[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |

Briselē, 21.11.2007

COM(2007) 721 galīgā redakcija

KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI, EIROPAS PARLAMENTAM, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI, REĢIONU KOMITEJAI UN EIROPAS CENTRĀLAJAI BANKAI

ES ekonomika — 2007. gada pārskats Eiropas produktivitātes paaugstināšana {SEC(2007) 1507}

KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI, EIROPAS PARLAMENTAM, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI, REĢIONU KOMITEJAI UN EIROPAS CENTRĀLAJAI BANKAI

ES ekonomika — 2007. gada pārskatsEiropas p roduktivitātes paaugstināšana

Neraugoties uz tās dažādību, Eiropas Savienība ir viena no visprogresīvākajām un produktīvākajām tautsaimniecībām pasaulē. Tā ieņem vadošās pozīcijas pasaules reitingos pēc ražošanas apjoma uz vienu darbinieku un faktiskajiem ieņēmumiem uz vienu iedzīvotāju. Lai arī dalībvalstīm, kuras nesen pievienojušās Eiropas Savienībai, vēl jāpieliek pūles, lai sasniegtu tādu tirgus ekonomikas līmeni kā citās ES dalībvalstīs, tajās vērojama strauja izaugsme, ko veicina nepārtraukts ārvalstu tiešo investīciju ieplūdums, ES kohēzijas politika, kā arī stabilu juridisko, reglamentējošo un iestāžu infrastruktūru pieņemšana, kas ir labi funkcionējošas tirgus ekonomikas iezīme.

Tomēr dzīves līmenis Eiropas Savienībā joprojām ir ievērojami zemāks nekā Amerikas Savienotajās Valstīs, kas ir visattīstītākā tautsaimniecība pasaulē. Labklājības līmenis strauji paaugstinājās 20. gadsimta 50. un 60. gados, bet 70. gadu sākumā šis process apstājās. Pašreiz dzīves līmenis ES, izteikts IKP uz vienu iedzīvotāju, joprojām ir par trešdaļu zemāks nekā ASV, kaut arī pēdējo gadu laikā ievērojami lielāks skaits cilvēku darbspējas vecumā iesaistījušies ES darba tirgū.

Galvenais iemesls meklējams produktivitātes attīstības atšķirībās. Lai gan ES dalībvalstīs pieredze nepārprotami atšķiras, produktivitātes izaugsme, ko izsaka dažādi — uz vienu darba stundu, uz vienu nodarbināto vai saistībā ar vairākiem resursiem, ieskaitot darbaspēku un kapitālu — kopš 20. gadsimta 90. gadiem Eiropas Savienībā faktiski ir samazinājusies, turpretim Amerikas Savienotajās Valstīs tā ir strauji paaugstinājusies. Piemēram, darba ražīguma pieaugums par darba stundu 15 ES dalībvalstīs no 2 % laikposmā no 1981. līdz 1995. gadam samazinājās līdz 1½ % 1995.−2000. gadā un līdz 1 % no 2000. līdz 2005. gadam. Savukārt ASV pieredzēja ievērojamu produktivitātes rādītāju uzlabošanos; gada vidējais pieaugums minētajos laikposmos no 1¼ % palielinājās līdz 2 % un pēc tam gandrīz sasniedza 2½ %.

Pieņemot Lisabonas stratēģiju 2000. gada martā, Eiropas valstu vadītāji par ļoti svarīgiem mērķiem noteica uzlabot ES produktivitātes standartus un panākt stabilu nodarbinātības izaugsmi. To var izteikt ar atslēgfrāzēm — virzība uz „zināšanām balstītu ekonomiku” un „vairāk un labāku darba vietu” izveidošana. Līdz šim attīstība nodarbinātības jomā patiešām ir bijusi daudzsološa. Nodarbinātības līmenis 15 ES dalībvalstīs pēc 1995. gada ir palielinājies no 60 % līdz 66 %, bet bezdarba līmenis ir sarucis no 10 % līdz aptuveni 7 %, kas nebija pieredzēts jau daudzus gadus. Ir pierādījumi par to, ka tādas darba tirgus politikas īstenošana, ar ko cenšas panākt darbavietu stabilāku pieaugumu, atmaksājas, savukārt politika, kas vērsta uz lielāku darba ražīgumu, tostarp pasākumi, lai veicinātu ieguldījumus cilvēkresursos, rosinātu regulatīvo reformu un stimulētu uzņēmējdarbību un inovācijas, līdz šim ir bijusi mazāk efektīva vai, iespējams, rezultātu sasniegšanai vajadzīgs ilgāks laiks.

Ir iespējams vienlaicīgi palielināt produktivitāti un paaugstināt nodarbinātību. Protams, labprāt gribētos pieņemt, ka nesen novērotais darbavietu skaita pieaugums ir izraisījis produktivitātes izaugsmes palēlināšanos — cena, kas jāmaksā par minēto pieaugumu. Tiešām var gadīties, ka jāpanāk kompromiss starp vairāk darbavietām un augstāku produktivitāti, ja straujāks nodarbinātības līmeņa kāpums nozīmē zemāku kapitāla izmantojumu uz vienu darbinieku un ja tiek nodarbināts lielāks skaits mazāk kvalificētu darbinieku. Tomēr šī kopējā iedarbība ir neliela, un to gandrīz atsver jaunu tehnoloģiju un vislabākās darba prakses attīstības ietekme, ar nosacījumu, ja tās tiek ātri attīstītas un izplatītas, kas aizvien ir problemātisks jautājums, jo īpaši attīstītākajās dalībvalstīs, kurās vērojami tehnoloģiski sasniegumi, bet kur progresīvākajās jomās jaunas pārmaiņas notiek lēni. Ja darba un produktu tirgus funkcionē teicami un novērojams progress tehnoloģiju jomā, augsta nodarbinātības līmeņa izaugsme ir iespējama vienlaicīgi ar augstu produktivitātes izaugsmi.

Kopš 2005. gada vidus ES vērojams produktivitātes izaugsmes kāpums. Cerams, ka daļa no šī uzlabojuma ir strukturāla, nevis cikliska, tas ir, to nav izraisījusi tikai pašreizējā ekonomikas augšupeja. Tiešām ir iespējams, ka agrāk veiktās reformas, kas bija vērstas uz produktivitātes paaugstināšanu, beidzot ir sākušas sniegt rezultātus, un tādā gadījumā nesen novērotais produktivitātes kāpums daļēji var būt strukturāls un saistīts ar labāku efektivitāti. Tomēr saskaņā ar izdevumu 2007. gada ES Ekonomikas pārskats, kas publicēts kopā ar šo paziņojumu, ir pamatoti veikt piesardzīgu interpretāciju: līdz šim trūkst pierādījumu, kuri apliecinātu strukturālu produktivitātes pieaugumu.

Ir plašas iespējas paaugstināt Eiropas produktivitāti, veicinot inovācijas, palielinot ieguldījumus cilvēkresursu un ar IKT saistīta kapitāla jomā, rosinot konkurenci un optimizējot produktu, darba un finanšu tirgu pārvaldīšanu. Šo iespēju izvērsa 2005. gadā, pārskatot Lisabonas izaugsmes un nodarbinātības stratēģiju, kurā veltīta lielāka uzmanība visaptverošām integrētām reformu paketēm, valstu līdzatbildību par reformu saistībām un lielākai saskaņotībai starp reformām, kas uzsāktas ES un valstu mērogā. Minētā tendence, kas parādījās 20. gadsimta 90. gadu vidū, norāda uz to, ka Eiropas Savienībai vēl pilnībā neizmanto informācijas tehnoloģiju revolūcijas priekšrocības un globālās darba sadales uzplaukumu, kas saistīts ar starptautisko ekonomisko integrāciju. Komisijas un Padomes veiktie novērtējumi liecina par to, ka ir panākts progress attiecībā uz reformām, bet katrā dalībvalstī to īstenošanas ātrums un intensitāte atšķiras. Eiropas Savienība vairs nevar atļauties atteikties no iespējām, kuras sniedz strukturālu reformu izraisīta produktivitātes izaugsme. Līdz ar iedzīvotāju novecošanos un konkurences paaugstināšanos globālā mērogā, ir būtiski palielināt produktivitāti, lai nodrošinātu ilgtspējīgu ekonomikas izaugsmi vidējā un ilgākā laikposmā[1].

1. Galvenie pārskata secinājumi

20. gadsimta 90. gadu otrajā pusē Eiropas Savienībā bija vērojams produktivitātes pieauguma palēlināšanās. Tas ir spilgts pretstats progresam Amerikas Savienotajās Valstīs. Eiropā novērotā tendence galvenokārt ir minētā krituma atspoguļojums, kas jo īpaši smagi skāra divas lielas euro zonas dalībvalstis — Spāniju un Itāliju —, turpretim citu lielāko valstu ekonomiku tas ietekmēja mazākā mērā. Atšķirībā no Spānijas un Itālijas 20. gadsimta 90. gados Vācijā un Francijā vispārējā izaugsmes pazemināšanās tendence ražošanu neskāra. Kopš 21. gadsimta sākuma ES netika novērota turpmāka produktivitātes izaugsmes samazināšanās, un kopš 2005. gada vidus produktivitāte faktiski ir kāpusi. Daļa no minētā kāpuma tomēr jāuzskata par ciklisku procesu sakarā ar paātrinātu ekonomikas augšupeju, jo pašreiz nav pietiekamas informācijas, kas apstiprinātu tā strukturālo raksturu.

Atšķirības starp ES un ASV produktivitātes izaugsmi kopš 1995. gada lielā mērā izraisījušas kopējās faktoru produktivitātes (KFP) dažādas tendences — efektivitātes līdzeklis, ar ko izmanto visus faktorus, tostarp darbaspēku, informācijai un saziņai paredzēto aprīkojumu (IKT kapitāls) un tradicionālo kapitālu (aprīkojums un struktūras). Atšķirības starp abām tautsaimniecībām attiecībā uz kapitāla izaugsmi uz vienu darbinieku būtiski neietekmē produktivitātes starpības veidošanos. Tomēr turpmāks kapitāla pakalpojumu ieguldījuma sadalījums pierāda, ka Amerikas Savienotajās Valstīs var novērot pāreju no tradicionālā uz atbilstošo IKT kapitālu, jo īpaši privāto pakalpojumu jomā, turpretim Eiropā līdzīga tendence nav saskatāma. Ja ar IKT saistītais kapitāls var veicināt produktivitāti, minētā pāreja varētu būt izskaidrojums pieaugošajai produktivitātes starpībai starp abām tautsaimniecībām.

Gandrīz visas KFP izaugsmes atšķirības starp ES un ASV izraisa lēna attīstība tikai dažās nozarēs, un visbūtiskākā nozīme ir ekonomikas struktūrām, nozaru salīdzinošajam lielumam un regulatīviem jautājumiem. Detalizēta katrā nozarē veiktā analīze liecina par to, ka tas attiecas galvenokārt uz vairumtirdzniecību un mazumtirdzniecību, nekustamo īpašumu un citiem uzņēmējdarbības pakalpojumiem, elektrisko un optisko aprīkojumu (tostarp pusvadītājiem —galveno nozari, kas ražo IKT) un mazākā mērā uz finanšu pakalpojumiem. Zemais privāto līdzekļu ieguldījumu apjoms P&A Eiropā IKT jomā, salīdzinot ar ASV, lielākoties skaidrojams ar atšķirībām rūpniecības struktūrā un jo īpaši ar to, ka augsto tehnoloģiju nozares apjoms ES ir mazāks. Regulatīviem jautājumiem, jo īpaši noteikumiem par ienākšanu tirgū un iziešanu no tā, šķiet, ir vērā ņemama nozīme uzņēmējdarbībā un finanšu pakalpojumu jomā, turpretim zemie produktivitātes rādītāji ES mazumtirdzniecības un vairumtirdzniecības jomā daļēji ir skaidrojami ar ierobežojumiem apjomradītu ietaupījumu izmantošanā. Pozitīvāka ievirze vērojama tā saucamajās ar tīkliem saistītajās nozarēs, kur ES guvusi ievērojami labākus rādītājus nekā ASV, pateicoties efektivitātes pieaugumam, kas saistīts ar tendenci atcelt ierobežojumus pēdējo divdesmit gadu laikā.

Līdz ar ES produktivitātes samazināšanos notika nepieredzēta nodarbinātības līmeņa izaugsme. Var pamatoti jautāt, vai abi minētie notikumi ir savstarpēji saistīti. Apgalvojumus par iespējamo kompromisu starp produktivitāti un nodarbinātību, šķiet, var pamatot ar pēckara perioda ekonomiku. Eiropas Savienībā 20. gadsimta 70. un 80. gados vienlaicīgi tika novērota salīdzinoši ātra produktivitātes izaugsme un lēns nodarbinātības līmeņa kāpums, turpretim Amerikas Savienotajās Valstīs notika pretējais — straujš darbavietu pieaugums paralēli produktivitātes kritumam. Minētajā laikposmā straujā naftas cenu kāpuma un ar to saistītā faktisko algu izmaksu pieauguma dēļ (tāpēc, ka prasīja paaugstināt algas, darba devējiem nācās paaugstināt enerģijas cenas) daudzās ES valstīs tika uzsākta kapitāla aizstāšana ar darbaspēku, kas nozīmēja to, ka straujš produktivitātes kāpums notika paralēli vērienīgai darbinieku skaita samazināšanai. Tomēr interpretēt šo fenomenu kā kompromisu starp produktivitāti un nodarbinātību nav pilnībā pareizi, jo tas var būt arī maldinoši. Šķiet, ka ASV pieredze kopš 20. gadsimta 90. gadu vidus neatbilst jēdzienam par kompromisu starp nodarbinātību un produktivitāti, ņemot vērā to, ka abās jomās tika novērota strauja izaugsme. Stabilais produktivitātes pieaugums, ko izraisīja inovācija un labāku darba paņēmienu ieviešana, kas ir ASV ekonomisko rādītāju iezīme jau vairāk nekā pēdējos desmit gadus, ir vairojis produktivitāti darbaspēka un kapitāla jomā, tādējādi veicinot tajās pieprasījumu. Tādējādi inovācija nemaz nav negatīvi ietekmējusi nodarbinātību, un tas nenotiks arī turpmāk, ja vien darba tirgus organizācijas nepretosies pārmaiņām un uzņēmumiem nebūs jāpielāgojas mazāk labvēlīgiem tirgus apstākļiem.

Nodarbinātības izaugsmi var saistīt ar nelielu produktivitātes samazināšanos, bet tās ietekme uz kopējo tendenci ir neliela. Dažas reformas darba tirgū, piemēram, elastīgu darba līgumu un darba laika ieviešana paralēli nodarbinātību veicinošai algu izmaksas praksei var radīt nelielu produktivitātes samazināšanos, jo tiek nodarbināti mazāk produktīvi darbaspēka slāņi un samazinās kapitāla izmantojums uz vienu darbinieku. To vispārēji apstiprina empīriskā analīze, lai arī minētais efekts šķiet diezgan neliels. Pamatojoties uz ekonometriskiem pētījumiem paredz, ka nodarbinātībai palielinoties sagaidāma proporcionāli produktivitātes samazināšanās no 10 % līdz 40 %, turpretim ar Ekonomikas un finanšu lietu ģenerāldirektorāta makroekonometrisko modeli QUEST veiktās simulācijas liecina par to, ka paredzams produktivitātes izaugsmes kritums par aptuveni 20 % uz pašreizējo nodarbinātības guvumu. Saskaņā ar ekonometriskajiem aprēķiniem lēš, ka tāda politika, kas palielina darba iespējas īstermiņā nodarbinātiem strādniekiem, piemēram nodokļu atvieglojumi pagaidu un nepilnas slodzes darbam, īpaši paredzēti nodokļu samazinājumi mazkvalificētiem strādniekiem un strādniekiem ar zemu ienākuma līmeni, subsīdijas nodarbinātības jomā, tiešas darbavietu izveidošanas shēmas un darba piemaksas, iespējams, laikposmā no 2001. līdz 2006. gadam ir paaugstinājusi nodarbinātības līmeni nedaudz vairāk par 1 % valstīs, kurās īstenoja minēto politiku; tika novērota arī ierobežota negatīva ietekme uz produktivitātes izaugsmi no ¼ līdz ½% vai aptuveni 25 % no nodarbinātības palielinājuma. Turklāt dažās valstīs, piemēram, Itālijā un Spānijā, nelegāli nodarbināto statusa legalizēšana, iespējams, negatīvi ietekmējusi darba produktivitātes statistiku.

Nesenajiem notikumiem nodarbinātības un produktivitātes jomā ir savi pamatiemesli, bet tie var gūt abpusēju labumu no visaptverošas stratēģijas, ar ko paredz palielināt darbavietas un izaugsmi. To vislabāk var sasniegt, īstenojot politiku, ar ko cenšas panākt „zināšanu sabiedrību” kas ir viena no prioritātēm Eiropas Savienības politikas darba kārtībā, par ko liecina Lisabonas izaugsmes un nodarbinātības stratēģija. Šajā kontekstā dalībvalstis savās nacionālajās reformu programmās ietvērušas politikas pasākumu kopumu, ar ko paredz nostiprināt KFP izaugsmi. Politikas jomas, kas vērstas uz produktivitātes veicināšanu un vienlaicīgi atbalsta nodarbinātību, var iedalīt trīs galvenajās grupās: (i) zināšanu uzkrāšana, (ii) konkurences stiprināšana, un (iii) elastīguma palielināšana.

i) Zināšanu uzkrāšanai vajadzīgi vairāk un labāki ieguldījumi P&A un cilvēkresursos. Izstrādājot politiku, centās samazināt atšķirību starp Amerikas Savienotajām Valstīm un Eiropas Savienību attiecībā uz ieguldījumu P&A un cilvēkresursos. ASV iegulda gandrīz 3 % no IKP P&A un vairāk nekā 7 % izglītības jomā, salīdzinājumā ar attiecīgi aptuveni 2 % un 5½% Eiropas Savienības ieguldījumiem. ES centās risināt minēto problēmu jau pirms Lisabonas stratēģijas pieņemšanas 2000. gadā, piemēram, Boloņas procesā paredzēja izveidot Eiropas izglītības jomu un saskaņotas akadēmiskās kvalifikācijas. Programmā „Eiropas Pētniecības telpa” noteikts mērķis pārvarēt sadrumstalotību un palielināt efektu, ko sniedz ieguldījumi P&A. Saskaņā ar Lisabonas stratēģiju dalībvalstis ir apņēmušās paaugstināt līdzekļu ieguldījumu P&A (tā lielāko daļu iegūs no privātiem avotiem, kas ir lielākais atšķirību avots starp ES un ASV attiecībā uz izdevumiem P&A jomā), kā arī panākt to, ka darbaspēks iegūst obligāto izglītību un prasmju līmeni.

Valsts atbalstu ieguldījumiem P&A un izglītības jomā veicina pozitīvie efekti, ko šādas darbības rada labklājības un izaugsmes līmenī. Ar QUEST modeļa veiktajām simulācijām patiesi pierāda to, ka ieguldījumiem P&A paredzētās atbalsta darbības varētu ievērojami paaugstināt ekonomikas un produktivitātes izaugsmi. Jo īpaši, ja P&A intensitāte palielinātos no 1,8 % no IKP 2005. gadā līdz paredzamajam ES līmenim 2,6 % no IKP līdz 2010. gadam (pamatojoties uz dalībvalstu pašu mērķiem, kas iekļauti to nacionālajās reformu programmās), IKP un produktivitātes izaugsme paaugstinātos līdz 0,2 procentpunktiem gadā. Šis efekts varētu palielināties pat divkārt, ja tiktu ņemta vērā labvēlīgās pārrobežu sekas. Lai arī nodarbinātība kopumā diez vai tiktu ietekmēta, īsā līdz vidējā laikposmā notiktu pāreja pieprasījumā no zemāk kvalificētiem uz augsti kvalificētiem strādniekiem.

Lai faktiski īstenotu P&A politiku, jāizpilda daži priekšnoteikumi. Iepriekš minētās labvēlīgās sekas nevar materializēties, ja nav izpildīti konkrēti priekšnoteikumi. Piemēram, aizstāšana var notikt tikai tad, ja privātais sektors izmanto dotācijas, lai samazinātu savu finanšu ieguldījumu. Nav arī skaidrs, vai valdība precīzāk nekā privātais sektors spēs izvēlēties P&A projektus, kurus ir vērts attīstīt, lai gan šī problēma ir mazāk nozīmīga, ja atbalstu piešķir nodokļu atvieglojumu veidā (pretstatā atsevišķām subsīdijām). Ja tiks piešķirti nodokļu atvieglojumi, ir lielāks risks piedzīvot pilnīgus zaudējumus, kā rezultātā valsts subsidēs ieguldījumus P&A, kas būtu piešķirti jebkurā gadījumā. Šie iestāžu riski varētu būt mazāk svarīgi, ja joma, kurā darbojas privātais un valsts sektors, būtu labvēlīga — iekļaujot efektīvu intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību, kā arī izglītotu un prasmīgu darbaspēku, labi funkcionējošu konkurenci un ciešu saistību starp pētījumiem valsts un privātajā sektorā.

Visā Eiropas Savienībā jānostiprina arī izglītības efektivitāte un rentabilitāte. Šķiet, ka dažās dalībvalstīs izglītības sistēmas nav ļoti efektīvas, par ko liecina tas, ka citas dalībvalstis sasniedz tos pašus rezultātus, izmantojot ievērojami mazāk resursus vai, citiem vārdiem sakot, labākus rezultātus varētu sasniegt ar līdzīgiem resursiem. Tas jo īpaši rada bažas tāpēc, ka cilvēkresursi nav vienīgais būtiskais noteicošais darbaspēka kvalitātes un produktivitātes faktors, un arī tāpēc, ka tas var vairot ekonomikas inovāciju jaudu. Jo īpaši valstīm, kurām ir sasniegumi tehnoloģijas jomā, un tādas ir daudzas ES dalībvalstis, jāpalielina jauda ieviest jaunas tehnoloģijas, un šajā nolūkā jāpieliek lielas pūles un attiecīgā gadījumā jāuzlabo izglītības, jo sevišķi augstākās izglītības kvalitāte.

ii) Konkurence ir būtiska gan produktivitātes līmenim, gan tās izaugsmes tempam. Tirgus sāncensība liek uzņēmumiem veikt inovācijas un veicina to peļņu, rosinot konkurētspējīgiem uzņēmumiem ienākt tirgū, savukārt mazāk konkurētspējīgiem to pamest. Bažas par to, ka intensīvā konkurence kavēs uzņēmumus veikt inovācijas, jo spiediens uz peļņas normu sarežģītu vajadzīgo līdzekļu ieguvi, šķiet nepamatotas, kaut gan pierādījumi liecina, ka tirgū parasti dominē uzņēmums, kas veic visvairāk inovāciju. ES trīsvirzienu politikas mērķis ir izveidot spēcīgāku konkurenci, un lai arī tās sākotnējais mērķis varbūt nav paaugstināt produktivitāti, tā var noteikti palīdzēt šajā jomā. Jo īpaši pilnībā funkcionējošs vienotais tirgus stimulē produktivitāti, uzņēmumiem vairojot konkurenci ārzemju tirgū, ļaujot izveidot apjomradītus ietaupījumus (tostarp P&A darbības) un atvieglojot prasmju pārrobežu nodošanu tehnoloģijas un pārvaldības jomā. Kā norādīts, ar tīkliem saistīto nozaru, tādu kā telesakaru, elektroenerģijas, gāzes, pasta pakalpojumu, dzelzceļa, sauszemes un gaisa transporta liberalizācija un pārvaldība, ir veicinājusi produktivitātes izaugsmi. Visbeidzot, pareiza konkurences politika ir palīdzējusi samazināt ar ienākšanu tirgū saistītos šķēršļus un ir paaugstinājusi konkurenci traucējošu darbību izmaksas.

Empīrisks pētījums apstiprina paredzamos pozitīvos efektus, ko sniegs tirgu atvēršana konkurencei produktivitātes un izaugsmes, kā arī nodarbinātības jomā. Ar QUEST veiktajās simulācijās, lai aprēķinātu ietekmi no katras politikas jomas atsevišķi vai no visām kopā, apstiprina vajadzību nodrošināt konkurenci visās ekonomikas jomās. Veicot aprēķinus par 1995.-2003. gadā veikto produktu tirgus reformu ietekmi makroekonomiskā līmenī, simulācijas apstiprina pozitīvu ietekmi uz IKP gandrīz par 1½ %, kas ir pieaugums par 1 % nodarbinātības un par ½ % darba produktivitātes jomā. Ar to vēlreiz apstiprina, ka politika, kas vērsta uz produktivitātes palielināšanu, var arī pozitīvi ietekmēt nodarbinātību, tas ir, ka dažreiz uzskats par nodarbinātības/produktivitātes kompromisu ir maldīgs.

iii) Elastīguma palielināšana ir vajadzīga, lai pielāgotu ražošanas struktūras turpmākai specializācijai un dažādošanai jaunās jomās, kas sniedz relatīvas salīdzinošās priekšrocības . Tehnoloģijas sasniegumu paplašināšana, kas vajadzīga, lai saglabātu konkurētspēju globālā mērogā, nav bezmaksas pasākums, jo tā pakļaus ekonomiku strukturālām izmaiņām. Tādējādi ekonomikas pielāgošanās spējas ir būtiskas, ne tikai lai nodrošinātu to, ka negatīvi triecieni tiek vienmērīgi neitralizēti, neradot ilgstošu palēlināšanos, bet arī, lai nodrošinātu to, ka no pārmaiņām tehnoloģijas jomā gūst maksimālu labumu. Taču šķiet, ka daudzās ES dalībvalstīs ir ierobežotas pielāgošanās spējas salīdzinājumā ar Amerikas Savienotajām Valstīm, kur lēš, ka līdz pat puse no novērotās kopējās produktivitātes izaugsmes notikusi, pateicoties resursu pārdalei, tos novirzot inovatīvām darbībām. ES pielāgošanās spējas, ņemot vērā pārmaiņas tehnoloģijā, kavē arī ierobežotais elastīgums, ko pārvalda darba tirgus iestādes un noteikumu kopums. Jo īpaši pārāk stingra nodarbinātības aizsardzības pārvaldība un pārāk augstas minimālās algas var kavēt darbaspēka mobilitāti. Kopumā produktivitātes atšķirības starp ES un ASV veicina strukturālās barjeras uzņēmumu ienākšanai tirgū un to paplašināšanai.

Pēdējo gadu laikā ES dalībvalstis ir veikušas pasākumus, lai atvieglotu uzņēmumu un darbaspēka mobilitāti, bet ir jāveic vairāk darbību plašākā mērogā. Pasākumos galveno uzmanību veltīja tam, lai tiktu samazinātas administratīvās izmaksas jaunajiem tirgus dalībniekiem un uzlabotu mazo un vidējo uzņēmumu (MVU) piekļuvi finansējumam. Turklāt vairākas dalībvalstis ir pārskatījušas tiesību aktus par maksātnespēju, lai rosinātu riska uzņemšanos. Ir jāuzmanās, ka politikas pasākumi (piemēram, samazinātas sociālās nodrošināšanas iemaksas, kas ir zemākas par noteiktu nodarbinātības slieksni), kas vērsti uz noteikta apjoma uzņēmumiem (parasti MVU), varētu tos atturēt no paplašināšanās, pārsniedzot atbilstības sliekšņus, kas tiem nozīmētu vairāk izmaksas, jo, kā izrādās, jauno uzņēmumu produktivitāte ievērojami uzlabojas izaugsmes laikā. Kopumā samazinot visiem Eiropas uzņēmumiem uzlikto administratīvo izmaksu slogu par vienu trešdaļu, kas tiek lēsts no 3 % līdz 4 % no IKP, varētu radīt 1 % IKP pieaugumu. To šķēršļu novēršana, kas saistīti ar ģeogrāfisko un nozares darbaspēka mobilitāti, arī veicinās efektīvāku resursu piešķiršanu un palielinās iespējamo izaugsmi; kā arī paralēli veiksmīgai pārejai uz zināšanām balstītu ekonomiku jānotiek pārejai uz mūžizglītību.

2. SECINāJUMI UN POLITIKAS GALVENā IETEKME

Ir jāmaina nostāja. Globalizācija un IKT revolūcija ir apgāzusi daudzus plaši iesakņojušos uzskatus par to, ka tikai lielas valstis un lieli uzņēmumi var būt līderi tehnoloģijas jomā un ka tirdzniecība ir galvenais tehnoloģiju izplatīšanas līdzeklis. Patiesībā tagad šķiet, ka mazās valstis var būt tehnoloģijas līderes specializētās jomās, ka jaunās tehnoloģijas bieži vien attīsta un ievieš mazi jaunie uzņēmumi un ka starptautiskā pētnieku un finanšu kapitāla mobilitāte, nevis tirdzniecība, ir galvenie izplatīšanas līdzekļi.

Šobrīd sāk valdīt plaša vienprātība par to, kas ierobežo produktivitātes izaugsmi, un par vajadzīgajiem līdzekļiem tās paaugstināšanai. Ierobežojumi attiecībā uz darba un produktu tirgiem, atvērtības trūkums tiešajiem ārzemju ieguldījumiem un barjeras, lai piekļūtu jaunu tehnoloģiju izveidei vai to izplatīšanai var būt galvenie produktivitātes izaugsmes šķēršļi ilgākā laikposmā. Konkurencei labvēlīgi apstākļi produktu tirgus pārvaldībā, P&A darbības un cilvēkresursu kvalitāte — tas viss var palīdzēt palielināt KFP izaugsmi. Tikmēr jāaizsargā tiesību aktu un regulējuma mērķi un ieguvumi plašākā mērogā; un patiesi, tiesību akti pat var veicināt inovācijas (piemēram, ekoinovāciju jomā vai nosakot standartus, izveidojot „top-runner” (vadošās) programmas, tādējādi veicinot atjaunojamās enerģijas avotus vai energotaupības produktus).

Ar lēnu produktivitāti saistīto galveno iemeslu risināšana joprojām ir viens no smagākajiem un sarežģītākajiem ekonomikas politikas uzdevumiem, ar ko jāsaskaras Eiropas Savienībai. Politika, kurā noteikts veicināt augstāku produktivitātes izaugsmi, jāīsteno visaptverošā veidā, lai atvieglotu pielāgošanos strauji mainīgajai globālajai ekonomikas videi un izpildītu ar to saistītās prasības attiecībā uz lielāku konkurētspēju. Tajā pašā laikā politikas jomas, kas paredzētas, lai rosinātu augstāku produktivitātes izaugsmi, var atvieglot ar iedzīvotāju novecošanos saistīto sociālo, ekonomisko un budžeta jautājumu risināšanu Eiropas labklājības valstīs. Tās palīdzēs arī euro zonā vieglāk pielāgoties negatīviem notikumiem konkurētspējas jomā.

Joprojām jāvelta uzmanība pārskatītajai Lisabonas izaugsmes un nodarbinātības stratēģijai, kas stingri jāievēro nākamajā ciklā . Turpinot veltīt lielu uzmanību P&A un inovācijām, dinamiskāka uzņēmējdarbības vide, augstāks nodarbinātības līmenis un lielāki ieguldījumi cilvēkresursos, enerģētika un klimata pārmaiņas pašreiz ir vissvarīgākās jomas, kurās kļūst acīmredzami ieguvumi no agrākajām reformām.

Daudzas galvenās politikas var ievērojami veicināt spēcīgāku produktivitātes izaugsmi Eiropas Savienībā. Šī paziņojuma analīzes pamatā norādīts, ka politikā jāietver šādi mērķi:

- Veicināt lielākus ieguldījumus P&A. Tajā jo īpaši jāvelta lielāka uzmanība privātiem ieguldījumiem, kurus atbalsta vairāk uz tirgu balstītas finansēšanas sistēmas, piemēram, riska kapitāla finansēšana. Šādā politikā nozīmīgi varētu būt nodokļu atvieglojumi, bet jāpieliek pūles, lai samazinātu pilnīgus zaudējumus un nodrošinātu papildināmību. Ir vajadzīgas spēcīgas saiknes starp valsts un privāto pētniecību, vienlaikus efektīvāk aizsargājot intelektuālā īpašuma tiesības.

- Izveidot pasaules līmeņa pētniecības un izglītības iestādes . Augsta līmeņa vadīšanas un pētniecības prasmju attīstīšana ekonomikā radīs augstu inovācijas attīstību un jaunu tehnoloģiju izplatīšanos. Lai paplašinātu P&A darbību, vajadzīgs vairāk prasmīgu pētnieku, pretējā gadījumā pastiprinātais pieprasījums pēc šādām prasmēm tikai paaugstinās algu izmaksas un samazinās ieguldījumu citās darbībās. Boloņas procesa satvarā paredzētās iniciatīvas saskaņotu akadēmisko kvalifikāciju izveidošanai un Eiropas Pētniecības telpas izveidošana varētu palīdzēt paaugstināt steidzami vajadzīgo prasmīgu pētnieku mobilitāti starptautiskā mērogā. Papildus pētniecības iniciatīvu specifiskajai jomai ES Zilās kartes ieviešanai (ņemot par piemēru ASV zaļo karti) var būt pozitīva ietekme, padarot ES par pievilcīgu vietu kvalificētiem migrantiem. Dažās valstīs jārisina problemātiskie jautājumi un jāsasniedz labāki rezultāti izglītības sistēmās. Jāpielāgo izglītības un mācību sistēmas, lai paaugstinātu atsaucību attiecībā uz vajadzībām, ko izraisa uz zināšanām balstīta ekonomika un sabiedrība.

- Izveidot pilnībā funkcionējošu, atvērtu un konkurētspējīgu vienoto tirgu. Inovāciju veicināšanas pamatā ir aktīvi uzlabot tirgu sāncensību, jo īpaši, ieviešot pakalpojumu liberalizāciju, kurā produktivitātes izaugsmei paredzēta vislielākā darbības joma. Ieviešot elastīgāku un mazāk apgrūtinošu reglamentējošo un iestāžu satvaru, ļaujot veikt vienkāršu ienākšanu tirgū un tā pamešanu, var izveidot dinamisku un konkurētspējīgu uzņēmējdarbības vidi. Tas ir visvajadzīgākais pakalpojumu nozarē, jo īpaši mazumtirdzniecībā. Šajā ziņā piemērs ir efektivitātes paaugstināšanās ar tīkliem saistītajās nozarēs pēdējo divdesmit gadu laikā. Tiešām izaugsmes un nodarbinātības stratēģijas vispārīgais mērķis ir nodrošināt pārredzamu, efektīvu un tās vajadzībām proporcionālu regulatīvo satvaru, kā arī novērst nevajadzīgu administratīvo slogu, kas kavē izaugsmi un inovāciju izstrādi.

- Veicināt integrētu pieeju, lai palielinātu elastīgumu un drošumu darba tirgū . Modernizēta politika sociālajā un darba tirgus jomā var veicināt efektivitāti un godīgumu. Jāizveido un jāīsteno elastīguma un sociālās drošības stratēģijas, lai atbalstītu nodarbinātību un atvieglotu darba mobilitāti, ietverot četrus savstarpēji pastiprinošus elementus: (i) elastīgus un uzticamus līguma noteikumus, (ii) visaptverošas mūžizglītības stratēģijas, (iii) efektīvas aktīvas darba tirgus politikas un (iv) atbilstošas ienākumu atbalsta sistēmas.

- Uzlabot valsts finanšu kvalitāti . Vajadzība uzlabot konkurētspēju, bažas par fiskālo noturību un pieaugošās nodokļu maksātāju prasības iegūt vairāk par valsts naudu, kā arī vajadzība vēlreiz izskatīt valsts ietekmes darbības jomu ekonomikā ir rosinājušas pielikt pūles, lai budžetos lielāku uzmanību pievērstu izaugsmi veicinošākām darbībām, nodokļu pārskatīšanai, resursu piešķiršanai valsts sektorā, nodrošinot labāku lietderību un efektivitāti. Tas ietver, cita starpā, valsts administrācijas modernizēšanu, kas var būt galvenais elements, lai nodrošinātu kontroli pār izdevumiem un budžeta konsolidāciju. Stabilu pozīciju sasniegšana un uzturēšana valsts finanšu sektorā, izvairoties no privāto ietaupījumu izspiešanas valsts deficīta finansēšanai, pati par sevi ir būtisks nosacījums, lai atbalstītu privātā sektora spēcīgu un ilgstošu kapitālieguldījumu.

Lai arī daudzi minētās pieejas aspekti pēdējos gados tika paziņoti atsevišķās ES valstu reformu programmās un dažos gadījumos tika ieviesti, vēl joprojām jāattīsta nostājas maiņa, kas vajadzīga, lai nodrošinātu vispārēju procesa izdošanos gan valstu, gan Eiropas mērogā. Visaptveroša stratēģijai, kas ietver efektivitāti un godīgumu, būtu jāpalīdz iedzīvotājiem sniegt prasmes, atbalstu un stimulus, kas vajadzīgi, lai veiksmīgi mainītu pasauli.

Lisabonas izaugsmes un nodarbinātības stratēģiju var izmantot kā efektīvu līdzekli šī pārejas procesa pārvaldībai — pārejai, kas ir būtiska, lai paaugstinātu Eiropas produktivitāti.

[1] Šajā saistībā skatīt Komisijas paziņojumu „Ražīguma izaugsme — galvenās atziņas 2007. gada Ziņojumā par Eiropas konkurētspēju”. COM(2007) 666 galīgā redakcija.