Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva par pārapdrošināšanu un Padomes Direktīvu 73/239/EEK un 92/49/EEK grozījumiem, kā arī Direktīvu 98/78/EK un 2002/83/EK grozījumiem {SEC(2004)443} /* COM/2004/0273 galīgā redakcija - COD 2004/0097 */





Briselē, 21.4.2004 COM(2004) 273 galīgā redakcija 2004/0097 (COD) Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA par pārapdrošināšanu un Padomes Direktīvu 73/239/EEK un 92/49/EEK grozījumiem, kā arī Direktīvu 98/78/EK un 2002/83/EK grozījumiem {SEC(2004)443} (iesniegusi Komisija) PASKAIDROJUMA RAKSTS 1. VISPĀRĪGI APSVĒRUMI [1] ES VIENOTAIS FINANšU TIRGUS IR BūTISKS FAKTORS EIROPAS KONKURēTSPēJAS VEICINāšANā UN UZņēMUMU KAPITāLA IZMAKSU SAMAZINāšANā. INTEGRēTS PIENāCīGI REGULēTS UN STABILS TIRGUS IR IZDEVīGS KLIENTIEM UN CITIEM TIRGUS DALīBNIEKIEM, JO TAS IR DROšāKS PRET FINANšU INSTITūCIJU SAISTīBU NEIZPILDI. INSTRUMENTS šāDA INTEGRēTā TIRGUS IZVEIDOšANAI IR FINANšU PAKALPOJUMU RīCīBAS PLāNS. FINANšU PAKALPOJUMU RīCīBAS PLāNā IEKļAUTS PRIEKšLIKUMS PāRAPDROšINāšANAS UZRAUDZīBAS DIREKTīVAI 2004. GADA SāKUMā. Pārapdrošināšana ir strukturēta riska nodošana starp apdrošināšanas uzņēmumu un pārapdrošināšanas sabiedrību. Pārapdrošināšanai attiecībā pret apdrošināšanas uzņēmumu ir šādas funkcijas: tehnisko risku samazināšana, pastāvīga tehnisko risku nodošana pārapdrošinātājam, apdrošināšanas portfeļa homogenitātes palielināšana, tehniskā rezultāta nepastāvības mazināšana, kapitāla/pašu līdzekļu aizstāšana, līdzekļi finansēšanas mērķiem un pakalpojumu nodrošināšana. Neskatoties uz acīmredzamo saistību ar tiešās apdrošināšanas uzņēmējdarbību, pārapdrošināšanai ir dažas īpatnības, ko būtu svarīgi uzsvērt. Nav tiešu līgumattiecību starp pārapdrošinātāju un apdrošinājuma ņēmēju, kā arī apdrošinājuma ņēmējiem parasti nav īpašu tiesību uz pārapdrošinātāja aktīviem atlīdzības prasību segšanai. Turklāt pārapdrošināšana ir biznesa sadarbība starp specializētiem uzņēmumiem. Pārapdrošināšana kā uzņēmējdarbība notiek vairāk starptautiskā līmenī, tai ir lielāka ģeogrāfiskā dažādība un apdrošināšanas veidu kombinācijas nekā tiešās apdrošināšanas uzņēmējdarbībā. Pārapdrošināšanas nozarei ir būtiska loma ekonomikā, jo tā piedāvā apdrošināšanas segumu vairumtirdzniecībā tiem riskiem, ko apdrošināšanas uzņēmumi pārņem savu klientu uzdevumā. Kaut arī vidējais cesijas līmenis ES ir diezgan zems (t.i., tikai 10% no visām apdrošināšanas prēmijām ir pārapdrošinātas), atsevišķiem darbības veidiem cesijas līmenis ir relatīvi augsts (t.i., nedzīvības apdrošināšanā pārapdrošināti ir 18% prēmiju, salīdzinot ar vidējo rādītāju 3% dzīvības apdrošināšanā). Papildus apdrošinātāju apdrošināšanai, pārapdrošinātāji ir galvenie finanšu starpnieki un institucionālie ieguldītāji, pārapdrošinātāju finanšu aktīvi 2001. gadā veidoja 1% no pasaules vērtspapīru tirgus[2]. Tāpēc pārapdrošināšanas nozares stabilitāte ir vitāli svarīga ne tikai apdrošināšanas nozarei kopumā, bet tai ir arī būtiska ietekme uz finanšu sistēmu kopumā. Nesenās liecības par pārapdrošinātāju finansiālajām grūtībām ir pievērsušas uzmanību nozares pārņemto risku pakāpei un būtībai. Papildus tiem riskiem, ar ko saskaras tiešie apdrošinātāji, pārapdrošinātājiem jāsaskaras ar vēl diviem riskiem. Pirmkārt, viņus apdraud lielāka finanšu rezultātu nepastāvība, jo viņi aizsargā tiešo tirgu no tādiem lieliem riskiem kā katastrofas. Šo risku sekas ir tādas, ka viņiem pastāvīgi jāuztur relatīvi augsts kapitalizācijas līmenis. Otrkārt, pastāv iespēja, ka viņus lūdz atbalstīt grūtībās nonākušus meitasuzņēmumus, jo bieži vien pārapdrošinātāji ir galvenais uzņēmums grupas struktūrā. Neskatoties uz šiem papildu riskiem, pārapdrošinātāji strādā globālajā tirgū, kur to darbība bieži vien nav pakļauta pienācīgai uzraudzībai, vai tās režīms nav tik stingrs kā tas, ko piemēro tiešajiem apdrošinātājiem. Turklāt nepastāv globāla sistēma pārapdrošināšanas uzraudzībai. Šī situācija rada bažas par potenciālajiem riskiem pārapdrošināšanas nozarē. No otras puses, pārapdrošinātāji var gūt daudz lielākas priekšrocības no būtiskiem diversifikācijas efektiem nekā tiešās apdrošināšanas uzņēmumi. Pārapdrošināšana ir ļoti starptautiska nozare, kurā darbojas ierobežots skaits lielu uzņēmumu. Kopējās pārapdrošināšanas prēmijas no 40 lielākajām pārapdrošināšanas grupām 2002. gadā sasniedza USD 138 601 200 000, kur USD 58 544 000 000 nāca no ES pārapdrošinātājiem[3]. Eiropas Savienībā dominējošais stāvoklis ir Vācijai ar tādiem uzņēmumiem kā Munich Re, Hannover Re un Allianz Re. Lloyd's ir lielākais Apvienotās Karalistes pārapdrošināšanas risku parakstītājs, lielākie Francijas pārapdrošinātāji ir SCOR un Axa Re . 1) Pārapdrošināšanas uzraudzības tiesiskā regulējuma nepieciešamība Eiropā Pašreiz Eiropas Savienībā nav saskaņotu pārapdrošināšanas uzraudzības noteikumu. ES tiesiskā regulējuma trūkums pārapdrošināšanā ir izraisījis būtiskas atšķirības pārapdrošināšanas uzņēmumu uzraudzības līmenī Eiropas Savienībā. Valstu dažādie noteikumi ir radījuši nenoteiktību tiešās apdrošināšanas uzņēmumiem (un to apdrošinājuma ņēmējiem), šķēršļus tirdzniecībai iekšējā tirgū, administratīvu slogu un izmaksas, kā arī novājinājuši ES pozīciju starptautiskajās tirdzniecības sarunās: Nenoteiktība tiešās apdrošināšanas uzņēmumiem (un to apdrošinājuma ņēmējiem) : Dažādi pārapdrošināšanas uzraudzības režīmi ES aizvien vairāk ir apgrūtinājuši tiešās apdrošināšanas uzņēmumu iespēju izvēlēties savus pārapdrošinātājus, ievērojot piesardzību un rentabilitāti. Pārapdrošinātāju izvēle ir nozīmīgs lēmums apdrošināšanas uzņēmumam, kas var ietekmēt tā spēju izmaksāt apdrošināšanas atlīdzības apdrošinājuma ņēmējiem. Šķēršļi tirdzniecībai : Dažas ES dalībvalstis izmanto sistēmas, kur pārapdrošinātāju aktīvus izmanto kā nodrošinājumu, lai būtu iespējams segt nenokārtotos atlīdzību pieprasījumus. Tas apgrūtina optimālu investīciju pārvaldīšanu un rada augstākas darbības izmaksas pārapdrošināšanas uzņēmumiem. Tas faktiski var izraisīt cenas paaugstināšanos, ko pārapdrošinātājs pieprasa par risku pārņemšanu no tiešās apdrošināšanas uzņēmuma. Pārapdrošināšanas sabiedrības var izlemt arī neveikt darījumus tirgos, kur tiek pieprasītas nodrošinājuma rezerves, līdz ar to būs apgrūtināta pārapdrošināšanas aizsardzības pieejamība. Administratīvais slogs : Eiropas Apdrošinātāju Asociācija ( Comité Européen des Assurances - CEA ) un ESAO ir definējušas administratīvos šķēršļus pārrobežu pārapdrošināšanas pakalpojumiem. Savstarpējas atzīšanas trūkums ES uzraudzības iestādēs pārapdrošināšanas jomā atsevišķos gadījumos nozīmē to, ka pārapdrošināšanas uzņēmumi dažādās dalībvalstīs ir pakļauti dažādiem uzraudzības noteikumiem. Pārapdrošināšanas uzņēmumiem tas var radīt ievērojamu apjomu dubulta darba un palielinātu administratīvu slogu. Kā piemērus apgrūtinošiem administratīviem pasākumiem var minēt vairākkārtējas grupas augstākās vadības piemērotības pārbaudes, dubultu revidentu apstiprinājumu bilancei, kā arī filiāļu pienākumu sastādīt visai grupai finanšu pārskatus saskaņā ar vietējiem GAAP (vispārpieņemtiem grāmatvedības principiem). Starptautiskās tirdzniecības sarunas : Tiek argumentēts, ka saskaņotas ES sistēmas trūkums apgrūtina savstarpējās atzīšanas nolīgumu noslēgšanu. Tas, ka nav šādu nolīgumu, nozīmē to, ka Eiropas pārapdrošinātāji sastopas ar būtiskiem šķēršļiem ieejot citos tirgos, tādiem kā nodrošinājuma izveidošana savu saistību apmērā ārzemju tirgos, kur pārapdrošinātājs vēlas veikt darījumus. Ja ES līmenī netiks veiktas nekādas darbības, pastāv risks, ka pārapdrošināšanas pakalpojumu tirgus nestrādās optimāli, un tas var kaitēt ES pārapdrošināšanas nozarei. Sarunas ar citiem tirgiem par savstarpējās atzīšanas nolīgumiem būs ievērojami grūtākas. Starptautiskā līmenī pārapdrošināšanas uzraudzībai pēdējos gados ir pievērsta liela uzmanība. G7 un SVF ir izteikuši bažas par pārapdrošināšanas tiesiskā regulējuma trūkumu, kas var ietekmēt starptautisko finansiālo stabilitāti. SVF nesenajā Finanšu sektora novērtēšanas programmas (FSAP) pārskatā par dalībvalstīm, SVF atkārtoti uzsvēra tiesību aktu nepieciešamību šajā jomā. FSF (Finansiālās stabilitātes forums) atkārtoti ir izteicis bažas par pārapdrošināšanas tirgus pārredzamību un tāpēc izveidoja darba grupu šī jautājuma risināšanai. ESAO pastāvīgi pēta pārapdrošināšanas jomā, jo īpaši attiecībā uz informācijas apmaiņu starp uzraudzības iestādēm par pārapdrošināšanas uzņēmumiem. IAIS (Starptautiskā Apdrošināšanas uzraudzību asociācija) savu darbu pārapdrošināšanas jomā cieši koordinē ar ES operatīvo projektu. Ir pieņemts prasību minimums pārapdrošināšanas uzņēmumu uzraudzībai, kā arī pārapdrošināšanas uzraudzības standarts. 2) Direktīvas koncepcija Uzsākot darbu pārapdrošināšanas uzraudzības jomā, Komisijas dienesti noteica trīs pamatprincipus topošajam ES pārapdrošināšanas uzraudzības režīmam: - Sistēmai jānosaka pārdomāts un piesardzīgs režīms apdrošinājuma ņēmēju interesēs. Spēcīgi un labai uzraudzībai pakļauti pārapdrošinātāji veicina stipru iekšējo tirgu un starptautisku finansiālo stabilitāti. - Sistēmai jābalstās uz dalībvalstu tiesību aktu būtisku koordināciju un dalībvalsts, kurā pārapdrošināšanas uzņēmums ir licencēts, uzraudzības iestādes savstarpēju atzīšanu. Ja pārapdrošināšanas uzņēmums ir licencēts savā piederības dalībvalstī, tam automātiski ir jāsaņem atļauja veikt pārapdrošināšanas darbības visā Eiropas Kopienā saskaņā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību. Uzņēmēja dalībvalsts neveic pārapdrošināšanas uzņēmuma papildu uzraudzību vai pārbaudes. Šī koncepcija ir pierādījusi savu piemērotību jau daudzus gadus tiešās apdrošināšanas jomā, kur to ieviesa Trešās apdrošināšanas direktīvas[4]. - Saskaņotas pārapdrošināšanas uzraudzības sistēmas ieviešanas rezultātā ir jāatceļ sistēmas, kas paredz aktīvu ieķīlāšanu nenokārtotu atlīdzības pieprasījumu segšanai. Pēc plašām apspriedēm Komisija iesniedz direktīvas priekšlikumu ar šādiem galvenajām iezīmēm: - uzraudzības koncepcija, kas pamatojas uz saskaņošanu un savstarpēju atzīšanu, - direktīvas operatīvā koncepcija, kas galvenokārt balstās uz spēkā esošajiem tiešās apdrošināšanas noteikumiem, - obligāta licencēšanas sistēmas, - maksātspējas normas prasības, kas saskan ar tiešo apdrošināšanu, tomēr paturot iespēju gadījumos, kad tas ir objektīvi pamatoti, palielināt šo normu līdz 50% nedzīvības pārapdrošināšanā, izmantojot komitejas procedūru. ES uzraudzības koncepcijai jābalstās uz saskaņotiem juridiskiem noteikumiem, kas nodrošina savstarpēju atzīšanu starp dalībvalstīm . Komisija uzskata, ka apdrošināšanas un pārapdrošināšanas uzraudzība skar sabiedrības intereses un tai ir nepieciešams valsts regulējums. Citas sistēmas (piemēram, uz brīvprātību un atklātību balstītas koncepcijas) nevar nodrošināt pietiekamu uzticību uzraudzības sistēmai. Uz atklātību balstītās sistēmās nav iespējamas materiālas sankcijas, tāpēc sistēma var būt mazāk efektīva, vēršoties pret pārapdrošināšanas uzņēmumu potenciālajām problēmām. Komisija uzskata, ka ir nepieciešama mērķtiecīga rīcība, lai panāktu būtiskus rezultātus īsā līdz vidējā laika posmā. Šāda „operatīva” risinājuma sākuma punkts ir spēkā esošie tiešās apdrošināšanas uzraudzības noteikumi un uzņēmējdarbības prakse, nepieciešamības gadījumā tos koriģējot. Tiešās apdrošināšanas ilgtermiņa projekts „Solvency II” (Maksātspēja II) arī ietekmēs pārapdrošināšanu un šo darbu lielā mērā būtu iespējams balstīt uz operatīvā projekta sasniegumiem. Direktīvas priekšlikumā noteikta prasība, ka pārapdrošināšanas uzņēmumiem, līdzīgi kā tiešās apdrošināšanas sabiedrībām, pārapdrošināšanas darījumu veikšanai ir jāsaņem licence . Licencēšanas sistēmas efektivitāti ir pierādījis tās plašais lietojums finanšu nozarē. Šāda sistēma piešķir uzraudzības iestādēm precīzas pilnvaras, ieskaitot pilnvaras izraidīt no pārapdrošināšanas tirgus nepiemērotas sabiedrības. Turklāt licencēšanas sistēma nodrošinās vienādu attieksmi pret visiem pārapdrošināšanas uzņēmumiem ES, kas nebūtu iespējams, izvēloties tā saucamo „pasu” risinājumu, kur sabiedrība pati izvēlas, vai iesniegt pieteikumu pases saņemšanai. Šī sistēma palielinās arī piederības dalībvalsts uzraudzības iestādes atbildību, jo tā būs vienīgā kompetentā iestāde, kas veic pārapdrošināšanas uzņēmuma rūpīgu uzraudzību Kopienā. Šī sistēma prasīs paplašinātu sadarbību starp dalībvalstu kompetentajām iestādēm. Apdrošināšana un pārapdrošināšana ir saistītas darbības, tāpēc arī maksātspējas prasībām abās jomās jābūt līdzīgām. Ierosinātā direktīva satur maksātspējas prasības dzīvības pārapdrošināšanai, kas ir identiskas prasībām dzīvības apdrošināšanai. Nedzīvības apdrošināšanā sākuma punkts ir līdzīgu noteikumu piemērošana. Tomēr attiecībā uz nedzīvības pārapdrošināšanu ierosinātā direktīva paredz iespēju ar komitejas procedūru noteikt paaugstināt maksātspējas prasību. Komisija uzskata, ka šī „klases paaugstināšanas” iespēja atsevišķām pārapdrošināšanas kategorijām vai pārapdrošināšanas līgumu veidiem (līdz 50%), ir ierosinātās direktīvas būtiskas sastāvdaļa. Tā nodrošina svarīgu instrumentu precīzai maksātspējas prasību piemērošanai, kas labāk atbilst pārapdrošināšanas nozares būtībai. Komitejas procedūra tiks izmantota tikai pēc rūpīgas analīzes un plašām konsultācijām ar ieinteresētajām personām. Lai nodrošinātu līdzvērtīgus spēles noteikumus pārapdrošināšanas uzņēmumiem un apdrošināšanas uzņēmumiem, kas veic pārapdrošināšanas darbības, šajā priekšlikumā iekļauti arī grozījumi nedzīvības apdrošināšanas Direktīvai 73/239/EEK un dzīvības apdrošināšanas Direktīvai 2002/83/EK. Attiecīgi, apdrošināšanas uzņēmumi, kas veic pārapdrošināšanu ar pārņemšanas darbībām, būs pakļauti pārapdrošināšanas direktīvas noteikumiem attiecībā uz prasīto maksātspējas normu, ja to pārapdrošināšanas darbības sastāda būtisku daļu no visiem to darījumiem (57. panta 5. punkts un 59. panta 8. punkts). Šie noteikumi būs spēkā tikai tādā gadījumā, ja Komisija pieņems lēmumu par prasītās maksātspējas normas korekciju. 2. KONSULTāCIJAS AR IEINTERESēTAJāM PERSONāM UN IETEKMES NOVēRTēJUMS a) Konsultācijas ar ieinteresētajām personām Projekta izstrādes laikā regulāri notika konsultācijas ar ieinteresētajām personām, kas sniedza Komisijai vērtīgu ieguldījumu. Uzsākot projektu, notika vairāk nekā 100 dalībnieku uzklausīšana, pēc kuras visi dalībnieki (un citas ieinteresētās personas) tika iekļautas adresātu sarakstā, kuriem nosūtīja visus projekta dokumentus vai paziņojumus, ka jauni dokumenti ir ievietoti Komisijas tīmekļa vietnē. Ir publicēts pētījums par pārapdrošināšanas uzraudzību.[5] Projekta darbam sekoja ieinteresētās personas no dažādām nozarēm un profesijām. Konsultācijas notika galvenokārt ar šādām nozarēm: apdrošināšana (komercuzņēmumi, savstarpējās apdrošināšanas sabiedrības, kooperatīvi, utt.), apdrošināšanas asociācijas (ES un dalībvalstu līmenī), apdrošināšanas starpnieki (brokeri u.c.), grāmatvežu asociācijas, aktuāru asociācijas, darba devēji (UNICE), analītiķi, risku un saistīto risku vadītāji, mazo un vidējo uzņēmumu organizācija (BEUC), konsultējošie uzņēmumi, bankas, juridisko pakalpojumu sniedzēji, reitingu aģentūras. Komisijai ieinteresēto personu ieguldījums bija ļoti būtisks, jo īpaši tāpēc, ka projekts skar daudzas tehniski sarežģītas lietas. Atsauksmēm tika nosūtīti dokumenti, kas skāra gan pamatprincipus, gan atsevišķas detaļas. Atsauksmes, kas saņemtas par pārapdrošināšanas projekta mērķiem Ieinteresētās personas kopumā atbalstīja visus trīs projekta galvenos mērķus. Vairākas dalībvalstis izteica piezīmes, ka būtiska valstu tiesību aktu koordinācija un savstarpējā atzīšana nozīmēs papildu pārbaužu vai prasību aizliegumu uzņemšanas valstī. Īpaši dalībvalstis, kas šobrīd izmanto saistību izpildes nodrošināšanu, izteica iebildumus pret tādu sistēmu atcelšanu, kas pieprasa aktīvu ieķīlāšanu nenokārtoto prasību tehnisko rezervju segšanai. Tomēr visas ieinteresētās personas vienprātīgi atbalstīja Komisijas dienestu formulēto mērķi. Atsevišķas dalībvalstis izteica piezīmes par nodrošinājuma atšķirībām dzīvības un nedzīvības apdrošināšanas jomā. Atsauksmes par pamatprincipiem Pārapdrošināšanas uzraudzības regulējuma koncepcija Vairākums atsauksmju sniedzēju atbalstīja uzraudzības koncepciju pārapdrošināšanā. Atsevišķi uzņēmumi argumentēja par labu brīvprātīgiem risinājumiem, tomēr lielākā daļa sabiedrību un asociāciju paziņoja, ka tikai uzraudzības risinājums uzlabos ES pārapdrošināšanas kvalitāti. Iespēju saglabāt pašreizējo stāvokli neatbalstīja neviena no nozīmīgākajām ieinteresētajām personām. Dalībvalstis uzskatīja, ka ir nepieciešama operatīva pieeja, un tāds ir arī Apdrošināšanas komitejas nepārprotams viedoklis. Citas ieinteresētās personas arī atbalstīja operatīvo risinājumu, kas pamatojas uz spēkā esošajiem tiešās apdrošināšanas uzraudzības noteikumiem. Tehniskie speciālisti (aktuāri un grāmatveži) tomēr atzīmēja, ka ierobežotais laika grafiks (2004. gads) mazinās iespējamo risinājumu skaitu, tādējādi atliekot atsevišķu metožu ieviešanu līdz Solvency II projekta pabeigšanai. Maksātspējas prasības nedzīvības apdrošināšanā : Ieinteresētās personas sniedza daudzas argumentētas atsauksmes par maksātspējas prasībām. Tika organizētas daudzas tikšanās ar ieinteresētajām pusēm, jo īpaši ar apdrošināšanas nozares pārstāvjiem, kaptīvās pārapdrošināšanas pārstāvjiem, riska pārvaldītājiem, aktuāriem, konsultantiem un grāmatvežiem. Kopumā apdrošināšanas nozares pārstāvji un apdrošināšanas konsultanti argumentēja, ka pārapdrošināšana ir darbība, kas cieši saistīta ar tiešo apdrošināšanu, tāpēc tai piemērojamas tādas pašas maksātspējas prasības. Dažas apdrošināšanas uzraudzības iestādes tomēr neatkāpās no uzskata, ka pārapdrošināšana ir pakļauta daudz lielākai nestabilitātei un to ir grūtāk uzraudzīt, tāpēc būtu piemērojamas nedaudz augstākas prasības. Izstrādājot direktīvā noteiktās maksātspējas prasības, Komisija ņēma vērā dažādus izteiktos viedokļus (37. pants un 40. pants). Maksātspējas prasības dzīvības apdrošināšanā : Arī par šo jautājumu notika plašas diskusijas attiecībā uz aktuālajām prasībām un aprēķinu metodēm. Komisijas dienesti konsultējās par dažādu risinājumu iespējām. Apsverot saņemtās atsauksmes, Komisija secināja, ka būtu vēlama tāda pati pieeja kā tiešajā apdrošināšanā (izmantojot tiešās dzīvības apdrošināšanas noteikumus dzīvības pārapdrošināšanai un netiešās dzīvības apdrošināšanas noteikumus nedzīvības pārapdrošināšanā) (38.-40. pants). Atsauksmes par dažādiem juridiskiem jautājumiem. 2003. gadā notika vairākas konsultācijas par juridiskajiem jautājumiem. Šis priekšlikums ir sagatavots, ņemot vērā ieinteresēto personu atsauksmes, jo īpaši tās, ko sniedza apdrošināšanas nozares pārstāvji un aktuāri. Dažas no iesniegtajām atsauksmēm bija rūpīgi izstrādātas un bija ļoti noderīgas Komisijas dienestu darbā. b) Ietekmes novērtējums Tika sagatavots paplašināts ietekmes novērtējums, lai noskaidrotu, vai ir nepieciešama rīcība ES līmenī, un pozitīvas atbildes gadījumā – kādas darbības ir nepieciešamas. Ietekmes novērtējums parāda, ka šāda rīcība tiek vispārēji atbalstīta, ja ir nepieciešams sasniegt šī paskaidrojuma raksta 1. nodaļā minētos mērķus. Ņemot vērā dažādus rīcības plānus, kas tika apsvērti šo mērķu sasniegšanai, tika izskatīti trīs galvenie varianti: 1. Status quo , t.i., pašreizējā situācija bez izmaiņām. 2. Tirgus mehānisma risinājums/brīvprātīga informācijas sniegšana par pārapdrošināšanu un alternatīvs ieteikums par netiešu uzraudzības praksi. 3. Uzraudzības risinājumi. Kā jau tika minēts 2. nodaļā, vairākums dalībvalstu un nozares organizācijas uzskata, ka šajā jomā ir nepieciešamas uzraudzības darbības. Praktiski neviens no komentētājiem neatbalstīja 1. variantu. Arī par 2. variantu tika izteikts viedoklis, ka tas neradīs pietiekamu uzticamību uzraudzības sistēmai. Materiālu sankciju trūkums šādā uz informācijas sniegšanu balstītā koncepcijā var mazināt sistēmas efektivitāti, vēršoties pret pārapdrošināšanas uzņēmumu iespējamām problēmām. Attiecībā uz 3. izskatīto variantu (uzraudzības koncepcija), tika apsvērtas divas alternatīvas: 1. Brīvprātīga pasu sistēma uzņēmumiem, kas vēlas pievienoties sistēmai. 2. Obligātas licencēšanas sistēma. Pēc plašām konsultācijām ar dalībvalstīm, apdrošināšanas nozari un citām ieinteresētām personām Komisija nolēma ierosināt licencēšanas sistēmu. Licencēšanas sistēma atbilst pieejai, ko ES īsteno, lai panāktu iekšējo tirgu finanšu nozarē kopumā un īpaši apdrošināšanā (vienota licence un uzraudzības kontrole piederības dalībvalstī). Šāda sistēma ir pierādījusi savu efektivitāti, kopš to noteica ar Trešajām apdrošināšanas direktīvām 1994. gadā. Tā nodrošinās pārapdrošināšanas sistēmas finansiālo stabilitāti un tādējādi arī apdrošināšanas tirgus stabilitāti, jo tā tiks piemērota visiem Kopienas pārapdrošināšanas uzņēmumiem, ne tikai tiem, kas darbojas Eiropas tirgū. Licencēšanas sistēma veicinās labāku koordināciju starp dalībvalstīm pārapdrošināšanas uzņēmumu kontroles jomā un tā vislabāk atbilst uzstādītajam mērķim - izveidot vienotu pārapdrošināšanas tirgu. Visbeidzot, uzraudzības režīma ieviešana, kas balstīta uz visu pārapdrošināšanas uzņēmumu uzraudzību kompetentās valsts iestādēs, atbilst arī pārapdrošināšanas uzraudzības projekta principiem, ko veic IAIS, kuras biedri ir visas dalībvalstis un Eiropas Komisija. Paplašināts ietekmes novērtējums tika veikts attiecībā uz kvantitatīvajām maksātspējas prasībām pārapdrošināšanas uzņēmumiem. Tika apspriestas divas iespējamās koncepcijas: 1. Varianti, kur maksātspējas prasības pārapdrošināšanas uzņēmumiem ir līdzīgas prasībām, kas noteiktas tiešajā apdrošināšanā 2. Varianti, kur maksātspējas prasības pārapdrošināšanas uzņēmumiem ir augstākas par prasībām, kas noteiktas tiešajā apdrošināšanā. Komisija visbeidzot nolēma noteikt režīmu, kas balstās uz maksātspējas prasībām, kuras ir noteiktas spēkā esošajās apdrošināšanas direktīvās. Tomēr, ņemot vērā īpatnības atsevišķos pārapdrošināšanas līgumu veidos vai atsevišķos darījumu veidos nedzīvības apdrošināšanā, priekšlikums paredz iespēju paaugstināt maksātspējas normu līdz 50% apdrošināšanas veidiem, kas nav atbildības riski. Šo paaugstinājumu nosaka Komisija, īstenojot savas izpildes pilnvaras, pēc apspriešanās ar Apdrošināšanas Komiteju. 3. PRIEKšLIKUMA JURIDISKAIS PAMATS Šis priekšlikums balstās uz Līguma 49. panta 2. punktu un Līguma 55. pantu, kas ir juridiskais pamats tādu Kopienas pasākumu pieņemšanai, kuru mērķis ir panākt vienoto tirgu pakalpojumu nozarē. Izvēlētais instruments ir direktīva, jo tā uzskatāma par piemērotāko instrumentu uzstādīto mērķu sasniegšanai. Turklāt Eiropas Savienības likumdošanas darbības vienotā tirgus panākšanai apdrošināšanas jomā tika īstenotas ar tādu direktīvu palīdzību, kuras balstījās uz šiem Līguma noteikumiem. Visbeidzot, šīs direktīvas noteikumi neskar citus pasākumus, kā vien tos, kas ir nepieciešami tās mērķu sasniegšanai. 4. PIEZīMES PAR PANTIEM Šis priekšlikums nosaka uzraudzības režīmu pārapdrošināšanai, kas ir saskaņā ar spēkā esošo apdrošināšanas tiesisko regulējumu. Tas balstīts uz pieeju, kas īstenota spēkā esošajās Apdrošināšanas direktīvās. Atsevišķiem Direktīvu 73/239/EEK, 92/49/EEK un 2002/83/EK noteikumiem, kas minēti šajā direktīvā, ir ļoti garš izklāsts; tas jo īpaši attiecas uz noteikumiem par pārapdrošināšanas uzņēmumu licencēšanu, būtisku līdzdalību, dienesta noslēpumu un maksātspējas normu. Tā rezultātā noteikumi ir ļoti sarežģīti un to izklāsts var neatbilst spēkā esošajām Kopienas tiesību aktu sastādīšanas vadlīnijām. Skaidrojumam nav nepieciešams, lai vienā pantā būtu apskatīti visi juridiskajā aktā izklāstītie noteikumi. Tāpēc šī priekšlikuma noteikumi ir sadalīti pantos, kas sagrupēti sadaļās, nodaļās un iedaļās, lai veicinātu to izpratni un skaidrību. 1. pants: Direktīvas mērķis – darbības joma Šīs direktīvas mērķis ir noteikt tiesisku regulējumu pienācīgai pārapdrošināšanas darbību uzraudzībai Kopienā. Kā jau iepriekš minēts, pašreiz nav Kopienas tiesību aktu, kas regulētu pārapdrošināšanas uzraudzību. Tā rezultātā pārapdrošināšanas uzņēmumi, kas nodarbojas tikai ar pārapdrošināšanu (profesionālie pārapdrošinātāji), nav pakļauti nekādiem īpašiem Kopienas noteikumiem. Šī direktīva tādējādi novērsīs nepilnības Kopienas apdrošināšanas uzraudzības režīmā. Tā piemēros pārapdrošināšanai uzraudzības režīmu, kas balstās uz tādiem pašiem principiem kā tiešajā apdrošināšanā, tas ir, uz pārapdrošināšanas uzņēmumu vienotas licences principa un pārapdrošināšanas uzņēmuma pienācīgu uzraudzību tā piederības dalībvalsts kompetentajās iestādēs. Direktīvu piemēros pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kuru galvenais birojs atrodas Kopienā un kuri veic tikai pārapdrošināšanas darījumus (profesionālie pārapdrošinātāji). Direktīvu nepiemēro tiem apdrošināšanas uzņēmumiem, kuru darbību regulē nedzīvības apdrošināšanas un dzīvības apdrošināšanas direktīvas[6], jo to pārapdrošināšanas darbības ar risku pārņemšanu regulē šīs direktīvas. Turklāt uz apdrošināšanas uzņēmumiem un organizācijām, uz kuriem neattiecas minēto direktīvu darbības joma, neattiecas arī šīs direktīvas darbības joma. Tomēr šīs direktīvas noteikumus attiecībā uz prasītās maksātspējas normas aprēķināšanu (35.-39. pants) var piemērot apdrošināšanas uzņēmumiem, kuru darbību regulē nedzīvības un dzīvības apdrošināšanas direktīvas attiecībā uz to pieņemtajiem pārapdrošināšanas riskiem (skatīt 57. panta 5. punktu un 59. panta 8. punktu). Lai ņemtu vērā ārkārtas situāciju, kas varētu rasties dalībvalstī, kur nav iespējams saņemt apdrošināšanas segumu tirgū, priekšlikumu nepiemēro gadījumos, kad dalībvalsts nodrošina pārapdrošināšanas segumu kā pārapdrošinātājs pēdējā instancē sabiedrības interesēs. Tomēr šis noteikums neatbrīvo dalībvalsti no Kopienas noteikumu ievērošanas attiecībā uz konkurences noteikumiem un valsts atbalstu. Kā piemēru var minēt situāciju, kas radās gaisa satiksmes apdrošināšanā pēc 2001. gada 11. septembra uzbrukumiem, kad pārapdrošināšanas tirgus atteicās piedāvāt apdrošināšanas segumu atsevišķiem riskiem. Dalībvalstīm bija jāuzņemas pārapdrošināšanas seguma nodrošināšana. Pirms šādu shēmu darbību tika atļauta, tika pārbaudīta to atbilstība ES tiesību aktiem un jo īpaši noteikumiem par valsts atbalstu. 2. pants: Definīcijas Direktīvas priekšlikuma 2. pants satur būtiskāko jēdzienu definīcijas, kas izskaidro to nozīmi un veicina labāku izpratni. Vairākums šo jēdzienu jau ir izmantoti citos Kopienas tiesību aktos, kas piemērojami apdrošināšanai, tādos kā Direktīva 2002/83/EK par dzīvības apdrošināšanu, Direktīvas 73/239/EEK un 92/49/EEK par nedzīvības apdrošināšanu, kā arī Direktīva 98/78/EK par apdrošināšanas grupu apdrošināšanas uzņēmumu papildu uzraudzību. Definīcija „kaptīvais pārapdrošināšanas uzņēmums” atsaucas uz tiem pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kura īpašnieki ir viens vai vairāki ražošanas uzņēmumi, komercuzņēmumi vai finanšu uzņēmumi, kas nav apdrošināšanas uzņēmumi, pārapdrošināšanas uzņēmumi vai apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas grupa. Šādu uzņēmumu mērķis ir nodrošināt pārapdrošināšanas segumu tikai tiem riskiem, kas attiecas uz uzņēmumu vai uzņēmumu grupu, kam pieder kaptīvais pārapdrošinātājs, vai uzņēmumu vai uzņēmumu grupu, kura sastāvdaļa ir kaptīvais pārapdrošinātājs. Šī definīcija ir nepieciešama, jo priekšlikumā šiem uzņēmumiem ir paredzēts īpašs režīms attiecībā uz minimālo garantijas fondu, kas 40. pantā prasīts, lai varētu uzsākt pārapdrošināšanas darbību. 3.-14. pants: Noteikumi, kas attiecas uz pārapdrošināšanas uzņēmējdarbības uzsākšanu Direktīvas priekšlikumā attiecībā uz pārapdrošināšanas darbību uzsākšanu Kopienā ir izmantota tā pati pieeja, kas izmantota spēkā esošajās apdrošināšanas Direktīvās. Priekšlikums nosaka vienotas licences un pārapdrošināšanas uzņēmumu piesardzīgas uzraudzības piederības dalībvalstī principus. Tas ir iespējams, jo pastāv koordinācija pārapdrošināšanas uzņēmumu uzraudzības būtiskajos aspektos, kas pieļauj licenču un pienācīgas uzraudzības sistēmu savstarpēju atzīšanu dalībvalstīs. Attiecīgi pārapdrošināšanas uzņēmumam pirms tā darbības uzsākšanas jāsaņem oficiāla licence, ko izsniedz kompetentas iestādes tā piederības dalībvalstī. Priekšlikumā ir izklāstīti obligātie nosacījumi, kuru izpilde ir nepieciešama licences saņemšanai. Pārapdrošināšanas uzņēmumam ir īpaša juridiskā forma, tam jāiesniedz operāciju shēma, kas sniedz būtisku informāciju par tā darbības plānu, kā arī tam nepieciešams minimālais garantijas fonds, kas prasīts 40. pantā. Tāpat direktīvā prasīts, lai pārapdrošināšanas uzņēmumu efektīvi vadītu personas, kurām ir pietiekama kvalifikācija vai pieredze. Pārapdrošināšanas uzņēmumam jāierobežo savas darbības mērķi tikai ar pārapdrošināšanas darījumiem un saistītām operācijām. Šis noteikums ļauj pārapdrošināšanas uzņēmumam veikt tādas darbības kā statistikas vai aktuāru konsultācijas, riska analīzi vai pētījumus savu klientu uzdevumā. Tas var ietvert arī pārvaldītājsabiedrības funkciju un darbības attiecībā uz finanšu nozares darbībām Direktīvas 2002/87/EK 2. panta 8. punkta nozīmē. Šīs darbības jebkurā gadījumā regulē Direktīvu 98/78/EK un 2002/78/EK (5.-11. pants) noteikumi par apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas grupu apdrošināšanas uzņēmumu un finanšu konglomerātu papildu uzraudzību. Turklāt pirms licences piešķiršanas kompetentajām iestādēm ir jābūt informētām par dalībnieku vai akcionāru būtisku līdzdalību pārapdrošināšanas uzņēmumā. Šī noteikuma mērķis ir dot iespēju kompetentajām iestādēm novērtēt akcionāru piemērotību, lai nodrošinātu pārapdrošināšanas uzņēmuma pārdomātu un piesardzīgu vadību. Ja tie neatbilst šīm prasībām, tiem nevar piešķirt licenci. Tāpat, ja starp pārapdrošināšanas uzņēmumu un citām fiziskām vai juridiskām personām pastāv ciešas attiecības, licenci atsaka, ja šīs attiecības neļauj kompetentajām iestādēm efektīvi veikt to uzraudzības funkcijas. Šīs prasības mērķis ir piesardzība, lai nodrošinātu, ka sabiedrībai ir pārdomāta vadība un pārapdrošināšanas uzņēmuma uzraudzība ir efektīva. Uz citiem mērķiem, kas balstās uz tādiem apsvērumiem kā valsts ražošanas vai ekonomikas politika vai tirgus vajadzības, šie noteikumi neattiecas un to piemērošana aizliedzama, pārbaudot licences pieteikumu, jo to piemērošana būtu pretrunā ar Līguma principiem (7., 9., 10. un 12. pants). Licences pieteikums jāizskata sešu mēnešu laikā no dienas, kad to iesniedzis pārapdrošināšanas uzņēmums. Atteikums izsniegt licenci vai tās atsaukšana jāpamato, norādot precīzus šāda atteikuma iemeslus. Pārapdrošināšanas uzņēmumam ir tiesības griezties tiesā, lai panāktu šāda lēmuma juridisku pārskatīšanu (13. pants). Piešķirtā licence ir derīga visā Kopienā. Tā ļauj pārapdrošināšanas uzņēmumiem veikt uzņēmējdarbību visā Kopienas teritorijā bez citām formalitātēm atbilstoši brīvībai veikt uzņēmējdarbību un brīvai pakalpojumu sniegšanai. 15.-31. pants: Nosacījumi, kas regulē pārapdrošināšanas uzņēmējdarbību. Piesardzīgas uzraudzības principi un metodes. Uzraudzības režīms, kas balstās uz vienotas licences principu, kuru izsniedz kompetentas iestādes pārapdrošināšanas uzņēmuma piederības dalībvalstī un kura ir derīga visā Kopienā, prasa uzraudzības pilnvaru nodošanu kompetentām iestādēm, kas piešķir licenci, tādā veidā, lai garantētu pilnīgu atbilstību pārapdrošināšanas uzņēmumu darbības nosacījumiem, neatkarīgo no tā, vai šo darbību veic saskaņā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību, vai izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību. Priekšlikuma 15. pantā noteikta piederības dalībvalsts kompetento iestāžu ekskluzīvā kompetence attiecībā uz pārapdrošināšanas uzņēmuma finansiālo uzraudzību, ieskaitot darbības, ko tas veic filiālēs vai saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību. Piederības dalībvalsts ekskluzīvā kompetence attiecībā uz pārapdrošināšanas uzņēmuma finanšu aspektu uzraudzību nedod tiesības pārapdrošināšanas uzņēmuma kompetentajām uzraudzības iestādēm aizliegt pārapdrošināšanas uzņēmumam noslēgt retrocesijas līgumu ar Kopienas pārapdrošināšanas uzņēmumu, uz ko attiecas šī direktīva[7], pamatojot šo aizliegumu ar iemesliem, kas saistīti ar šāda pārapdrošināšanas (vai apdrošināšanas) uzņēmuma finanšu stabilitāti. Šāda netieša minēto uzņēmumu uzraudzība nozīmētu iejaukšanos šo uzņēmumu kompetento uzraudzības iestāžu uzraudzības pilnvarās un apšaubītu savstarpējas atzīšanas pamatprincipu, uz kura pamatojas šajā priekšlikumā izklāstītais tiesiskais regulējums. Pārapdrošināšanas uzņēmumam ir jābūt pārdomātām administratīvajām un grāmatvedības procedūrām, kā arī piemērotiem iekšējās kontroles mehānismiem. Tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu kārtību un finanšu stabilitāti darījumos. Piederības dalībvalstij jāparedz nosacījumi, kas nodrošina šo prasību izpildi. Priekšlikuma 16. pants paredz piederības dalībvalsts kompetento iestāžu tiesības veikt citu dalībvalstu pārapdrošināšanas uzņēmumu filiāļu pārbaudes uz vietas. Tas nosaka procedūru, kā veicama šāda pārbaude. Šis noteikums ir līdzīgs tam, kas minēts nedzīvības un dzīvības apdrošināšanas direktīvās[8]. Lai nodrošinātu pārapdrošināšanas uzņēmuma uzraudzības efektivitāti, kompetentajām iestādēm ir nepieciešamas pilnvaras veikt detalizētas pārbaudes pārapdrošināšanas uzņēmumā, pieprasīt dokumentu iesniegšanu vai noteikt pasākumus, piemēram, sankcijas, attiecībā uz pārapdrošināšanas uzņēmumu vai tā direktoriem un vadītājiem (17. pants). Priekšlikuma 19.-23. pantā noteikti īpaši noteikumi attiecībā uz būtiskas līdzdalības uzraudzību pārapdrošināšanas uzņēmumā. Šo noteikumu mērķis ir nodrošināt to, ka kompetentās iestādes ir informētas par pārapdrošināšanas uzņēmuma īpašuma attiecību struktūru. Šis noteikums tieši izriet no akcionāru, kuriem ir būtiska līdzdalība, uzraudzības, novērtējot licences pieteikumu atbilstoši 12. pantam. Šis režīms ir analoģisks tam, ko pašreiz piemēro apdrošināšanā[9] un citās finanšu pakalpojumu jomās. Priekšlikuma 24.-30. pants nosaka, ka kompetento iestāžu uzglabātā informācija ir konfidenciāla. Visām personām, kas strādā vai ir strādājušas kompetentajās iestādēs, ieskaitot revidentus un ekspertus, kas rīkojas kompetento iestāžu uzdevumā, ir jāievēro dienesta noslēpums. Šīs informācijas konfidenciālais raksturs neaizliedz kompetentajām iestādēm apmainīties ar informāciju par pārapdrošināšanas uzņēmumiem, jo šādas apmaiņas mērķis ir nodrošināt pārapdrošināšanas uzņēmuma pienācīgu uzraudzību. Apmaiņas ceļā gūtā informācija arī ir uzskatāma par konfidenciālu un to var izpaust tikai ar to kompetento iestāžu skaidru piekrišanu, kuras ir sniegušas šo informāciju. Priekšlikuma 28.-30. pantā ir noteikti arī nosacījumi un apstākļi, kādos šo informāciju var izpaust iestādēm un organizācijām, kas nav pārapdrošināšanas uzraudzības iestādes. Noteiktas režīms ir tāds pats, kādu piemēro apdrošināšanas uzņēmumiem[10]. Priekšlikuma 31. pants paredz revidenta pienākumu nekavējoties ziņot piederības dalībvalsts kompetentajām iestādēm jebkuru faktu vai lēmumu attiecībā uz pārapdrošināšanas uzņēmumu, kas ietekmē pārapdrošināšanas darījumu regulējošos nosacījumus, un kurus viņi ir atklājuši veicot savus uzdevumus pārapdrošināšanas uzņēmumā vai jebkurā citā uzņēmumā, kuram ir ciešas attiecības ar pārapdrošināšanas uzņēmumu. Direktīvas noteiktais režīms jau tiek piemērots apdrošināšanas uzņēmumos.[11] 32.-34. pants: Noteikumi par tehniskajām rezervēm Tehniskās rezerves ir apdrošināšanas tehnikas būtiskas sastāvdaļa. Tās ir priekšnosacījums, lai apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmums spētu izpildīt savas saistības, kas rodas no apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas līgumiem. Šī iemesla dēļ prasība katram apdrošināšanas (vai pārapdrošināšanas) uzņēmumam izveidot atbilstošas tehniskās rezerves ir pamatprincips apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzraudzības režīmā. Sistēmā, kur vienoto licenci izsniedz piederības dalībvalstī, piederības dalībvalsts kompetento iestāžu pienākums ir pieprasīt apdrošināšanas un pārapdrošināšanas uzņēmumiem izveidot atbilstošas tehniskās rezerves visiem uzņēmuma darījumiem, ieskaitot tos, ko tas veic atbilstoši brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai. Turklāt piederības dalībvalstij jāpārbauda šīs prasības izpilde un tās rīcībā jābūt attiecīgiem līdzekļiem šādas izpildes nodrošināšanai. Priekšlikuma 32. pants nosaka principu, saskaņā ar kuru piederības dalībvalsts kontrolē tehnisko rezervju definīciju un aprēķināšanu pārapdrošināšanas uzņēmumos. Šādu tehnisko rezervju summa nosakāma atbilstoši noteikumiem, kas izklāstīti Direktīva 91/674/EEK par apdrošināšanas uzņēmumu gada pārskatiem un konsolidētajiem pārskatiem[12]. Priekšlikums paredz arī, ka attiecībā uz dzīvības apdrošināšanu piederības dalībvalsts var noteikt precīzākus noteikumus tehnisko rezervju aprēķināšanai atbilstoši principiem, kas noteikti 20. pantā Direktīvā 2002/83/EK par dzīvības apdrošināšanu. Šis noteikums paredz aktuāro aprēķinu principus, kas jāievēro, veidojot tehniskās rezerves dzīvības apdrošināšanā. Piederības dalībvalstij jānosaka prasība saviem pārapdrošināšanas uzņēmumiem izveidot izlīdzināšanas rezervi attiecībā uz kredītu pārapdrošināšanas darbībām (33. pants). Šādas rezerves apjomu aprēķina saskaņā ar Direktīvas 73/239/EEK noteikumiem, jo īpaši pielikumu, kurā noteiktas četras metodes, ko uzskata par līdzvērtīgām. Piederības dalībvalsts var atbrīvot pārapdrošināšanas uzņēmumus, kuros kredītu pārapdrošināšana nav būtiska darbības sastāvdaļa, no pienākuma izveidot izlīdzināšanas rezervi. Piederības dalībvalsts var pieprasīt saviem pārapdrošināšanas uzņēmumiem izveidot izlīdzināšanas rezerves arī citiem risku veidiem saskaņā ar noteikumiem, kādi ir spēkā piederības dalībvalstī. Tas atbilst esošajiem apdrošināšanas tiesību aktiem, jo īpaši Direktīvai 72/239/EEK, kā arī Direktīvai 91/674/EEK par apdrošināšanas uzņēmumu gada pārskatiem. No uzraudzības režīma ieviešanas pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kas līdz šim nebija pakļauti Kopienas tiesiskajam regulējumam, izriet nepieciešamība atcelt prasību par aktīvu ieķīlāšanu nenopelnītajām prēmijām un nenokārtotajiem atlīdzību prasījumiem apdrošināšanas uzņēmumiem, ja pārapdrošināšanu veic pārapdrošināšanas uzņēmums, kas saņēmis licenci saskaņā ar šo direktīvu, vai apdrošināšanas uzņēmums, kas saņēmis licencis saskaņā ar Direktīvu 73/239/EEK (nedzīvības apdrošināšana) vai 2002/83/EK (dzīvības apdrošināšana). Tomēr dalībvalstij paliek tiesības noteikt aktīvu ieķīlāšanu, ko izmanto minēto tehnisko rezervju segumam, saviem pārapdrošināšanas uzņēmumiem, ja tie ir pārapdrošināti trešo valstu pārapdrošināšanas uzņēmumos, jo tie nav pakļauti šīs direktīvas vienotās licences un savstarpējās atzīšanas uzraudzības režīmam. Priekšlikuma 34. pants ierosina kvalitatīvu pieeju ieguldījumu noteikumiem. Pārapdrošināšanas darījumu īpatnību dēļ šāda pieeja ir ieteicamāka par kvantitatīvo metodi, ko izmanto tiešās apdrošināšanas jomā. Šis pants nosaka, ka aktīvos jāatspoguļo pārapdrošināšanas uzņēmuma veikto darījumu veids, paredzamo atlīdzību maksājumu apjoms un ilgums, lai nodrošinātu ieguldījumu pietiekamību, likviditāti, kvalitāti, ienesīgumu un saskaņotību. Nedzīvības apdrošināšanā saskaņotības prasība jāskata, ņemot vērā darījumu praksi un grūtības civiltiesiskās atbildības izmaksu ilguma noteikšanā. Ieguldījumiem tāpēc nepieciešama diversifikācija un attiecīga sadale, lai būtu iespējams reaģēt uz mainīgiem ekonomiskiem apstākļiem. 35.-41. pants: Pārapdrošināšanas uzņēmumu maksātspējas norma Maksātspējas norma ir piesardzīgas uzraudzības būtisks elements. Šajā priekšlikumā noteiktas maksātspējas prasības pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kas pamatojas uz esošajiem noteikumiem apdrošināšanas uzņēmumiem. Kā jau tika norādīts iepriekš, apdrošināšana un pārapdrošināšana ir saistītas darbības un tāpēc maksātspējas prasībām abos darbības veidos jābūt līdzīgām. Attiecībā uz nedzīvības pārapdrošināšanu priekšlikums piemēro prasības, kas noteiktas nedzīvības apdrošināšanas Direktīvā 73/239/EEK (37. pants). Tomēr, ņemot vērā īpatnības atsevišķos pārapdrošināšanas līgumu veidos vai atsevišķos darījumu veidos, priekšlikums paredz iespēju paaugstināt prasīto maksātspējas normu. Jau nedzīvības apdrošināšanas direktīva paredz 50% paaugstinājumu civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas darījumiem, jo tiem ir sevišķi nepastāvīgs riska profils. Priekšlikumā paredzēts maksātspējas normas paaugstinājums līdz 50% apdrošināšanas veidiem, kas nav atbildības apdrošināšana. Maksātspējas normas korekciju veic Komisija pēc apspriešanās ar Apdrošināšanas komiteju, izmantojot tai ar Līgumu piešķirtās izpildpilnvaras. Šos pasākumus pieņem ar regulatīvo procedūru, ko paredz Lēmuma 1999/648/EK 5. pants (55. pants). Maksātspējas normas palielināšana notiks tikai pēc detalizētas analīzes un plašām konsultācijām ar ieinteresētajām personām. Lai nodrošinātu līdzvērtīgus darbības noteikumus pārapdrošināšanas uzņēmumiem un apdrošināšanas uzņēmumiem, kas veic pārapdrošināšanas darbības, priekšlikums paredz nedzīvības apdrošināšanas Direktīvas 73/239/EEK un dzīvības apdrošināšanas Direktīvas 2002/83/EK pielāgošanu. Attiecīgi apdrošināšanas uzņēmumiem, kas veic pārapdrošināšanu ar riska pārņemšanu, jāievēro pārapdrošināšanas direktīvas noteikumi attiecībā uz prasīto maksātspējas normu, ja to pārapdrošināšanas darījumu apjoms sastāda ievērojamu daļu no visiem darījumiem (57. panta 5. punkts un 59. panta 8. punkts). Šos nosacījumus piemēros, kad Komisija pieņems lēmumu par nedzīvības pārapdrošināšanas prasītās maksātspējas normas korekciju (43. pants). Attiecībā uz dzīvības pārapdrošināšanu prasīto maksātspējas normu aprēķina saskaņā ar dzīvības apdrošināšanas Direktīvas 2002/83/EK noteikumiem (38. pants). Ja pārapdrošināšanas uzņēmums vienlaicīgi veic dzīvības un nedzīvības pārapdrošināšanu, prasīto maksātspējas normu aprēķina kā kopējo summu maksātspējas normai dzīvības un nedzīvības pārapdrošināšanā (39. pants). Pieejamā maksātspējas norma ir 36. pantā uzskaitītie aktīvi. Pieļaujamie aktīvi ir tie, kas jau ir atzīti nedzīvības un dzīvības apdrošināšanas direktīvās kā tādi, kas veido maksātspējas normu. Priekšlikuma 40. pantā minēts minimālais garantijas fonds, kas nepieciešams pārapdrošināšanas darbību veikšanai. Garantijas fonds ir minimālā kapitāla prasība, kam nepārtraukti jābūt pārapdrošināšanas uzņēmuma rīcībā, lai veiktu pārapdrošināšanas darījumus ar attiecīgu finansiālo stabilitāti. Priekšlikumā noteikts, ka garantijas fonds nevar būt mazāks par EUR 3 miljoni. Tomēr attiecībā uz kaptīvajiem pārapdrošināšanas uzņēmumiem piederības dalībvalsts var noteikt garantijas fondu EUR 1 miljona apmērā. Šajā noteikumā ņemtas vērā kaptīvo pārapdrošināšanas uzņēmumu īpatnības, jo īpaši tas, ka parasti tie ir vidēji un mazi uzņēmumi, kuru darbība ir saistīta tikai ar tiem riskiem, kas attiecas uz uzņēmumiem, kuriem pieder kaptīvais pārapdrošinātājs. 42.-44. pants: Grūtībās nonākuši apdrošināšanas uzņēmumi – Licences atsaukšana Pārapdrošināšanas uzņēmumu kompetentajām iestādēm jābūt attiecīgām pilnvarām veikt pasākumus pret pārapdrošināšanas uzņēmumu, ja tā finanšu stāvoklis pasliktinās, piemēram, ja tam nav izveidotas atbilstošas tehniskās rezerves, vai maksātspējas norma neatbilst prasībām. Šādos gadījumos pilnvarotajām iestādēm jābūt pilnvarotām pieprasīt finanšu plānu, finanšu atveseļošanas plānu vai noteikt pārapdrošināšanas uzņēmumam aizliegumu brīvi rīkoties ar tā aktīviem. Tāpat ir būtiski paredzēt, ka pārapdrošināšanas uzņēmumam piešķirto licenci īpašos gadījumos var atsaukt (ja nav izpildīti licences nosacījumi, nopietni pārkāpti šie nosacījumi un darbības veikšanas noteikumi, u.c.). Šajā priekšlikumā minētie noteikumi ir identiski tiem, ko jau piemēro apdrošināšanas uzņēmumiem. 45.-46. pants: Pārapdrošināšanas darbības, ko veic saskaņā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību. Pārapdrošināšanas uzņēmumam, ko piederības dalībvalsts ir attiecīgi licencējusi, ir tiesības veikt pārapdrošināšanas darījumus visā Kopienas teritorijā saskaņā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību (4. panta 1. punkts). Priekšlikuma 45. pantā minēti noteikumi, ko piemēro gadījumā, ja pārapdrošināšanas uzņēmums, kas rīkojas saskaņā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, nepilda uzņēmējas dalībvalsts tiesību normas. Ierosinātais režīms, kas ir aizgūts no apdrošināšanas direktīvās noteiktā režīma, pamatojas uz sadarbību starp piederības dalībvalsts un uzņēmējas dalībvalsts kompetentajām iestādēm. Priekšlikuma 46. pantā noteikts vienādas attieksmes princips pret visiem pārapdrošinātajiem kreditoriem pārapdrošināšanas uzņēmuma likvidācijas gadījumā, nenosakot nekādas atšķirības, kas būtu saistītas ar pārapdrošināšanas līguma parakstīšanas veidu, t.i., saskaņā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tomēr šis noteikums neievieš valstu tiesību normu saskaņošanu attiecībā uz uzņēmumu likvidāciju. Šādu saskaņošanu attiecībā uz apdrošināšanas uzņēmumiem noteica Direktīva 2001/17/EK (apdrošināšanas sabiedrību likvidācijas direktīva)[13]. Apdrošināšanas sabiedrību likvidācijas direktīvai arī būs nepieciešami pielāgojumi, lai pēc rūpīgas apstākļu pārbaudes tās darbības jomā iekļautu pārapdrošināšanas uzņēmumus. 47.-50. pants: Trešo valstu pārapdrošināšanas uzņēmumi. Pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kuru galvenais birojs atrodas trešā valstī un kas veic pārapdrošināšanas darījumus dalībvalstī, nedrīkst piemērot izdevīgākus noteikumus kā tiem pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kuru galvenais birojs atrodas šajā dalībvalstī (47. pants). Priekšlikuma 48. pants paredz iespēju noslēgt ar trešām valstīm nolīgumus par pārapdrošināšanas uzņēmumu uzraudzību. Šo starptautisko nolīgumu mērķis ir informācijas apmaiņa starp ES kompetentajām iestādēm un trešām valstīm attiecībā uz pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kā arī uzraudzības noteikumu un pārapdrošināšanas prakses savstarpēja atzīšana ES un trešās valstīs. Šim noteikumam ir būtiska nozīme ir normatīvo šķēršļu novēršanā, kas kavē Kopienas pārapdrošināšanas uzņēmumu ienākšanu trešās valstīs. 51.-54. pants: No esošajiem pārapdrošināšanas uzņēmumiem iegūtās tiesības – Pārapdrošināšanas uzņēmumu darbības izbeigšana Pārapdrošināšanas uzņēmums, kas saņēmis tiesības vai atļauju veikt pārapdrošināšanas darījumus saskaņā ar tā piederības dalībvalsts normām pirms šīs direktīvas spēkā stāšanās datuma, var turpināt to darīt, nepieprasot licenci. Tomēr pārapdrošināšanas uzņēmumam ir jāpilda šīs direktīvas noteikumi, jo īpaši, prasības, kas attiecas pārapdrošināšanas uzņēmuma finansiālo stabilitāti (tehniskās rezerves, maksātspējas norma un garantijas fonds), uzņēmuma vadītāju profesionālajām spējām un reputāciju vai to akcionāru piemērotību, kuriem ir būtiska līdzdalība. Direktīva atļauj dalībvalstīm noteikt divu gadu pārejas periodu, lai izvairītos no esošo pārapdrošināšanas uzņēmumu nonākšanas finansiālās grūtībās, kas varētu rasties saistībā ar šo prasību izpildi (51. pants). No otras puses, direktīvu nepiemēro pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kas direktīvas īstenošanas laikā ir pārtraukuši parakstīt jaunus pārapdrošināšanas līgumus un pārvalda tikai savu esošo portfeli, lai izbeigtu savu darbību. Tomēr, kaut arī šiem uzņēmumiem nepiemēro vienotas licences režīmu, kas noteikts šajā direktīvā, lai saglabātu pārredzamību un juridisku noteiktību, dalībvalstis sastāda attiecīgo pārapdrošināšanas uzņēmumu sarakstu un dara to zināmu visām dalībvalstīm (52. pants). Visbeidzot, 53. pants paredz iespēju pārapdrošināšanas uzņēmumiem pieprasīt pārskatīt tiesā jebkuru lēmumu, ko kompetentās iestādes ir pieņēmušas attiecībā uz to, piemērojot attiecīgās valsts normas, kas pieņemtas, īstenojot šo direktīvu. 55.-56. pants: Komisijas izpildpilnvaras attiecībā uz šīs direktīvas tehniskajiem pielāgojumiem. Priekšlikums paredz iespēju veikt tehniskus pielāgojumus atsevišķos direktīvas noteikumos. Direktīva piešķir Komisijai izpildpilnvaras attiecībā uz 56. pantā uzskaitītajiem noteikumiem. Izpildpilnvaru īstenošanā Komisijai palīdz Apdrošināšanas komiteja, kas izveidota saskaņā ar Direktīvu 91/675/EEK. Attiecībā uz pasākumiem, ko pieņem Komisija, jāievēro Lēmuma 1999/648/EK 5. panta 6. punktā minētā procedūra, kas nosaka Komisijai piešķirto izpildpilnvaru īstenošanas kārtību. Izpildpilnvaras jo īpaši izmanto prasītās maksātspējas normas paaugstināšanai īpašiem līgumiem vai darījumiem apdrošināšanas veidos, kas nav civiltiesiskās atbildības apdrošināšana (37. panta 3. un 4. punkts). 57.-60. pants: Tehniskie pielāgojumi nedzīvības apdrošināšanas, dzīvības apdrošināšanas un apdrošināšanas grupu direktīvā Kopienas tiesiskā regulējuma noteikšana pārapdrošināšanai ietekmē esošās direktīvas par apdrošināšanu (nedzīvības apdrošināšana, dzīvības apdrošināšana un apdrošināšanas grupas)[14]. Tā kā šī priekšlikuma pieņemšana pabeigs tiesiskā regulējuma izveidošanu apdrošināšanas nozarē, to ir nepieciešams ņemt vērā, lai nodrošinātu konsekventu tiesisko regulējumu. Tāpēc nepieciešams pielāgot esošās apdrošināšanas direktīvas. Piemēram, tas attiecas uz netiešo pārapdrošināšanas uzņēmumu uzraudzību, ko apdrošināšanas uzņēmuma kompetentās iestādes veic attiecībā uz šā uzņēmuma noslēgtu pārapdrošināšanas līgumu ar Kopienas pārapdrošinātāju, uz kuru attiecas šī Direktīva[15]. Apdrošināšanas uzņēmuma kompetentās iestādes nedrīkst aizliegt šāda pārapdrošināšanas līguma noslēgšanu, pamatojoties uz šī pārapdrošinātāja finansiālo stabilitāti. Priekšlikums paredz arī atcelt prasību par aktīvu ieķīlāšanu nenopelnītajām prēmijām un nenokārtotajiem atlīdzību prasījumiem apdrošināšanas uzņēmumiem, ja pārapdrošināšanu veic pārapdrošināšanas uzņēmums, kas saņēmis licenci saskaņā ar šo direktīvu, vai apdrošināšanas uzņēmums, kas saņēmis licenci saskaņā ar Direktīvu 73/239/EEK (nedzīvības apdrošināšana) vai 2002/83/EK (dzīvības apdrošināšana). Šie pielāgojumi ir nepieciešami arī tāpēc, lai uz tiešās apdrošināšanas uzņēmumiem, kas pieņem pārapdrošināšanas riskus, attiecinātu maksātspējas prasības, kas noteiktas pārapdrošināšanas uzņēmumiem, un nodrošinātu līdzvērtīgus darbības noteikumus dažādiem uzņēmumiem, kuri veic pārapdrošināšanas darījumus. Apdrošināšanas grupu Direktīva 98/78/EK[16] arī tiek pielāgota, ņemot vērā apstākli, ka ES pārapdrošināšanas uzņēmumiem tiek noteikta uzraudzība. Ir nepieciešami pielāgojumi arī Direktīvā 2002/87/EK par finanšu konglomerātiem[17]. Turklāt nepieciešami pielāgojumi arī Direktīvā 2001/17/EK, lai tās darbības jomā iekļautu pārapdrošināšanas uzņēmumus, jo uz tiem pašreiz neattiecas Apdrošināšanas sabiedrību likvidācijas direktīva. Ir nepieciešams turpināt darbu šajā jomā, lai precizētu jautājumus, kas jāapsver, lai veiktu atbilstošus pielāgojumus. 2004/0097 (COD) Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA par pārapdrošināšanu un Padomes Direktīvu 73/239/EEK un 92/49/EEK grozījumiem, kā arī Direktīvu 98/78/EK un 2002/83/EK grozījumiem (Dokuments attiecas uz EEZ) EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 47. panta 2. punktu un 55. pantu, ņemot vērā Komisijas priekšlikumu[18], ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu[19], ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu[20], saskaņā ar Līguma 251. pantā izklāstīto procedūru[21], tā kā (1) Padomes 1973. gada 24. jūlija Direktīvā par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana[22], Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK[23], un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 5. novembra Direktīvā 2002/83/EEK par dzīvības apdrošināšanu[24] ir izklāstīti noteikumi tiešās apdrošināšanas darbību uzsākšanai un veikšanai Kopienā. (2) Šīs direktīvas paredz tiesisko regulējumu apdrošināšanas uzņēmumu darbībai iekšējā tirgū gan atbilstoši tiesībām veikt uzņēmējdarbību, gan saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību, lai apdrošināšanas uzņēmumiem, kuru galvenie biroji atrodas Kopienā, atvieglotu saistību izpildi Kopienā un dotu iespēju apdrošinājuma ņēmējiem griezties izmantot ne tikai savas valsts apdrošinātāju pakalpojumus, bet arī to apdrošinātāju pakalpojumus, kuru galvenie biroji atrodas Kopienā un kuri ir reģistrēti citās dalībvalstīs. (3) Šajās direktīvās noteikto režīmu piemēro tiešās apdrošināšanas uzņēmumiem attiecībā uz visiem to darījumiem gan tiešajā apdrošināšanā, gan pārapdrošināšanā ar risku pārņemšanu; savukārt pārapdrošināšanas darījumiem, ko veic specializēti pārapdrošināšanas uzņēmumi, šis režīms netiek piemērots un uz tiem neattiecas arī citi Kopienas tiesību aktu noteikumi. (4) Pārapdrošināšana ir nozīmīgs finanšu darbības veids, jo tā veicina plašāku risku sadali visā pasaulē, tādējādi ļaujot tiešās apdrošināšanas uzņēmumiem paaugstināt savu risku parakstīšanas kapacitāti, piedāvāt labāku apdrošināšanas segumu un arī samazināt savas kapitāla izmaksas; turklāt pārapdrošināšanai ir nozīmīga loma finansiālās stabilitātes nodrošināšanā, jo tā ir būtisks elements tiešās apdrošināšanas tirgu finansiālā solīduma un stabilitātes nodrošināšanā, kas ietekmē arī finanšu sistēmu kopumā kā nozīmīgs finanšu starpnieks un institucionālais ieguldītājs. (5) Ar Padomes 1964. gada 25. februāra Direktīvu 64/225/EEK par ierobežojumu atcelšanu attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību pārapdrošināšanas un retrocesijas jomā[25] tika atcelti tie ierobežojumi brīvībai veikt uzņēmējdarbību un brīvai pakalpojumu apritei, kas saistīti ar pārapdrošināšanas pakalpojumu sniedzēja valstisko piederību vai atrašanās vietu. Tā tomēr neatcēla ierobežojumus, ko rada atšķirības valstu tiesību aktos par pārapdrošināšanas piesardzīgu uzraudzību. Šāda situācijas rezultātā izveidojās būtiskas atšķirības pārapdrošināšanas uzņēmumu uzraudzībā Kopienā, kas radīja šķēršļus pārapdrošināšanas darījumiem, tādus kā pārapdrošināšanas uzņēmumu pienākums ieķīlāt aktīvus, lai segtu savu daļu tiešās apdrošināšanas uzņēmumu tehniskajās rezervēs, kā arī nepieciešamība pārapdrošināšanas uzņēmumiem pildīt dažādus uzraudzības noteikumus dažādās dalībvalstīs, kur tie veic savu darbību, vai arī pārapdrošināšanas uzņēmuma netiešā uzraudzība dažādos aspektos, ko veic tiešo apdrošināšanas uzņēmumu kompetentās iestādes. (6) Finanšu pakalpojumu rīcības plānā pārapdrošināšana ir atzīta kā nozare, kurā nepieciešama rīcība Kopienas līmenī, lai pabeigtu vienota tirgus izveidošanu finanšu pakalpojumu jomā. Turklāt galvenie finanšu forumi, tādi kā Starptautiskais Valūtas fonds un Starptautiskā Apdrošināšanas uzraudzību asociācija (IAIS), ir uzsvēruši, ka Kopienas līmenī nav saskaņotu pārapdrošināšanas uzraudzības noteikumu un tas ir nopietns trūkums finanšu pakalpojumu regulējumā, kas noteikti jānovērš. (7) Šīs direktīvas mērķis ir pienācīgu reglamentējošu noteikumu izveidošana pārapdrošināšanas darījumiem Kopienā. Tā veido daļu no Kopienas tiesību aktu kopuma apdrošināšanas jomā, kas veido vienoto tirgu apdrošināšanas nozarē. (8) Šī direktīva ir saskanīga ar starptautisko organizāciju darbu pārapdrošināšanas uzraudzības noteikumu jomā, jo īpaši ar Starptautiskās Apdrošināšanas uzraudzību asociācijas veikto. (9) Šai direktīvai ir tādi pati koncepcija kā Kopienas tiesību aktiem tiešās apdrošināšanas jomā, īstenojot saskaņošanu, kas ir būtiska, nepieciešama un pietiekama, lai nodrošinātu licenču un pienācīgas kontroles sistēmu savstarpēju atzīšanu, tādējādi ļaujot piešķirt vienotu licenci, kas ir spēkā Kopienā, un piemērot principu, ka uzraudzību veic piederības dalībvalsts. (10) Tāpēc jānosaka prasība, ka pārapdrošināšanas darījumu sākšanai un veikšanai vajadzīga vienota licence, ko izsniedz tās dalībvalsts kompetentās iestādes, kurā atrodas pārapdrošināšanas uzņēmuma galvenais birojs. Šāda licence uzņēmumam dod tiesības darboties visā Kopienā, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību. Filiāles dalībvalsts vai dalībvalsts, kurā tiek sniegti pakalpojumi, vairs nedrīkst likt iegūt jaunu licenci pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kas tajā vēlas veikt pārapdrošināšanas darījumus un jau ir saņēmuši licences piederības dalībvalstī. Turklāt pārapdrošināšanas uzņēmumam, kas jau ir saņēmis licenci piederības dalībvalstī, nedrīkst noteikt papildu uzraudzību vai pārbaudes, kas saistītas ar tā finansiālo stabilitāti un ko veic tā apdrošināšanas uzņēmuma kompetentās iestādes, kurš ir pārapdrošināts minētajā pārapdrošināšanas uzņēmumā. Turklāt dalībvalstis nedrīkst pieprasīt Kopienā licencētam pārapdrošināšanas uzņēmumam aktīvu nodrošinājumu, lai segtu tā daļu cedenta tehniskajās rezervēs. Jādefinē šādas licences piešķiršanas vai atsaukšanas nosacījumi. Kompetentās iestādes nedrīkst izsniegt licenci vai atļaut turpināt darbību pārapdrošināšanas uzņēmumam, kas nepilda šīs direktīvas nosacījumus. (11) Šo direktīvu piemēro pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kas veic tikai pārapdrošināšanas darījumus un nav iesaistīti tiešajā apdrošināšanā; to piemēro arī tā saucamajiem „kaptīvajiem” pārapdrošināšanas uzņēmumiem, ko izveidojuši ražošanas, tirdzniecības vai finanšu uzņēmumi, kas nav uzņēmumi, kuriem piemēro Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 98/78/EK apdrošināšanas grupu apdrošināšanas uzņēmumu papildu uzraudzību[26], un kuru darbības mērķis ir nodrošināt pārapdrošināšanas segumu riskiem, kas saistīti tikai ar savas grupas uzņēmumiem. (12) Tomēr šo direktīvu nepiemēro apdrošināšanas uzņēmumiem, kuriem jau piemēro Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 2002/83/EK; tomēr, lai nodrošinātu to apdrošināšanas uzņēmumu finansiālo stabilitāti, kas veic arī pārapdrošināšanas darījumus, un to, ka šo darījumu īpatnības tiek ņemtas vērā, aprēķinot šo apdrošināšanas uzņēmumu kapitāla prasības, šajā direktīvā minētos maksātspējas normas noteikumus pārapdrošināšanas uzņēmumiem piemēro šo apdrošināšanas uzņēmumu pārapdrošināšanas darījumiem, ja to pārapdrošināšanas darījumi veido būtisku daļu to kopējā darījumu apjomā. (13) Šai direktīvai jāprecizē kompetento iestāžu uzraudzības pilnvaras un līdzekļi. Piederības dalībvalsts kompetentās iestādes turpmāk būs atbildīgas par pārapdrošināšanas uzņēmumu finansiālo stabilitāti, tostarp maksātspēju, pietiekamu tehnisko rezervju krājumu un šo rezervju nodrošinājumu ar augstas kvalitātes aktīviem. (14) Dalībvalstu kompetento iestāžu rīcībā jābūt nepieciešamajiem uzraudzības līdzekļiem, kas nodrošinātu to, ka visā Kopienā pārapdrošināšanas uzņēmumi darījumus izpilda rūpīgi, neatkarīgi no tā, vai tie izmanto tiesības veikt uzņēmējdarbību vai brīvību sniegt pakalpojumus. Jo īpaši, tiem jābūt tiesīgiem noteikt attiecīgus drošības pasākumus vai piemērot sankcijas nolūkā novērst neatbilstību un pārapdrošināšanas uzraudzības noteikumu pārkāpumus. (15) Jāparedz informācijas apmaiņa starp kompetentajām iestādēm un iestādēm vai organizācijām, kuru darbība veicina finanšu sistēmas stabilitāti. Lai saglabātu sniegtās informācijas konfidencialitāti, šim adrešu sarakstam jābūt stingri ierobežotam. Tāpēc ir nepieciešams precizēt nosacījumus, atbilstoši kuriem ir atļauta iepriekš minētā informācijas apmaiņa; turklāt, ja ir noteikts, ka informāciju var izpaust tikai ar kompetento iestāžu skaidru piekrišanu, vajadzības gadījumā tās var šo atļauju saistīt ar stingru nosacījumu izpildi. Ņemot vērā šo apstākli un nepieciešamību nodrošināt pienācīgu pārapdrošināšanas uzņēmumu uzraudzību kompetentajās iestādēs, šī direktīva paredz noteikumus, kas dalībvalstīm ļauj noslēgt līgumus par informācijas apmaiņu ar trešajām valstīm, paredzot, ka izpaužamai informācijai piemēro atbilstošas dienesta noslēpuma garantijas. (16) Lai stiprinātu pārapdrošināšanas uzņēmumu piesardzīgu uzraudzību, jānosaka, ka revidenta pienākums ir nekavējoši ziņot kompetentajām iestādēm par visos šajā direktīvā paredzētajos gadījumos noteiktiem faktiem, kas varētu nopietni ietekmēt pārapdrošināšanas uzņēmuma finansiālo situāciju vai pārvaldes un grāmatvedības organizāciju, ja šādi fakti ir atklājušies, viņam/viņai veicot savus darba pienākumus. Ņemot vērā direktīvas mērķus, ir vēlams, lai dalībvalstis paredzētu, ka šāds pienākums jāpiemēro visos apstākļos, kad revidents atklāj šos faktus, veicot savus darba pienākumus uzņēmumā, kuram ir ciešas attiecības ar pārapdrošināšanas uzņēmumu. Revidentu pienākums vajadzības gadījumā ziņot kompetentajām iestādēm par faktiem un lēmumiem, kas attiecas uz pārapdrošināšanas uzņēmumu un kurus viņi ir atklājuši, veicot savus darba pienākumus uzņēmumā, kas nav pārapdrošināšanas uzņēmums, nemaina ne viņu uzdevumu raksturu šajā uzņēmumā, ne arī veidu, kā viņi izpilda savus pienākumus šajā uzņēmumā. (17) Jāparedz noteikumi par to, kā šo direktīvu piemēro esošajiem pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kuriem jau atļauja vai tiesības veikt pārapdrošināšanas darījumus saskaņā ar dalībvalstu noteikumiem ir piešķirtas pirms šīs direktīvas piemērošanas. (18) Lai pārapdrošināšanas uzņēmums varētu izpildīt savas saistības, piederības dalībvalstij jāpieprasa, lai pārapdrošināšanas uzņēmums izveidotu atbilstošas tehniskās rezerves. Šādu tehnisko rezervju apjomu nosaka saskaņā ar 1991. gada 19. decembra Direktīvu 91/674/EEK par apdrošināšanas uzņēmumu gada pārskatiem un konsolidētajiem pārskatiem[27]; attiecībā uz dzīvības apdrošināšanu piederības dalībvalsts var paredzēt īpašus noteikumus saskaņā ar Direktīvu 2002/83/EK. (19) Pārapdrošināšanas uzņēmumam, kas veic pārapdrošināšanas darījumus kredītu apdrošināšanas jomā, ja šiem kredītu apdrošināšanas darījumiem ir ievērojams apjoms, jāizveido atsevišķa izlīdzināšanas rezerve, kas nav maksātspējas normas daļa. šo rezervi aprēķina pēc vienas no metodēm, kas izklāstītas Direktīvā 73/239/EEK un uzskatāmas par ekvivalentām; turklāt šī direktīva ļauj piederības dalībvalstij pieprasīt, lai pārapdrošināšanas uzņēmumi, kuru galvenais birojs atrodas to teritorijā, izveido izlīdzināšanas rezerves arī citiem risku veidiem saskaņā ar noteikumiem, kādi ir spēkā piederības dalībvalstī. (20) Pārapdrošināšanas uzņēmuma rīcībā jābūt aktīviem tehnisko rezervju segumam, attiecībā uz kuriem jāņem vērā pārapdrošināšanas uzņēmuma darījumu veidus, jo īpaši paredzamo atlīdzību maksājumu raksturs, apjoms un ilgums, lai nodrošinātu ieguldījumu pietiekamību, likviditāti, drošību, kvalitāti, ienesīgumu un saskaņotību; uzņēmumam jānodrošina, lai ieguldījumi būtu daudzveidīgi un pietiekami izkliedēti un dotu uzņēmumam iespēju pareizi reaģēt uz mainīgiem ekonomiskiem apstākļiem, jo īpaši finanšu tirgus attīstību un nekustāmā īpašuma tirgiem vai lielām katastrofām. (21) Nepieciešams, lai papildus tehniskajām rezervēm pārapdrošināšanas uzņēmumi izveidotu papildu rezervi, ko sauc par maksātspējas normu un kas sastāv no brīviem līdzekļiem un, ar kompetentās iestādes piekrišanu, citiem netiešiem līdzekļiem, kuri veido nodrošinājumu pret svārstībām darījumos. Šī prasība ir piesardzīgas uzraudzības būtisks elements. Līdz esošā maksātspējas normas režīma pārskatīšanai, ko Komisija veic kā projektu „ Solvency II ” (Maksātspēja II), pārapdrošināšanas uzņēmumu maksātspējas normas aprēķināšanai izmanto noteikumus, ko paredz spēkā esošie tiesību akti tiešās apdrošināšanas jomā. (22) Lai ņemtu vērā īpatnības atsevišķos pārapdrošināšanas līgumu veidos vai atsevišķos darījumu veidos, jāparedz noteikumi, ka prasītās maksātspējas aprēķināšanai iespējams noteikt pielāgojumus; šos pielāgojumus, īstenojot tai ar Līgumu piešķirtās pilnvaras, veic Komisija pēc apspriešanās ar Apdrošināšanas komiteju, kas izveidota ar Padomes Direktīvu 91/675/EEK[28]. Šos pasākumus pieņem ar regulatīvo procedūru, ko paredz Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmums 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību[29]. (23) Aktīvu sarakstam, kas var sastādīt šajā direktīvā noteikto pieejamo maksātspējas normu, ir jābūt tādam pašam, kā to paredz Direktīva 73/239/EEK un Direktīva 2002/83/EK. (24) Pārapdrošināšanas uzņēmuma rīcībā jābūt arī garantijas fondam, lai nodrošinātu attiecīgu resursu pieejamību un to, ka turpmākajos darījumos maksātspējas norma nekādā gadījumā nebūs zemāka par minimālo drošības līmeni; tomēr, ņemot vērā kaptīvo pārapdrošināšanas uzņēmumu īpatnības, jāparedz noteikums, kas ļauj piederības dalībvalstij noteikt mazāku summu kaptīvās pārapdrošināšanas uzņēmumu minimālajiem garantijas fondiem. (25) Atsevišķi šīs direktīvas noteikumi definē obligātos standartus. Piederības dalībvalstij jābūt tiesīgai noteikt stingrākas normas pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kuriem tās kompetentās iestādes izsniedz licenci, jo īpaši attiecībā uz maksātspējas normas prasībām. (26) Jāparedz noteikumi gadījumiem, kad pārapdrošināšanas uzņēmumam finansiālā stāvokļa dēļ var rasties grūtības pildīt apdrošināšanas saistības. Īpašos gadījumos ir nepieciešams, lai kompetentās iestādes būtu pilnvarotas iejaukties pietiekami savlaicīgi, taču, īstenojot šīs pilnvaras, kompetentajām iestādēm jāinformē pārapdrošināšanas uzņēmumi par šo uzraudzības darbību iemesliem saskaņā ar pienācīgas pārvaldības un noteiktas kārtības principiem. Tiklīdz rodas šāda situācija, kompetentajām iestādēm jāatturas no apliecinājuma, ka pārapdrošināšanas uzņēmuma maksātspējas norma ir pietiekama. (27) Nepieciešams paredzēt sadarbību starp dalībvalstu kompetentajām iestādēm, lai nodrošinātu to, ka pārapdrošināšanas uzņēmums, kas veic savu darbību saskaņā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību izpilda uzņēmējas dalībvalsts noteiktās prasības. (28) Nepieciešams paredzēt uzņēmumu tiesības griezties tiesā, ja tiem atsaka licences izsniegšanu vai atsauc licenci. (29) Ir svarīgi paredzēt, ka pārapdrošināšanas uzņēmumi, kuru galvenais birojs atrodas ārpus Kopienas un kuri veic pārapdrošināšanas darījumus Kopienā, neatrastos izdevīgākā situācijā kā pārapdrošināšanas uzņēmumi, kuru galvenais birojs atrodas dalībvalstī. (30) Lai ņemtu vērā pārapdrošināšanas starptautiskos aspektus, jāparedz iespēja noslēgt starpvalstu līgumus ar trešām valstīm, kuru mērķis ir definēt līdzekļus to pārapdrošināšanas uzņēmumu uzraudzībai, kas veic darījumus līgumslēdzēju pušu teritorijā. (31) Jāparedz elastīga procedūra uzraudzības principu saskaņošanai ar trešajām valstīm Kopienas līmenī, lai uzlabotu pārapdrošināšanas pakalpojumu liberalizāciju trešās valstīs, kas tiek sniegti, dibinot uzņēmumu vai kā pārrobežu pakalpojumu sniegšana. Šim mērķim direktīvā paredzētas procedūras sarunām ar trešām valstīm. (32) Komisijai jābūt pilnvarotai pieņemt izpildes pasākumus, ar nosacījumu, ka tie nemaina būtiskus šīs direktīvas elementus. Šiem izpildes pasākumiem jāļauj Kopienai ņemt vērā pārapdrošināšanas turpmāko attīstību. Direktīvas izpildei nepieciešamos pasākumus pieņem atbilstoši Lēmumam 1999/468/EK. (33) Esošais Kopienas tiesiskais regulējums apdrošināšanas jomā jāpielāgo, ņemot vērā jauno uzraudzības režīmu pārapdrošināšanas sabiedrībām, ko nosaka šī direktīva, un lai nodrošinātu konsekventu tiesisko regulējumu visai apdrošināšanas nozarei. Jo īpaši jāpielāgo esošie noteikumi, kas ļauj kompetentajām iestādēm, kas atbildīgas par tiešās apdrošināšanas uzņēmumu uzraudzību, veikt pārapdrošināšanas uzņēmumu „netiešo uzraudzību”. Turklāt jāatceļ esošie noteikumi, kas ļauj dalībvalstīm pieprasīt apdrošināšanas uzņēmuma tehnisko rezervju seguma aktīvu ieķīlāšanu, ja apdrošināšanas uzņēmums ir pārapdrošināts pārapdrošināšanas uzņēmumā, kas licencēts saskaņā ar šo direktīvu, vai apdrošināšanas uzņēmumā. Visbeidzot, jāparedz, ka maksātspējas normu apdrošināšanas uzņēmumiem, kas veic pārapdrošināšanas darbības un kuriem šīs darbības sastāda būtisku daļu viņu darījumos, aprēķina saskaņā ar pārapdrošināšanas uzņēmumu maksātspējas noteikumiem, ko paredz šī direktīva. Tāpēc attiecīgi jāgroza Direktīvas 73/239/EEK, 92/49/EEK un 2002/83/EK. (34) Direktīva 98/78/EK jāgroza, lai garantētu, ka pārapdrošināšanas uzņēmums, kas ietilpst apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmumu grupā, ir pakļauts papildu uzraudzībai tāpat kā apdrošināšanas uzņēmumi, kas ietilpst apdrošināšanas uzņēmumu grupā. (35) Tā kā minētās darbības mērķi, tas ir, tiesiskā regulējuma izveidošanu pārapdrošināšanas darbību uzsākšanai un veikšanai, nav iespējams pilnā mērā panākt dalībvalstīs un šīs darbības mēroga un ietekmes dēļ to labāk var sasniegt Kopienas līmenī, Kopiena var pieņemt pasākumus atbilstoši subsidiaritātes principam, kā tas noteikts Līguma 5. pantā. Saskaņā ar šajā pantā noteikto proporcionalitātes principu direktīvā paredzēti tikai tādi noteikumi, kas vajadzīgi, lai sasniegtu attiecīgo mērķi. Tā kā šajā direktīvā noteikti obligātie standarti, dalībvalstis var pieņemt stingrākus noteikumus, IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU. I SADAĻA – DARBĪBAS JOMA UN DEFINĪCIJAS 1. pants – Darbības joma 1. Šajā direktīvā paredzēti noteikumi pašnodarbinātu darbību sākšanai un veikšanui pārapdrošināšanas jomā, ko veic pārapdrošināšanas uzņēmumi, kuri nodarbojas tikai ar pārapdrošināšanu un ir reģistrēti dalībvalstīs vai grib uzsākt tajās savu darbību. 2. Šo direktīvu nepiemēro: a) apdrošināšanas uzņēmumiem, kuriem piemēro Direktīvu 73/239/EEK un 2002/83/EK; b) darbībām un organizācijām, kas minētas Direktīvas 73/239/EEK 3. panta 1. un 2.punktā; c) darbībām un organizācijām, kas minētas Direktīvas 2002/83/EEK 3. pantā; d) pārapdrošināšanas darbībām, ko veic dalībvalsts valdība, ja tā būtisku sabiedrības interešu vārdā rīkojas kā pārapdrošinātājs pēdējā instancē, kur šāda funkcija tai jāuzņemas tirgus situācijā, kad segumu objektīvi nav iespējams iegūt tirgū. 2. pants - Definīcijas 1. Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas: pārapdrošināšana ir darbība, ko veic pārapdrošināšanas uzņēmums, pieņemot cedētos riskus no apdrošināšanas uzņēmuma, cita pārapdrošināšanas uzņēmuma vai papildpensijas uzkrāšanas institūcijas, kuras darbību regulē Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/41/EK[30], pārapdrošināšanas uzņēmums ir uzņēmums, kas ir saņēmis licenci saskaņā ar 3. pantu; filiāle ir pārapdrošināšanas uzņēmuma aģentūra vai filiāle; uzņēmums ir pārapdrošināšanas uzņēmuma galvenais birojs vai c) apakšpunktā minētā filiāle; piederības dalībvalsts ir dalībvalsts ir dalībvalsts, kurā atrodas pārapdrošināšanas uzņēmuma galvenais birojs; filiāles dalībvalsts ir dalībvalsts, kurā atrodas pārapdrošināšanas uzņēmuma filiāle; uzņēmēja dalībvalsts ir dalībvalsts, kurā pārapdrošināšanas uzņēmumam ir filiāles vai kurā pārapdrošināšanas uzņēmums sniedz pakalpojumus; kontrole ir mātesuzņēmuma un meitasuzņēmuma attiecības, kas definētas Direktīvas 83/349/EEK[31] 1. pantā, vai līdzīgas attiecības starp fizisku vai juridisku personu un uzņēmumu; būtiska līdzdalība ir tieša vai netieša līdzdalība uzņēmumā, kas ir vismaz 10% no tā kapitāla vai balsstiesībām vai ļauj ievērojami ietekmēt pārvaldību uzņēmumā, kurā līdzdalība iegūta; mātesuzņēmums ir Direktīvas 83/349/EEK 1. un 2. pantā definētais mātesuzņēmums; meitasuzņēmums ir Direktīvas 83/349/EEK 1. un 2. pantā definētais meitasuzņēmums; kompetentas iestādes ir valsts iestādes, kuras ar likumu vai noteikumiem ir pilnvarotas uzraudzīt pārapdrošināšanas uzņēmumus; ciešas attiecības ir situācija, kura divas vai vairākas fiziskas vai juridiskas personas ir saistītas ar: (i) dalību , kad personai tiešā vai kontroles veidā ir 20 un vairāk procentu balsstiesību uzņēmumā vai 20 un vairāk procentu no uzņēmuma kapitāla, vai (ii) kontroli , visos gadījumos, kas paredzēti Direktīvas 83/349/EEK 1. panta 1. un 2. punktā, vai kas ir līdzīgas attiecības starp jebkuru fizisku vai juridisku personu un uzņēmumu; kaptīvais pārapdrošinātājs ir pārapdrošināšanas uzņēmums, kas pieder vienam vai vairākiem finanšu uzņēmumiem, kas nav apdrošināšanas uzņēmumi, pārapdrošināšanas uzņēmumi vai apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas grupa, kuru darbību regulē Direktīva 98/78/EK, vai vienam vai vairākiem uzņēmumiem, kas nav finanšu uzņēmumi, un kura mērķis ir nodrošināt pārapdrošināšanas segumu tikai tiem riskiem, kas attiecas uz uzņēmumu vai uzņēmumu grupu, kura sastāvdaļa ir kaptīvais pārapdrošinātājs. 2. Šā panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē uzņēmuma pastāvīga klātbūtne dalībvalstī pielīdzināma aģentūrai vai filiālei, pat ja šī klātbūtne nav filiāles vai aģentūras formā, bet izpaužas tikai kā birojs ar minētā uzņēmuma darbiniekiem vai kā neatkarīga persona, kura ir pastāvīgas pilnvaras rīkoties uzņēmumu vārdā tā, kā to darītu aģentūra. Šā panta 1. punkta (i) apakšpunktā un saistībā ar 7. un 14. pantu un pārējiem līdzdalības līmeņiem, kas minēti 14. pantā, jāņem vērā balsstiesības, kas minētas Direktīvas 2001/34/EEK[32] 92. pantā. Šā panta 1. punkta (k) apakšpunkta nozīmē meitasuzņēmumus, kuru mātesuzņēmums ir cita uzņēmuma meitasuzņēmums, uzskata par galvenā mātesuzņēmuma meitasuzņēmumiem. Šā panta 1. punkta (m) apakšpunkta nozīmē jebkuru meitasuzņēmuma meitasuzņēmumu uzskata par tā mātesuzņēmuma meitasuzņēmumu, kas vada šo uzņēmumu grupu. Šā panta 1. punkta (m) apakšpunkta nozīmē situācija, kurā divas vai vairākas personas ir pastāvīgi saistītas ar vienu un to pašu personu ar kontroles attiecībām, arī uzskatāma par tādu, kas rada ciešas attiecības starp šādām personām. 3. Gadījumos, kad šī direktīva atsaucas uz euro, no 31. decembra par attiecīgās valsts valūtas konvertācijas vērtību uzskata euro vērtību iepriekšējā oktobra mēneša pēdējā dienā, kurā ir noteiktas euro konvertācijas vērtības visām Kopienas valūtām. II SADAĻA - PĀRAPDROŠINĀŠANAS DARĪJUMU UZSĀKŠANA PĀRAPDROŠINĀŠANAS UZŅĒMUMA LICENCĒŠANA 3. pants – Licencēšanas princips Lai sāktu darījumus pārapdrošināšanas jomā, ir nepieciešama licence. Šādu licenci no piederības dalībvalstu kompetentajām iestādēm lūdz: (a) pārapdrošināšanas uzņēmumi, kas reģistrē galveno biroju šajās valstīs; (b) pārapdrošināšanas uzņēmumi, kas ir saņēmuši licenci un vēlas uzsākt citus pārapdrošināšanas darījumus, kas ir atšķirīgi no tiem, kuru veikšanai jau ir saņemta licence. 4. pants – Licencēšanas joma 1. Licence, kas izsniegta saskaņā ar 3. pantu, ir derīga visā Kopienas teritorijā. Tā dod uzņēmumam atļauju veikt tajā darījumus, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību. 2. Licenci piešķir nedzīvības pārapdrošināšanas darbībām, dzīvības pārapdrošināšanas darbībām vai visa veida pārapdrošināšanas darbībām atbilstoši pieteikuma iesniedzēja pieprasījumam. Licences pieteikumu izskata, ņemot vēra darbības plānu, kas iesniegts saskaņā ar 6. panta b) apakšpunktu un 11. pantu, un visu nosacījumu izpildi, kurus licences saņemšanai noteikusi tā dalībvalsts, kurā licence tiek pieprasīta. 5. pants – Pārapdrošināšanas uzņēmuma forma 1. Piederības dalībvalsts pieprasa, lai katram pārapdrošināšanas uzņēmumam, kas iesniedzis licences pieteikumu, būtu viena no I pielikumā minētajām uzņēmējdarbības formām. Pārapdrošināšanas uzņēmumam var būt arī Eiropas uzņēmējsabiedrības (SE) forma Padomes Regulas (EK) Nr. 2157/2001 nozīmē[33]. 2. Dalībvalstis vajadzības gadījumā var izveidot uzņēmumus saskaņā ar jebkuru publisko tiesību formu, ja to mērķis ir veikt pārapdrošināšanas darījumus saskaņā ar nosacījumiem, kas ir līdzvērtīgi nosacījumiem, ar kuriem darbojas uzņēmumi, kurus regulē privāttiesības; 6. pants - Nosacījumi Piederības dalībvalsts pārapdrosināšanas uzņēmumiem, kas vēlas iegūt licenci, nosaka šādas prasības: a) ierobežot savu darbību ar pārapdrošināšanas darījumiem un ar tiem saistītām darbībām; tas var ietvert arī pārvaldītājsabiedrības funkciju un darbības attiecībā uz finanšu nozares darbībām Direktīvas 2002/87/EK 2. panta 8. punkta nozīmē[34]; b) iesniegt darbības plānu saskaņā ar 11. pantu; c) izveidot minimālo garantiju fondu, kas paredzēts 40. panta 2. punktā; d) tie efektīvi jāvada personām ar labu reputāciju un attiecīgu profesionālo kvalifikāciju vai pieredzi. 7. pants – Ciešas attiecības 1. Ja starp pārapdrošināšanas uzņēmumu un citām fiziskām vai juridiskām personām pastāv ciešas attiecības, kompetentās iestādes piešķir licenci tikai tad, ja šīs attiecības nekavē kompetentajām iestādēm efektīvi veikt to uzraudzības funkcijas. Kompetentās iestādes atsaka licences piešķiršanu, ja trešās valsts normatīvie un administratīvie akti, kas regulē to fizisko vai juridisko personu darbību, ar kurām pārapdrošināšanas uzņēmumam ir ciešas attiecības, vai grūtības šo tiesību aktu īstenošanā kavē kompetento iestāžu uzraudzības funkciju efektīvu veikšanu. 2. Kompetentās iestādes pieprasa, lai pārapdrošināšanas uzņēmumi pastāvīgi sniegtu tiem informāciju, ko tās pieprasa, lai uzraudzītu 1. punktā minēto nosacījumu izpildi. 8. pants – Pārapdrošināšanas uzņēmuma galvenais birojs Dalībvalstis pieprasa, lai pārapdrošināšanas uzņēmumu galvenie biroji atrastos tajā pašā dalībvalstī, kur ir to juridiskā adrese. 9. pants – Polišu nosacījumi un prēmiju lielumi 1. Šī direktīva neliedz dalībvalstīm paturēt spēkā vai ieviest normatīvos vai administratīvos aktus, kas liek apstiprināt statūtus un dibināšanas dokumentus, kā arī iesniegt citus dokumentus, kuri vajadzīgi uzraudzības īstenošanai. 2. Dalībvalstis tomēr nedrīkst pieņemt noteikumus, kas liek iepriekš apstiprināt vai regulāri darīt zināmus vispārīgos un īpašos pārapdrošināšanas nosacījumus, prēmiju lielumus, veidlapas un citus iespiedu dokumentus, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar uzņēmumiem, kas veic cesiju vai retrocesiju. 10. pants – Tirgus ekonomiskās vajadzības Dalībvalstis nedrīkst paredzēt, ka, izskatot licences pieteikumu, tiek ņemtas vērā tirgus ekonomiskās vajadzības. 11. pants – Darbības plāns 1. Darbības plānā, kas minēts 6. panta b) apakšpunktā, jābūt datiem vai liecībām par: (a) riskiem, kurus pārapdrošināšanas uzņēmums paredz apdrošināt; (b) pārapdrošināšanas līgumu veidiem, kurus pārapdrošināšanas uzņēmums vēlas noslēgt ar cedentiem; (c) galvenajiem retrocesijas principiem; (d) minimālā garantiju fonda struktūru; (e) aprēķiniem par izdevumiem, kas saistīti ar administratīvo dienestu izveidošanu un darījumu drošību, kā arī finanšu līdzekļiem, no kuriem paredzēts tos segt. 2. Papildus 1. punktā noteiktajām prasībām, darbības plānā pirmajiem trīs finanšu gadiem jānorāda: (a) aprēķini par pārvaldības izdevumiem, kas nav dibināšanas izmaksas, proti, kārtējie vispārējie izdevumi un komisijas; (b) aprēķini par prēmijām vai maksājumu un prasījumu aprēķini; (c) paredzamā bilance; (d) finanšu avotu aprēķini, kas paredzēti apdrošināšanas saistību segšanai un maksātspējas normas nodrosināšanai. 12. pants – Akcionāri un dalībnieki, kuriem ir būtiska līdzdalība Dalībvalstu kompetentās iestādes nepiešķir uzņēmumam licenci darījumu uzsākšanai pārapdrošināšanas jomā, iekams tās nav informētas par to, kas ir tiešie vai netiešie akcionāri vai dalībnieki, kuriem ir būtiska līdzdalība, un par šīs līdzdalības apjomu, neatkarīgi no tā, vai tās ir fiziskas vai juridiskas personas. Kompetentās iestādes licenci atsaka, ja, ņemot vērā vajadzību nodrošināt pārapdrošināšanas uzņēmuma stabilu un saimniecisku vadību, tās neapmierina minēto akcionāru vai dalībnieku kvalifikācija. 13. pants – Atteikums piešķirt licenci Visi lēmumi atteikt licenci precīzi jāpamato un jāpaziņo attiecīgajam uzņēmumam. Katra dalībvalsts saskaņā ar 53. pantu paredz tiesības atteikuma gadījumā griezties tiesā. Šādas tiesības paredz arī tādā gadījumā, ja kompetentās iestādes sešu mēnešu laikā pēc tā saņemšanas nav izskatījušas pieteikumu piešķirt licenci. 14. pants – Iepriekšējas konsultācijas ar citu dalībvalstu kompetentajām iestādēm 1. Pirms licences piešķiršanas pārapdrošināšanas uzņēmumam jākonsultējas ar citu iesaistīto dalībvalstu kompetentajām iestādēm, ja pārapdrošināšanas uzņēmums ir: a) meitasuzņēmums apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmumam, kas licencēts citā dalībvalstī; vai b) meitasuzņēmums uzņēmumam, kas ir mātesuzņēmums apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmumam, kas licencēts citā dalībvalstī; vai c) uzņēmums, kuru kontrolē viena un tā pati fiziska vai juridiska persona, kas kontrolē apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmumu, kas licencēts citā dalībvalstī. 2. Pirms licences piešķiršanas pārapdrošināšanas uzņēmumam jākonsultējas ar citu iesaistīto dalībvalstu kompetentajām iestādēm, kuras ir atbildīgas par kredītiestāžu vai ieguldījumu sabiedrību uzraudzību, ja pārapdrošināšanas uzņēmums ir: a) meitasuzņēmums Kopienā licencētai kredītiestādei vai ieguldījumu sabiedrībai; vai b) meitasuzņēmums uzņēmumam, kas ir mātesuzņēmums Kopienā licencētai kredītiestādei vai ieguldījumu sabiedrībai; vai c) uzņēmums, kuru kontrolē viena un tā pati fiziska vai juridiska persona, kas kontrolē Kopienā licencētu kredītiestādi vai ieguldījumu sabiedrību. 3. Attiecīgās kompetentās iestādes, kas minētas 1. un 2. punktā, jo īpaši konsultē apspriežas viena ar otru, novērtējot akcionāru piemērotību un tās pašas uzņēmumu grupas cita uzņēmuma vadībā iesaistīto vadītāju reputāciju un pieredzi. Tās informē viena otru par visiem apstākļiem, kas attiecas uz akcionāru piemērotību un vadītāju reputāciju un pieredzi un kas ir svarīga citām kompetentajām iestādēm, kuras nodarbojas ar licenču piešķiršanu, kā arī darbības nosacījumu izpildes pastāvīgu novērtējumu. III sadaļa - Nosacījumi, kas regulē pārapdrošināšanu 1. nodaļa - Finanšu uzraudzības principi un metodes 1. IEDAļA – KOMPETENTāS IESTāDES UN VISPāRēJIE NOTEIKUMI 15. PANTS – KOMPETENTāS IESTāDES UN UZRAUDZīBAS OBJEKTS 1. Par pārapdrošināšanas uzņēmumu finanšu uzraudzību, ieskaitot darījumus, ko tie veic caur filiālēm vai izmantojot pakalpojumu sniegšanas brīvību, atbild vienīgi piederības dalībvalsts. Ja uzņēmējas dalībvalsts kompetentajām iestādēm ir iemesls uzskatīt, ka kāda pārapdrošināšanas uzņēmuma darbības varētu ietekmēt tās finansiālās sistēmas stabilitāti, tās informē kompetentās iestādes pārapdrošināšanas uzņēmuma piederības dalībvalstī. Pēdējās minētās iestādes novērtē pārapdrošināšanas uzņēmuma darbības atbilstību šajā direktīvā paredzētajiem uzraudzības noteikumiem. 2. Finanšu uzraudzībā, kas paredzēta 1. punktā, ietilpst uzdevums pārbaudīt attiecībā uz visu pārapdrošināšanas uzņēmuma darbību tā maksātspēju, tehnisko rezervju nodrošinājumu, ieskaitot matemātiskās rezerves, un aktīvus, no kuriem tās sedz, saskaņā ar piederības dalībvalsts noteikumiem vai praksi, ievērojot Kopienas līmeņa noteikumus. 3. Pārapdrošināšanas uzņēmuma retrocesijas līgumu ar tādu pārapdrošināšanas uzņēmumu, kas licencēts saskaņā ar šo direktīvu, vai ar tādu apdrošināšanas uzņēmumu, kas licencēts saskaņā ar Direktīvu 73/239/EEK vai 2002/83/EK, pārapdrošināšanas uzņēmuma piederības dalībvalsts neatraida uz tādu apsvērumu pamata, kas tieši saistīti ar attiecīgā pārapdrošināšanas uzņēmuma vai attiecīgā apdrošināšanas uzņēmuma finansiālo stabilitāti. 4. Piederības dalībvalsts kompetentās iestādes prasa, lai visiem pārapdrošināšanas uzņēmumiem būtu stabila vadības un grāmatvedības sistēma un piemēroti iekšējās kontroles mehānismi. 16. pants – Citā dalībvalstī reģistrētu filiāļu uzraudzība Filiāles dalībvalsts paredz, ka gadījumos, kad licencētam pārapdrošināšanas uzņēmumam kādā citā dalībvalstī darbojas filiāle, piederības dalībvalsts kompetentās iestādes, informējot filiāles dalībvalsts kompetentās iestādes, pašas vai ar šim nolūkam ieceltu personu starpniecību var uzņēmuma teritorijā pārbaudīt uzņēmuma finanšu uzraudzības īstenošanai vajadzīgo informāciju. Filiāles dalībvalsts iestādes var piedalīties šajā pārbaudē. 17. pants – Grāmatvedības, uzraudzības un statistikas informācija: uzraudzības pilnvaras 1) Katra dalībvalsts prasa, lai visi pārapdrošināšanas uzņēmumi, kuru galvenie biroji atrodas tās teritorijā, sagatavotu gada pārskatus par savu finanšu stāvokli un maksātspēju, ietverot visus darījumu veidus. 2) Dalībvalstis prasa, lai pārapdrošināšanas uzņēmumi, kam galvenais birojs atrodas to teritorijā, regulāri iesniegtu uzraudzības īstenošanai vajadzīgos pārskatus un statistikas dokumentus. Kompetentās iestādes nodrošina cita citai dokumentus un apmainās ar uzraudzībai noderīgu informāciju. 3) Katra dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai kompetentajām iestādēm nodrošinātu pilnvaras un līdzekļus, kas vajadzīgi to pārapdrošināšanas uzņēmumu darbības uzraudzībai, kam galvenais birojs reģistrēts tās teritorijā, ieskaitot darbības, kas notiek ārpus tās teritorijas. Tiem jābūt tādiem, lai kompetentās iestādes spētu: a) sīki izpētīt pārapdrošināšanas uzņēmuma stāvokli un visus darījumus, cita starpā, vācot informāciju vai pieprasot iesniegt pārapdrošināšanas un retrocesijas darījumu dokumentus un veicot pārbaudes uz vietas pārapdrošināšanas uzņēmuma teritorijā; b) noteikt attiecībā uz pārapdrošināšanas uzņēmumu, tā direktoriem vai vadītājiem, vai personām, kas to kontrolē, piemērotus un nepieciešamus pasākumus, lai nodrošinātu šāda pārapdrošināšanas uzņēmuma darbības atbilstību normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, kas pārapdrošināšanas uzņēmumam jāievēro katrā dalībvalstī; c) nodrošināt šo pasākumu izpildi, vajadzības gadījumā piespiedu kārtā un attiecīgā gadījumā izmantojot tiesas palīdzību. Dalībvalstis var paredzēt noteikumus par to, kā kompetentās iestādes iegūst informāciju par līgumiem, kas atrodas pie starpniekiem. 18. pants – Portfeļa nodošana Katra dalībvalsts saskaņā ar saviem tiesību aktiem ļauj pārapdrošināšanas uzņēmumiem, kuru galvenais birojs atrodas tās teritorijā, pilnīgi vai daļēji nodot līgumu portfeli, ieskaitot tādus, kas noslēgti, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, Kopienā reģistrētam cesionāram, ja piederības dalībvalsts kompetentās iestādes apliecina, ka tam pēc portfeļa nodošanas ir nepieciešamā maksātspējas norma, kas minēta 3. nodaļā. 2. iedaļa – Būtiska līdzdalība 19. PANTS - IEGāDE Dalībvalstis prasa, lai tiklab fiziskas, kā juridiskas personas, kas paredzējušas tiešu vai netiešu būtisku līdzdalību kādā pārapdrošināšanas uzņēmumā, vispirms informētu piederības dalībvalsts kompetentās iestādes par šīs līdzdalības lielumu. Šāda persona tāpat informē piederības dalībvalsts kompetentās iestādes par to, vai tā plāno palielināt būtisko līdzdalību tiktāl, lai tai piederošā balsstiesību vai kapitāla daļa sasniegtu vai pārsniegtu 20 %, 33 % vai 50 % vai apdrošināšanas uzņēmums kļūtu par tās meitas uzņēmumu. Piederības dalībvalsts kompetentās iestādes trīs mēnešu laikā no pirmajā daļā norādītā paziņojuma saņemšanas dienas var iebilst pret šādu plānu, ja, ņemot vērā vajadzību nodrošināt attiecīgā pārapdrošināšanas uzņēmuma pareizu un piesardzīgu vadību, tās neapmierina pirmajā daļā minētās personas kvalifikācija. Ja tās neiebilst pret minēto plānu, tās var noteikt galīgo termiņu tā īstenošanai. 20. pants – Iegāde, ko veic finanšu uzņēmumi Ja 19. pantā minētās būtiskās līdzdalības ieguvējs ir apdrošināšanas uzņēmums, pārapdrošināšanas uzņēmums, kredītiestāde vai ieguldījumu sabiedrība, kas licencēta kādā citā dalībvalstī, vai šāda uzņēmuma mātesuzņēmums, vai fiziska vai juridiska persona, kas kontrolē šo uzņēmumu, un ja šādas iegādes rezultātā tas uzņēmums, kurā ieguvējs gatavojas iegūt būtisku līdzdalību, kļūst par ieguvēja meitasuzņēmumu vai nonāk tā kontrolē, iegūšana jānovērtē, iepriekš apspriežoties, kā noteikts 14. pantā. 21. pants - Atsavināšana Dalībvalstis prasa, lai tiklab fiziskas, kā juridiskas personas, kas paredzējušas tieši vai netieši pārdot būtisku līdzdalību kādā pārapdrošināšanas uzņēmumā, vispirms informētu piederības dalībvalsts kompetentās iestādes par šīs līdzdalības lielumu. Šāda persona tāpat informē kompetentās iestādes, ja tā plāno samazināt savu būtisko līdzdalību tā, ka tai piederošā balsstiesību vai kapitāla daļa kļūtu mazāka nekā 20 %, 33 % vai 50 % vai pārapdrošināšanas uzņēmums pārstātu būt tās meitasuzņēmums. 22. pants – Kompetentās iestādes informēšana, ko veic pārapdrošināšanas uzņēmums Pārapdrošināšanas uzņēmumi, tiklīdz tiem tas kļūst zināms, informē savu piederības dalībvalstu kompetentās iestādes par jebkuras līdzdalības iegūšanu vai atsavināšanu, kas rada daļu palielināšanos virs kāda no 19. un 21. pantā minētajiem sliekšņa līmeņiem vai samazināšanos zemāk par tiem. Vismaz reizi gadā tās dara kompetentajām iestādēm zināmus akcionāru un dalībnieku vārdus, kuriem pieder būtiska līdzdalība, un šādas līdzdalības lielumu, kas norādīts, piemēram, informācijā, ko saņem akcionāru vai dalībnieku gada pilnsapulce, vai kas apliecina atbilstību noteikumiem, ko piemēro fondu biržu sarakstos iekļautiem uzņēmumiem. 23. pants – Būtiska līdzdalība: kompetentās iestādes pilnvaras Ja 19. pantā minēto personu ietekme var kaitēt pārapdrošināšanas uzņēmuma stabilai un pārdomātai vadībai, piederības dalībvalstu kompetentās iestādes veic atbilstīgus pasākumus, lai labotu šo stāvokli. Šādi pasākumi var būt, piemēram, rīkojumi, sankcijas pret direktoriem un vadītājiem vai attiecīgajiem akcionāriem vai dalībniekiem piederošajām daļām atbilstīgo balsstiesību atcelšana. Līdzīgus pasākumus piemēro fiziskām vai juridiskām personām, kas neievēro pienākumu savlaicīgi sniegt informāciju, kas noteikta 19. pantā. Ja līdzdalība ir iegūta pretēji kompetento iestāžu iebildumam, dalībvalstis neatkarīgi no visām citām sankcijām, kas jāpieņem, paredz vai nu atbilstīgo balsstiesību atcelšanu, vai balsojuma atzīšanu par nederīgu, vai arī iespēju to anulēt. 3. iedaļa – Dienesta noslēpums un informācijas apmaiņa 24. PANTS - PIENāKUMS 1. Dalībvalstis nodrošina, ka visām personām, kas strādā vai strādājušas kompetentajās iestādēs, kā arī revidentiem un ekspertiem, kas strādā kompetento iestāžu interesēs, ir pienākums glabāt dienesta noslēpumu. Tas nozīmē, ka konfidenciālu informāciju, ko tās var saņemt, pildot pienākumus, nedrīkst izpaust nevienai personai vai iestādei, izņemot pārskata vai apkopojuma formā tā, ka nav iespējams atpazīt konkrētus pārapdrošināšanas uzņēmumus, izņemot gadījumus, uz kuriem attiecas krimināltiesības. 2. Tomēr, ja pārapdrošināšanas uzņēmumu atzīst par maksātnespējīgu vai likvidējamu, konfidenciālu informāciju, kas neattiecas uz trešām personām, kuras iesaistītas mēģinājumos labot pārapdrošināšanas uzņēmuma stāvokli, var izpaust, izskatot civillietas vai komerclietas. 25. pants - Informācijas apmaiņa starp dalībvalstu kompetentajām iestādēm Direktīvas 24. pants neliedz dažādu dalībvalstu kompetentajām iestādēm apmainīties ar informāciju saskaņā ar direktīvām, kas attiecas uz pārapdrošināšanas uzņēmumiem. Uz šādu informāciju attiecas dienesta noslēpuma nosacījumi, kā paredzēts 24. pantā. 26. pants – Sadarbības līgumi ar trešām valstīm Sadarbības līgumus, kas paredz dalīties informācijā ar trešo valstu kompetentajām iestādēm vai ar trešo valstu iestādēm vai struktūrām, kas noteiktas 28. panta 1. un 2. punktā, dalībvalstis var slēgt tikai tad, ja uz sniedzamo informāciju attiecas dienesta noslēpuma nosacījumu garantijas, kas ir vismaz līdzvērtīgas tām, kas minētas šajā iedaļā. Šādai informācijas apmaiņai jābūt vērstai uz minēto iestāžu vai struktūru uzraudzības pienākuma izpildi. Ja informācija ir nākusi no citas dalībvalsts, to nedrīkst izpaust bez skaidras to kompetento iestāžu piekrišanas, kas to sniegušas, un to drīkst izpaust tikai tiem nolūkiem, kam šīs iestādes devušas piekrišanu. 27. pants – Konfidenciālas informācijas izmantošana Kompetentās iestādes, kas saņem konfidenciālu informāciju saskaņā ar 24. un 25. pantu, drīkst to izmantot vienīgi savu uzdevumu izpildē: a) pārbaudot, vai ir izpildīti nosacījumi, kas reglamentē darbības sākšanu pārapdrošināšanas jomā, un atvieglojot šādas uzņēmējdarbības uzraudzību, jo īpaši attiecībā uz tehnisko rezervju, maksātspējas normas un administratīvo un grāmatvedības procedūru uzraudzību, kā arī iekšējās kontroles mehānismu, b) uzliekot sankcijas, c) sakarā ar kāda kompetentās iestādes lēmuma pārsūdzēšanu administratīvā kārtā vai d) tiesvedībā, ko sāk saskaņā ar 53. pantu vai īpašiem noteikumiem, kuri paredzēti šajā direktīvā un citās direktīvās, kas attiecas uz apdrošināšanas un pārapdrošināšanas uzņēmumiem. 28. pants – Informācijas apmaiņa ar citām iestādēm 1. Direktīvas 24. līdz 27. panta noteikumi neliedz apmainīties ar informāciju kādas dalībvalsts divām vai vairākām kompetentajām iestādēm vai dalībvalstu starpā apmainīties ar informāciju starp kompetentajām iestādēm un: a) iestādēm, kas atbild par kredītiestāžu un citu finanšu organizāciju valsts uzraudzību, un iestādēm, kas atbild par finanšu tirgu uzraudzību, b) struktūrām, kas iesaistītas apdrošināšanas un pārapdrošināšanas uzņēmumu likvidēšanā, bankrota procedūrā un tamlīdzīgās procedūrās, un c) personām, kas atbild par likumā noteikto revīziju apdrošināšanas uzņēmumos, pārapdrošināšanas uzņēmumos un citās finanšu iestādēs, veicot uzraudzības uzdevumus vai izpaužot struktūrām, kas vada piespiedu likvidācijas procesu vai garantiju fondu, informāciju, kas ir vajadzīga to pienākumu izpildei. Uz informāciju, ko šīs iestādes, struktūras un personas saņem, attiecas dienesta noslēpuma nosacījumi, kā norādīts 24. pantā. 2. Neatkarīgi no 24. līdz 27. panta noteikumiem dalībvalstis var atļaut informācijas apmaiņu starp kompetentajām iestādēm un: a) iestādēm, kas atbild par pārapdrošināšanas uzņēmumu likvidēšanā, bankrota procedūrā un tamlīdzīgās procedūrās iesaistīto struktūru pārraudzību, vai b) iestādēm, kuras atbild par to personu pārraudzību, kas veic likumā noteikto grāmatvedības dokumentu revīziju apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmumos, kredītiestādēs, ieguldījumu sabiedrībās un citās finanšu iestādēs, vai c) neatkarīgiem apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmumu aktuāriem, kas veic šo uzņēmumu juridisko uzraudzību, un struktūrām, kas pārrauga šos aktuārus. Dalībvalstis, kuras izmanto pirmajā daļā paredzēto iespēju, pieprasa vismaz šādu nosacījumu izpildi: a) šī informācija ir izmantojama, lai veiktu pirmajā daļā minēto pārraudzību vai juridisko uzraudzību; b) uz šādu informāciju attiecas dienesta noslēpuma nosacījumi, kā paredzēts 24. pantā; c) ja informācija ir nākusi no citas dalībvalsts, to nedrīkst izpaust bez skaidras to kompetento iestāžu piekrišanas, kas to sniegušas, un to attiecīgā gadījumā drīkst izpaust tikai tiem nolūkiem, kam šīs iestādes devušas piekrišanu. Dalībvalstis paziņo Komisijai un pārējām dalībvalstīm to iestāžu, personu un struktūru nosaukumus, kas drīkst saņemt informāciju saskaņā ar šo punktu. 2. Neatkarīgi no 24. līdz 27. panta noteikumiem dalībvalstis nolūkā stiprināt finanšu sistēmas stabilitāti, tostarp tās vienotību, var atļaut informācijas apmaiņu starp kompetentajām iestādēm un iestādēm vai struktūrām, kas saskaņā ar tiesību aktiem ir atbildīgas par uzņēmējdarbības pārkāpumu atklāšanu un izmeklēšanu. Dalībvalstis, kuras izmanto pirmajā daļā paredzēto iespēju, pieprasa vismaz šādu nosacījumu izpildi: a) šī informācija ir paredzēta pirmajā daļā minētā uzdevuma veikšanai; b) uz šādu informāciju attiecas dienesta noslēpuma nosacījumi, kā paredzēts 24. pantā; c) ja informācija ir nākusi no citas dalībvalsts, to nedrīkst izpaust bez skaidras to kompetento iestāžu piekrišanas, kas to sniegušas, un to drīkst izpaust tikai tiem nolūkiem, kam šīs iestādes devušas piekrišanu. Ja dalībvalstī iestādēm vai struktūrām, kas minētas pirmajā daļā, atklāšanas vai izmeklēšanas uzdevumu palīdz pildīt tādas personas, kas šim nolūkam norīkotas, ņemot vērā viņu īpašo kompetenci, bet kas nestrādā valsts sektorā, uz šādām personām drīkst attiecināt pirmajā daļā paredzēto informācijas apmaiņas iespēju ar otrajā daļā paredzētajiem nosacījumiem. Lai īstenotu otrās daļas pēdējā ievilkuma noteikumus, pirmajā daļā minētās iestādes vai struktūras kompetentajām iestādēm, kas sniegušas attiecīgo informāciju, paziņo to personu vārdus un precīzus pienākumus, kam tā ir jāsūta. Dalībvalstis paziņo Komisijai un pārējām dalībvalstīm to iestāžu un struktūru nosaukumus, kas drīkst saņemt informāciju saskaņā ar šo punktu. 29. pants – Informācijas nodošana centrālajām bankām un monetārajām iestādēm Šī iedaļa neliedz kompetentajai iestādei darīt zināmu centrālajām bankām un citām struktūrām ar līdzīgu funkciju kā monetārām iestādēm, un attiecīgā gadījumā citām valsts iestādēm, kas ir atbildīgas par norēķinu sistēmu pārraudzību, to uzdevumu izpildei paredzētu informāciju. Tā arī neliedz šīm iestādēm vai struktūrām paziņot kompetentajām iestādēm šādu informāciju, kas tām var būt vajadzīga 27. panta noteikumu izpildei. Uz šādu informāciju attiecas dienesta noslēpuma nosacījumi, kā paredzēts šajā iedaļā. 30. pants – Informācijas atklāšana valsts pārvaldes institūcijām, kas ir atbildīgas par tiesību aktiem finanšu jomā Neatkarīgi no 24. un 27. panta dalībvalstis atbilstīgi likumā paredzētiem noteikumiem drīkst atļaut sniegt noteiktu informāciju citām valsts pārvaldes struktūrām, kuras ir atbildīgas par tiesību aktiem kredītiestāžu, finanšu iestāžu, ieguldījumu pakalpojumu un apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmumu uzraudzības jomā, un inspektoriem, kas rīkojas minēto struktūru uzdevumā. Tomēr šādu informāciju drīkst izpaust vienīgi tad, ja tas vajadzīgs piesardzīgai uzraudzībai. Dalībvalstis tomēr nosaka, ka informāciju, ko saņem saskaņā ar 25. pantu un 28. panta 1. punktu vai iegūst 16. pantā minētajās pārbaudēs uz vietas, nekādā gadījumā nedrīkst izpaust šajā punktā minētajos apstākļos citādi, kā vien ar to kompetento iestāžu nepārprotamu piekrišanu, kuras šo informāciju sniegušas, vai ar tās dalībvalsts kompetento iestāžu nepārprotamu piekrišanu, kurā veikta pārbaude uz vietas. 4. iedaļa – Revidentu pienākumi 31. PANTS – REVIDENTU PIENāKUMI 1. Dalībvalstis paredz vismaz to, lai ikvienai personai, kura ir pilnvarota saskaņā ar Padomes Direktīvu 84/253/EEK[35] un pārapdrošināšanas uzņēmumā pilda Padomes Direktīvas 78/660/EEK[36] 51. pantā, Padomes Direktīvas 83/349/EEK 37. pantā vai Padomes Direktīvas 85/611/EEK[37] 31. pantā aprakstīto uzdevumu vai jebkuru citu likumā paredzētu uzdevumu, būtu pienākums nekavējoties ziņot kompetentajām iestādēm par jebkuru tādu viņas uzdevuma izpildes gaitā atklājušos faktu vai lēmumu saistībā ar šo pārapdrošināšanas uzņēmumu, kas var: a) būtiski pārkāpt normatīvos vai administratīvos aktus, kuri paredz nosacījumus, kas reglamentē licencēšanu, vai kuri īpaši reglamentē apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas uzņēmumu darbību, vai b) ietekmēt pārapdrošināšanas uzņēmuma darbības nepārtrauktību, vai c) būt pamatā atteikumam apstiprināt grāmatvedības datus vai atrunām. Šai personai tāpat ir pienākums ziņot par jebkuriem faktiem vai lēmumiem, kas, viņai pildot pirmajā daļā aprakstīto uzdevumu, atklājušies kādā uzņēmumā, kam ir no kontroles attiecībām izrietošas ciešas attiecības ar to pārapdrošināšanas uzņēmumu, kurā šī persona pilda iepriekš minēto uzdevumu. 2) Šā panta 1. punktā minēta fakta vai lēmuma atklāšana kompetentajām iestādēm, ko veic personas, kas pilnvarotas saskaņā ar Direktīvu 84/253/EEK, nav nekādu informācijas izpaušanas ierobežojumu pārkāpums, kuri noteikti līgumā vai normatīvos un administratīvos aktos, un neuzliek šīm personām nekāda veida atbildību. 2. nodaļa - Noteikumi par tehniskajām rezervēm 32. pants – Tehnisko rezervju veidošana 1) Piederības dalībvalsts visiem pārapdrošināšanas uzņēmumiem nosaka prasību izveidot visai to darbībai pietiekamas tehniskās rezerves. Šo tehnisko rezervju apjomu nosaka saskaņā ar Direktīvas 91/674/EEK noteikumiem. Vajadzības gadījumā piederības dalībvalsts var noteikt konkrētākus noteikumus saskaņā ar Direktīvas 2002/83/EK 20. pantu. 2) Dalībvalstis nepatur un neievieš sistēmu, kurā paredzēta bruto rezervēšana, kas pieprasa aktīvu ieķīlāšanu nenopelnīto prēmiju un atlikto apdrošināšanas atlīdzības prasību segšanai, ja pārapdrošinātājs ir pārapdrošināšanas uzņēmums, kas licencēts saskaņā ar šo direktīvu, vai apdrošināšanas uzņēmums, kas licencēts saskaņā ar Direktīvu 73/239/EEK vai Direktīvu 2002/83/EK. 3) Ja piederības dalībvalsts atļauj nodrošināt tehniskās rezerves ar prasījumiem pret pārapdrošinātājiem, kas nav licencēti saskaņā ar šo direktīvu, vai pret apdrošināšanas uzņēmumiem, kas nav licencēti saskaņā ar Direktīvu 73/239/EEK vai Direktīvu 2002/83/EK, tā nosaka atļauto procentuālo attiecību. 33. pants - Izlīdzināšanas rezerves 1. Piederības dalībvalstis prasa, lai visi pārapdrošināšanas uzņēmumi, kas pārapdrošina Direktīvas 73/239/EEK pielikuma A punkta 14. nozarē iekļautus riskus, izveidotu izlīdzināšanas rezerves, no kurām kompensēt tehnisko rezervju deficītu vai prasījumus, kas pārsniedz vidējo finanšu gada apjomu šajā noz