Komisijas paziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam - es pamatnostādnes zemes politikas izstrādes un reformu procesu atbalstam jaunattīstības valstīs [SEC(2004) 1289] /* COM/2004/0686 galīgā redakcija */





Briselē, 19.10.2004 COM(2004) 686 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM ES pamatnostādnes zemes politikas izstrādes un reformu procesu atbalstam jaunattīstības valstīs[SEC(2004) 1289] ES pamatnostādnes zemes politikas [1] izstrādes un reformu procesu atbalstam jaunattīstības valstīs 1. IEVADS Lauku zemi par vislielāko vērtību uzskata daudzās pasaules daļās, gan jaunattīstības, gan attīstītajās valstīs. Pirmajās lauksaimnieciskā ražošana un citas ar zemi saistītas darbības nodrošina lielu ienākumu, nodarbinātības līmeņa un eksporta peļņas īpatsvaru. Arī nabadzība sevišķi iezīmējas laukos, savukārt kontrole pār zemi zemnieku kopienās ir ļoti būtisks jautājums. Līdzekļu devēju iesaistīšanās zemes reformā un zemes politikā laika gaitā ir mainījusies. 20. gadsimta 40. un 50. gados Austrumāzijā, kā arī 60. un 70. gados Latīņamerikā agrārās reformas atbalstīja kā līdzekli radikālas politiskās spriedzes mazināšanai. Šādas intervences politiskais raksturs un sarežģītība tomēr ir likusi daudziem līdzekļu devējiem attālināties no atbalsta zemes pārdalīšanai. Zemes jautājums atkal ir kļuvis aktuāls sakarā ar pieaugošo zemes trūkumu, bažām par konfliktiem saistībā ar zemi, kā arī pieaugošo nabadzību laukos, jo īpaši Āfrikā. Šī pieaugošā ieinteresētība atbilst uzmanībai, kas vērsta uz efektīva politiskā satvara izveidošanu nabadzības izskaušanai, kā arī labas pārvaldības un decentralizācijas veicināšanai un demokrātisku institūciju atbalstam vietējā un valsts līmenī. Tajā pat laikā pēdējo gadu pieredze liecina, ka ir vajadzība un iespēja izstrādāt dažāda veida intervenci, kas būtu piemērota dažādos apstākļos. Ņemot vērā minētos apstākļus, Komisija līdz ar citiem līdzekļu devējiem [2] ir sastādījusi šo paziņojumu. Zemes jautājumiem pievērstā uzmanība ir tieši saistīta ar EK attīstības politikas galveno mērķi – nabadzības mazināšanu, jo ilgtspējīga zemes politika ir lauku attīstības un nodrošinātības ar pārtiku būtisks elements. Šīs politikas pamatnostādnes ir atbilde uz jaunattīstības valstu un pārejas ekonomikas valstu lūgumiem sniegt atbalstu zemes politikas reformām; tās nav uzstājīgas, un to mērķis ir nodrošināt kopēju izpratni, lai sekmētu ES sadarbību jaunattīstības valstīs un pārejas ekonomikas valstīs, kuru zemes politikas reformu atbalstā iesaistās līdzekļu devēji. Šā paziņojuma pamatā ir intensīva sadarbība ar dalībvalstīm ES koordinācijas grupā, kura izstrādājusi „ES Zemes politikas pamatnostādnes”, sīki izstrādātas politikas un darbības pamatnostādnes, kuras nesen tika piedāvātas sabiedriskai apspriešanai un kuras tuvu atspoguļo abu šo procesu rezultātus [3]. Šo politikas dokumentu papildina darbības pamatnostādnes [skat. Komisijas dienestu darba dokumentu SEK(2004) 1289], kurā sniegts piemērs politikas praktiskai piemērošanai, lai izvērtētu situāciju zemes jautājumos valsts līmenī. 2. KāPēC ZEMES POLITIKA IR SVARīGA? Zemes politika ir visu valstu saimnieciskās un sociālās dzīves, kā arī vides jautājumu pamatā. Īpašumtiesību sadalījumam ir milzīga ietekme gan uz taisnīgumu, gan produktivitāti. Nevienlīdzīgs zemes sadalījums, zemes lietošanas problēmas un vāja zemes administrācija var izraisīt netaisnību un nopietnus konfliktus. Izmaiņas tiesību aktos, īpašumtiesību sadalījumā un administratīvās struktūrās var atstāt ilgstošas pozitīvas vai negatīvas sekas uz politisko, ekonomisko un sociālo attīstību, kā arī uz vides apsaimniekošanu. Zemes lietošanas struktūras atspoguļo varas sadalījumu sabiedrībā. Lai gan pieeju zemei pašu par sevi neuzskata kā cilvēktiesību daļu, to tomēr var uzskatīt par līdzekli, kā panākt cilvēka pamattiesību ievērošanu, kā noteikts starptautiskās konvencijās un redzams pamatiedzīvotāju gadījumā. +++++ TABLE +++++ Vienādas tiesības sievietēm un vīriešiem turēt un lietot īpašumu ir sociālās un ekonomiskās dzimumu līdztiesības stūrakmens. Sieviešu cilvēktiesības ir jānostiprina gan oficiālajās, gan neoficiālajās īpašumtiesību sistēmās, un līdztekus zemes tiesībām un institūtiem, kā arī ģimenes un laulību tiesībām, liela nozīme šeit ir konstitucionālajām un mantojuma tiesībām. Iedzīvotāju skaita pieaugums, mainīgi ekonomiskie apstākļi un vides izmaiņas, kā, piemēram, pārtuksnešošanās un klimata izmaiņas, var palielināt konkurenci attiecībā uz piekļuvi zemei. Šāds konflikts var saasināties, ja resursi samazinās un pieeja tiem ir ierobežota, ja pietiekami ātri nevar pielāgot īpašumtiesību noteikumus un ja pastāv atšķirīgi un pretrunīgi noteikumi. Zemes konfliktus var izraisīt arī nelegāla zemes piesavināšanās, ko veic politiskā elite, un lauku iedzīvotāju piespiedu pārvietošana. Pretrunīgu prasību atrisināšana būs jebkuras zemes reģistrācijas programmas priekšnoteikums, lai izvairītos no atkārtotas apstrīdēšanas un konfliktiem. Valstīs, kuras atbrīvojas no konfliktu sekām, godīga un taisnīga zemes lietošanas jautājumu risināšana bieži būs ļoti būtiska rekonstrukcijas īstenošanai, lai saglabātu mieru un nodrošinātu apstākļus, kādos ir atjaunojama ilgtspējīga ekonomiskā izaugsme. Zemes politikai ir cieša saikne ar lauksaimniecības un ekonomikas politiku. Piekļuve zemei ir jānodrošina, lai veicinātu ieguldījumus tajā un uzlabotu to. Tomēr zemes jautājumi reti kad ir vienīgais ierobežojošais faktors attiecībā uz produktivitātes palielināšanu. Darbs pie problēmu risināšanas cenu, izejvielu, kredītu, tirgus un pārstrādes jomā, iespējams, ir lielāka prioritāte nekā pievēršanās zemes jautājumiem. Zeme izsenis ir uzskatīta par galveno pašvaldību un valsts valdības ieņēmumu avotu. Tai jo īpaši ir viegli uzlikt nodokļus, jo īpaši pilsētu teritorijās. Vietējie zemes nodokļi vietējo iedzīvotāju acīs var būt pamatoti, ja līdztekus tiem tiek īstenotas efektīvākas un nodrošinātākas tiesības, kā arī efektīvi sniegti komunālie pakalpojumi. Zemes politika arī ir svarīga vides ilgtspējībai, jo tā var radīt veicināšanas pasākumus ilgtspējīgai zemes izmantošanai un vides apsaimniekošanai. Zeme nodrošina virkni ekoloģisku pakalpojumu, kurus var nostiprināt pareiza zemes politika: ūdens uzkrāšana, piesārņojuma mazināšana, augsnes un krasta aizsardzība ir atkarīga no dabas resursu ilgtspējīgas izmantošanas. Tādēļ zemes politikas uzdevums ir novērst vides degradāciju. Skaidri noteiktas un aizsargātas tiesības, efektīvi noteikumi, kuros noteikta piekļuve zemei, ūdenim un citiem dabas resursiem un reglamentēta to lietošana, ir būtiski līdzekļi, kā nodrošināt zemes un resursu apsaimniekošanu ilgākā laika posmā. Ja nav tirdzniecības un lauksaimniecības politikas mazo saimniecību nozares atbalstam, uz eksportu orientēta lauksaimniecība, lauksaimniecības importa liberalizācija un valdību atteikšanās sniegt pakalpojumus lauku atbalstam daudzos gadījumos ir izraisījusi zemes pārkoncentrēšanos un mazāk aizsargāto grupu izslēgšanu un/vai tiesību atņemšanu tām. Līdz ar to galvenais jautājums ir šo seku novēršana, kā arī taisnīguma un produktivitātes nodrošināšana. Tādēļ zemes politikas reforma ir būtisks aspekts politikas un institucionālajās reformās, kuras vajadzīgas, lai stiprinātu nabadzīgo tiesības un sekmētu taisnīgu un ilgtspējīgu attīstību; tas ir būtisks līdzeklis, kā nodrošināt sociālo taisnīgumu un ekonomikas attīstības mērķus. Par zemes politikas izstrādi ir atbildīga valsts, taču tās pamatā ir jābūt daudzu nevalstisku dalībnieku izteiktajiem apsvērumiem. Zemes politikas reformai ir izšķiroša nozīme demokratizācijas procesos, pārvaldības veicināšanā un decentralizācijā. 3. DAžāDI ZEMES POLITIKAS REFORMU VEIDI [4] Plašākā izpratnē zemes politikas reforma var radīt apzinātas izmaiņas zemes resursu sadalījumā vai zemes lietošanas formās, saskaņā ar kurām tā tiek turēta (zemes lietošanas reforma), zemes izmantošanas noteikumos, institūcijās, kuras pārvalda un apsaimnieko zemi un regulē zemes izmantošanu. Tā var ietvert noteikumu par tiesību pārdalīšanu (agrārā reforma). Zemes pārdalīšana ir būtisks jautājums vienmēr, kad zemes tiesības ir izteikti polarizētas un piekļuve zemei ir ļoti nevienlīdzīga, lielie īpašnieki zemi izmanto nepietiekami, vai ir jāatrisina vēsturiska netaisnība. Tomēr zemes pārdalīšana pati par sevi ir nepietiekama un var izraisīt īslaicīgu produktivitātes kritumu, ja ir nepietiekami ekonomiskie veicināšanas pasākumi un institucionālais atbalsts, kā arī nav atbilstošu finansiālo un tehnisko pasākumu, lai palīdzētu lauksaimniekiem attīstīt savas saimniecības un iegūt pieeju tirgiem. Turklāt kultivēšana īpaši neaizsargātās zemēs var izraisīt vides degradāciju, ja nav atbilstoša zemes izmantošanas plānojuma. Tādēļ pārdalīšanai jānotiek atbilstoši ilgtspējīgai lauksaimniecības politikai, kura atbalsta ģimenes saimniecību. Vēsturiski valdības ir īstenojušas zemes reformas, atņemot īpašumtiesības lielajiem īpašniekiem. Šāda veida zemes reforma ir kritizēta kā politiski sarežģīta un konfliktus izraisoša. Vēlāk ir izmēģināta „zemes reforma ar tirgus atbalstu”, kuras pamatā ir vēlēšanās pirkt vai pārdot. Abu veidu reformas var sekmēt cenu eskalāciju, pārmērīgi augstas prasības pēc kompensācijas un zemes īpašnieku īstenotu mazāk vērtīgas zemes pārdošanu, kas var radīt ievērojamu parādu nastu saņēmējiem vai augstas izmaksas valstij. +++++ TABLE +++++ Ekspropriācijas gadījumā vadošajam principam ir jābūt pienācīgai kompensācijai, kas atbilst zemes uzlabojumu vērtībai un tās produktīvajam izmantojumam un potenciālam. Tomēr šādu pasākumu rezultātā nav pieļaujama pamatiedzīvotāju un vietējo iedzīvotāju padzīšana no to tradicionālās zemes vai to piekļuves būtiskiem resursiem ierobežošana. Ja plaši zemes īpašumi ir izveidoti nelegāli, tie nedrīkst pretendēt uz kompensāciju vai preču noietu brīvā tirgū. Tādējādi par politiskiem nosacījumiem ir uzskatāma politiskā griba, nacionālais konsenss par zemes pārdalīšanas likumību, lauku sabiedrisko organizāciju un pilsētu iedzīvotāju atbalsts. Ir vajadzīgs arī stingrs līdzekļu devēju finansiālais un tehniskais atbalsts. Ir vajadzīga arī neatkarīga uzraudzība, lai nodrošinātu pārredzamu un taisnīgu norisi un izvairītos no politiskām manipulācijām. Lai gan tirgus noteiktas reformas novērš dažus no riskiem un grūtībām, ko izraisa zemes piespiedu iegūšana un pārdale, pārdodamās zemes pieejamība un nepietiekams finansējums būtiski ierobežo gan reformu ātrumu, gan to ietekmi uz trūcīgajiem. Ja liela mēroga nevienlīdzību nevar izlabot ar tirgus mehānismu palīdzību, iespējams, ir nepieciešamas valsts pārvaldītas agrārās reformas. Var izpētīt arī citus līdzekļus, lai ietekmētu tiesību sadalījumu: zemes nodokļi, ilgtermiņa nomas līgumi ar bezzemniekiem, zemes pārdošanas tirgus regulēšana, piešķirot priekšroku vietējiem lauksaimniekiem, subsidēti kredīti zemes pirkšanai trūcīgajiem ir iespējamās alternatīvas, kā novērst neizmantotas zemes uzkrāšanos dažu īpašnieku rokās un veicināt mazo saimniecību piekļuvi zemei. Komisijas dienestu darba dokumentā SEK(2004) 1289 ir izklāstīti principi, kuri var palīdzēt nodrošināt zemes reformas procesu ilgtspējību. 4. ES PIEEJAS ELEMENTI ZEMES POLITIKAS ATBALSTA īSTENOšANAI 4.1. Tiesību uz zemi un saistītiem resursiem nodrošināšana Lai panāktu taisnīgumu un sekmētu lauksaimniecisko produktivitāti, ar politikas palīdzību ir jāuzlabo piekļuve zemei un ar zemi saistītu tiesību aizsardzība. Tiesības ir aizsargātas, ja tās netiek bez iemesla apstrīdētas un, ja notiek to apstrīdēšana, tās var apstiprināt juridiskās un šķīrējtiesas iestādes (ierastas, valsts, vai abas). Tādējādi zemes tiesību aizsardzība ir jautājums par efektīvu institūciju darbību un zemes tiesību pārvaldības noteikumu īstenošanu, nevis tikai formāli juridiska rakstura jautājums par pašām tiesībām. Neoficiālās lietošanas sistēmas parasti ir dinamiskas un uz attīstību vērstas, taču tās var (lai gan ne vienmēr) būt efektīvas un pielāgojamas mainīgo ekonomisko un tehnoloģisko apstākļu ietvaros. Ierastās un neoficiālās lietošanas sistēmas nedrīkst uzskatīt par traucēkli lauksaimniecības intensifikācijai. 4.2. Esošo tiesību un prakses izmantošana Zemes politikas reformas mērķis ir izmainīt zemes lietošanas praksi, taču diagnoze bieži vien ir noteikta nepilnīgi, līdz ar to politika nesasniedz tai izvirzīto mērķi. Ir vajadzīga vietējās prakses un zemes noteikumu, nedrošības problēmu, konfliktu veidu un pārņemšanas režīmu padziļināta analīze, lai izprastu problēmu būtību un tās iespējamos risinājumus. 4.3. Īpašumtiesību reģistrēšana var būt un var nebūt risinājums Tika uzskatīts, ka tiesību aizsardzības, produktivitātes pieauguma un kredītresursu pieejamības nodrošināšanai ir vajadzīga zemes reģistrācija jeb īpašumtiesību nostiprināšana, taču pieredze liecina, ka īpašumtiesības var nebūt nedz vajadzīgas, nedz pietiekamas šo mērķu sasniegšanai. Pirmkārt, zemes tiesības pastāv tādēļ, ka tās atzīst valsts un vietējā kopiena. Neoficiālas zemes tiesības var nebūt apdraudētas, ja tās tiek atzītas vietējā mērogā un netiek apstrīdētas. Otrkārt, ieguldījumi zemes īpašumā ir atkarīgi no labvēlīga ekonomiskā konteksta, tādēļ izmaiņas zemes tiesībās pašas par sevi var neietekmēt neko. Turklāt zemes īpašumtiesību nostiprināšanas programmas tādā makroekonomiskā kontekstā, kas apdraud mazu saimniecību dzīvotspēju, var sekmēt zemes piespiedu pārdošanu, daudzus atstājot bez zemes, koncentrējot zemi dažu personu rokās un izraisot nabadzības pieaugumu un nevienlīdzību. Treškārt, lai gan īpašumtiesības kādreiz uzskatīja par būtisku nodrošinājumu, lai piekļūtu oficiāliem kredītresursu avotiem, praksē bankas vairumā valstu ir ļoti negribīgi izsniegušas aizdevumus lauku rajonos, ja nedarbojas funkcionāls tirgus. Turklāt zemes reģistrēšanas programmas ir efektīvas tikai tad, ja reģistrus regulāri atjaunina. Tas prasa ievērojamas izmaksas, kas jāsedz vai nu valstij, vai arī zemes lietotājiem. Līdz ar to, lai izveidotu ticamu un pienācīgu ciemata, ģimenes vai individuālo zemes tiesību reģistru, kā arī reģistrētu plašus tiesību kopumus ar zemām izmaksām, ir labi jāpārzina kadastrālās sistēmas un īpašumtiesību nostiprināšanas metodes. Novatoriskas sistēmas piedāvā jaunus risinājumus, un uzmanība jāpievērš alternatīvām iespējām (piemēram, vietēji sastādītu rakstisku līgumu oficiālai atzīšanai). 4.4. Vajadzība izveidot ilgtspējīgas zemes administrēšanas sistēmas Zemes administrēšana ietver virkni dažādu funkciju [skat. Komisijas dienestu darba dokumentu SEK(2004) 1289], kuras dažādos līmeņos var izpildīt dažādas iestādes, tādēļ ļoti būtisks jautājums ir zemes administrēšanas sistēmas izstrāde; pārāk bieži centralizēta zemes administrēšana ir smagnēja, neefektīva, dārga un lauksaimniekiem nepieejama. Ir skaidrs, ka noteikts subsidiaritātes līmenis palīdz panākt efektīvāku zemes un dabas resursu apsaimniekošanu, tā kā visatbilstošākās un sīkākās zināšanas par zemes tiesībām ir tieši vietējā līmenī. Jebkuras atbildības nodošanas pamatā ir mērķis nodrošināt to, lai izraudzītā sistēma ietvertu pienācīgas pārbaudes, samērīgumu un atbildību, tostarp augstāku institūciju pārraudzību, ņemot vērā iespējamo korupcijas un protekcijas risku vietējā zemes administrēšanā. Objektīvai zemes administrēšanai ir jābūt vērstai uz efektīvu lauku iedzīvotāju tiesību uz zemi un dabas resursiem aizsardzību, kā arī ilgtspējīgas zemes apsaimniekošanas sekmēšanu. Galvenie aspekti, kas jāņem vērā zemes administrēšanā, ir pretrunu likvidēšana noteikumos; vienkāršas un pieejamas procedūras līdz ar labi zināmiem noteikumiem, kuri palīdz risināt lauksaimnieku problēmas; efektīvu šķīrējtiesu sistēmu nodrošināšana cilvēkiem; zemes administrēšanas neefektivitātes likvidēšana un atbildības nodrošināšana; publiski pieejama zemes prasījumu reģistra uzturēšana; zemes prasījumu publicitātes nodrošināšana pirms to reģistrēšanas un pārvēršanas par īpašumtiesībām; korupcijas iespēju novēršana, ko varētu izraisīt sarežģītas procedūras, kā arī pārsūdzības iespēju nodrošināšana. Jaunas tehnoloģijas (piemēram, globālās pozīcijas noteikšanas sistēma un ģeogrāfiskā informācijas sistēma), ja tās uzskata par līdzekļiem uz lietotāju orientētas sistēmas attīstībai, var uzlabot zemes informācijas sistēmu kvalitāti un efektivitāti, kā arī samazināt izmaksas. Tāpat plānošana, iesaistot kopienu vai ciematu, apvienojumā ar ierastām zemes administrācijas sistēmām var ievērojami samazināt izmaksas, vienlaicīgi kalpojot par lietderīgu līdzekli zemes izmantošanas plānošanai un vietējo strīdu atrisināšanai. 4.5. Nomas tirgus loma produktivitātes un piekļuves sekmēšanā Darījumi ar zemi ir pamatā tiesību uz zemi nodošanai lietotāju starpā. Tomēr zemes tirgi, iespējams, nav pieejami personām ar ierobežotu pirktspēju, un tos izkropļo neprecīza informācija un finanšu pakalpojumu trūkums laukos. Tā rezultātā zemes pārdošanas tirgi var samazināt efektivitāti un radīt lielāku nevienlīdzību, ko izraisa spekulācijas, lauku zemes nonākšana pilsētu vai citu ārēju uzņēmēju rokās, kā arī trūcīgo iedzīvotāju zemes piespiedu pārdošana. Turpretim zemes nomas tirgi var būt efektīvāki un godīgāki. Nomas tirgi, ņemot vērā pienācīgās drošības garantijas darījuma slēdzējām pusēm, ir elastīgs veids, kā lietotāji var palielināt vai samazināt to turējumā esošās zemes platības atbilstoši to vajadzībā savām Arī graudniecības pasākumi var būt efektīvs veids, kā novērst pieaugošos skaidras naudas trūkuma riskus. Procedūras tam, lai vietējās pašvaldības varētu juridiski apstiprināt lauksaimnieku rakstiskos līgumus, var palīdzēt nodrošināt zemes nomas līgumus, kā to mēģināts darīt Bangladešā. Tomēr šie risinājumi ir ierobežoti, ja pastāv liela asimetrija starp īpašniekiem un nomniekiem. Tādēļ noteikumu izskaidrošana (piemēram, maksas apjoms, līguma ilgums), sniedzot trūcīgajiem pieeju kredītresursiem un konsultācijām, sekmē efektīvu nomas tirgu attīstību. 5. ES LīDZEKļU DEVēJU LOMA Agrāk daudzi līdzekļu devēji, tostarp EK un ES dalībvalstis, ir negribīgi iesaistījušies politiski ļoti jutīgajā nozarē - zemes politikas reformā. Līdzekļu devēju atbalsts bieži vien ir aprobežojies ar īpašumtiesību nostiprināšanas un zemes informācijas sistēmu attīstības veicināšanu, kas uzskatītas par tehniskām, neitrālām un vispārīgām darbībām. Šī neitralitāte ir tikai šķietama, tādēļ šāda nostāja bieži ir bijusi pamatā vietējai realitātei neatbilstošām izvēlēm, kas izslēdz trūcīgos. Lai gan zemes politika ir ilgstošs un sarežģīts process, kas prasa plašas politiskās debates valstī, līdzekļu devēji var sniegt lielu ieguldījumu, rīkojoties piesardzīgi. Tie var sekmēt sabiedriskās debates, atbalstīt procesus, neuzspiežot prasību pēc ātra risinājuma, un piedāvāt segt zemes politikas reformas sagatavošanas un īstenošanas dārgākos posmus, tostarp, jo īpaši, zemes iepirkšanu pārdalīšanai, nepārņemot to no valsts. Tie var arī ieguldīt pētniecībā, dažādu iesaistīto dalībnieku (vietējās pašvaldības, valsts, lauksaimnieku organizācijas u.c.) institucionālajā un kompetences attīstībā, kā arī uzraudzībā un novērtēšanā. +++++ TABLE +++++ Zemes politikas reformu politikas un zemes jautājumu vispār pieaugošā nozīme lauku attīstības un nabadzības izskaušanas jomā rada stingru pamatu dalībvalstu un EK pastiprinātai līdzdalībai un koordinācijai starp tiem. Ņemot vērā Eiropas pieredzi un ievērojamo finansējumu zemes politikai, zemes apsaimniekošanai, atbalstam ģimenes saimniecībai un zemes tirgus regulēšanai, ES var ieņemt svarīgu lomu starptautiskajās debatēs un attīstības politikā attiecībā uz zemes lietošanu un noteikumiem par zemi. Šai pieejai jābūt līdzsvarotai, ielāgojot to, ka tirgus nav vienīgais līdzeklis sociālu mērķu sasniegšanai. EK ir salīdzinošas priekšrocības, uzsākot un atbalstot elastīgu līdzekļu devēju konsorciju no ES dalībvalstīm, lai risinātu zemes jautājumus partnervalstīs. Iespējas, kas būtu aplūkojamas, kopumā ir šādas: - kopējas pieejas zemes politikai un īpašumtiesību reformai uzsākšana, sekmējot pieredzes apmaiņu starp EC un dalībvalstīm un atbalstot ciešāku koordināciju un kopēju izpratni par zemes jautājumiem; - līdzsvarotākas pieejas zemes politikas reformām veicināšana no daudzpusējo institūciju puses un ciešāka zemes īpašumtiesību jautājumu integrācija valsts attīstības procesos (valsts un lauku attīstības stratēģijās u.c.); - aktīva koordinācijas un sadarbības atbalstīšana citu līdzekļu devēju starpā, jo īpaši ANO ietvaros (FAO, Starptautiskais lauksaimniecības attīstības fonds un ANO Attīstības programma), atbalstot valstu reformu procesus atbilstoši katras aģentūras salīdzinošajām priekšrocībām, konkrētajai pieredzes jomai un klātbūtnei valstī; - iniciatīvu izstrāde lietišķiem pētījumiem un attīstībai attiecībā uz saistību starp zemi, līdztiesību un sociālo attīstību, starp zemes lauksaimniecisko attīstību un nabadzību un starp zemes lietošanu un vidi, kā arī zemes politikas reformu neatkarīgai uzraudzībai un novērtējumam. Konkrētāk EK un ES dalībvalstis var ievērojami uzlabot zemes politikas reformu ietekmi, kopīgi atbalstot valstu reformu procesus, jo īpaši: - atbalstot debates un daloties pieredzē par zemes jautājumiem saistībā ar ekonomikas politiku jo īpaši reģionālā līmenī; - iesaistoties zemes politikas un reformu kā patiesu līdzdalības centienu izveidē , iedrošinot valdību sekmēt pilsoniskās sabiedrības, minoritāšu grupu, pamatiedzīvotāju un vietējo kopienu iesaistīšanos debatēs un atbalstot to līdzdalību, un darot pieejamus zināšanu un starptautiskās pieredzes rezultātus; - atbalstot sektorālu pieeju izstrādi un īstenošanu , lai īstenotu iesaistošu zemes politiku un zemes lietošanas reformas, kurā patiesa vērība būtu pievērsta institucionālajai attīstībai, kā arī ilgtspējības jautājumam un kārtējo izmaksu sekām; - atbalstot zemes reformu un zemes pārdalīšanu, jo īpaši ievērojamas nevienlīdzības gadījumos. Attiecīgos apstākļos tas var attiekties uz pārredzamām un atbildīgām shēmām, kuru rezultātā zemi iegādājas valsts vai saņēmēji, vai citas aģentūras to vārdā, atkarībā no tā, kas ir lietderīgāk vietējos apstākļos; - atbalstot kompetences attīstību visu līmeņu zemes administrācijā, tostarp vietējās kopienās; - atbalstot reformas ietekmes uzraudzību un novērtēšanu un sekmējot izpētes rezultātu pienācīgu izplatīšanu un apspriešanu, lai padarītu zemes politikas reformu par dinamisku procesu. 6. SECINāJUMI Ar šo paziņojumu Komisija iezīmē jaunu atskaites satvaru zemes politikas reformas atbalstam jaunattīstības valstīs. Sagaidāms, ka tas sekmēs atbalstu valstu reformu procesiem un stiprinās koordināciju un sadarbību ar dalībvalstīm un citiem līdzekļu devējiem. Komisija pieņem šo paziņojumu un nosūta to Padomei un Parlamentam apstiprināšanai. Tā atzīmē, ka pievienotās darbības pamatnostādnes [skat. Komisijas dienestu darba dokumentu SEK(2004) 1289] ir praktisks instruments, lai palīdzētu Komisijai un dalībvalstīm izstrādāt un īstenot programmas zemes politikas reformu procesu atbalstam jaunattīstības valstis un valstīs ar pārejas ekonomiku. [1] Galvenās koncepcijas skat. Komisijas dienestu darba dokumentā SEK(2004) 1289. [2] Šī politika lielā mērā ir balstīta uz citu līdzekļu devēju, jo īpaši Pasaules Bankas, FAO, Starptautiskā lauksaimniecības attīstības fonda un ES dalībvalstu aģentūru darbu. [3] Lai gan šajā dokumentā uzmanība galvenokārt vērsta uz lauku zemi, zemes jautājumi ir ļoti būtiski arī pilsētās un piepilsētu rajonos. [4] Reformu procesu dažādu valstu starpā ir ļoti atšķirīgi, un vispārinājums ir maz iespējams. Komisijas dienestu darba dokumentā SEK(2004) 1289 ir sniegts indikatīvs komponentu saraksts un dažādos ģeogrāfiskos reģionos dominējošu jautājumu pārskats.