bezdarbnieka pabalsts un cita veida ienākumu atbalsts, tā pārbaudot mūsu sociālās aizsardzības sistēmu spējas. Dalībvalstis ir paplašinājušas un izvērsušas pastāvošās shēmas un uz laiku paplašinājušas to atbilstības kritērijus. Atveseļošanas posmā nepieciešami pastāvīgi centieni visiem pieejamas sociālās aizsardzības uzturēšanā un nostiprināšanā. Balstoties uz krīzes risināšanas pasākumiem, pašnodarbināto personu un nestandarta nodarbinātībā iesaistīto darbinieku aizsardzību būtu jāturpina strukturāli uzlabot saskaņā ar Ieteikumu par piekļuvi sociālajai aizsardzībai. Reformām cita starpā būtu jārisina sociālās aizsardzības tiesību tvērums, adekvātums un pārnesamība un atbalsts integrācijai darba tirgū tiem, kuri ir darbspējīgi. Lielākajā daļā dalībvalstu minimālais ienākumu līmenis ir zem nabadzības sliekšņa Vidēji sociālie pārvedumi (izņemot pensijas) samazina nabadzību par 32,7 %

63,9 %

nabadzības riskam pakļauto ES iedzīvotāju saņēma jebkāda veida pabalstu 2018. gadā Minimālo ienākumu saņēmēju neto ienākumi (ienākumu gads: 2018) Avots: uz ESAO un Eurostat datiem balstīti aprēķini. Covid-19 krīze dalībvalstu veselības aprūpes un ilgtermiņa aprūpes sistēmās ir radījusi bezprecedenta spriedzi. Mūsu veselības aprūpes sistēmu spēja reaģēt uz krīzi bieži ir tikusi pakļauta spiedienam, un pastāvošās strukturālās problēmas saistībā ar veselības aprūpes produktivitāti, pieejamību un noturību ir saasinātas. Tās ir saistītas, piemēram, ar nepietiekamu finansējumu ieguldījumiem veselības aprūpē (ieskaitot gatavību krīzēm un reakciju uz tām), ierobežotu aprūpes koordināciju un integrāciju, vāju primāro veselības aprūpi, pastāvīgiem veselības aprūpes pieejamības šķēršļiem un neapmierinātām medicīniskās aprūpes vajadzībām. Šīs grūtības spēcīgi ietekmē visneaizsargātākās personas. Kā minēts iepriekš, pandēmija ir izgaismojusi arī darbaspēka trūkumu atsevišķās veselības aprūpes profesijās un to, cik svarīgi ir pielāgot vai uzlabot attiecīgo darbinieku darba apstākļus un prasmes. Reformām būtu īpaši jākoncentrējas uz veselības aprūpes sistēmu spēju stiprināšanu dalībvalstīs (īpaši pacientu pieplūduma un krīžu pārvaldības spēju stiprināšanu); labāku koordināciju starp stacionāro aprūpi, ambulatoro aprūpi un primāro veselības aprūpi; veselības aprūpes profesionāļu kvalifikācijas celšanu un pārkvalifikāciju un viņu darba apstākļu uzlabošanu, digitālo veselības aprūpi un samazinātiem personīgajiem izdevumiem. Pandēmija ir spēcīgi skārusi arī ilgtermiņa aprūpes sistēmas attiecībā uz to lietotāju un personāla ievērojamo neaizsargātību pret Covid-19. Ilgtermiņa aprūpes sistēmu sarežģījumi — darbinieku un neformālo aprūpētāju grūtā situācija, pakalpojumu pārtraukšana un spēju problēmas — ir nonākuši uzmanības centrā. Reformām cita starpā būtu jāietver preventīvi pasākumi, piemēram, aktīvas un veselīgas vecumdienas, un atbildes pasākumi, piemēram, atbilstīgi integrētu veselības un sociālās aprūpes pakalpojumu izstrāde, piekļuves un tvēruma paplašināšana aprūpei mājās un uz kopienu balstītiem pakalpojumiem, personāla kvalifikācijas celšana un pārkvalifikācija un integrētu aprūpes pakalpojumu un neatkarīgas dzīves atbalstīšana. Vairākās dalībvalstīs ienākumu līmenis ietekmē piekļuvi veselības aprūpei 1,8 % ES iedzīvotāju norādīja uz neapmierinātām medicīniskās aprūpes vajadzībām 2019. gadā pirms Covid-19 krīzes 11 dalībvalstīs personīgie izdevumi ir vairāk nekā 20 % no izdevumiem, kas saistīti ar veselību Iedzīvotāju norādītās neapmierinātās medicīniskās aprūpes vajadzības pa ienākumu līmeņiem, 2019. gads Avots: uz Eurostat datiem balstīti aprēķini. Demogrāfiskās pārmaiņas turpina radīt ilgtermiņa sarežģījumus pensiju sistēmām. Pensiju adekvātums 2019. gadā kopumā saglabājās stabils. Pensiju ienākumi nedaudz pasliktinājās salīdzinājumā ar darbaspēka ienākumiem, savukārt to gados vecāku cilvēku īpatsvars, kuri ir pakļauti smagai materiālajai nenodrošinātībai, turpināja samazināties. Pensiju atšķirība dzimumu starpā vēl arvien ir ļoti liela par spīti pakāpeniskam samazinājumam pēdējo desmit gadu laikā. Krīzes ietekme uz nodarbinātību un darbaspēka ienākumiem, īpaši nestandarta nodarbinātībā iesaistīto darbinieku un pašnodarbināto personu gadījumā, palielina pensiju adekvātuma apdraudējumu ilgtermiņā. Ar reformām būtu jācenšas veidot iekļaujošas un ilgtspējīgas pensiju sistēmas, nodrošinot adekvātu piekļuvi un ietaupījumu veidošanas iespējas gan vīriešiem, gan sievietēm, kā arī cilvēkiem, kuri veic dažādas saimnieciskās darbības, balstoties uz dažāda veida līgumiem, un adekvātus minimālos ienākumus vecumdienās.

Dalībvalstīm būtu jārīkojas, lai risinātu nodarbinātības, prasmju un sociālās politikas problēmas, kas identificētas šajā vienotajā nodarbinātības ziņojumā. Ziņojumā atspoguļotajā analīzē ir izceltas vairākas prioritārās reformu un ieguldījumu jomas. Reformas un ieguldījumi būtu jāvērš uz darbvietu radīšanas veicināšanu, pārejas no bezdarba uz nodarbinātību (tostarp citās nozarēs) atvieglošanu, ekonomiskās un sociālās noturības uzlabošanu un krīzes ietekmes uz nodarbinātību un sabiedrību mazināšanu. ES finansējums, tostarp no Eiropas Sociālā fonda Plus (ar papildu resursiem no REACT-EU) un jaunā Atveseļošanas un noturības mehānisma, sniedz dalībvalstīm atbalstu politikas pasākumu īstenošanas paātrināšanai šajās jomās. Saskaņā ar nodarbinātības pamatnostādnēm dalībvalstis ir aicinātas: -saglabāt saīsināta darba laika shēmas, kamēr tas ir nepieciešams, un sasaistīt tās ar kvalifikācijas celšanas (prasmju pilnveides) / pārkvalifikācijas shēmām; tiklīdz apstākļi atļauj, ieviest atbalstu darbaspēka pārorientēšanai (piemēram, ar labi izstrādātu darbā pieņemšanas stimulu starpniecību) īpaši uz zaļās un digitālās ekonomikas darbvietām, vienlaicīgi aizsargājot darba ņēmējus pārcelšanas laikā; -nodrošināt, ka darba vide ir droša un labi piemērota jaunajām sociālās distancēšanās prasībām un ka elastīgi darba režīmi ir plaši pieejami; -uzlabot darba tirgus atbalstu un kvalifikācijas celšanas iespējas, lai risinātu jauniešu bezdarba pieaugumu, īpaši nodrošinot atbalstu māceklībai (īpaši MVU ietvaros), darbā pieņemšanas subsīdijām, mācīšanās infrastruktūrai, tehnoloģijai un aprīkojumam; -investēt valsts nodarbinātības dienestos, īpaši lai vairotu to spējas, modernizētu IKT infrastruktūru, stiprinātu profilēšanas sistēmas un nodrošinātu personālam adekvātas prasmes; -veicināt darba koplīguma slēgšanas sarunas un sociālo dialogu; likumā noteiktas minimālās algas gadījumā nodrošināt apstākļus, lai tā tiktu noteikta adekvātā līmenī, izmantojot skaidrus un stabilus kritērijus un regulāru, savlaicīgu atjaunināšanu, kā arī produktīvi iesaistot sociālos partnerus; -reformēt darba tirgus regulējumu, kā arī nodokļu un pabalstu sistēmas, lai nodrošinātu, ka darba tirgus segmentācija samazinās un atveseļošana rada kvalitatīvas darbvietas; nodrošināt nestandarta nodarbinātībā iesaistītajiem darbiniekiem un pašnodarbinātajām personām piekļuvi sociālajai aizsardzībai; -investēt pārkvalifikācijā un kvalifikācijas celšanā, īpaši digitālajās prasmēs, stiprinot PIA sistēmas, atbalstot daudzpusējas plaša mēroga publiskā un privātā sektora partnerības Prasmju pakta ietvaros, sniedzot lielākus stimulus uzņēmumiem un darba ņēmējiem iesaistīties kvalifikācijas celšanā un pārkvalifikācijā, investējot infrastruktūrā un aprīkojumā (tostarp digitālajā) un atbalstot skolotājus un pasniedzējus; nodrošināt vienlīdzīgu piekļuvi izglītībai un apmācībai; -investēt ilgtspējīgā sociālajā aizsardzībā visiem, atbalstot reformas aizsardzības līmeņa uzturēšanai un pastiprināšanai un uzlabojot aizsardzību tiem, kuri nav ietverti sistēmā; nodrošināt adekvātus pabalstus, tiesību pārnesamību un darbspējīgo piekļuvi pakalpojumiem un atbalstam integrācijai darba tirgū; investēt agrīnās pirmsskolas izglītības un aprūpes (APIA) un ilgtermiņa aprūpes pakalpojumu kvalitātē un pieejamībā; novērtēt politikas ietekmi uz ienākumu sadali; -investēt dzīvojamo ēku un sociālo mājokļu atjaunošanā; nepieciešamības gadījumā atvieglot piekļuvi sociālajiem mājokļiem un cenas ziņā pieejamiem mājokļiem; -investēt veselības aprūpes sistēmas spējās, ieskaitot pacientu pieplūduma pārvaldīšanas spēju, primāro aprūpi, aprūpes koordināciju, veselības aprūpes personālu un e-veselību; samazināt personīgos izdevumus, uzlabot veselības aprūpes tvērumu un veicināt veselības aprūpes personāla kvalifikācijas celšanu un pārkvalifikāciju.

1.PĀRSKATS PAR DARBA TIRGUS UN SOCIĀLAJĀM TENDENCĒM UN PROBLĒMĀM EIROPAS SAVIENĪBĀ Šajā nodaļā ir sniegts pārskats par tendencēm un problēmām darba tirgū un sociālajā jomā Eiropas Savienībā kopumā. 1.1. Darba tirgus tendences Ekonomiskā izaugsme turpināja virzīt darbvietu radīšanu 2019. gadā, lai gan lēnākā tempā nekā iepriekšējos gados. 2019. gada pēdējā ceturksnī ES-27 bija nodarbināti 209,3 miljoni cilvēku (par 1,9 miljoniem vairāk nekā 2018. gada pēdējā ceturksnī), kas ir augstākais jebkad sasniegtais līmenis. Gados vecāki un augsti kvalificēti darba ņēmēji joprojām bija galvenie nodarbinātības izaugsmes dzinējspēki šajā laikposmā, palielinot kopējo 20–64 gadus vecu cilvēku nodarbinātības līmeni līdz 73 % 2019. gadā. Bezdarba līmenis 2019. gada pēdējā ceturksnī sasniedza rekordzemu līmeni, proti, 6,5 %. Samazinājās arī jauniešu un ilgstošs bezdarbs, lai gan dažās dalībvalstīs šie bezdarba rādītāji joprojām bija augsti. Covid-19 krīze ir apvērsusi otrādi pēdējo sešu gadu pozitīvo nodarbinātības tendenci ES-27. Pandēmijas izraisītajai ekonomikas recesijai ir bijusi spēcīga ietekme uz darba tirgu. Kopējā nodarbinātība 2020. gada pirmajos divos ceturkšņos ir samazinājusies paātrinātā tempā — līdz 203,1 miljonam nodarbināto 2020. gada otrajā ceturksnī. Par aptuveni 6,1 miljonu (jeb 2,9 %) mazāk nodarbināto — tas ir straujākais kritums, kāds jebkad novērots divos ceturkšņos pēc kārtas kopš 1995. gada. Pēc 1 % pieauguma 2019. gadā tiek prognozēts, ka kopējā nodarbinātība samazināsies par 4,5 % 2020. gadā un atkal palielināsies par 1,8 % 2021. gadā, ar ievērojamu negatīvu risku prognozes nosacījumiem atkarībā no pandēmijas attīstības gaitas. 20–64 gadus vecu cilvēku nodarbinātības līmenis samazinājās par spīti ātri īstenotajiem politikas pasākumiem darbvietu zuduma ierobežošanai. 2019. gadā nodarbinātības līmenis ES-27 turpināja pieaugt līdz vidēji 73,1 % (72,7 % eurozonā), tas ir par 0,7 procentpunktiem vairāk nekā 2018. gadā (gan ES, gan eurozonā; sk. 1. attēlu ). Tomēr pēc augstākā rādītāja (73,3 % 2019. gada otrajā ceturksnī) sasniegšanas tas lēnām sāka samazināties gada otrajā pusē. Uzliesmojot Covid-19 krīzei, nodarbinātības līmenis nokritās līdz 72 % 2020. gada otrajā ceturksnī, tas ir par 1,1 procentpunktu mazāk nekā 2019. gada pēdējā ceturksnī un par 1,3 procentpunktiem mazāk nekā 2019. gada otrajā ceturksnī. Eurozonā kritums bija izteiktāks, nodarbinātības līmenim samazinoties līdz 71,4 % 2020. gada otrajā ceturksnī, tas ir attiecīgi par 1,2 un 1,5 procentpunktiem mazāk nekā 2019. gada pēdējā un otrajā ceturksnī. Sieviešu nodarbinātības līmeņa kritums bija mazāks (par 0,9 procentpunktiem ES-27 un 1 procentpunktu eurozonā) nekā vīriešu (attiecīgi par 1,1 procentpunktu un 1,3 procentpunktiem), lai gan atšķirība lielākoties saglabājās līdzīga kā pirms pandēmijas (tā bija 11,7 procentpunkti 2019. gadā un ir saglabājusies ļoti līdzīga: 11,4 procentpunkti 2020. gada otrajā ceturksnī). Pēc sešus gadus ilgas pozitīvas virzības uz stratēģijas “Eiropa 2020” 75 % mērķrādītāju nodarbinātības līmenis ir sācis no tā attālināties, un pastāv liela nenoteiktība attiecībā uz turpmāko ekonomiskās aktivitātes attīstību un tās ietekmi uz nodarbinātību. 1. attēls. Pandēmija ir izraisījusi ievērojamu satricinājumu darba tirgū, pārtraucot sešus gadus ilgu pozitīvu rezultātu tendenci

Nodarbinātības un bezdarba līmenis Eiropas Savienībā un eurozonā *2020. gada pirmā un otrā ceturkšņa vidējais rādītājs, sezonāli koriģēts. Avots: Eurostat, DSA. Krīzei ir bijusi mērena ietekme uz bezdarba līmeni Eiropā salīdzinājumā ar tās izraisīto satricinājumu IKP. Bezdarba līmenis 2019. gadā turpināja samazināties gan ES, gan eurozonā ( sk. 1. attēlu ). 2020. gada otrajā ceturksnī 6,7 % ekonomiski aktīvo iedzīvotāju nebija nodarbināti, tas ir par 0,2 procentpunktiem mazāk nekā 2019. gada pēdējā ceturksnī (zemākais jebkad reģistrētais rādītājs ES-27) un tādā pašā līmenī kā 2019. gada otrajā ceturksnī. Eurozonā bezdarba līmenis bija augstāks: 7,3 % 2020. gada otrajā ceturksnī, tāds pats rādītājs kā 2019. gada pēdējā ceturksnī, bet par 0,2 procentpunktiem zemāks nekā 2019. gada otrajā ceturksnī. Skatot sadalījumu pa vecuma grupām, atšķirības ir ievērojamas. Bezdarba līmenis ir īpaši pieaudzis jauniešu vidū (15–24 gadi) pēc samazinājuma 2019. gadā salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu. Laikposmā no 2019. gada pēdējā ceturkšņa līdz 2020. gada otrajam ceturksnim tas palielinājās par 1,2 procentpunktiem ES-27 un par 1,1 procentpunktu eurozonā. Pretēji tam bezdarbs samazinājās vecuma grupā no 55 līdz 74 gadiem (attiecīgi –0,4 procentpunkti un –0,5 procentpunkti). Apskatot datus pa mēnešiem, kopējais bezdarba līmenis ir pastāvīgi pieaudzis kopš pandēmijas sākuma, pagājušajā septembrī sasniedzot 7,5 % ES-27 (8,3 % eurozonā). Tā rezultātā 16 miljoni cilvēku tajā laikā bija bezdarbnieki ES-27, tas ir par 1,8 miljoniem vairāk nekā 2019. gada tajā pašā mēnesī (eurozonā attiecīgi par13,6 miljoniem un par 1,4 miljoniem vairāk). Šādai inertai reakcijai attiecībā uz bezdarbu pamatā varētu būt divi galvenie iemesli. Pirmkārt, ievērojamais viena darbinieka nostrādāto stundu skaita samazinājums (lielākoties ātri pieņemto saīsināta darba laika pasākumu rezultātā) un vairākās dalībvalstīs ieviestie atlaišanas ierobežojumi palīdzēja ierobežot darbvietu likvidēšanu. Otrkārt, ekonomiskā šoka rezultātā daudzi bezdarbnieki ir kļuvuši neaktīvi (drosmi zaudējuša darbinieka efekts). Tomēr dalībvalstīs pastāv ievērojama neviendabība (sk. 2. attēlu un 3.1.1. iedaļu). Ilgstoša bezdarba rādītājs 2020. gada otrajā ceturksnī bija 2 % no ekonomiski aktīvajiem iedzīvotājiem, tas ir zemākais jebkad sasniegtais līmenis ES-27 (2,4 % eurozonā). Iespējamā krīzes ietekme uz šo rādītāju kļūs skaidra tikai vēlāk. Kopējais nostrādāto stundu skaits ir ievērojami krities galvenokārt pandēmijas apkarošanas nolūkā pieņemto ierobežošanas pasākumu dēļ. Covid-19 pārtrauca pozitīvo tendenci, kas bija sākusies līdz ar 2013. gada atveseļošanu. Kopējais nostrādāto stundu skaits 2019. gada pēdējā ceturksnī pieauga līdz augstākajam rādītājam — aptuveni 85 miljardiem. Pēc tam tas strauji kritās (ceturksni pa ceturksnim) par 3,1 % 2020. gada pirmajā ceturksnī un par 10,7 % 2020. gada otrajā ceturksnī. Nostrādāto stundu skaits uz vienu darbinieku ES-27, kurā jau bija vērojama samazināšanās tendence ( sk. 2. attēlu ), nokritās par 2,7 % 2020. gada pirmajā ceturksnī un par 10,1 % 2020. gada otrajā ceturksnī (izmaiņas pa ceturkšņiem). Šo straujo kritumu lielā mērā izraisīja saīsināta darba laika shēmu vai pagaidu atlaišanai no darba paredzētu shēmu izmantošana kopā ar vairāku dalībvalstu ieviestajiem atlaišanas ierobežojumiem nodarbinātības saglabāšanai. Tomēr pandēmijas izraisītajiem nodarbinātības traucējumiem varētu būt arī pastāvīga ietekme uz nostrādāto stundu skaitu. Ilgtermiņa tendences, piemēram, plaši izmantots nepilna laika darbs, darbs pēc pieprasījuma digitālajās platformās un strukturālāka profesionālā pāreja uz mazāk darbietilpīgām nozarēm varētu saasināt šo tendenci. 2. attēls. Pandēmija ir būtiski ietekmējusi nodarbinātības un nostrādāto stundu skaita tendences Nodarbinātības izaugsme (15–64 gadu vecuma grupā) un nostrādāto stundu skaits uz vienu darbinieku ES-27 un eurozonā (uzkrātā izmaiņa, ceturkšņa dati — 2008. gada 4. cet. indekss = 100) Avots: Eurostat, nacionālie konti, sezonāli un kalendāri koriģēti dati (Nodarbinātības, sociālo lietu un iekļautības ĢD aprēķini). Dalība darba tirgū strauji kritās pandēmijas laikā. Pēc rekordaugsta rādītāja sasniegšanas ES-27 (78,4 %) un eurozonā (78,8 %) 2019. gada otrajā ceturksnī aktivitātes līmenis 20–64 gadu vecuma grupā nokritās attiecīgi līdz 77 % un 76,9 % 2020. gada otrajā ceturksnī ar ievērojamām atšķirībām dalībvalstu starpā. Aktivitātes līmenis ir samazinājies līdztekus nodarbinātības līmenim lielākajā daļā dalībvalstu (sk. 3. attēlu un 3.1. iedaļu). Šis samazinājums nav īpaši atšķirīgs sieviešu un vīriešu starpā (–1,4 procentpunkti ES-27 un –1,9 procentpunkti eurozonā vīriešiem salīdzinājumā ar –1,5 procentpunktiem un –1,8 procentpunktiem attiecīgi sievietēm). Tomēr tas lielākā mērā ir ietekmējis jauniešus (15–24 gadi) salīdzinājumā ar gados vecākiem darba ņēmējiem (55–64 gadi). 3. attēls. Pandēmijas ietekme dalībvalstīs bija atšķirīga Nodarbinātības, bezdarba un aktivitātes līmeņi ES-27: uzkrātā izmaiņa (procentpunktos) no 2019. gada pēdējā ceturkšņa līdz 2020. gada otrajam ceturksnim Avots: Eurostat, DSA. Sezonāli, nevis kalendāri koriģēti dati. Brīvo darbvietu rādītājs ievērojami kritās, tas bija sācis samazināties jau pirms Covid-19 krīzes. Beveridža līkne ( sk. 4. attēlu ) attēlo izteiktu brīvo darbvietu skaita samazinājumu līdztekus nelielam bezdarba pieaugumam (15–74 gadu vecuma grupa). ES-27 brīvo darbvietu rādītājs bija 1,6 % 2020. gada otrajā ceturksnī, tas ir samazinājies salīdzinājumā ar 1,9 % 2020. gada pirmajā ceturksnī un 2,3 % 2019. gada otrajā ceturksnī. Šī notikumu attīstība pārtrauc mēreno, bet pastāvīgo brīvo darbvietu rādītāja pieaugumu, kāds bija vērojams no 2014. gada līdz 2019. gada sākumam (no 1,3 % 2014. gada pirmajā ceturksnī līdz 2,3 % 2019. gada pirmajā ceturksnī) pirms krīzes. Šajā jaunajā kontekstā paredzams, ka labākai darba ņēmēju un darbvietu savstarpējai saderībai būs nozīmīga loma noturīgu un konkurētspējīgu darba tirgu veidošanā (sk. 3.3. iedaļu). Lai gan situācija dalībvalstīs ievērojami atšķiras darbaspēka pieprasījuma ziņā, spēja identificēt pārmaiņas prasmju vajadzībās un sagatavoties tām būtiski ietekmēs brīvo darbvietu rādītāja attīstību laikposmā pēc krīzes. 4. attēls. Brīvo darbvietu skaits samazinās, savukārt bezdarbs mēreni pieaug Beveridža līkne ES, 2008.–2020. gads, ceturkšņa dati Avots: Eurostat, DSA un brīvo darbvietu statistika.

Piezīme: sezonāli koriģēti dati (izņemot brīvo darbvietu rādītāju 2008. un 2009. g.). Ekonomiskais šoks ir ietekmējis nodarbinātību visās nozarēs, taču pastāv ievērojamas atšķirības dažādu saimniecisko darbību starpā. Visās saimnieciskajās darbībās, izņemot būvniecību (NACE klasifikācija), ir vērojams nodarbinātības samazinājums laikposmā no 2019. gada otrā ceturkšņa līdz 2020. gada otrajam ceturksnim. Absolūtā izteiksmē vairumtirdzniecība un mazumtirdzniecība, izmitināšana un transports ir visvairāk skartās darbības ES-27 (par 2,8 miljoniem mazāk nodarbināto salīdzinājumā ar 2019. gada otro ceturksni; samazinājums par 5,5 %), tām seko profesionālie, zinātniskie un tehniskie pakalpojumi (t. i., administratīvo un apkalpojošo dienestu darbība), kuros ir par vienu miljonu mazāk nodarbināto salīdzinājumā ar 2019. gada otro ceturksni (samazinājums par 3,6 %). Relatīvā izteiksmē mākslas, izklaides un atpūtas, kā arī lauksaimniecības, mežsaimniecības un zivsaimniecības darbībās ir bijis vislielākais samazinājums (attiecīgi par 5 % un 4,3 %). Lauksaimniecības gadījumā pandēmijas ietekme uz nodarbinātību varētu būt paātrinājusi šai nozarei raksturīgo ilgtermiņa lejupejošo tendenci. Savukārt būvniecībā nodarbināto skaits ir nedaudz pieaudzis salīdzinājumā ar 2019. gada otro ceturksni (par 0,4 %). Jaunieši ir viena no darba tirgus pasliktināšanās visvairāk skartajām vecuma grupām, taču šajā ziņā dalībvalstīs pastāv lielas atšķirības. 2019. gadā jauniešu (15–24 gadi) nodarbinātības līmenis palielinājās līdz 33,5 % ES-27, tas ir par 0,6 procentpunktiem vairāk nekā 2018. gadā (34 % un 0,6 procentpunkti eurozonā). Covid-19 krīzei sākoties, jauniešu nodarbinātības līmenis samazinājās par 1,6 procentpunktiem gadā līdz 2020. gada otrajam ceturksnim, nokrītoties līdz 31,2 % (–1,5 procentpunkti eurozonā, samazinājums līdz 31,8 % 2020. gada otrajā ceturksnī). Jauniešu (15–24 gadi) bezdarba līmenis, kas iepriekš bija sasniedzis rekordzemu līmeni 2019. gadā, palielinājās par 1,4 procentpunktiem ES-27 (par 1,2 procentpunktiem eurozonā) laikposmā no 2019. gada pēdējā ceturkšņa līdz 2020. gada otrajam ceturksnim. Kopumā 2020. gada otrajā ceturksnī ES bez darba bija 2,8 miljoni jauniešu, un šis skaitlis palielinās līdz 5,4 miljoniem, ja ņem vērā visus, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET). Ceturkšņa NEET rādītājs palielinājās līdz 11,6 % ES un 12 % eurozonā 2020. gada otrajā ceturksnī (no zema rādītāja attiecīgi 9,8 % un 9,9 % apmērā 2019. gada otrajā ceturksnī). Gados vecākiem darba ņēmējiem ir labāk izdevies pārdzīvot pandēmijas ietekmi attiecībā uz darba tirgus rezultātiem. Gados vecāku darba ņēmēju (55–64 gadi) aktivitāte 2019. gada gaitā turpināja pieaugt. 2020. gada otrajā ceturksnī tā bija 62,2 %, tā ir tikai nedaudz samazinājusies (par 0,2 procentpunktiem) salīdzinājumā ar 2019. gada otro ceturksni, bet vēl arvien ir par 9,3 procentpunktiem augstāka nekā 2013. gada otrajā ceturksnī, kad sākās iepriekšējā atveseļošana. Bezdarba līmenis (55–74 gadu vecuma grupā) ir saglabājies zems, un tam ir pastāvīga lejupejoša tendence (4,4 % 2020. gada otrajā ceturksnī salīdzinājuma ar 4,8 % gadu iepriekš), iespējams, tas liecina par drosmes zaudēšanas efektu gados vecāku darba meklētāju vidū. Turpretī nodarbinātības līmenis (55–64 gadu vecuma grupā) — 59,2 % 2020. gada otrajā ceturksnī (pēc pastāvīga pieauguma par 10,6 % kopš 2013. gada otrā ceturkšņa) — ir saglabājies salīdzinoši labāk nekā citās vecuma grupās, tajā nav izmaiņu salīdzinājumā ar 2019. gada otro ceturksni (savukārt 15–24 gadus vecu jauniešu nodarbinātība tajā pašā laikposmā ir sarukusi par 2,5 procentpunktiem). Nodarbinātība pamatvecuma pieaugušajiem (25–54 gadi) samazinājās par 1,1 procentpunktu, tādējādi 2020. gada otrajā ceturksnī nodarbinātības līmenis bija 79,4 %. Sieviešu nodarbinātības līmeni Covid-19 radītais satricinājums ir ietekmējis nedaudz mazāk nekā vīriešu, bet atšķirības dzimumu starpā saglabājas, un tās ir turpmāk jāuzrauga. 2019. gadā sieviešu nodarbinātības līmenis ir pieaudzis līdz 67,3 %, tas ir par 0,8 procentpunktiem vairāk nekā iepriekšējā gadā. 2020. gada otrajā ceturksnī sieviešu nodarbinātības līmenī ir vērojams mērenāks samazinājums (–1 procentpunkts salīdzinājumā ar 2020. gada pirmo ceturksni un –1,2 procentpunkti salīdzinājumā ar 2019. gada otro ceturksni) nekā vīriešu nodarbinātības līmenī (attiecīgi –1,3 procentpunkti un –1,5 procentpunkti). Tomēr nesenie notikumi nav ievērojami samazinājuši dzimumu nodarbinātības atšķirību, kas 2020. gada otrajā ceturksnī bija 11,4 procentpunkti (mazliet mazāk nekā 2019. gada otrajā ceturksnī reģistrētie 11,7 procentpunkti). Krīzes ietekme uz sieviešu un vīriešu nodarbinātības rezultātiem ir cieši jāuzrauga, jo atšķirības samazināšanās iemesls varētu būt pandēmijas ievērojamā pagaidu ietekme uz vīriešu nodarbinātību, nevis lielāka sieviešu dalība darba tirgū. Dzimumu nodarbinātības atšķirība ir samazinājusies līdz 11,5 procentpunktiem 25–49 gadus vecām sievietēm 2020. gada otrajā ceturksnī, savukārt 55–64 gadu vecu sieviešu gadījumā tā ir 13 procentpunkti. Atšķirība bija 22,1 procentpunkts mazkvalificētām sievietēm 2019. gadā, tas ir daudz vairāk nekā vidēji kvalificētām (12,1 procentpunkts) un augsti kvalificētām sievietēm (6,4 procentpunkti). Pandēmija ir būtiski ietekmējusi ārpus ES dzimušo nodarbinātību. Pirms krīzes šis rādītājs (20–64 gadu vecuma grupā) līdz 2019. gadam pastāvīgi pieauga. 2020. gada otrajā ceturksnī tas nokritās līdz 60,8 % (par 3,6 procentpunktiem mazāk nekā 2019. gada otrajā ceturksnī), absolūtā izteiksmē tas ir samazinājums par 1,4 miljoniem darba ņēmēju (no 16,2 miljoniem 2019. gada otrajā ceturksnī līdz 14,8 miljoniem 2020. gada otrajā ceturksnī) un relatīvā izteiksmē par gandrīz 9 %. Lai gan tendence ir lejupēja, darba ņēmēju skaits nestandarta nodarbinātībā vēl arvien ir apjomīgs, un tas ir saistīts ar individuālu un sociālu neaizsargātību pret darba tirgus pielāgošanos. No kopējā darba ņēmēju skaita (15–64 gadu vecuma grupā) ES-27 2019. gadā (167 miljoni) gandrīz 85 % bija noslēguši beztermiņa darba līgumu (+1,3 % salīdzinājumā ar 2018. gadu), savukārt atlikušie 25,2 miljoni bija noslēguši darba līgumu uz noteiktu laiku (–1,3 % salīdzinājumā ar 2018. gadu). Pandēmija ir izcēlusi pagaidu darbinieku skaita krišanos. Aptuveni 21,2 miljoni darbinieku (15–64 gadi, sezonāli koriģēts) bija noslēguši pagaidu darba līgumu ES-27 2020. gada otrajā ceturksnī, tas ir samazinājums par 4,1 miljonu salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu. Tā rezultātā pagaidu darba līgumu īpatsvars kopējā nodarbinātībā 2020. gada otrajā ceturksnī samazinājās līdz 11,1 % (samazinājums par 2,9 procentpunktiem salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu). Šis īpatsvars ir saglabājies nedaudz augstāks eurozonā: 11,7 %. Nepilna laika darbinieku īpatsvars (15–64 gadi) kopējā nodarbinātībā nokritās par 1,4 procentpunktiem (līdz 17 % 2020. gada otrajā ceturksnī), un eurozonā šis samazinājums bija lielāks (par 1,8 procentpunktiem). Piespiedu nepilna laika darbinieku īpatsvars laikposmā no 2018. līdz 2019. gadam samazinājās par 1,5 procentpunktiem, un pašlaik tas ir par 6,2 procentpunktiem zemāks nekā 2014. gadā sasniegtais augstākais rādītājs (32,7 %); eurozonā šis rādītājs ir nedaudz augstāks (26,9 % 2019. gadā). Divās darbvietās strādājošo skaits 2019. gadā pastāvīgi pieauga (8,2 miljoni cilvēku 2019. gadā salīdzinājumā ar 7,8 miljoniem 2014. gadā). 5. attēls. Krīzes ietekmes atšķirības atkarībā no dzimuma un vecuma Nodarbinātības līmeņi (iekšzemes jēdziens) dzimuma un vecuma grupās ES, sezonāli koriģēti dati Avots: Eurostat, DSA. Izglītības iegūšana joprojām ir izšķirīga nodarbinātības un darba tirgus rezultātu uzlabošanā. Pirms pandēmijas augstāko izglītību ieguvušu nodarbināto skaits (25–64 gadi) turpināja pastāvīgi pieaugt (par 0,5 procentpunktiem laikposmā no 2018. līdz 2019. gadam), nodrošinot attiecīgu nodarbinātības līmeni: 86,2 %. Vidēji kvalificētu darba ņēmēju (t. i., ar vidējo izglītību) nodarbinātības līmenis 2019. gadā bija 76,5 %. Tas ir pieaugums par 0,5 procentpunktiem salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu, un šis rādītājs ir par 4,7 procentpunktiem augstāks nekā 2014. gadā. Šīs izmaiņas atspoguļo faktu, ka darbaspēka pieprasījums pakāpeniski ir novirzījies uz augstāku prasmju līmeni, ieskaitot digitālās prasmes. Šī tendence bieži sakrīt ar vidēji augstāku prasmju līmeni jaunajās vecuma grupās, kas pievienojas darba tirgum. Mazkvalificētu darba ņēmēju īpatsvars (t. i., ar pamatskolas vai zemāku izglītību) palielinājās par 0,7 procentpunktiem pēdējā gada laikā (un par 1 procentpunktu laikposmā no 2017. līdz 2018. gadam). 2019. gadā šīs grupas nodarbinātības līmenis bija 56,3 %. Nodarbinātības atšķirība starp mazkvalificētajiem un augsti kvalificētajiem darba ņēmējiem 2019. gadā bija 30 procentpunkti, izceļot nepieciešamību veicināt kvalifikācijas celšanu un pārkvalifikāciju.



1.2. Sociālās tendences Pirms Covid-19 krīzes sākuma nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu skaits ES-27 turpināja samazināties , . Šī lejupejošā tendence turpinājās septiņus gadus pēc kārtas līdz 2019. gadam ( sk. 6. attēlu ), kad nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu skaits samazinājās līdz 92,4 miljoniem (21,1 % no kopējā iedzīvotāju skaita), aptuveni par 2,3 miljoniem cilvēku mazāk nekā 2018. gadā (par 3,8 procentpunktiem mazāk nekā 2012. gadā sasniegtais augstākais rādītājs). Kopējā tendence bija lejupejoša visos trīs apakšrādītājos: smagas materiālās nenodrošinātības rādītājā (‑0,5 procentpunkti), ļoti zemas darba intensitātes rādītājā (‑0,3 procentpunkti) un arī nabadzības riska rādītājā (‑0,3 procentpunkti). Šie procesi sakrīt ar nodarbinātības un izmantojamo ienākumu pieaugumu 2019. gadā (sk. 3.4. iedaļu). Tomēr visi šie rādītāji joprojām neatspoguļo Covid-19 krīzes ietekmi. Ņemot vērā darbaspēka ienākumu nozīmi mājsaimniecībās un kritumu nodarbinātības līmenī un nostrādāto stundu skaitā, ienākumu apjoms un darba intensitāte mājsaimniecībās 2020. gadā varētu pasliktināties. Tā rezultātā AROPE rādītāja pozitīvā tendence varētu tikt pārtraukta un stratēģijas “Eiropa 2020” mērķrādītājs — par 20 miljoniem mazāk nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļautu personu — varētu kļūt grūtāk sasniedzams. Nabadzības riskam pakļautu personu īpatsvars pēc sociālajiem pārvedumiem 2019. gadā samazinājās, taču vēl arvien bija augsts; krīzes ietekmi ir grūti novērtēt. Nabadzīgas riska rādītājs kopumā saglabājās stabils, nedaudz samazinoties līdz 16,5 % 2019. gadā (no 16,8 % 2018. gadā, balstoties uz ienākumiem gadu iepriekš). To cilvēku skaits, kuri dzīvo mājsaimniecībās, kur ekvivalentais izmantojamais ienākums ir mazāks par 60 % no valsts mediāna, mazliet pārsniedza 84,5 miljonus, kas ir par pusotru miljonu mazāk nekā iepriekšējā gadā. Eurostat ātrās aplēses 2019. ienākumu gadam liecina par diezgan stabilu scenāriju. Ziņojuma izstrādes brīdī ātrās aplēses par 2020. gada ienākumiem (kas atspoguļotu krīzes ietekmi) vēl nav pieejamas. Izmaiņas 2020. gadā ir grūti paredzēt arī tāpēc, ka krīze droši vien ietekmēs medianālos ienākumus. Simulācijas rezultāti liecina, ka, pateicoties pieņemtajiem politikas pasākumiem krīzes risināšanai, AROP rādītājs ES varētu vidēji pieaugt tikai par 0,1 procentpunktu. Piesaistītais AROP rādītājs (t. i., rādītājs, kas ir aprēķināts pret bāzes gadam noteikto nabadzības slieksni) pieaugtu par 1,7 procentpunktiem, tā atspoguļojot ievērojamu prognozēto ienākuma līmeņa kritumu salīdzinājumā ar fiksēto nabadzības slieksni. Smagai materiālajai nenodrošinātībai pakļauto personu skaita ievērojamais sarukums pirms pandēmijas veicināja augšupēju sociālo konverģenci. No smagas materiālās nenodrošinātības 2019. gadā tika atbrīvoti vairāk nekā 2 miljoni cilvēku, tādējādi kopējais skarto personu skaits samazinājās līdz 24,4 miljoniem jeb 5,6 % no ES iedzīvotāju skaita. Šis samazinājums atspoguļoja ievērojamus uzlabojumus septīto gadu pēc kārtas. To virzīja labie darbības rezultāti dalībvalstīs, kurās smaga materiālā nenodrošinātība bija vislielākā (sk. 3.4. iedaļu), tā veicinot pastāvīgu augšupēju sociālo konverģenci (lai gan 2019. gadā tā notika lēnāk nekā iepriekšējos gados). 6. attēls. Nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu īpatsvars turpināja samazināties pirms Covid-19, bet nabadzības riskam pakļauto iedzīvotāju daļa joprojām bija kopumā stabila Nabadzības vai sociālās atstumtības riskam (AROPE) pakļauto personu īpatsvars un apakšrādītāji (2010.–2019. g.)

Avots: Eurostat, rādītāji t2020_50, t2020_51, t2020_52, t2020_53. Dati attiecas uz ES-27 dalībvalstīm, sākot ar 2020. gada februāri. Tajā pašā laikā darba tirgus labā darbība pirms pandēmijas ir palīdzējusi vēl vairāk samazināt to cilvēku skaitu, kuri dzīvo daļējās bezdarbnieku mājsaimniecībās. To cilvēku skaits, kuri dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu darba intensitāti, 2019. gadā samazinājās par vairāk nekā 1 miljonu. Tie ir 8,5 % no kopējā iedzīvotāju skaita; turpmāks samazinājums salīdzinājumā ar 2014. gadā sasniegto visaugstāko rādītāju. Ņemot vērā to, ka Covid-19 radītais satricinājums relatīvi vairāk ietekmēja darba ņēmējus mazāk stabilās darbvietās (sk. 3.3. iedaļu), šis rādītājs varētu ievērojami pasliktināties 2020. gadā. Lai gan nabadzības vai sociālās atstumtības risks 2019. gadā ievērojami samazinājās, tas saglabājās augstāks attiecībā uz bērniem. Laikposmā no 2018. līdz 2019. gadam nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļautu bērnu skaits (vecumā līdz 18 gadiem) ES-27 samazinājās par 674 000 jeb 3,6 %. Tā rezultātā attiecīgais AROPE rādītājs bērniem bija 22,5 %, samazinājums no 23,4 % 2018. gadā. Salīdzinājumā ar AROPE rādītāju 21,5 % apmērā iedzīvotājiem darbspējas vecumā (18–64 gadi) un 18,6 % gados vecākiem cilvēkiem (65 gadi un vairāk), šis rādītājs joprojām saglabājas augsts. Nodarbinātu personu nabadzības risks 2019. gadā nedaudz samazinājās, bet aizvien saglabājās augsts, savukārt cilvēkus, kas dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu darba intensitāti, skāra dziļa nabadzība. 2019. gadā nodarbinātu personu nabadzības riskam pakļauto cilvēku skaits samazinājās par 0,3 procentpunktiem līdz 9 %, kļūstot vēl mazāks salīdzinājumā ar 2016. gadā sasniegto visaugstāko rādītāju 9,8 % apmērā, bet tas vēl arvien bija par 0,5 procentpunktiem augstāks nekā 2010. gadā sasniegtais viszemākais rādītājs. Nepilna laika darbinieki un pagaidu darba līgumus noslēguši darba ņēmēji joprojām ir vairāk pakļauti šādam riskam, nodarbinātu personu nabadzības rādītāji ir attiecīgi 15,1 % un 16,2 % (sk. arī 3.1.1. un 3.4.1. iedaļu). Tajā pašā laikā relatīvā medianālā ienākuma nabadzības plaisa, kas parāda, cik lielā mērā nabadzības riskam pakļauto cilvēku ienākumi atšķiras no nabadzības sliekšņa (t. i., cik dziļa ir nabadzība), 2019. gadā bija 24,4 %, gandrīz bez izmaiņām salīdzinājumā ar 2018. gadu. Dalībvalstīs dinamika ir dažāda (sīkākai informācijai sk. 3.4.1. iedaļu). Kopējā līmenī nabadzības plaisa iedzīvotājiem darbspējas vecumā (18–64 gadi), kuri dzīvo (daļējās) bezdarbnieku mājsaimniecībās, bija stabila: 36,2 % 2019. gadā, kas liecina par pabalstu nepietiekamu adekvātumu un tvērumu. Ienākumu nevienlīdzība 2019. gadā saglabājās augsta, un konverģence palēninājās. Vidēji 20 % bagātāko mājsaimniecību ienākumi bija piecas reizes lielāki nekā 20 % nabadzīgāko mājsaimniecību ienākumi. Pierādījumi liecina, ka pēdējās desmitgades laikā kopējā ienākumu nevienlīdzības pieauguma virzītājspēks ir bijis nevienlīdzības pieaugums ienākumu sadales skalas apakšdaļā (sk. 3.4. iedaļu). Ierobežoti uzlabojumi, īpaši valstīs ar augstāku nevienlīdzības līmeni, liek domāt par konverģences tempa palēnināšanos. 40 % ienākumu sadales skalas apakšdaļā esošo mājsaimniecību ienākumu īpatsvars līdz 2019. gadam pieauga līdztekus mēreniem uzlabojumiem citos ienākumu nevienlīdzības rādītājos. ES-27 vidējais rādītājs sasniedza 21,4 % 2019. gadā salīdzinājumā ar 21,2 % 2018. un 2017. gadā (un viszemāko rādītāju: 20,9 % 2014. un 2015. gadā). Ņemot vērā šo problēmu ilgtermiņa raksturu, ir svarīgi gūt padziļinātu izpratni par iespējamiem risinājumiem, izmantojot sistēmisku prognožu analīzi, un to, kā stiprināt ES noturību.



2.SOCIĀLO REZULTĀTU PĀRSKATA JAUNĀKĀ INFORMĀCIJA Eiropas sociālo tiesību pīlāru 2017. gada 17. novembrī kopīgi pasludināja Eiropas Parlaments, Padome un Komisija. Tajā noteikti 20 principi un tiesības, lai atbalstītu vienādas iespējas un darba tirgus pieejamību, taisnīgus darba apstākļus un sociālo aizsardzību un iekļaušanu. Tas ir veidots kā virzienrādītājs dalībvalstu savstarpējās konverģences procesā labāku sociālekonomisko apstākļu panākšanai. Īpaši pašreizējā krīzes situācijā Eiropas sociālo tiesību pīlāra īstenošana ir prioritāte. Komisija ierosinās ambiciozu rīcības plānu 2021. gada pirmajā ceturksnī pīlāra pilnīgas īstenošanas nodrošināšanai. Rīcības plāns būs Komisijas galvenais instruments, ar ko sekmēt sociālekonomisko atveseļošanu un noturību vidējā termiņā un ilgtermiņā ar nolūku veicināt digitālās un zaļās pārkārtošanās sociālo taisnīgumu. Eiropas sociālo tiesību pīlāru papildina sociālo rezultātu pārskats, kas palīdzēs uzraudzīt darbības rezultātus un sekot tendencēm dalībvalstīs. Rezultātu pārskatā ir sniegti vairāki rādītāji (pamatrādītāji un otrējie rādītāji), ar kuriem izvērtē dalībvalstu darbības rezultātus nodarbinātības un sociālajā jomā atbilstīgi trim plašām dimensijām, kas noteiktas pīlāra kontekstā: vienādas iespējas un darba tirgus pieejamība, ii) dinamiski darba tirgi un taisnīgi darba apstākļi un iii) publiskā sektora atbalsts / sociālā aizsardzība un iekļaušana. Kopš 2018. gada izdevuma vienotajā nodarbinātības ziņojumā ir iekļauts sociālo rezultātu pārskats, kura rezultāti attiecībā uz pamatrādītājiem ir apkopoti šajā nodaļā. Analīze ir dota 3. nodaļā izklāstītās plašākās reformas kontekstā. 2.1. Paskaidrojumi par rezultātu pārskatu Sociālo rezultātu pārskats ir galvenais rīks snieguma uzraudzīšanai nodarbinātības un sociālajā jomā un konverģences panākšanai virzībā uz labākiem dzīves un darba apstākļiem. Īpaši tas palīdz uzraudzīt dalībvalstu situāciju attiecībā uz pīlāra izmērāmiem aspektiem, papildinot pastāvošos uzraudzības rīkus, jo īpaši Nodarbinātības pārraudzības instrumentu un Sociālās aizsardzības pārraudzības instrumentu. Sociālo rezultātu pārskatā ietverti 14 pamatrādītāji, ar kuriem izvērtē nodarbinātības un sociālās tendences kopumā: -vienādas iespējas un darba tirgus pieejamība: §izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušo daļa (18–24 gadu vecumā); §dzimumu atšķirība nodarbinātības līmenī (20–64 gadu vecumā); §ienākumu nevienlīdzība, mērīta kā kvintiļu attiecības rādītājs — S80/S20; §nabadzības vai sociālās atstumtības riska (AROPE) rādītājs; §jaunieši, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET rādītājs) (15–24 gadu vecumā); -dinamiski darba tirgi un taisnīgi darba apstākļi: §nodarbinātības līmenis (20–64 gadu vecumā); §bezdarba līmenis (15–74 gadu vecumā);

§ilgstoša bezdarba līmenis (15–74 gadu vecumā); §mājsaimniecību izmantojamais bruto ienākums reālā izteiksmē uz vienu iedzīvotāju; §neto ienākumi vienam pilna laika darba ņēmējam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem; -publiskā sektora atbalsts / sociālā aizsardzība un iekļaušana: §sociālo pārvedumu (izņemot pensijas) ietekme uz nabadzības mazināšanos; §bērni pirms 3 g. v. formālajā aprūpē; §iedzīvotāju norādītās neapmierinātās medicīniskās aprūpes vajadzības; §daļa no iedzīvotājiem ar vispārīgām digitālajām pamatprasmēm vai augstākām prasmēm. Pamatrādītājus analizē, izmantojot vienoto metodiku, par ko vienojušās Nodarbinātības komiteja un Sociālās aizsardzības komiteja (sīkākai informācijai sk. 3. pielikumu). Ar šo metodiku izvērtē stāvokli un notikumu attīstību dalībvalstīs, aplūkojot katra sociālo rezultātu pārskatā iekļautā pamatrādītāja līmeņus un izmaiņas gada laikā. Līmeņi un izmaiņas ir iedalīti pēc to attāluma no attiecīgajiem (nesvērtajiem) ES vidējiem rādītājiem. Pēc tam dalībvalstu rezultātus attiecībā uz līmeņiem un izmaiņām apvieno tā (izmantojot iepriekš definētu matricu), lai katra dalībvalsts tiktu iekļauta vienā no septiņām kategorijām (“labākais sniegums”, “virs vidējā”, “labs sniegums, bet jānovēro”, “vidējs/neitrāls”, “vājš, bet uzlabojas”, “jānovēro” un “kritisks stāvoklis”). Pamatojoties uz minēto, 1. tabulā dots rezultātu pārskata rādījumu kopsavilkums atbilstīgi jaunākajiem datiem par katru rādītāju. Detalizēta 14 minēto rādītāju analīze, ieskaitot ilgtermiņa tendences un papildu rādītājus (ja nepieciešams), ir izklāstīta 3. nodaļā. Sociālo rezultātu pārskata nolasījums palīdz noteikt nodarbinātības un sociālās problēmas dalībvalstīs. Eiropas pusgada kontekstā sociālo rezultātu pārskata sniegtie pierādījumi ir tikuši regulāri izmantoti ziņojumos par valstīm, lai veicinātu valstīm raksturīgo problēmu analīzi. Dalībvalstu līmenī šie pierādījumi ir tikuši izmantoti arī valsts reformu programmu un stabilitātes un konverģences programmu sagatavošanā. Kopā ar Nodarbinātības pārraudzības instrumentā un Sociālās aizsardzības pārraudzības instrumentā iekļauto papildu analīzi tas ir nodrošinājis analītisko pamatu turpmākajiem Komisijas priekšlikumiem konkrētām valstīm adresētiem ieteikumiem (attiecīgā gadījumā). Šī procesa rezultātā nepieciešams rūpīgi, nevis automātiski nolasīt tabulu, un papildu elementi (gan kvalitatīva, gan kvantitatīva rakstura) tiek ņemti vērā. Sociālo rezultātu pārskats palīdzēs sagatavot valstu reformu plānus un atveseļošanas un noturības plānus, kas ir galvenie atsauces dokumenti Atveseļošanas un noturības mehānisma ietvaros. Kā norādīts 2021. gada ilgtspējīgas izaugsmes stratēģijā, Atveseļošanas un noturības mehānisms radīs izmaiņas 2021. gada Eiropas pusgada ciklā. Ņemot vērā savstarpējo papildināmību ar Eiropas pusgadu, dalībvalstis ir aicinātas iesniegt valsts reformu programmu un atveseļošanas un noturības plānu vienā integrētā dokumentā. Turklāt, kā uzsvērts pamatnostādnēs dalībvalstīm par atveseļošanas un noturības plāniem, dalībvalsts ir aicinātas plaši paskaidrot, kā plāni saskan ar Eiropas sociālo tiesību pīlāru un palīdz to īstenot. Turklāt dalībvalstis ir aicinātas sniegt pārskatu par plāna kopējo sociālekonomisko ietekmi (kopā ar makroekonomiskās perspektīvas novērtējumu), atspoguļojot attiecīgos rādītājus, tostarp no sociālo rezultātu pārskata. To dalībvalstu gadījumā, kuras iesniegs savus atveseļošanas un noturības plānus 2021. gadā, Komisija plānu saturu novērtēs analītiskajos dokumentos, kuri papildina Padomes īstenošanas aktu priekšlikumus. 2021. gada vienotajā nodarbinātības ziņojumā ir integrēta sociālo rezultātu pārskata reģionālā dimensija. Rādītāju attīstība valsts līmenī var slēpt būtiskas atšķirības reģionālā līmenī (lai gan daudzās dalībvalstīs lēmums par vairākām politikas jomām un finansējumu bieži vien tiek pieņemts šajā līmenī). Ņemot to vērā, nu jau otro gadu vienotajā nodarbinātības ziņojumā ir sniegti pierādījumi par reģionālo situāciju, pamatojoties uz sociālo rezultātu pārskatu. Konkrēti, 4. pielikumā ir virkne karšu, kurās attēlots reģionālais sadalījums dalībvalstīs attiecībā uz dažiem sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājiem. Turklāt 3. nodaļā sniegtajā analīzē attiecīgos gadījumos ir minēti konstatējumi reģionālā līmenī attiecībā uz tām dalībvalstīm, kurās pastāv lielas atšķirības starp NUTS 2 reģioniem. Dati un konstatējumi ļauj labāk izprast, kāda ir valsts dažādu reģionu situācija attiecībā uz dažām pīlāra galvenajām dimensijām, un palīdz uzraudzīt konverģenci valstīs, novērtēt reģionālās politikas ietekmi un veidot reģionālo politiku. 2.2. No sociālo rezultātu pārskata iegūtie pierādījumi Atbilstoši datu pieejamībai sociālo rezultātu pārskats atspoguļo nodarbinātības stāvokli pēc Covid-19 krīzes, savukārt attiecībā uz sociālo un prasmju stāvokli ir atspoguļota situācija pirms pandēmijas. Kopš rezultātu pārskata ieviešanas dalībvalstu situācijas novērtējums pārskata pamatrādītājos (izmantojot iepriekšējā iedaļā aprakstīto metodiku) ir ticis balstīts uz jaunākajiem pieejamajiem gada datiem, gan novērtējot līmeņus, gan izmaiņas. Pašlaik tas nozīmētu 2019. gada datu (un izmaiņu salīdzinājumā ar 2018. gadu) izskatīšanu lielākajai daļai rādītāju. Tomēr gada datu izmantošana neļautu novērot jaunākos darba tirgus notikumus krīzes kontekstā un to izmaiņas salīdzinājumā ar iepriekšējām tendencēm (pirms pandēmijas). Šajā kontekstā Nodarbinātības komitejas Rādītāju grupa vienojās uz laiku atkāpties no gada datu izmantošanas sociālo rezultātu pārskata novērtēšanai un tā vietā izmantot jaunākos ceturkšņa datus turpmāk minētajiem pieciem darba tirgus pamatrādītājiem, par kuriem šie dati ir pieejami (balstoties uz darbaspēka apsekojumu): ·nodarbinātības līmenis (20–64 gadu vecumā); ·dzimumu atšķirība nodarbinātības līmenī (20–64 gadu vecumā); ·bezdarba līmenis (15–74 gadu vecumā); ·ilgstoša bezdarba līmenis (15–74 gadu vecumā); ·jaunieši, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET rādītājs) (15–24 gadu vecumā).

Pamatrādītāji liecina par darba tirgus apstākļu nelielu pasliktināšanos 2020. gada pirmajā pusē. No pieciem iepriekš minētajiem darba tirgus rādītājiem nodarbinātības līmenis un NEET rādītājs ir pasliktinājies ES-27 2020. gada otrajā ceturksnī salīdzinājumā ar to pašu ceturksni 2019. gadā, savukārt bezdarba līmenis nav mainījies; turpretī dzimumu nodarbinātības atšķirībā un ilgstoša bezdarba līmenī ir vērojami nelieli uzlabojumi (sīkākai informācijai par nesenajām tendencēm sk. 1. nodaļu). Sociālie un prasmju rādītāji, par kuriem ir pieejami dati tikai par laikposmu pirms Covid-19 uzliesmojuma, turpināja uzlaboties 2019. gadā. Atlikušajos deviņos pamatrādītājos vērojamas pozitīvas vai kopumā stabilas tendences katrā gadā (t. i., vai nu 2019., vai 2018. gadā atkarībā no datu pieejamības). Konkrētāk, uzlabojumi vidēji tika novēroti attiecībā uz nabadzību, nevienlīdzību un saistītajiem rādītājiem (t. i., nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu īpatsvars; ienākumu kvintiļu attiecības rādītājs; mājsaimniecību izmantojamie bruto ienākumi uz vienu iedzīvotāju; neto ienākumi vienam pilna laika darba ņēmējam, kas saņem vidējo algu), kā arī izglītības, bērnu aprūpes un prasmju rādītājiem (izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušie; bērni vecumā līdz trīs gadiem, kam nodrošināta bērnu aprūpe; tādu iedzīvotāju īpatsvars, kuriem ir digitālās pamatprasmes vai augstāka līmeņa digitālās prasmes). Kopumā stabila tendence tika novērota saistībā ar sociālo pārvedumu ietekmi uz nabadzības mazināšanos un iedzīvotāju norādītajām neapmierinātajām medicīniskās aprūpes vajadzībām. Kā atspoguļots izkliedes diagrammās 3. nodaļā, dalībvalstīs ir novērojamas atšķirīgas tendences attiecībā uz lielāko daļu darba tirgus rādītāju (izņemot ilgstoša bezdarba līmeni). Tas nozīmē, ka vidēji dalībvalstis ar sliktāku sākotnējo situāciju ir piedzīvojušas izteiktāku rādītāju pasliktināšanos gadā pirms 2020. gada otrā ceturkšņa. Tomēr attiecībā uz citiem pamatrādītājiem kopumā ir vērojama zināma konverģence (dažos gadījumos šī tendence nav skaidri izteikta). Gandrīz visas dalībvalstis saskaras ar problēmām, kas saistītas ar vismaz vienu pamatrādītāju. Ņemot vērā trīs problemātiskākās klasifikācijas kopumā, t. i., “kritisks stāvoklis”, “jānovēro” un “vājš, bet uzlabojas”, visas dalībvalstis, izņemot Vāciju, ir atzīmētas vismaz vienu reizi. Aplūkojot tikai “kritisku stāvokli” (t. i., rādītājus, kuru līmenis ir daudz sliktāks par vidējo un vai nu neuzlabojas pietiekami strauji, vai pēdējā gada laikā ir vēl vairāk pasliktinājies), tika atzīmētas 15 dalībvalstis, kas ir par vienu vairāk nekā 2020. gada vienotajā nodarbinātības ziņojumā. Austrija, Ungārija un Portugāle pievienojās šai valstu grupai (pēdējās divas tai pievienojās atkārtoti pēc tam, kad bija to atstājušas iepriekšējā gadā), savukārt Igaunija un Lietuva grupu atstāja. Visās 14 izvērtētajās jomās kopumā tika konstatēti 116 vērtējumi “kritisks stāvoklis”, “jānovēro” vai “vājš, bet uzlabojas”, t. i., aptuveni 33 % no kopējā novērtējumu skaita (par 1 procentpunktu vairāk nekā 2020. gada vienotajā nodarbinātības ziņojumā). No tiem 41 ir “kritisks stāvoklis” (kas atbilst 11,1 % no visiem novērtējumiem) salīdzinājumā ar 40 gadījumiem 2019. gada vienotajā nodarbinātības ziņojumā (kas atbilst 10,3 % no visiem novērtējumiem). Tāpat kā iepriekšējos gados stāvoklis dalībvalstīs un problēmu smagums ievērojami atšķiras, atspoguļojot arī krīzes ietekmi, ciktāl runa ir par darba tirgus rādītājiem. Rumānijā un Spānijā desmit vai vairāk rādītājos novērtējums ir “kritisks”, “jānovēro” vai “vājš, bet uzlabojas”, tām seko Bulgārija un Grieķija ar deviņām problēmjomām katrai (sk. 1. tabulu). No šīm valstīm Bulgārijā, Rumānijā un Spānijā ir visvairāk novērtējumu “kritisks stāvoklis” (katrai seši), tām seko Grieķija (četri). Tomēr Grieķijā, Rumānijā un Spānijā ir reģistrēti arī vairāki pozitīvi novērtējumi (tie reģistrēti pirms pandēmijas sākuma): Grieķija ir viena no valstīm ar “labāko sniegumu” attiecībā uz izglītības priekšlaicīgas pamešanas rādītāju un sniegumu “virs vidējā” attiecībā uz ienākumu nevienlīdzību un indivīdu digitālo prasmju līmeni; Spānija ir viena no valstīm ar “labāko sniegumu” attiecībā uz dalību bērnu aprūpē un sniegumu “virs vidējā” attiecībā uz iedzīvotāju norādītajām neapmierinātajām medicīniskās aprūpes vajadzībām. Rumānija ir viena no valstīm ar “labāko sniegumu” attiecībā uz izaugsmi kādu uzrāda mājsaimniecību izmantojamais ienākums uz vienu iedzīvotāju. Kopējā problēmu skaita ziņā minētajām valstīm seko Itālija (septiņas problēmjomas), Kipra, Ungārija un Latvija (katrai sešas problēmjomas). Turpretī Čehija un Nīderlande ir uzrādījušas “labāko sniegumu” vai “virs vidējā” 10 pamatrādītājos, tām seko Dānija un Zviedrija (katrai 9 rādītāji) un Vācija (8 rādītāji). 1. tabula. Sociālo rezultātu pārskata pamatrādītāju kopsavilkums Piezīme: 2020. gada 28. oktobra atjauninājums. Ienākumu kvintiļu attiecības rādītājs nav pieejams par IE, FR, IT, LV un SK. Nabadzības vai sociālās atstumtības riska rādītājs nav pieejams par IE un IT. NEET rādītājs un ilgstoša bezdarba līmeņa radītājs nav pieejami par DE. Dati par izaugsmi, ko uzrāda mājsaimniecību izmantojamie bruto ienākumi (GDHI) uz vienu iedzīvotāju, nav pieejami par BG, EL, LU, MT un PL. Dati par neto ienākumiem vienam pilna laika darba ņēmējam, kas saņem vidējo algu, bez bērniem, nav uzticami (un nav paziņoti) par DK. Informācija par sociālo pārvedumu ietekmi uz nabadzības mazināšanos nav pieejama par IE, IT un SK. Iedzīvotāju norādītās neapmierinātās medicīniskās aprūpes vajadzības nav paziņotas par IE, FR, IT un SK. Informācija par bērniem vecumā līdz trīs gadiem, kam nodrošināta bērnu aprūpe, nav pieejama par FR, IE, IT un SK. Indivīdu digitālo prasmju līmenis nav zināms par IT (trūkst datu par 2017. gadu). Laikrindu pārrāvumi un citas statistikas atzīmes norādītas 1. un 2. pielikumā. 3. NODARBINĀTĪBAS UN SOCIĀLĀS JOMAS REFORMAS — DALĪBVALSTU REZULTĀTI UN RĪCĪBA Šajā nodaļā ir sniegts pārskats par jaunākajiem galvenajiem nodarbinātības un sociālajiem rādītājiem un pasākumiem, kurus dalībvalstis veikušas prioritārās jomās, kas noteiktas ES nodarbinātības pamatnostādnēs, kuras Padome pieņēma 2020. gadā. Nodaļa ir balstīta uz informāciju no dalībvalstu 2020. gada valsts reformu programmām un Eiropas Komisijas avotiem. Ja nav norādīts citādi, ziņojumā ir ietverti tikai tie politikas pasākumi, kas īstenoti pēc 2019. gada jūnija. Padziļināta analīze par jaunākajām norisēm darba tirgū ir sniegta 2020. gada pārskatā par darba tirgus un algu tendencēm un 2020. gada pārskatā par nodarbinātību un sociālajiem procesiem Eiropā. 3.1. 5. pamatnostādne. Palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka Šajā iedaļā ir aplūkots, kā tiek īstenota nodarbinātības 5. pamatnostādne, kurā dalībvalstīm ir ieteikts nodrošināt apstākļus, kas veicinātu pieprasījumu pēc darbaspēka un darbvietu radīšanu. Vispirms sniegts pārskats par bezdarba un nodarbinātības līmeni katrā dalībvalstī, papildinot 1. nodaļā izklāstīto analīzi ES līmenī. Pēc tam apskatītas pašnodarbinātības tendences, algu dinamika, minimālā alga un nodokļu īpatsvara attīstība. 3.1.2. iedaļā ir izklāstīti dalībvalstu īstenotie politikas pasākumi šajās jomās, īpaši koncentrējoties uz īstenotajiem pasākumiem nodarbinātības saglabāšanai un darbvietu radīšanas atbalstam pandēmijas kontekstā. 3.1.1. Galvenie rādītāji 2020. gada otrajā ceturksnī nodarbināto cilvēku skaits kritās , atspoguļojot Covid-19 krīzes ietekmi. 2019. gadā kopējā nodarbinātība visās dalībvalstīs pieauga vai saglabājās stabila salīdzinājumā ar 2018. gadu (izņemot nelielu samazinājumu Polijā un Rumānijā). Nodarbinātības izaugsme palēninājās vai kļuva negatīva vairākās dalībvalstīs 2020. gada pirmajā ceturksnī (vidēji ES –0,2 % katru ceturksni). Līdz ar to visas dalībvalstis (izņemot Maltu) reģistrēja kritumu otrajā ceturksnī (ar ES vidējo rādītāju –2,7 %). Salīdzinot ar nodarbinātības augstāko rādītāju, kas tika sasniegts 2019. gada pēdējā ceturksnī, šis kritums bija vairāk nekā 6 miljoni cilvēku. Lielākais samazinājums tika reģistrēts Spānijā (–8,4 %, kas atbilst 1,7 miljoniem cilvēku), Īrijā (–6,1 %), Igaunijā un Ungārijā (–5,6 %). Nodarbinātības izaugsme zemāka nekā –2 % bija 13 citās dalībvalstīs ( sk. 7. attēlu ). Savukārt Kiprā (–0,9 %), Polijā (–0,4 %) un Luksemburgā (–0,3 %) samazinājums bija mērenāks. Malta bija vienīgā valsts, kurā tika reģistrēts nodarbinātības pieaugums par 1,7 %. 7. attēls. Ievērojams nodarbinātības kritums visā ES Procentuālās izmaiņas kopējā nodarbinātībā un nostrādāto stundu skaitā laikposmā no 2019. gada pēdējā ceturkšņa līdz 2020. gada otrajam ceturksnim

Avots: Eurostat, nacionālie konti. Piezīme: sezonāli un kalendāri koriģēti dati, izņemot nodarbinātības datus par CZ, EL, FR, MT, PL, PT, SK un nostrādāto stundu skaita datus par MT, SK (tikai sezonāli koriģēti). Dati par nostrādāto stundu skaitu Beļģijā nav pieejami. 8. attēls. Prombūtne no darba strauji pieauga visā ES Prombūtnes no darba īpatsvars kopējā nodarbinātībā (20–64 gadi) Avots: Eurostat, DSA. Piezīme: sezonāli koriģēti dati. Dati par DE nav pieejami par 2020. gada otro ceturksni. Saīsināta darba laika shēmas palīdzēja ierobežot darbvietu likvidēšanu. Kopš krīzes sākuma dalībvalstis ir plaši ieviesušas un/vai stiprinājušas saīsināta darba laika shēmas vai citas darbvietu saglabāšanas shēmas ar mērķi ierobežot darbvietu zudumu, izvairīties no cilvēkkapitāla izkliedes uzņēmumu līmenī un uzturēt kopējo pieprasījumu ekonomikas ievērojamas lejupslīdes fāzē. Tajā pašā laikā darba devēji ir autonomi pielāgojuši darbaspēka pieprasījumu, lai nodrošinātu savas darbības ilgtspēju. Kā jau izklāstīts 1. iedaļā un skaidri redzams sk. 7. attēlu , nostrādāto stundu skaita kritums ir bijis ievērojami lielāks nekā nodarbinātības samazinājums (‑13,5 % pret ‑2,9 % ES 2020. gada otrajā ceturksnī salīdzinājumā ar 2019. gada pēdējo ceturksni), ko lielā mērā var skaidrot ar saīsināta darba laika shēmu izmantošanu. Vislielāko nesakritību starp abiem šiem rādītājiem var novērot Luksemburgā, Slovākijā, Kiprā, Grieķijā, Čehijā, Vācijā, Francijā un Itālijā. Tajā pašā laikā, kā redzams sk. 8. attēlu , to darbinieku skaits, kuri bija prombūtnē no darbavietas (kā īpatsvars kopējā nodarbinātībā), strauji palielinājās: pieaugums par 12,1 procentpunktu ES (no 9,7 % 2019. gada pēdējā ceturksnī pēc pēdējā desmitgadē novērotas stabilas tendences līdz 21,8 % 2020. gada otrajā ceturksnī). Pagaidu atlaišana no darba vien veidoja gandrīz pusi no visiem prombūtnes no darba gadījumiem (pēkšņs pieaugums no 0,2 % 2019. gada pēdējā ceturksnī līdz 10,3 % 2020. gada otrajā ceturksnī). Lielākais pieaugums prombūtnes no darba īpatsvarā tika reģistrēts Grieķijā (+35,9 procentpunkti), Kiprā (+25 procentpunkti), Īrijā (+19 procentpunkti), Spānijā (+18,7 procentpunkti), Itālijā un Portugālē (+18 procentpunkti). Saīsināta darba laika shēmas Covid-19 krīzes laikā tiek izmantotas nebijušā apmērā visās valstīs (par kurām dati ir publiski pieejami). Saīsināta darba laika shēmu izmantošana bija īpaši izplatīta pakalpojumu nozarē (galvenokārt viesnīcās un restorānos) un mazumtirdzniecībā. Izmantošanas apmērs bija salīdzinoši mazāks dalībvalstīs ar jaunizveidotām shēmām. Daļēji tam par iemeslu, iespējams, bija shēmu uzbūve, lēnā pielāgošanās jaunajām administratīvajām procedūrām vai īstenošanas kavēšanās. Dažās jaunizveidotajās shēmās (piemēram, Bulgārijā, Čehijā, Horvātijā un Ungārijā) prasība uzņēmumiem segt daļu no izmaksām, iespējams, samazināja izmantošanu. Polijā sākotnējo izmantošanu samazināja prasība par nodarbinātības saglabāšanu pēc atbalsta beigšanās. Ierobežots kopējās nodarbinātības līmeņa samazinājums maskē ievērojamas atšķirības dalībvalstīs. 2019. gada gaitā nodarbinātības līmenis (20–64 gadu vecuma grupā) vidēji palielinājās visās dalībvalstīs (izņemot nelielu samazinājumu Zviedrijā, kur jebkurā gadījumā bija augstākais līmenis ES). Kā parādīts 1. iedaļā, 2020. gada otrajā ceturksnī nodarbinātības līmenis samazinājās par 1,3 procentpunktiem: no 2019. gada otrajā ceturksnī sasniegtā augstākā rādītāja 73,3 % līdz 72 % (rādītājam atgriežoties tādā pašā līmenī kā 2018. gada pirmajā ceturksnī). Kā minēts iepriekš, kopumā mēreno samazinājumu var skaidrot ar krīzes kontekstā īstenotajiem ārkārtas pasākumiem. Tomēr te slēpjas ievērojama neviendabība dalībvalstīs. Kā redzams sk. 9. attēlu , Spānija piedzīvoja lielāko kritumu (par 3,8 procentpunktiem), tai seko Bulgārija (3,2 procentpunkti), Austrija (2,4 procentpunkti) un Īrija (2,4 procentpunkti). Turpretī Horvātija reģistrēja pieaugumu (par 0,7 procentpunktiem), savukārt Maltā, Latvijā un Polijā reģistrētais līmenis bija stabils vai ar tendenci nedaudz samazināties. Spriežot pēc novērtējuma, kas balstīts uz sociālā rezultātu pārskata pamatrādītājiem izstrādāto metodiku, situācija nav būtiski mainījusies, salīdzinot ar iepriekšējiem gadiem, — Grieķija, Itālija un Spānija joprojām ir atzīmētas kā valstis, kur ir “kritisks stāvoklis” (rādītāji tuvu vai zem 65 %), savukārt Zviedrija, Vācija, Čehija un Nīderlande uzrāda “labāko sniegumu” (rādītāji tuvu vai virs 80 %). Nodarbinātības līmeņa straujais kritums izskaidro to, kāpēc Bulgārija, Īrija un Austrija ir klasificētas kā valstis, kas “jānovēro” (lai gan attiecīgie līmeņi vēl arvien ir tuvu vidējiem). Beļģija un Rumānija, kur nodarbinātības līmenis ir nokrities zem 70 % pēdējā gada laikā, arī ir valstis, kas “jānovēro”. Horvātija, kurā nodarbinātības līmenis vēl arvien ir zems, proti, 66,8 % 2020. gada otrajā ceturksnī, ir atzīmēta kā valsts, kuras sniegums ir “vājš, bet uzlabojas”, ņemot vērā neseno pieaugumu (par spīti krīzei). Pozitīvā regresijas līnija liecina, ka dalībvalstīs ir atšķirīgas tendences (t. i., nodarbinātības līmenis ir samazinājies ātrāk valstīs, kur sākotnējais līmenis bija zemāks). Vai šī tendence laika gaitā saglabāsies, kā tas notika finanšu krīzes laikā, rādīs laiks. Vairākās dalībvalstīs vērojamas būtiskas reģionālās atšķirības nodarbinātības līmeņos (sk. 4. pielikumu). 9. attēls. Nodarbinātības līmenis ir samazinājies gandrīz visās dalībvalstīs Nodarbinātības līmenis (20–64 gadu vecuma grupā) un izmaiņas gada laikā (sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājs) Avots: Eurostat, DSA. Laikposms: 2020. gada otrā ceturkšņa līmeņi un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2019. gada otro ceturksni. Piezīme: asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. Lielākajā daļā dalībvalstu bezdarba līmeņa pieaugums līdz šim ir bijis mērens. Kā izklāstīts 1. iedaļā, vidējais bezdarba līmenis ES ir palielinājies līdz 7,5 % 2020. gada septembrī, t. i., tikai par 1 procentpunktu salīdzinājumā ar zemāko pirmskrīzes līmeni,