LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 51/28

Eiropas Reģionu komitejas atzinums “Dalīšanās ekonomikas vietējā un reģionālā dimensija”

(2016/C 051/06)

Ziņotāja: Benedetta BRIGHENTI (IT/PSE), Modenas provinces Castelnuovo Rangone pašvaldības mēra vietniece

IETEIKUMI POLITIKAS JOMĀ

EIROPAS REĢIONU KOMITEJA

1. uzskata, ka dalīšanās ekonomika tiek veidota uz jauniem vai pārskatītiem sociāliem modeļiem, kas izraisa būtiskas sekas uzņēmējdarbības, juridiskajā un institucionālajā jomā: dalīšanās sociālā prakse, sadarbība un kooperācija. Ņemot vērā tās inovatīvo un dinamisko būtību, šo jēdzienu nav iespējams precīzi definēt. Tomēr dalīšanās ekonomikai ir raksturīgi elementi ar šādām iezīmēm: i) tās galvenie aģenti darbojas atšķirīgi no tā, kā viņu darbību parasti paredz standarta ekonomikas modeļi (t. s. homo oeconomicus); tas nenozīmē, ka savu mērķu sasniegšanas nolūkā tie nevarētu būt racionāli un rīkoties apzināti; ii) dalīšanās ekonomikā izmanto platformas pieeju, kurā par svarīgiem virzītājspēkiem kopienā kļūst attiecības, reputācija, sociāla uzticēšanās un citi neekonomiska rakstura motīvi; iii) dalīšanās ekonomikā plaši un intensīvi tiek izmantotas digitālās tehnoloģijas un datu vākšana. Dati kļūst par primāro izejmateriālu. Pastāvīgās izmaksas lielākoties tiek eksternalizētas; iv) mazākā, vietējā, mērogā dažas dalīšanās ekonomikas iniciatīvas varētu aprobežoties ar fizisku līdzekļu (piemēram, kopstrādāšanas telpas, pilsētas kopīgie resursi u. c.) kopīgu izmantošanu vai pārvaldību vai ar jaunām sociālās drošības sistēmas formām līdzinieku vidū, dažreiz ielas vai ēkas līmenī; v) dalīšanās ekonomika var būt organizēta atbilstoši modeļiem, kuru pamatā ir gan tirgus loģika, gan sociālā pieeja;

2. šajā saistībā norāda, ka Eiropas Komisija lieto terminu “sadarbības ekonomika”, nevis “dalīšanās ekonomika” un savā nesenajā paziņojumā “Vienotā tirgus pilnīgošana” (1) ir pirmo reizi centusies definēt šo jēdzienu: “sadarbības ekonomika – sarežģīta ekosistēma ar pakalpojumiem pēc pieprasījuma un aktīvu pagaidu izmantošanu, kas balstās uz apmaiņu tiešsaistes platformās, – strauji attīstās. Sadarbības ekonomika paplašina izvēli un pazemina cenas patērētājiem un dod izaugsmes iespējas novatoriskiem jaunuzņēmumiem un esošajiem Eiropas uzņēmumiem gan to mītnes valstī, gan ārpus robežām. Tā arī palielina nodarbinātību un dod labumu darbiniekiem, pieļaujot elastīgāku grafiku tiklab sīkām nekvalificēta darbvietām, kā nepilna darba laika uzņēmējdarbībai. Resursus var izmantot efektīvāk, tādējādi palielinot ražīgumu un ilgtspēju”. RK tomēr uzskata, ka šī definīcija ir vērsta uz dalīšanās (vai sadarbības) ekonomikas komerciālajiem un patērētāju aspektiem, atstājot novārtā nekomerciālas un uz kopīgo labumu balstītas pieejas. Tādēļ aicina Eiropas Komisiju turpināt analizēt un vēlāk definēt dalīšanās ekonomikas (daļa no kuras attiecināma uz sociālo ekonomiku) dažādās formas;

Dalīšanās ekonomika kā paradigmas maiņas izraisītāja

3. norāda uz daudzu pausto uzskatu, ka dalīšanās ekonomikas galvenais aģents vairs nav patērētājs, kurš vēlas kaut ko iegūt īpašumā vai nopirkt pakalpojumu, bet drīzāk gan pilsonis, vienkāršs sabiedrības loceklis, lietotājs, izgatavotājs, ražotājs, radītājs, dizainers, kopā strādātājs, digitālais amatnieks, pilsētas lauksaimnieks, kurš vēlas piekļūt pakalpojumam vai līdzeklim, kas nepieciešams noteiktu viņa vajadzību apmierināšanai;

4. uzsver citu novērotāju argumentu, ka dalīšanās ekonomikas aģents daudzos gadījumos ir arī persona, kas vēlas rīkoties un rūpēties, pārvaldīt, radīt vai pārveidot kopīgu, brīvas piekļuves materiālu vai nemateriālu resursu bez publiskā vai privātā pakalpojumu sniedzēja starpniecības, to īstenojot uz līdzinieku un tiešu personisko kontaktu pamata šaurā lokā un vietējā līmenī. Tādējādi dalīšanās ekonomikas dalībnieks vairs nav tikai ekonomikas dalībnieks. Viņu drīzāk var saukt par sociālu, individuālu vai pilsonisku aktīvistu, kuram tradicionālā ekonomiskā motivācija šķiet otršķirīga vai pilnībā neeksistē. Dažas no dalīšanās ekonomikas nozarēm pat nevar uzskatīt par ekonomikas nozarēm tiešā nozīmē, bet gan par sociālām kopienām un sadarbības tīkliem, kas aizsāk jaunus ekonomikas projektus vai pilda funkciju, kas saistīta ar esošo ekonomikas darbību;

5. uzsver, ka dalīšanās ekonomikā varētu tikt apšaubīti arī tradicionālie tautsaimniecības modeļi, kuros skaidri nošķirti patērētāji un ražotāji;

6. ir pārliecināta, ka dalīšanās ekonomika var rosināt jaunas ekonomiskās identitātes veidošanos, kur indivīds, kurš nevēlas rīkoties vienatnē, nevis tiecas pēc arvien jaunām materiālām vērtībām, bet gan saista savu ekonomisko rīcību ar pienākumu pret kopienu, kurš ir spējīgs darboties publiskajā – sociālajā, ekonomikas vai politikas – jomā un iesaistīties attiecībās ar līdzcilvēkiem, rūpējoties par vispārējām, kopīgām interesēm, (t. s. mulier activa) (2);

7. uzsver nepieciešamību nošķirt dažādas dalīšanās ekonomikas formas. Tajās visās tiek izmantota viena un tā pati sociālā paradigma: dalīšanās, sadarbība un kooperācija. Tomēr tās būtiski atšķiras viena no otras. Būtu vēlams precizēt tās dalīšanās ekonomikas formas, kurās zināmā mērā ir pārņemta iepriekšējā ekonomikas modeļa sociālā un ekonomiskā dinamika, un katrai no tām piemērot atšķirīgu tiesisko režīmu. Dalījums pēc tā, vai mērķis ir peļņas gūšana vai ne, pēc dalīšanās ekonomikas projektus īstenojošā uzņēmuma vai apvienības veida, kā arī pēc tā, kāda, ņemot vērā ES tiesības, ir konkrētās formas ietekme uz pārrobežu tirdzniecību, var būt svarīgi kritēriji, lai skaidri nošķirtu dažādus dalīšanās ekonomikas veidus un nodrošinātu pielāgotas regulatīvās pieejas;

8. norāda, ka vispirms varētu nošķirt dalīšanās ekonomiku šaurākā nozīmē un dalīšanās ekonomikas kolaboratīvās formas, sadarbību un kooperāciju raksturojot kā dalīšanās papildu līmeņus. Faktiski būtu jānošķir dalīšanās ekonomikas iniciatīvas, kas rada un nostiprina dažādu lietotāju tipoloģiju (patērētāji–lietotāji un piedāvātāji–lietotāji), un tās dalīšanās ekonomikas iniciatīvas, kas veicina līdzinieku (peer-to-peer) pieeju, kurā ikviens lietotājs var būt gan piedāvātājs, gan patērētājs vienlaikus vai pat būt iesaistīts platformas pārvaldībā. Vēl būtu jāņem vērā finanšu darījuma pārvaldības un kontroles modelis, nošķirot gadījumus, kuros platforma kalpo tikai par instrumentu kontaktu izveidošanai starp personām (kuras līgumu slēdz patstāvīgi), no gadījumiem, kuros starpnieks saglabā kontroli pār darījumu (3). Tālāka sadarbība varētu rosināt pieeju, kurā dalīšanās ekonomika balstīta uz kopīgo labumu (4). Ja iesaistītie dalībnieki ne vien dalās ar resursiem, bet arī sadarbojas, lai radītu, ražotu vai reģenerētu plašākam lokam, kopienai, paredzētu kopēju resursu, viņi kooperējas, apvieno spēkus kopēja labuma vārdā;

9. uzskata, ka pamazām veidojas dalīšanās ekonomikas divas galvenās kategorijas un četras formas: — dalīšanās ekonomika šā jēdziena tiešākajā nozīmē vai ekonomika ar pakalpojumiem pēc pieprasījuma: — “piekļuves ekonomika” – tās dalīšanās ekonomikas iniciatīvas, kuru uzņēmējdarbības modelī tirdzniecība ar precēm un pakalpojumiem notiek, vairāk pamatojoties uz piekļuvi, nevis īpašumtiesībām. Tā ietver lietu iznomāšanu uz laiku, nevis to pārdošanu, — “gadījuma darba ekonomika” – iniciatīvas, kas balstītas uz gadījuma rakstura darbu, par kuru līgums tiek noslēgts digitālā tirgus laukumā, — kopīgas izmantošanas ekonomika: — “sadarbības ekonomika” – tās dalīšanās ekonomikas iniciatīvas, kas stiprina līdzinieku (peer-to-peer) pieeju un/vai iesaista lietotājus ražošanas procesa veidošanā, vai pārvērš klientus par kopienu, — “kopīgošanas ekonomika” – tās dalīšanās ekonomikas iniciatīvas, kuras ir kolektīvā īpašumā vai pārvaldībā;

10. norāda, ka Eiropas Komisija, lai novērtētu dalīšanās ekonomikas potenciālu palielināt globālos ieņēmumus no aptuveni EUR 13 miljardiem pašreiz līdz EUR 300 miljardiem līdz 2025. gadam, atsaucas uz nesen veiktu pētījumu (5). RK tomēr uzskata, ka dalīšanās ekonomikas izaugsme tikai daļēji būtu uzskatāma par revolūciju un/vai krīzes sekām. Dažos aspektos tā varētu nozīmēt arī apvērstu transformāciju (6) vai dažu nozaru pāreju (7) no pašreizējā ekonomiskā modeļa uz vēsturiskām ekonomikas tradīcijām un ekonomikas modeļiem (piemēram, kooperatīvu ekonomiku, sociālu ekonomiku, solidāru ekonomiku, amatniecību, kopīgā labuma ekonomiku u. c.) un pat uz senām ekonomiskās apmaiņas formām (piemēram, maiņas ekonomika), kas ir alternatīvas kapitāla ziņā ietilpīgām tirgus ekonomikas formām;

11. norāda, ka dalīšanās ekonomikas attīstībā būtiska loma ir tehnoloģiskajai inovācijai, jo dalīšanās ekonomikas iniciatīvu lielākās daļas pamatā tiek izmantotas sadarbības platformas, kurās notiek darījumi/tirdzniecība ar precēm un/vai pakalpojumiem. Tāpēc ir jāstiprina iniciatīvas digitālās plaisas novēršanai, it īpaši tāpēc, ka ir paredzēts izveidot digitālo vienoto tirgu;

12. uzsver, ka situācijās, kad uz dalīšanās ekonomiku balstītie pakalpojumi rada agresīvu izspiešanas efektu uz tradicionālajiem pakalpojumiem, valstu iestādes valsts, reģionālajā vai vietējā līmenī visbiežāk uzņemas lielāko daļu atbildības, ja: — tirgus piekļuves prasības, ko noteikušas valsts iestādes attiecībā uz fiskālo politiku vai profesionālajām prasībām, ir radījušas monopolus vai oligopolus bez nosacījumiem attiecībā uz tirgus nepilnībām, — nav ieviestas sniegto pakalpojumu kvalitātes uzraudzības sistēmas;

Principi ES iniciatīvas par dalīšanās ekonomiku izstrādei

13. dalīšanās ekonomika var uzlabot dzīves kvalitāti, sekmēt izaugsmi (it īpaši vietējā ekonomikā) un samazināt ietekmi uz vidi. Tā var radīt arī jaunas, labas kvalitātes darbvietas, samazināt izmaksas, kā arī palielināt dažu preču un pakalpojumu vai infrastruktūras pieejamību un efektivitāti. Tomēr ir svarīgi, lai pakalpojumi, ko piedāvā dalīšanās ekonomika, nenovestu pie izvairīšanās no nodokļu maksāšanas, neradītu negodīgu konkurenci un nepārkāptu vietējā un reģionālā līmeņa regulējumu vai valsts un Eiropas tiesību aktus. Arī visu iespējamo pozitīvo un negatīvo seku izvērtējums un sabiedriskās politikas mērķu noteikšana ir nozīmīgs virzītājspēks, kam jābūt jebkuras dalīšanās ekonomikas regulējošas iniciatīvas pamatā;

14. uzskata, ka ir jānodrošina jaunpienācēju brīva piekļuve tirgum. Dalīšanās ekonomikas platformu un iniciatīvu īstenotā datu vākšana var izraisīt ekonomikas spēku līdzsvara zudumu. Dati ir dalīšanās ekonomikas izejmateriāls, un dažos gadījumos tiem jābūt iespējami atklāti pieejamiem. Tas dažkārt ir nepieciešams, lai samazinātu šķēršļus, kas apgrūtina ienākšanu dalīšanās ekonomikā, lai būtu iespējams novērtēt dalīšanās ekonomikas iniciatīvu vai projektu ietekmi un lai veicinātu uz datiem balstītu regulējumu visos pārvaldības līmeņos. Jāmudina dalīšanās ekonomikas platformās ietvert tādus tehniskus mehānismus, kas vietējām un reģionālām pašvaldībām sniegtu publiskus, nozīmīgus, taču ne sensitīvus vai stratēģiskus datus. Jebkurā gadījumā Eiropas Savienībai un valstu valdībām būtu jāsniedz atbalsts vietējām un reģionālajām pašvaldībām datu vākšanas darbību izstrādē. Arī datu aizsardzībai vajadzētu būt vienam no virzītājspēkiem, un mulier activa vajadzētu spēt pašam būt savu datu īpašniekam;

15. uzsver, ka svarīgi dalīšanās ekonomikas priekšnosacījumi ir uzticēšanās un reputācijas pārvaldība (8). Tāpēc uzticēšanās un reputācija jāpārvalda rūpīgi un neatkarīgi (piemēram, regulējums, sertifikācija, trešās puses arbitrāža). Jāturpina analizēt, vai dalīšanās ekonomikas dalībnieki spēj efektīvi nodrošināt pašregulāciju (9). Salīdzinoša izvērtēšana varētu nodrošināt uzticēšanos. Viena no politiskajām iespējām, kam būtu jāvelta lielāka uzmanība, ir tādu neatkarīgu iestāžu izveide, kuras veic novērtējumus un kuru līdzīpašnieki, ieteicams, ir līdzinieki (peers). Jānovērtē arī apdrošināšanas segums. Jebkurā gadījumā vienam no galvenajiem politikas mērķiem vajadzētu būt datu un reputācijas “pārnesamībai”;

16. uzsver, ka dalīšanās ekonomikas ietekmes novērtējums ne vienmēr uzrāda pozitīvu rezultātu no vides aizsardzības, sociālās kohēzijas, līdztiesības un sociālā taisnīguma, zemes saprātīgas izmantošanas vai pilsētu pārvaldības viedokļa (10). Tāpat jāņem vērā, ka uzņēmumi, kuru mērķis ir gūt peļņu, dažkārt ļaunprātīgi izmanto dalīšanās ekonomikas platformas un nenodrošina darbiniekiem sociālā nodrošinājuma garantijas, tādējādi negatīvi ietekmējot gan iedzīvotāju labklājību, gan arī valsts un reģionālo un vietējo pašvaldību budžetus. ES un vietējām un reģionālajām pašvaldībām jāatbalsta un jāstimulē tikai to dalīšanās ekonomikas iniciatīvu un platformu attīstība, kuru ietekme no sociālā, ekonomikas un vides aspekta ir pozitīva. Kopienu veidošana, urbānā kopīgošana, iekļaušana, nediskriminēšana, vietējās ekonomikas attīstība, jauniešu uzņēmējdarbība, apzinīga attieksme pret vidi un indivīdu solidaritāte ir tie sabiedriskās politikas mērķi, kas būtu jāīsteno ar dalīšanās ekonomikas palīdzību;

17. ir pārliecināta, ka pareiza attieksme pret dalīšanās ekonomikas dalībniekiem būtu regulēt viņu darba apstākļus Eiropas Savienībā tādā pašā veidā, kā tiek regulēti darba ņēmēju darba apstākļi. Arvien elastīgākas ekonomiskās apmaiņas kontekstā dalīšanās ekonomika var negatīvi ietekmēt darba attiecības. Dalīšanās ekonomikas ietekme uz individuālo ekonomisko drošību un sociālo labklājību ir rūpīgi jāizvērtē. Komisijai sadarbībā ar dalībvalstīm, sociālajiem partneriem un attiecīgā gadījumā vietējām un reģionālajām pašvaldībām detalizēti jāizvērtē nodarbinātības un darba ņēmēju darba apstākļi dalīšanās ekonomikā, lai pārliecinātos, vai šajā jomā ir vajadzīgi regulatīvi pasākumi. Dalīšanās ekonomika varētu radīt jaunu sociālo šķiru – kolaboratīvo šķiru –, kam būtu vajadzīga sociālā un ekonomiskā aizsardzība;

18. uzsver, ka dalīšanās ekonomikā tāpat kā visās citās tautsaimniecības nozarēs principā vajadzētu piemērot visus pretmonopola, iekšējā tirgus, nodokļu regulējuma un patērētāju aizsardzības noteikumus. Dalīšanās ekonomikas iniciatīvas nedrīkstētu izmantot dalīšanās paradigmu tikai tādēļ, lai kaitētu pastāvošajiem tirgiem, tiecoties uz izmaksu samazināšanas stratēģiju, kuras pamatā ir izvairīšanās no regulatīvajām izmaksām, kas piemērojamas tiem līdzīgajiem pakalpojumiem un produktiem, kurus nenodrošina ar platformu palīdzību. Komiteja tomēr uzskata, ka pastāvošo tirgu regulējums būtu regulāri jāpārskata, lai pārbaudītu tā spēju nodrošināt pastāvīgu inovācijas procesu. Dalīšanās ekonomika būtu jāņem vērā arī debatēs par aprites ekonomiku un par digitālo vienoto tirgu. Vienlaikus Komisijai un dalībvalstīm būtu jānodrošina koordinēta pieeja dalīšanās ekonomikas regulēšanai Eiropas līmenī tur, kur ir nepieciešama Eiropas pieeja, lai stiprinātu vienoto tirgu un sekmētu veiksmīgu dalīšanās ekonomikas iniciatīvu vieglu izplatīšanos pāri robežām; visos pārējos gadījumos regulējumam saskaņā ar subsidiaritātes principu būtu jāpaliek valstu valdību un reģionālo vai vietējo pašvaldību prerogatīvai;

19. norāda, ka jautājumam par dalīšanās ekonomiku Eiropas Komisija savā paziņojumā “Digitālā vienotā tirgus stratēģija Eiropai” (COM(2015) 192) piešķīrusi ļoti mazu nozīmi, bet atzinīgi vērtē Komisijas apņemšanos, kas izteikta paziņojumā “Vienotā tirgus pilnīgošana”, proti, izstrādāt sadarbības un dalīšanās ekonomikas Eiropas dienaskārtību, kurā būs arī norādījumi par to, kā spēkā esošie ES tiesību akti, tostarp Pakalpojumu direktīva, E-tirdzniecības direktīva un tiesību akti patērētāju tiesību aizsardzības jomā, piemēram, Negodīgas komercprakses direktīva, Direktīva par negodīgiem līguma noteikumiem un Patērētāju tiesību direktīva, piemērojami sadarbības ekonomikas uzņēmējdarbības modeļiem, un izvērtēt iespējamos trūkumus regulējumā. Uzsver, ka RK ir gatava aktīvi darboties, lai izstrādātu minēto dienaskārtību, un ierosina ciešāk sadarboties ar Eiropas iestādēm šajā jomā;

20. konstatē, ka ar dalīšanās ekonomiku saistītie dosjē ir aptuveni desmit Eiropas Komisijas ģenerāldirektorātu pārziņā (CNECT, GROW, COMP, JUST, MOVE, TAXUD, EMPL, REGIO, TRADE u. c.) un ka ir svarīgi nodrošināt koordināciju starp dienestiem Eiropas Komisijas iekšienē; tāpēc ierosina Eiropas Komisijai izveidot darba grupu koordinācijas nodrošināšanai starp ģenerāldirektorātiem, kas nodarbojas ar dalīšanās ekonomikas jautājumiem;

21. tomēr atzinīgi vērtē Eiropas Komisijas ieceri 2015. gada septembra beigās uzsākt sabiedrisku apspriešanu par Eiropas iespējamām regulatīvajām pieejām dalīšanās ekonomikas jomā;

22. uzskata, ka attiecībā uz dalīšanās ekonomikas komerciālajiem aspektiem Eiropas līmenī ir nepieciešams nozaru regulējums, lai iesaistītajiem uzņēmumiem nodrošinātu juridisko noteiktību un vienlīdzīgus konkurences apstākļus, jo īpaši nodokļu jomā;

23. mudina Eiropas Komisiju un dalībvalstis izstrādāt stimulus sadarbības ekonomikai, lai atbalstītu un īstenotu sociālās ekonomikas principus (jo īpaši attiecībā uz solidaritātes, demokrātijas un līdzdalības principu un sadarbību ar vietējo sabiedrību);

24. vietējā un reģionālā līmenī – līdztekus vietējās ekonomikas attīstības veicināšanai – dalīšanās ekonomikas iniciatīvas var kļūt par instrumentu, ar ko sekmē sabiedriskā labuma, piemēram, mobilitātes, labklājības, pilsētvides ainavas un vides, popularizēšanu, rūpēšanos par to un reģenerāciju. No šāda aspekta publiskās pārvaldes iestāžu uzdevums būtu veicināt “uz sadarbību balstītas institucionālās ekosistēmas” konsolidāciju (11). Šajā sakarā vietējo pašvaldību uzdevumam jābūt dažādu dalīšanās ekonomikas iniciatīvu atvieglošanai un koordinēšanai, veicinot tās iniciatīvas, kuras stiprina līdzdalību un sadarbību ar mulier activa, ir iekļaujošas gan plānošanas, gan pārvaldības un pakalpojumu sniegšanas posmā un kurās ir ievēroti pārredzamības, atklātības un pārskatatbildības principi;

25. uzskata, ka ir svarīgi novērot jomas, kurās attīstās dalīšanās ekonomika, un sekot līdzi tam, kā tā ietekmē makroekonomiskos rādītājus, lai dalīšanās ekonomika nepārvērstos par nodokļu optimizācijas shēmu;

Par dalīšanās ekonomikas programmu

26. uzskata, ka jebkāda veida saistoša regulējuma iniciatīvā būtu jāizmanto nozaru pieeja un tajā kā kritērijs regulējuma pamatnostādņu izstrādei jāņem vērā dalīšanās iniciatīvas mērogs. ES iestādēm un tiesību aktiem būtu jānodrošina stabils satvars, institucionāla un juridiska orientācija un pastāvīga piekļuve ekspertzināšanām un citiem palīdzības veidiem, kas ir piemēroti īstenošanā;

27. tomēr aicina visas ES iestādes, kuras nodarbojas ar dalīšanās ekonomikas jautājumu, lai tās, pievēršoties dalīšanās ekonomikai kā ekonomiskai, politiskai un sociālai parādībai, izvēlas holistisku pieeju un koordinē savu darbu, ņemot vērā plašās pārmaiņas, ko dalīšanās ekonomika varētu izraisīt pašreizējās ekonomikas sistēmās, un tāpēc aicina piemērot visaptverošu publisko politiku, šajā jomā uz sadarbības pamata izstrādājot publisku politisko programmu;

28. iesaka ES dalīšanās ekonomikas programmu balstīt uz šādiem pīlāriem: — definēt metodoloģisku protokolu, kas balstīts arī uz ex ante pilsētvides un teritoriālās ietekmes novērtējumu un izstrādāts ciešā partnerībā ar visiem valdības līmeņiem un sadarbībā ar politikas veidotāju, akadēmisko aprindu, praktiķu, ekspertu, dalīšanās ekonomikas projektu, iniciatīvu un platformu kopienu, lai veicinātu pāreju uz sadarbīgām pilsētām, kas vērstas uz dalīšanos, — veicināt – attiecībā uz subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem – līdzvērtīgus konkurences apstākļus Eiropas līmenī, vienlaikus pieļaujot pietiekamu elastību attiecībā uz vietēja mēroga risinājumiem, kā arī atbalstīt izmēģinājuma projektus un tādu pilsētu un reģionu tīklu izveidi, kuri īsteno paraugpraksi dalīšanās ekonomikas jomā, piemēram, dalīšanās ekonomikas jaunuzņēmumiem paredzēto iniciatīvu (12), — sekmēt izglītības programmu un komunikācijas kampaņu (tādas kā Sharitaly) izstrādi, lai sabiedrību informētu par dalīšanās ekonomikas potenciālu un riskiem, — izstrādāt skaidru un vienotu kritēriju definīciju kopienas līmeņa kvalifikācijas sistēmai un noteikt rādītājus, lai uzraudzītu un novērtētu dalīšanās ekonomikas iniciatīvu un prakses ietekmi, — efektīvi īstenot programmu, lai apkarotu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un nodrošinātu patērētāju aizsardzību, licencēšanu un veselības un drošības noteikumu ievērošanu, — regulāri aktualizēt un kontrolēt programmu, lai novērstu nevajadzīgu slogu un nodrošinātu nepārtrauktu ilgtspēju un efektivitāti strauji mainīgā vidē;

29. uzskata, ka daudzām nozarēm, ko skārusi dalīšanās ekonomika, dažkārt ir nelabvēlīga ietekme vietējā un reģionālajā līmenī, tāpēc vietējām un reģionālajām pašvaldībām jābūt iespējai tās pēc vajadzības pārvaldīt vai regulēt atbilstoši vietējās autonomijas principam, lai ļautu vietējām un reģionālajām pašvaldībām pielāgot dalīšanās ekonomikas iniciatīvas un projektus vietējiem apstākļiem;

30. uzskata, ka dalīšanās ekonomikas regulējuma iniciatīvai nevajadzētu būt atrautai no redzējuma par pilsētu un vietējo (13), kā arī lauku rajonu pārvaldību. Uz sadarbību vērstas un policentriskas pārvaldības izmēģināšana dažādās Eiropas pilsētās, šķiet, iezīmējas kā vispiemērotākā pieeja, ar ko īstenot un sekmēt dalīšanās ekonomikas iniciatīvu saprātīgu un taisnīgu attīstību. Uz sadarbību vērstas/policentriskas pārvaldības pieeja dalīšanās ekonomikā ļautu iedzīvotāju grupām, apvienībām, trešā sektora organizācijām, arodbiedrībām, izglītības iestādēm, sociālajiem uzņēmumiem un jaunizveidotiem uzņēmumiem izmantot to rīcībā esošas neizmantotas, tukšas, pamestas publiskās telpas un īpašumu, iedvesmojoties no dažām vietējo un reģionālo pašvaldību iniciatīvām (piemēram, Boloņas Regula par sadarbību attiecībā uz pilsētas kopīgajiem resursiem (14)).

Briselē, 2015. gada 4. decembrī Eiropas Reģionu komitejas priekšsēdētājs Markku MARKKULA

(1) COM(2015) 550, 3. lpp.

(2) Sk. C. Iaione, Economics and law of the commons, 2011, un Poolism, www.labgov.it, 28.8.2015.

(3) G. Smorto, I contratti della sharing economy (Līgumi dalīšanās ekonomikā). Avots: Il Foro Italiano, 2015, Nr. 4, 222.–228. lpp.

(4) D. Bollier, Think like a commoner: a short introduction to the life of the commons, 2014. S. Foster, Collective action and the Urban Commons, 2011; C. Iaione, The Tragedy of Urban Roads, 2009.

(5) Consumer Intelligence Series: The Sharing Economy. PwC 2015, https://www.pwc.com/us/en/technology/publications/assets/pwc-consumer-intelligence-series-the-sharing-economy.pdf

(6) K. Polanyi, The great transformation: The political and economic origins of our time, 1944.

(7) M. Bauwens, A commons transition plan, pieejams: http://commonstransition.org/

(8) T. Wagner, M. Kuhndt, J. Lagomarsino, H. Mattar, Listening to Sharing Economy Initiatives, 2015, Nesta & Collaborative Lab, Making Sense of the UK Collaborative Economy, 2014.

(9) M. Cohen, A. Sundararajan, Self regulation and innovation in the peer to peer sharing economy, 2015.

(10) P. Parigi, B. State, D. Dakhlallah, R. Corten, K. Cook, A Community of Strangers: The Dis-Embedding of Social Ties, 2013; S. Shaheen, Greenhouse Gas Emission Impacts of Carsharing in North America Final Report, 2010.

(11) Sk. Boloņas pilsētas pašvaldības Regulu par iedzīvotāju un pārvaldes iestāžu sadarbību pilsētas sabiedriskā labuma aprūpei un reģenerācijai (Regolamento sulla collaborazione tra cittadini e amministrazione per la cura e la rigenerazione dei beni comuni urbani) un neseno dokumentu “SharExpo, pamatnostādnes dalīšanās ekonomikai un uz sadarbību balstītiem pakalpojumiem Milānā” (SharExpo, linee guida per la sharing economy e per i servizi collaborativi a Milano).

(12) Atbalstīta ar EUR 2 500 000 apropriāciju, kuras apstiprināja Eiropas Parlaments savā 2016. gada ES vispārējā budžeta lasījumā 2015. gada 28. oktobrī.

(13) S. Foster, C. Iaione, The City as a Commons, 2015.

(14) Vairāk piemēru skatīt Sharing cities projektā, ko īsteno Neal Gorenflo no Shareable un Ouishare kopienas sagatavotajā instrumentu komplektā Sharitories.