KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI par šādu ES atkritumu tiesību aktu īstenošanu laikposmā no 2007. līdz 2009. gadam: Direktīva 2006/12/EK par atkritumiem, Direktīva 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem, Direktīva 75/439/EEK par atkritumeļļām, Direktīva 86/278/EEK par notekūdeņu dūņām, Direktīva 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu, Direktīva 1999/31/EK par atkritumu poligoniem un Direktīva 2002/96/EK par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem /* COM/2013/06 final */





KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI par šādu ES atkritumu tiesību aktu īstenošanu laikposmā no 2007. līdz 2009. gadam: Direktīva 2006/12/EK par atkritumiem, Direktīva 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem, Direktīva 75/439/EEK par atkritumeļļām, Direktīva 86/278/EEK par notekūdeņu dūņām, Direktīva 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu, Direktīva 1999/31/EK par atkritumu poligoniem un Direktīva 2002/96/EK par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem 1. Ievads Šā ziņojuma mērķis ir informēt par ES atkritumu tiesību aktu īstenošanu laikposmā no 2007. līdz 2009. gadam. Tas aptver Direktīvu 2006/12/EK par atkritumiem, Direktīvu 91/689/EK par bīstamajiem atkritumiem, Direktīvu 75/439/EEK par atkritumeļļām, Direktīvu 86/278/EEK par notekūdeņu dūņām, Direktīvu 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu, Direktīvu 1999/31/EK par atkritumu poligoniem un Direktīvu 2002/96/EK par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem. Tas, kā īstenota Regula (EK) Nr. 1013/2006 par atkritumu sūtījumiem, Direktīva 2006/21/EK par ieguves rūpniecības atkritumu apsaimniekošanu un Direktīva 2000/53/EK par nolietotiem transportlīdzekļiem, būs atsevišķu ziņojumu temats. Ziņojuma pamatā ir dalībvalstu sniegtā informācija. Detalizētāki ziņojumi par katru direktīvu ir pieejami šādā adresē: http://ec.europa.eu/environment/waste/reporting/index.htm. Direktīva 2006/12/EK par atkritumiem, Direktīva 91/689/EK par bīstamajiem atkritumiem un Direktīva 75/439/EK par atkritumeļļām tika atceltas no 2010. gada 12. decembra, pieņemot pārskatīto Direktīvu 2008/98/EK par atkritumiem, kurā apkopoti galvenie minēto direktīvu noteikumi. Tādējādi šis ir pēdējais ziņojums par minēto direktīvu īstenošanu. Direktīvas 2008/98/EK vajadzībām ir noteikta jauna anketa par īstenošanu[1]. Šā ziņojuma pielikuma 1. attēlā ir atspoguļotas atkritumu tiesību aktu izmaiņas. 2. Ziņošanas kvalitāte un termiņu ievērošana Laikposmā no 2007. līdz 2009. gadam gandrīz visas dalībvalstis[2] ir izpildījušas ziņošanas saistības. Tomēr dalībvalstu ziņošanas disciplīnā joprojām vērojamas nepilnības. Četras dalībvalstis ziņojumus nebija iesniegušas laikus, iesniegtajos ziņojumos dažkārt nebija atbilžu uz visiem jautājumiem, un informācija ne vienmēr bijusi pilnīga. Attiecībā uz ikgadējiem pārstrādes un reģenerācijas datiem par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem (EEIA) un iepakojumu lielākā daļa dalībvalstu sniedza norādi uz ikgadējiem ziņojumiem, kas iesniegti Eurostat. Lielākajā daļā dalībvalstu nebija pieejami dati par 2009. gadu (kas EEIA gadījumā ir saskaņā ar ziņošanas prasībām). Pilns datu kopums par 2007. un 2008. gadu attiecībā uz EEIA un iepakojumu bija pieejams par kopējiem pārstrādes un reģenerācijas rādītājiem, kā arī specifisku materiālu vai atkritumu pārstrādes un savākšanas rādītājiem. Ziņojumu un sniegtās informācijas kvalitāte bija ļoti dažāda. Dalībvalstis bieži sniedza neskaidras atbildes. Lai gan dažos gadījumos varētu vainot vairāku jautājumu neviennozīmīgo formulējumu anketās par īstenošanu, dalībvalstu atbildes bijušas neprecīzas vairākkārt, piemēram, bieži atsaucoties uz valsts tiesību aktiem, bet nenorādot sīkāku informāciju pat tad, ja bija nepārprotami prasīts paskaidrojums vai sīkāka informācija par pieredzi. 3. Direktīva 2006/12/EK par atkritumiem (Atkritumu pamatdirektīva, APD) Šī direktīva, kura tagad ir atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2008/98/EK par atkritumiem, noteica pamatprasības, definīcijas un principus attiecībā uz atkritumu apsaimniekošanu Eiropas Savienībā. 1975. gadā pieņemtā un 1991. gadā būtiski pārskatītā direktīva tika grozīta vairākkārt. Ziņošanas periodā no 2007. līdz 2009. gadam attiecīgais tiesību akts bija Direktīva 2006/12/EK (turpmāk “2006. gada APD”), kas ir iepriekšējās Direktīvas 75/442/EEK kodificētā redakcija. Ar 2006. gada APD tika ieviestas svarīgas definīcijas atkritumu apsaimniekošanas jomā (piemēram, “atkritumu” definīcija), tika noteikts pienākums dalībvalstīm izveidot atbilstošus atkritumu likvidēšanas iekārtu tīklus, tika ieviesta trīs posmu atkritumu apsaimniekošanas hierarhija, kurā vispirms veicina atkritumu rašanās novēršanu, tad reģenerāciju un tikai tad kā pēdējo — atkritumu likvidēšanu. Direktīva dalībvalstīm uzlika par pienākumu nodrošināt atkritumu reģenerāciju vai likvidēšanu, neapdraudot cilvēka veselību un neradot kaitējumu videi, un aizliedza atkritumu izmešanu, izgāšanu vai nekontrolētu likvidēšanu. Tajā bija paredzēta prasība dalībvalstīm izstrādāt nacionālos atkritumu apsaimniekošanas plānus (AAP) un pienākums iegūt atļauju, lai varētu veikt darbības ar atkritumiem. Visas ziņojumus iesniegušās dalībvalstis ir apstiprinājušas, ka tās ir iekļāvušas direktīvas prasības savos tiesību aktos un atbilst direktīvas pamatprasībām, tostarp ir izstrādājušas vienu vai vairākus atkritumu apsaimniekošanas plānus un veikušas pasākumus, kuru mērķis ir panākt pašpietiekamību atkritumu likvidēšanas jomā. Turklāt visas ziņojumus iesniegušās dalībvalstis ir apstiprinājušas atbilstību 2006. gada APD atļauju iegūšanas un uzskaites veikšanas prasībām. Tomēr nopietns trūkums ES atkritumu tiesību aktu piemērošanā tika konstatēts izvēlētajos atkritumu apstrādes veidos. Statistika liecina, ka daudzas dalībvalstis joprojām lielu daļu sadzīves atkritumu noglabā atkritumu poligonos, kas nav saskaņā ar atkritumu hierarhijas koncepciju, kā uzsvērts 2006. gada APD 3. panta 1. punktā, un tas radīs vēl lielāku pretrunu ar pārskatīto APD, kurā ieviesta piecu posmu atkritumu apsaimniekošanas hierarhija. Sadzīves atkritumu apstrādes metodes 2009. gadā dalībvalstīs ievērojami atšķīrās, no ļoti lielas atkritumu noglabāšanas poligonu izmantošanas pakāpes (virs 90 % Bulgārijā, Rumānijā, Maltā, Lietuvā un Latvijā) līdz ļoti zemai poligonu izmantošanas pakāpei — zem 5 % (Beļģijā, Dānijā, Vācijā, Nīderlandē, Austrijā un Zviedrijā). Augstākais pārstrādes rādītājs (ieskaitot kompostēšanu[3]) ir sasniegts Austrijā (70 %), kam seko Vācija (66 %), Beļģija un Nīderlande (60 %) un Zviedrija (55 %). Zviedrijā, Dānijā, Nīderlandē, Luksemburgā, Beļģijā, Vācijā un Francijā ir visaugstākie atkritumu sadedzināšanas rādītāji (neizšķirot starp sadedzināšanu ar vienlaicīgu enerģijas reģenerāciju un bez tās). Šīs lielās atšķirības daļēji izskaidrojamas ar atkritumu tiesību aktu vēlo īstenošanu dalībvalstīs, kas pievienojās Eiropas Savienībai pēc 2004. gada. Tāpēc šajās valstīs būs rūpīgi jāuzrauga progress kā galvenais šo valstu atkritumu apsaimniekošanas politikas efektivitātes rādītājs. Tomēr dažās dalībvalstīs, kas Eiropas Savienībā iestājušās jau sen, vērojami nemainīgi zemi efektivitātes rādītāji (piemēram, Grieķijā 82 % atkritumu tiek noglabāti poligonos, savukārt Portugālē tikai 20 % atkritumu tiek pārstrādāti). Šo valstu sekmes būtu jāveicina, sniedzot tām konkrētus padomus un izmantojot struktūrfondu un Kohēzijas fonda līdzekļus. Salīdzinājumā ar iepriekšējo ziņošanas periodu sadzīves atkritumu apsaimniekošanā iezīmējās zināma pozitīva virzība, un tas visticamāk ir skaidrojams ar to, ka pēdējo gadu laikā ir izveidota labāka atkritumu apsaimniekošanas infrastruktūra. Specifisko atkritumu plūsmas ES direktīvu īstenošana (piemēram, Iepakojuma direktīva, EEIA direktīva vai Bateriju direktīva) un pasākumi, kuru mērķis ir izpildīt šajās direktīvās dotos uzdevumus, arī kalpoja kā veicinošie faktori, jo infrastruktūra, savākšanas sistēmas, informācijas kampaņas utt., kas ieviestas, lai izpildītu šo tiesību aktu prasības, arī devušas ieguldījumu atkritumu apsaimniekošanas vispārējā uzlabojumā. Tomēr kopējie rādītāji par atkritumu apsaimniekošanu kā tādu un jo īpaši par sadzīves atkritumu apsaimniekošanu joprojām ir neapmierinoši, paturot prātā ES mērķi par virzību uz pārstrādes sabiedrību Eiropā, kā tagad uzsvērts pārskatītajā APD 2008/98/EK. Joprojām pastāv milzīgs pārstrādes potenciāls, jo vairāk nekā puse no pašreizējiem resursiem, kas rodami atkritumos, paliek neizmantota, un jāveic neatliekami pasākumi, lai paātrinātu modernu, resursu ziņā efektīvu atkritumu apsaimniekošanas sistēmu ieviešanu. 4. Direktīva 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem Ar direktīvu par bīstamajiem atkritumiem, kas tagad ir atcelta, jo tās galvenie noteikumi ir iekļauti Direktīvā 2008/98/EK par atkritumiem, tika ieviesta vienota bīstamo atkritumu definīcija un tika nodrošināta šīs atkritumu plūsmas videi nekaitīga apsaimniekošana. Papildus 2006. gada Atkritumu pamatdirektīvā norādītajām pārbaudēm tajā tika noteiktas vairākas pārbaudes attiecībā uz bīstamo atkritumu apsaimniekošanu, tostarp aizliegums bīstamos atkritums sajaukt kopā ar citiem atkritumiem, izsekojamības prasības un paziņošana Komisijai par atkritumiem, kam piemīt bīstamas īpašības, bet kas nav uzskaitīti kā bīstami. Visas ziņojumus iesniegušās dalībvalstis savos tiesību aktos ir transponējušas attiecīgos Bīstamo atkritumu direktīvas noteikumus. Tomēr ne visos gadījumos ziņojumus iesniegušo dalībvalstu sniegtā informācija bija precīza un izsmeļoša. Konkrētāk, joprojām pastāv bažas attiecībā uz atkritumu sajaukšanas aizlieguma izpildi un saistītajiem izņēmumiem. Ir šaubas, vai inspekcijas, pamatojoties uz konkrētiem gadījumiem un sūdzībām, kā dažas dalībvalstis to ir ziņojušas, ir pietiekamas, lai izpildītu prasību par atbilstīgām periodiskām inspekcijām. Turklāt ne vienmēr ir acīmredzams, vai inspekcijas, kā arī ziņošanas prasības, patiešām aptvēra bīstamo atkritumu radītājus vai atkritumu apsaimniekošanā iesaistītos uzņēmumus vai struktūras kopumā. 5. Direktīva 75/439/EK par atkritumeļļām Arī Atkritumeļļu direktīva tika atcelta no 2010. gada 12. decembra — tagad atkritumeļļas ir ietvertas Direktīvā 2008/98/EK par atkritumiem. Visas dalībvalstis ir transponējušas Atkritumeļļu direktīvu savos tiesību aktos. Dalībvalstu ziņojumu novērtējums liecina, ka tika izveidoti piemēroti atļauju izdošanas un kontroles mehānismi, lai nepieļautu atkritumeļļu apsaimniekošanas radīto nelabvēlīgo ietekmi uz vidi un veselību. 2008. un 2009. gadā Eiropas Savienībā tika izmantota virkne dažādu apstrādes metožu. Septiņas dalībvalstis deva priekšroku atkritumeļļu reģenerācijai salīdzinājumā ar to sadedzināšanu un noglabāšanu poligonos, četras dalībvalstis izmantoja sadedzināšanu, bet viena dalībvalsts šādu atkritumu apsaimniekošanai izvēlējās noglabāšanu poligonos. Divas dalībvalstis eksportēja ievērojamu atkritumeļļu daļu. Situāciju astoņās dalībvalstīs nebija iespējams analizēt sīkāk trūkstošu datu dēļ. Atlikušās piecas dalībvalstis izvēlējās visu trīs metožu apvienojumu. Vairākas dalībvalstis norādīja uz dažiem ierobežojumiem, kas kavē atkritumeļļu reģenerāciju vai sadedzināšanu. Visbiežāk sastopamie iemesli bija nelielie iegūtās un savāktās atkritumeļļas daudzumi un tādējādi arī pārstrādes jaudu trūkums. Ieguldījumi atkritumeļļu apstrādes infrastruktūrā šīm valstīm nešķita lietderīgi no saimnieciskā viedokļa. 6. Direktīva 86/278/EEK par notekūdeņu dūņām Notekūdeņu dūņu direktīvas mērķis ir veicināt notekūdeņu dūņu izmantošanu lauksaimniecībā un novērst tās kaitīgo ietekmi uz augsni, veģetāciju, dzīvniekiem un cilvēka veselību. Direktīvā ir iekļautas vairākas prasības par lauksaimniecībā izmantojamo dūņu kvalitāti, tās augsnes kvalitāti, kurā paredzēts dūņas izmantot, vai dūņu iestrādes ierobežojumi konkrētām vajadzībām un konkrētos laika posmos. Galvenais šo prasību mērķis ir ierobežot smago metālu koncentrāciju augsnē. Šim nolūkam ir noteiktas smago metālu robežvērtības augsnei, kurā iestrādā dūņas, un tādu smago metālu maksimālie ikgadējie daudzumi, kas var nonākt augsnē līdz ar dūņu izmantošanu lauksaimniecībā. Šīs direktīvas transponēšana un īstenošana arī pašlaik nerada sarežģījumus, un kopš pēdējā ziņošanas perioda lielas izmaiņas nav notikušas. Interesanti, ka dalībvalstu starpā pastāv lielas atšķirības smago metālu robežvērtībās: vairākās dalībvalstīs ir pieņemtas direktīvā noteiktās robežvērtības, bet citās ir nolemts ieviest daudz stingrākas robežvērtības. Dalībvalstu ziņoto datu analīze par iegūtajām dūņām, kas izmantotas lauksaimniecībā, liecina, ka mērķis veicināt dūņu izmantošanu lauksaimniecībā ir sasniegts. Lai gan dūņu saražošana no 2007. līdz 2009. gadam nedaudz mazinājās (<1 %), dalībvalstis ziņo, ka dūņu izmantošana lauksaimniecībā tajā pašā laika posmā ir palielinājusies par aptuveni 8 %. 2013. gada pirmajā ceturksnī Komisija veiks ex-post novērtējumu vairākām atkritumu plūsmas direktīvām, tostarp direktīvai par notekūdeņu dūņām. 7. Direktīva 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu Iepakojuma direktīvas mērķis ir saskaņot valstu pasākumus, lai novērstu vai samazinātu iepakojuma un izlietotā iepakojuma ietekmi uz vidi un nodrošinātu iekšējā tirgus netraucētu darbību. Tajā iekļauti noteikumi par izlietotā iepakojuma atkritumu rašanās novēršanu, iepakojuma atkārtotu izmantošanu un izlietotā iepakojuma reģenerāciju un pārstrādi. Direktīvā noteikti pārstrādes un reģenerācijas mērķrādītāji, pienākums dalībvalstīm ieviest izlietotā iepakojuma savākšanas sistēmas un ir ieviests prasību minimums, kas jāievēro attiecībā uz visu veidu iepakojumu, lai to varētu laist ES tirgū. Vairākām dalībvalstīm bija piešķirts pārejas periods reģenerācijas un pārstrādes mērķrādītāju sasniegšanai. Kopumā visas ziņojumus iesniegušās dalībvalstis direktīvas prasības savos tiesību aktos ir transponējušas pareizi. Pamatojoties uz dalībvalstu sniegto informāciju un Eurostat statistikas datiem, var pieņemt, ka kopējais īstenošanas līmenis arī patlaban ir apmierinošs. Tikai divas dalībvalstis ir norādījušas, ka ziņošanas periodā tika izdarīti grozījumi attiecīgajos valsts tiesību aktos. Laikposmā no 2007. līdz 2009. gadam izlietotā iepakojuma apjoms un saturs saglabājās stabils ar nelielu pieaugumu masas ziņā 2007. un 2008. gadā. 2009. gadā bija būtisks kritums izlietotā iepakojuma apjomā, kas bija zemāks par 2005. gada rādītājiem, lai gan nav iespējams precīzi norādīt iemeslus, kas izraisījuši šādu situāciju. Grieķijai, Īrijai un Portugālei līdz 2011. gadam bija piešķirts pārejas periods attiecībā uz mērķrādītājiem izlietotā iepakojuma apstrādei, jo šīm valstīm ir daudz mazu salu, tām raksturīgi lauku un kalnu apgabali, un tajās attiecīgi ir zems iepakojuma patēriņš. Turklāt ar Direktīvu 2005/20/EK un Pievienošanās līgumiem ir piešķirts vēlāks termiņš mērķrādītāju sasniegšanai tām valstīm, kas Eiropas Savienībā iestājās 2004. gadā (Čehija, Igaunija, Kipra, Latvija, Lietuva, Ungārija, Malta, Polija, Slovēnija, Slovākija) un 2007. gadā (Rumānija un Bulgārija). Salīdzinājumā ar iepriekšējo ziņošanas periodu kopējie reģenerācijas un pārstrādes rādītāji ievērojami auguši, galvenokārt tāpēc, ka jaunajās dalībvalstīs ir ieviestas izlietotā iepakojuma savākšanas un apstrādes sistēmas. Laikposmā no 2007. līdz 2009. gadam kopējie reģenerācijas un pārstrādes rādītāji nedaudz, bet stabili pieauga 27 ES valstu mērogā. Lielākā daļa dalībvalstu sasniedza gan kopējos reģenerācijas un pārstrādes mērķrādītājus, gan konkrēto materiālu pārstrādes rādītājus, ar dažiem izņēmumiem. 2009. gadā četras dalībvalstis nebija sasniegušas vienu vai vairākus noteiktos mērķrādītājus. Dažas dalībvalstis nebija sasniegušas mērķrādītāju vienā gadā, bet bija spējušas to sasniegt iepriekšējā vai nākamajā gadā, kas varētu liecināt, ka šajās dalībvalstīs nav sistēmisku, strukturālu trūkumu atkritumu apsaimniekošanas infrastruktūrā. Tomēr citas dalībvalstis ziņošanas periodā nemainīgi nespēja sasniegt kopējos reģenerācijas/pārstrādes mērķrādītājus vai konkrētiem materiāliem noteiktos mērķrādītājus, un šī problēma jārisina individuāli. Lielākā daļa dalībvalstu ir veikušas pasākumus, lai novērstu izlietotā iepakojuma atkritumu rašanos; tomēr dalībvalstīm joprojām jāpieliek pūles, lai veicinātu izlietotā iepakojuma atkritumu rašanās novēršanu un izveidotu iepakojuma atkārtotas izmantošanas sistēmas. Visas ziņojumus iesniegušās dalībvalstis ir norādījušas, ka tajās ir izveidotas dalītas izlietotā iepakojuma savākšanas sistēmas[4]. Šīs sistēmas atšķiras pēc tādiem parametriem kā efektivitāte un pieejamība iedzīvotājiem, un saistītās izmaksas iedzīvotājiem. Dažas no dalībvalstīm, kas pievienojās 2004. gadā, tikai nesen ir sākušas ieviest attiecīgu infrastruktūru, veicot eksperimentālus projektus pilsētu teritorijās. Dalībvalstis īstenoja virkni dažādu patērētāju un uzņēmumu informēšanas iniciatīvu par izlietotā iepakojuma videi nekaitīgu apsaimniekošanu un arī par dalītu savākšanu. Valstīs, kur šādas sistēmas tika ieviestas, dalītas savākšanas darbība (un turpmākās pārstrādes kvalitāte) bija ievērojami labāka. Direktīvā noteikto prasību īstenošana un praktiskā izpilde dalībvalstīs ievērojami atšķiras, to apstiprina statistikas datu analīze. Arī iepakojumu direktīva ir iekļauta plānotajā ex-post novērtējumā, ko paredzēts uzsākt 2013. gadā. 8. Direktīva 1999/31/EK par atkritumu poligoniem Atkritumu poligonu direktīva ir paredzēta, lai nepieļautu vai samazinātu atkritumu poligonu nelabvēlīgo ietekmi uz vidi un cilvēka veselību. Direktīvā ir noteiktas stingras tehniskās prasības attiecībā uz atkritumu poligoniem un īpašas prasības par atkritumu pieņemšanu šajos objektos un ieviestas atkritumu poligonu kategorijas, ņemot vērā to, kādus atkritumus tajos paredzēts noglabāt. Direktīva dalībvalstīm uzliek par pienākumu nodrošināt, ka kompetentās valsts iestādes izdod atļaujas poligonu ekspluatācijai. Viens no galvenajiem noteikumiem ietver mērķrādītājus attiecībā uz pakāpenisku bioloģiski noārdāmo sadzīves atkritumu[5] novirzīšanu no poligoniem, lai samazinātu metāna daudzumu[6], papildinot ar tehniskām prasībām par poligonā izveidojušos gāzu uztveršanu un apstrādi. Atkritumu noglabāšana poligonos ir vienmēr bijusi vismazāk atbalstāmā atkritumu apsaimniekošanas iespēja. Tas ir apstiprināts 2008. gada Atkritumu pamatdirektīvā. Daudzas dalībvalstis ir veikušas pasākumus, lai šo praksi pilnībā izbeigtu, un tas tām ir izdevies (sadzīves atkritumu noglabāšanas radītāji ir zemāki par 5 % Beļģijā, Dānijā, Vācijā, Nīderlandē, Austrijā un Zviedrijā). Tomēr daudzās valstīs atkritumu noglabāšana poligonos ir dominējošā (un pat dažkārt vienīgā) sadzīves atkritumu apsaimniekošanas metode. Šīm valstīm jāpieliek lieli pūliņi, lai mainītu šo situāciju un krasi samazinātu šīs metodes izmantošanu. Dalībvalstis ir ziņojušas, ka to tiesību aktos ir pārņemta lielākā daļa direktīvas prasību. Visas dalībvalstis ir ziņojušas, ka ir veikušas pasākumus nolūkā mazināt sadzīves atkritumu noglabāšanas prakses izmantošanu, tostarp novēršanas programmas, un ir pieņēmušas valsts stratēģijas un virkni pasākumu, kuru mērķis ir samazināt bioloģiski noārdāmo atkritumu nonākšanu atkritumu noglabāšanas poligonos. Dati, kas sniegti par poligonos nonākušo bioloģiski noārdāmo atkritumu apjomu, liecina, ka šādu atkritumu apjoms nepārtraukti mazinās: no 19 dalībvalstīm, kuru dati ir salīdzināmi ar iepriekšējā ziņojuma datiem, 11 dalībvalstis ir varējušas samazināt bioloģiski noārdāmo sadzīves atkritumu nonākšanu atkritumu poligonos. Visas dalībvalstis ir definējušas atkritumu pieņemšanas kritērijus dažādām poligonu kategorijām. Direktīvas tehniskās prasības (izskalojuma[7] monitorings, emisija virszemes ūdenī, gruntsūdenī un gāzveida emisijas) kopumā ir pareizi transponētas valstu tiesību aktos. Tomēr ne vienmēr ir pieejami visaptveroši dati par to, kā poligonu ekspluatanti šīs prasības izpilda praksē. Saskaņā ar pieejamiem datiem 2007.–2009. gada ziņošanas perioda beigās joprojām tika ekspluatēts ievērojams neatbilstīgu poligonu skaits, lai gan šis skaitlis ir samazinājies salīdzinājumā ar iepriekšējo ziņošanas periodu (īpaši attiecībā uz nebīstamo atkritumu poligoniem). Lielākā daļa dalībvalstu norādīja, ka visi ekspluatācijā esošie poligoni, arī inerto atkritumu poligoni, atbilst direktīvas prasībām. Četras dalībvalstis ziņoja, ka tām ir procentuāli maz atbilstīgu poligonu, bet pārējiem poligoniem nepieciešama pilnveidošana un modernizācija. Komisija izskatīs mērķrādītājus bioloģiski noārdāmo atkritumu novirzīšanai no poligoniem un 2014. gadā iesniegs Eiropas Parlamentam un Padomei ziņojumu, kuram vajadzības gadījumā tiks pievienots tiesību akta priekšlikums. 9. Direktīva 2002/96/EK par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem (EEIA) EEIA direktīvas mērķis ir veicināt un optimizēt no elektriskām un elektroniskām iekārtām iegūtu atkritumu (EEIA) savākšanu, atkārtotu izmantošanu, pārstrādi un reģenerāciju, nodrošinot augstu vides un cilvēka veselības aizsardzības līmeni. Tajā ir paredzēts izveidot savākšanas sistēmas vecu ierīču nodošanai, un tās uzmanības lokā ir ražotāju atbildība kā galvenais politikas mehānisms tam, lai samazinātu galīgajā likvidēšanā nonākošo EEIA apjomu. Direktīvas mērķis ir uzlabot ražojumu konstrukciju, lai novērstu EEIA rašanos un palielinātu to atkārtotas izmantošanas un reģenerācijas iespējas, un tajā ir paredzētas finansēšanas sistēmas ražotāju veiktai EEIA reģenerācijai un apstrādei. Direktīvā ir uzsvērts, ka EEIA ir rūpīgi jāapsaimnieko, tāpēc ka šādiem atkritumiem bieži piemīt bīstamas īpašības un materiālā vērtība kā resursiem. Tāpēc direktīvā ir noteikti obligāti mērķrādītāji dalībvalstīm attiecībā uz EEIA savākšanu no mājsaimniecībām un mērķrādītāji dažādu EEIA kategoriju atkārtotai izmantošanai un reģenerācijai, lai veicinātu šā resursu avota efektīvu izmantošanu (dažām dalībvalstīm mērķrādītāju sasniegšanai bija piešķirts pārejas periods). 2008. gadā Komisija uzsāka EEIA direktīvas pārstrādāšanu, lai savākšanas mērķrādītājus pielāgotu reālajai situācijai dažādās dalībvalstīs, stiprinātu noteikumus par nelikumīgu sūtījumu aizliegumu un mazinātu administratīvo slogu. Jaunā EEIA direktīva tika pieņemta 2012. gada 4. jūlijā[8]. Visas dalībvalstis ir transponējušas EEIA direktīvas attiecīgos noteikumus savos tiesību aktos. Pamatojoties uz valstu īstenošanas ziņojumiem par 2007.–2009. gadu un iesniegtajiem datiem par mērķrādītāju sasniegšanu, šķiet, ka kopumā direktīvas prasību izpildes atbilstības līmenis ir apmierinošs. 2007. un 2008. ziņošanas gadā 15 valstu Eiropas Savienības dalībvalstīm bija jāatbilst direktīvā noteiktajiem mērķrādītājiem. 2008. gadā arī Slovēnijai bija jāizpilda šī prasība. Pārējām dalībvalstīm būs jāapliecina atbilstība no 2009. ziņošanas gada un turpmāk. Datus ir paziņojušas visas dalībvalstis. No valstīm, kurām bija nepieciešams panākt atbilstību 2008. gadā, tikai Itālijas un Slovēnijas rādītāji bija ievērojami zemāki par pašreizējo savākšanas mērķrādītāju 4 kg[9]. Ikgadējie līdz šim ziņotie dati skaidri iezīmē pozitīvu savākšanas un reģenerācijas rādītāju tendenci. Visas ziņojumus iesniegušās dalībvalstis norādīja, ka tajās ir izveidotas EEIA savākšanas sistēmas. Pašvaldības organizēta savākšana ir dominējošais izvēlētais risinājums; tikai dažos gadījumos papildus kolektīvām sistēmām pastāv privātas individuālās sistēmas. Valstu sistēmas ir atšķirīgas pēc to sarežģītības un efektivitātes, tuvuma un pieejamības iedzīvotājiem. Turklāt atšķiras attīstības līmenis katrā valstī un arī starp lauku un pilsētu teritorijām. Visās dalībvalstīs, par kurām dati bija pieejami, tika savākts, atkārtoti izmantots/pārstrādāts un reģenerēts arvien lielāks EEIA apjoms. Lielākā daļa dalībvalstu bija spējušas sasniegt savākšanas mērķrādītājus, kas ir paredzēti direktīvā[10], un sasniegt specifiskām kategorijām noteiktos atkārtotas izmantošanas/pārstrādes un reģenerācijas mērķrādītājus. Ja dalībvalstis nebija spējušas panākt atbilstību direktīvā noteiktajiem mērķrādītājiem, tās parasti nebija spējušas panākt atbilstību tikai atsevišķiem mērķrādītājiem (un nevis visam mērķrādītāju kopumam). 2007. un 2008. gadā atkritumu plūsmas specifiskos atkārtotas izmantošanas/pārstrādes mērķrādītājus nebija sasniegušas trīs ziņojumus iesniegušās dalībvalstis. 10. Secinājumi No dalībvalstu ziņojumiem par 2007.–2009. gadu izriet, ka ES tiesību akti atkritumu jomā valstu tiesību aktos lielā mērā transponēti pareizi. Saskaņā ar dalībvalstu sniegto informāciju un pieejamajiem statistikas datiem EEIA un Iepakojuma direktīvas īstenošanas līmenis ir samērā apmierinošs, jo tikai dažas dalībvalstis nav sasniegušas atsevišķus mērķrādītājus. Nav konstatētas lielas problēmas un trūkumi attiecībā uz atkritumeļļu un notekūdeņu dūņu apsaimniekošanas direktīvas īstenošanu. Tomēr pārējo direktīvu gadījumā pastāv nopietnas problēmas praktiskajā īstenošanā un piemērošanā. Šādu secinājumu var izdarīt ne tikai no dalībvalstu īstenošanas ziņojumiem, bet arī no citiem informācijas avotiem, piemēram, Eurostat datiem un Komisijas veiktiem pētījumiem, vai ar atkritumu apsaimniekošanu saistīto sūdzību un pienākumu neizpildes lietu skaita. Dažādu direktīvu izpildes līmenis ievērojami atšķiras; vislielākās bažas rada Bīstamo atkritumu direktīva, 2006. gada APD un Atkritumu poligonu direktīva. Attiecība uz Bīstamo atkritumu direktīvu šaubas par praktisko izpildi attiecas uz sajaukšanas aizliegumu[11] un saistītajiem izņēmumiem, kas noteikti direktīvā[12], un — plašākā skatījumā — izpratni par “periodiskām” inspekcijām un saistītajām struktūrām, ko ietekmē inspekcijas dažās dalībvalstīs. Lai gan Atkritumu poligonu direktīvas stingrās prasības lielākoties ir transponētas valstu tiesību aktos un tiek veikti pasākumi, lai samazinātu poligonos nonākušo bioloģiski noārdāmo atkritumu daudzumu, bažas rada ekspluatācijā esošu neatbilstīgu poligonu skaits. Vēl viena nopietna problēma ir kopējais noglabāšanas rādītājs – kamēr dažas dalībvalstis ir pierādījušas, ka ir iespējams panākt samazinājumu līdz gandrīz nullei, vairākas citas galvenokārt izmanto tikai šo vismazāk vēlamo atkritumu apsaimniekošanas praksi. Tam jāpievērš īpaša uzmanība, ņemot vērā Ceļvedī par resursu efektīvu izmantošanu Eiropā noteikto politikas prioritāti – praktiski izskaust atkritumu poligonus. Pieejamie statistikas dati, pienākumu neizpildes procedūru skaits, iepriekšējie īstenošanas ziņojumi un Komisijas veikti pētījumi saistībā ar 2006. gada APD norāda uz joprojām pastāvošiem trūkumiem direktīvas īstenošanā un izpildē. Saglabājas bažas par atkritumu apsaimniekošanas hierarhijas pareizu īstenošanu, pat trīs posmu hierarhijas gadījumā, un plaša noglabāšanas prakses izmantošana liedz izmantot pārstrādes un reģenerācijas potenciālu, lai gan šajā ziņošanas periodā bija vērojams zināms progress. Vislielākos šķēršļus labākai īstenošanai dalībvalstu līmenī rada apņemšanās un resursu trūkums attiecībā uz īstenošanas kontroli un piemērošanu līdztekus strukturāliem, institucionāliem un konstitucionāliem ierobežojumiem[13]. Šo šķēršļu pārvarēšana, kā arī pamatīgāku valsts inspekciju veikšana un labākas zināšanas par atkritumu apsaimniekošanu varētu dot lielus uzlabojumus. Atkritumu apsaimniekošanas hierarhija ir grozīta ar Direktīvu 2008/98/EK par atkritumiem, liekot lielāku uzsvaru uz novēršanu, atkārtotu izmantošanu un pārstrādi. Jaunu pārstrādes un reģenerācijas mērķrādītāju ieviešana šajā direktīvā būs svarīgs faktors, lai veicinātu atkritumos esošo materiālu labāku izmantošanu tā vietā, lai tos likvidētu. Tajā pašā laikā pārskatītā direktīva ļauj dalībvalstīm atkāpties no hierarhijas gadījumos, kad tam pamatā ir aprites cikla pieeja, kurā tiek ņemta vērā atkritumu rašanās un apsaimniekošanas vispārējā ietekme. Tas ļaus dalībvalstīm pieņemt plašāku pieeju attiecībā uz tādu atkritumu apsaimniekošanas risinājumu noteikšanu un īstenošanu, kas rada vislabākos rezultātus no vides viedokļa[14]. Komisijas nesen publicētais pētījums[15] liecina, ka pilnīga ES atkritumu tiesību aktu īstenošana līdz 2020. gadam aiztaupītu 72 miljardus euro gadā, palielinātu ikgadējo ES atkritumu apsaimniekošanas un pārstrādes nozares uzņēmumu apgrozījumu par 42 miljardiem euro un radītu vairāk nekā 400 000 darbvietu. Nelikumīgas darbības ar atkritumiem vai infrastruktūras trūkums dalībvalstīs nozīmē zaudētas iespējas ekonomikas izaugsmei, ko mēs nevaram atļauties, un apdraudējumu videi. Šo iemeslu dēļ ir ārkārtīgi svarīgi spert izšķirīgus soļus, lai mazinātu īstenošanas robus atkritumu apsaimniekošanas jomā un virzītos uz resursu izmantošanas ziņā efektīvu sabiedrību. Pielikums 1. attēls. Pārskats par ES atkritumu tiesību aktiem – situācija 2012. gada jūlijā 2. attēls. Valstīs radītais sadzīves atkritumu daudzums 1995., 2002. un 2009. gadā, sakārtots pēc 2009. gada līmeņa (kg uz iedzīvotāju) 3. attēls. 1995.–2009. gadā noglabātais, sadedzinātais, pārstrādātais un kompostētais sadzīves atkritumu daudzums ES 27 valstīs 4. attēls. Sadzīves atkritumu apstrāde 2009. gadā (avots: Vides ĢD, pamatojoties uz Eurostat datiem) 5. attēls. 2008. gadā radītais minerālo un neminerālo atkritumu daudzums (kg uz vienu iedzīvotāju) 6. attēls. 2004.–2008. gadā radītais bīstamo atkritumu daudzums (kg uz vienu iedzīvotāju) 7. attēls. Atkritumu apstrādes attīstība ES 27 valstīs pēc atkritumu kategorijām no 2004. līdz 2008. gadam (tūkst. tonnu) 8. attēls. Pārskats par apstrādei nodoto EEIA mērķrādītājiem saskaņā ar EEIA direktīvas 2002/96/EK 7. panta 2. punktu Apstrāde ietver vismaz visu veidu šķidruma atdalīšanu. Direktīvas 7. pantā ir norādīti specifiski pārstrādes un reģenerācijas mērķrādītāji, kas ir atšķirīgi atkarībā no ierīču kategorijas. || Atkārtotas izmantošanas un pārstrādes rādītājs (pēc vidējā svara uz vienu ierīci) || Reģenerācijas rādītājs (pēc vidējā svara uz vienu ierīci) Elektronisko atkritumu plūsma: Lielgabarīta mājsaimniecības ierīces || 75 % || 80 % Automātiskie sadalītāji || 75 % || 80 % IT un sakaru iekārtas || 65 % || 75 % Patērētāju iekārtas || 65 % || 75 % Mazgabarīta mājsaimniecības ierīces || 70 % || 50 % Apgaismes ierīces || 70 % || 50 % Elektriskie un elektronikas instrumenti (izņemot liela izmēra stacionārus ražošanas mehānismus) || 70 % || 50 % Rotaļlietas, izklaides preces || 70 % || 50 % Monitoringa un kontroles instrumenti || 70 % || 50 % Gāzizlādes spuldzes || 80 % || [1] Komisijas 2012. gada 18. aprīļa Īstenošanas lēmums par anketas izveidošanu dalībvalstu pārskatiem par to, kā īstenota Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/98/EK par atkritumiem, http://ec.europa.eu/environment/waste/reporting/pdf/C_2012_2384.pdf. [2] Izņemot Franciju, Grieķiju, Maltu un Beļģijas Briseles un Valonijas reģionu, kuru pārskati par īstenošanu šā ziņojuma izstrādes noslēgumā vēl nebija iesniegti. [3] “Kompostēšana” ir process, kurā ar skābekļa un dažu mikroorganismu palīdzību biomasa tiek pārvērsta kompostā (sīkāku skaidrojumu par bioloģiski noārdāmo atkritumu dažādajām apstrādes formām sk. 2. aili Komisijas dienestu darba dokumentā, kas ir pavaddokuments Komisijas paziņojumam par turpmākiem pasākumiem bioatkritumu apsaimniekošanā Eiropas Savienībā, SEC(2010)577 galīgā redakcija, šādā adresē: http://ec.europa.eu/environment/waste/compost/pdf/sec_biowaste.pdf [4] “Dalītas izlietotā iepakojuma savākšanas sistēmas” tiek saprastas kā sistēmas, kas izveidotas, lai nodrošinātu izlietotā iepakojuma un/vai iepakojuma atkritumu atgriešanu un/vai savākšanu no patērētāja, cita galalietotāja vai no atkritumu plūsmas, lai šādus atkritumus novirzītu uz vispiemērotākām atkritumu apsaimniekošanas iekārtām (Iepakojuma direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts. [5] “Bioloģiski noārdāmi atkritumi” jeb “bioloģiski sadalāmi atkritumi” nozīmē jebkurus atkritumus, kas var sadalīties anaerobi vai aerobi, piemēram, pārtikas un dārza atkritumi, papīrs un kartons (Poligonu direktīvas 2. panta m) punkts). [6] Bioloģiski noārdāmo atkritumu sadalīšanās poligonos rada metānu, spēcīgu siltumnīcefekta gāzi, kas ir aptuveni 20 reizes iedarbīgāka nekā CO2 siltumnīcefekta radīšanas ziņā. [7] “Izskalojums” nozīmē jebkuru šķidrumu, kas filtrējas cauri noglabātiem atkritumiem un kas izplūst no poligona vai krājas tajā (sk. Poligonu direktīvas 2. panta i) punktu). [8] Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 4. jūlija Direktīva 2012/19/ES par elektrisko un elektronisko iekārtu atkritumiem (EEIA), OV L 197/38, 24.7.2012. [9] Dalībvalstis nodrošina, ka vēlākais 2006. gada 31. decembrī no privātām mājsaimniecībām gadā uz vienu iedzīvotāju savāc vismaz četrus kilogramus EEIA (EEIA direktīvas 5. panta 5. punkts). [10] Dažādām EEIA kategorijām piemērojamos mērķrādītājus sk. direktīvas 7. panta 2. punktu un I A pielikumu, kā arī 8. attēlu šā ziņojuma pielikumā un 3. tabulu īpašajā īstenošanas ziņojumā par EEIA direktīvu šādā adresē: http://ec.europa.eu/environment/waste/reporting/index.htm. [11] Dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai uzņēmumiem, kas likvidē, reģenerē, savāc vai transportē bīstamos atkritumus, aizliegtu jaukt kopā dažādu kategoriju bīstamos atkritumus vai jaukt kopā bīstamos atkritumus ar nebīstamajiem atkritumiem (Bīstamo atkritumu direktīvas 2. panta 2. punkts). [12] Jāpieņem zināšanai, ka noteikumi par sajaukšanas aizliegumu un iespējamo izņēmumu priekšnosacījumi tika ievērojami grozīti Direktīvā 2008/98/EK. [13] Sk. Komisijas pētījumu Implementing EU legislation for green growth, 2011. gada 29. novembra galīgais ziņojums, kas pieejams šādā adresē: http://ec.europa.eu/environment/waste/studies/pdf/study%2012%20FINAL%20REPORT.pdf. [14] Sk. Komisijas vadlīnijas par to, kā piemērot aprites cikla pieejas (piemēram, aprites cikla izmaksu aprēķina metodi) atkritumu apsaimniekošanai, šādā adresē: http://lct.jrc.ec.europa.eu/assessment/publications. [15] Implementing EU legislation for green growth, 2011. gada 29. novembra galīgais ziņojums, kas pieejams šādā adresē: http://ec.europa.eu/environment/waste/studies/pdf/study%2012%20FINAL%20REPORT.pdf.