[pic] | EIROPAS KOMISIJA | Briselē, 12.5.2010 COM(2010) 239 galīgā redakcija 2010/0135 (NLE) Priekšlikums PADOMES LĒMUMS par euro ieviešanu Igaunijā 2011. gada 1. janvārī PASKAIDROJUMA RAKSTS PRIEKŠLIKUMA KONTEKSTS Padome 1998. gada 3. maijā nolēma, ka Beļģija, Vācija, Spānija, Francija, Īrija, Itālija, Luksemburga, Nīderlande, Portugāle, Austrija un Somija ir izpildījušas nepieciešamos nosacījumus euro ieviešanai 1999. gada 1. janvārī. Dānija un Apvienotā Karaliste izmantoja iespēju nepievienoties, tāpēc Padome šīs valstis nevērtēja. Grieķiju un Zviedriju Padome atzina par dalībvalstīm ar izņēmuma statusu. 2000. gada 19. jūnijā Padome nolēma, ka Grieķija ir izpildījusi nepieciešamos nosacījumus, lai ieviestu euro 2001. gada 1. janvārī. Saskaņā ar attiecīgā Pievienošanās akta 4. pantu valstis, kas Eiropas Savienībai pievienojās 2004. gada 1. maijā (Čehija, Igaunija, Kipra, Latvija, Lietuva, Ungārija, Malta, Polija, Slovēnija un Slovākija), ir dalībvalstis ar izņēmuma statusu. 2006. gada 11. jūlijā Padome nolēma, ka Slovēnija ir izpildījusi nepieciešamos nosacījumus, lai ieviestu euro 2007. gada 1. janvārī. Saskaņā ar attiecīgā Pievienošanās akta 5. pantu Bulgārija un Rumānija, kas pievienojās Eiropas Savienībai 2007. gada 1. janvārī, ir dalībvalstis ar izņēmuma statusu. 2007. gada 10. jūlijā Padome nolēma, ka Kipra un Malta ir izpildījušas nepieciešamos nosacījumus, lai ieviestu euro 2008. gada 1. janvārī. 2008. gada 8. jūlijā Padome nolēma, ka Slovākija ir izpildījusi nepieciešamos nosacījumus, lai ieviestu euro 2009. gada 1. janvārī. Saskaņā ar 140. panta 1. punktu Līgumā par Eiropas Savienības darbību (turpmāk — Līgums) vismaz reizi divos gados vai arī pēc dalībvalsts ar izņēmuma statusu pieprasījuma Komisija un Eiropas Centrālā banka sniedz ziņojumus Padomei par panākumiem, ko dalībvalstis ar izņēmuma statusu ir guvušas, pildot savas saistības attiecībā uz ekonomiskās un monetārās savienības izveidi. Ņemot vērā savu un ECB ziņojumu, Komisija saskaņā ar Līguma 140. panta 2. punktā noteikto kārtību var iesniegt Padomei priekšlikumu Padomes lēmumam atcelt to dalībvalstu izņēmuma statusu, kas ir izpildījušas nepieciešamos nosacījumus. 2008. gada maijā iepriekšējā Komisija un ECB pieņēma periodiskos konverģences ziņojumus. Dānija un Apvienotā Karaliste nav izteikušas vēlēšanos ieviest euro. Tādēļ 2010. gada konverģences ziņojums attiecas vienīgi uz šādām deviņām dalībvalstīm ar izņēmuma statusu – Bulgāriju, Čehiju, Igauniju, Latviju, Lietuvu, Ungāriju, Poliju, Rumāniju un Zviedriju. Komisijas 2010. gada konverģences ziņojumu Kolēģija pieņēma 2010. gada 12. maijā. ECB savu ziņojumu pieņēma 12. maijā. Ziņojumos ir analizēta valstu tiesību aktu, jo īpaši katras nacionālās centrālās bankas statūtu atbilstība Līguma 130. un 131. pantam un ECBS un ECB statūtiem. Tāpat ziņojumos ir pārbaudīts, vai ir sasniegts augsts ilgtspējīgas konverģences līmenis, analizējot konverģences kritēriju izpildi, un ņemti vērā vairāki citi Līguma 140. panta 1. punkta pēdējā daļā noteiktie faktori. Komisija savā konverģences ziņojumā norāda, ka no vērtētajām dalībvalstīm vienīgi Igaunija ir izpildījusi euro ieviešanai nepieciešamos nosacījumus. Pamatojoties uz savu un ECB ziņojumu, Komisija ir pieņēmusi pievienoto priekšlikumu Padomes lēmumam par Igaunijas izņēmuma statusa atcelšanu no 2011. gada 1. janvāra. APSPRIEŠANĀS REZULTĀTI AR IEINTERESĒTAJĀM PERSONĀM UN IETEKMES NOVĒRTĒJUMS Ekonomikas un finanšu komitejā un ECOFIN/Eurogrupā dažādu pozīciju ietvaros notiek regulāras apspriedes ar dalībvalstīm par tajās risināmajiem ekonomikas politikas uzdevumiem. Tajās ietilpst neoficiālas apspriedes par jautājumiem, kas tieši saistīti ar priekšdarbiem attiecībā uz eventuālo pievienošanos euro zonai (tai skaitā valūtas maiņas kursa politiku). Dialogs ar akadēmiskās vides pārstāvjiem un citām ieinteresētajām grupām norisinās konferenču/semināru veidā un pēc ad-hoc principa. Ekonomikas procesus euro zonā un dalībvalstīs vērtē atbilstīgi vairākām ekonomikas politikas koordinācijas un uzraudzības procedūrām (īpaši saskaņā ar Līguma 121. pantu), kā arī Komisijai pastāvīgi uzraugot un analizējot procesus katrā valstī atsevišķi un euro zonā kopumā (iekļaujot prognozes, regulāras publikāciju sērijas, devumu Ekonomikas un finanšu komitejā un ECOFIN/Eurogrupā). Ievērojot proporcionalitātes principu un iepriekšējo praksi, Komisija ierosina neveikt oficiālu ietekmes novērtēšanu. PRIEKŠLIKUMA JURIDISKIE ASPEKTI Juridiskais pamats Šā priekšlikuma juridiskais pamats ir Līguma 140. panta 2. punkts, kas nosaka kārtību, kādā pieņem Padomes lēmumu par euro ieviešanu attiecīgajās dalībvalstīs un to izņēmuma statusa atcelšanu. Padome pieņem lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma, pēc tam, kad ir apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, pēc pārrunām Eiropadomē un pēc tam, kad ir saņemts to Padomes locekļu kvalificētā vairākuma ieteikums, kas pārstāv dalībvalstis, kuru naudas vienība ir euro. Subsidiaritāte un proporcionalitāte Priekšlikums ir Savienības ekskluzīvā kompetencē. Tāpēc subsidiaritātes principu nepiemēro. Šī iniciatīva ir samērīga ar tās izvirzīto mērķi, tāpēc tā atbilst proporcionalitātes principam. Juridiskā instrumenta izvēle Atbilstīgi Līguma 140. panta 2. punktam lēmums ir vienīgais piemērotais juridiskais instruments. IETEKME UZ BUDŽETU Priekšlikums neietekmē Savienības budžetu. 2010/0135 (NLE) Priekšlikums PADOMES LĒMUMS par euro ieviešanu Igaunijā 2011. gada 1. janvārī EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 140. panta 2. punktu, ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu, ņemot vērā Eiropas Komisijas ziņojumu[1], ņemot vērā Eiropas Centrālās bankas ziņojumu[2], ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu, ņemot vērā Eiropadomes pārrunas, ņemot vērā to Padomes locekļu ieteikumu, kas pārstāv dalībvalstis, kuru naudas vienība ir euro, tā kā: (1) Ekonomikas un monetārās savienības (turpmāk — “EMS”) trešais posms sākās 1999. gada 1. janvārī. Padome 1998. gada 3. maijā sanāksmē Briselē, kurā piedalījās valstu vai valdību vadītāji, nolēma, ka Beļģija, Vācija, Spānija, Francija, Īrija, Itālija, Luksemburga, Nīderlande, Austrija, Portugāle un Somija ir izpildījušas nepieciešamos nosacījumus, lai 1999. gada 1. janvārī ieviestu euro[3]. (2) Ar Lēmumu 2000/427/EK[4] Padome nolēma, ka Grieķija ir izpildījusi nepieciešamos nosacījumus, lai 2001. gada 1. janvārī ieviestu euro. Ar Lēmumu 2006/495/EK[5] Padome nolēma, ka Slovēnija ir izpildījusi nepieciešamos nosacījumus, lai 2007. gada 1. janvārī ieviestu euro. Ar Lēmumu 2007/503/EK[6] un 2007/504/EK[7] Padome nolēma, ka Kipra un Malta ir izpildījušas nepieciešamos nosacījumus, lai 2008. gada 1. janvārī ieviestu euro. Ar Lēmumu 2008/608/EK[8] Padome nolēma, ka Slovākija ir izpildījusi nepieciešamos nosacījumus, lai ieviestu euro. (3) Saskaņā ar 1. punktu Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam (turpmāk — EK līgums) pievienotajā Protokolā par dažiem noteikumiem attiecībā uz Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti Apvienotā Karaliste informēja Padomi, ka tā nav iecerējusi 1999. gada 1. janvārī iekļauties EMS trešajā posmā. Šis paziņojums nav mainīts. Saskaņā ar 1. punktu EK līgumam pievienotajā Protokolā par dažiem noteikumiem attiecībā uz Dāniju un saskaņā ar lēmumu, ko valstu vai valdību vadītāji pieņēma Edinburgā 1992. gada decembrī, Dānija ir informējusi Padomi par savu nodomu nepiedalīties EMS trešajā posmā. Dānija nav pieprasījusi, lai tiktu uzsākta procedūra, kas minēta 140. panta 2. punktā Līgumā par Eiropas Savienības darbību (turpmāk — Līgums). (4) Saskaņā ar Lēmumu 98/317/EK Zviedrijai ir noteikts izņēmuma statuss atbilstīgi Līguma 139. panta 1. punktam. Saskaņā ar 2003. gada Pievienošanās akta[9] 4. pantu Čehijai, Igaunijai, Latvijai, Lietuvai, Ungārijai, Polijai, un Slovākijai ir izņēmuma statuss atbilstīgi Līguma 139. panta 1. punktam. Saskaņā ar 2005. gada Pievienošanās akta[10] 5. pantu Bulgārijai un Rumānijai ir izņēmuma statuss atbilstoši Līguma 139. panta 1. punktam. (5) Eiropas Centrālā banka (turpmāk — “ECB”) tika nodibināta1998. gada 1. jūlijā. Eiropas monetārā sistēma tika aizstāta ar valūtas maiņas mehānismu, kura izveide tika saskaņota Eiropas Padomes 1997. gada 16. jūnija Rezolūcijā par valūtas maiņas mehānisma izveidi ekonomikas un monetārās savienības trešajā posmā[11]. Kārtība, kādā ekonomikas un monetārās savienības trešajā posmā īstenojams valūtas kursa mehānisms ( ERM II ), tika formulēta 2006. gada 16. marta Līgumā starp Eiropas Centrālo banku un ārpus euro zonas dalībvalstu centrālajām bankām, ar ko nosaka ekonomikas un monetārās savienības trešā posma valūtas kursa mehānisma darbības procedūras[12]. (6) Līguma 140. panta 2. punktā noteikta kārtība, kādā tiek atcelts attiecīgo dalībvalstu izņēmuma statuss. Vismaz reizi divos gados vai arī pēc dalībvalsts ar izņēmuma statusu pieprasījuma Komisija un ECB sniedz ziņojumus Padomei atbilstīgi Līguma 140. panta 1. punktā noteiktajai kārtībai. 2010. gada maijā Komisija un ECB pieņēma jaunākos periodiskos konverģences ziņojumus. (7) Dalībvalstu tiesību aktus, ieskaitot valstu centrālo banku statūtus, pēc vajadzības jāpielāgo tā, lai tiktu nodrošināta atbilstība Līguma 130. un 131. pantam un Eiropas Centrālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas statūtiem (turpmāk — “ECBS un ECB statūti”). Komisija un ECB savos ziņojumos sniedz detalizētu novērtējumu par Igaunijas tiesību aktu atbilstību Līguma 130. un 131. pantam un ECBS un ECB statūtiem. (8) Saskaņā ar 1. pantu 13. protokolā par konverģences kritērijiem, kas minēti Līguma 140. pantā, Līguma 140. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā minētais cenu stabilitātes kritērijs ir tas, ka dalībvalstī ir stabilas cenas un vienā gadā pirms novērtējuma vidējais inflācijas līmenis nepārsniedz 1,5 procentu punktus, to samērojot ar, augstākais, tādu triju dalībvalstu datiem, kur cenu stabilitāte ir vislielākā. Lai izvērtētu atbilstību cenu stabilitātes kritērijam, inflācija tiks mērīta, izmantojot saskaņotus patēriņa cenu indeksus (SPCI), kas ir definēti Padomes 1995. gada 23. oktobra Regulā (EK) Nr. 2494/95 par saskaņotajiem patēriņa cenu indeksiem[13]. Lai izvērtētu cenu stabilitāti, dalībvalsts inflācija tiek vērtēta, skatot izmaiņas 12 mēnešu indeksu vidējā aritmētiskajā attiecībā pret iepriekšējā perioda 12 mēnešu vidējo aritmētisko indeksu, rezultātu izsakot procentos. Komisijas un ECB ziņojumos tika ņemta vērā atsauces vērtība, kuru aprēķināja, triju dalībvalstu ar labākajiem rādītājiem cenu stabilitātes ziņā inflācijas līmeņu vidējā aritmētiskā rezultātam pievienojot 1,5 procentu punktus. Aprēķinātā inflācijas atsauces vērtība par viena gada periodu, kas noslēdzās 2010. gada martā, ir 1,0 procenti, un trīs dalībvalstis ar labākajiem darbības rādītājiem attiecībā uz cenu stabilitāti ir Portugāle, Igaunija un Beļģija, to inflācijas rādītājs ir attiecīgi - 0,8 procenti, - 0,7 procenti un – 0,1 procents. Pašreizējos ekonomikas apstākļos, kurus raksturo dziļa vispārējā lejupslīde, virknei valstu saskaroties ar negatīviem inflācijas rādītājiem, šķiet pamatoti no dalībvalstīm ar labākajiem rādītajiem izslēgt valstis, kuru vidējais inflācijas līmenis ievērojami atšķiras no euro zonas vidējā rādītāja (0,3 % 2010. gada martā), tādējādi ievērojot 2004. gada konverģences ziņojuma precedentu, tā kā šo valstu rādītāji pēc būtības nevar tikt uzskatīti par labākajiem attiecībā uz cenu stabilitāti, un to iekļaušana būtiski ietekmētu atsauces vērtību un attiecīgi arī kritērija godīgumu. 2010. gada martā tādējādi tiek izslēgta Īrija, kas ir vienīgā valsts, kuras 12 mēnešu vidējais inflācijas līmenis (-2,3 % 2010. gada martā) ievērojami atšķīrās no euro zonas un citu dalībvalstu inflācijas līmeņa, galvenokārt atspoguļojot dziļo ekonomikas lejupslīdi[14]. (9) Saskaņā ar 2. pantu Līgumam pievienotajā 13. protokolā par konverģences kritērijiem valsts budžeta stabilitātes kritērijs, kas minēts Līguma 140. panta 1. punkta otrajā ievilkumā, ir tāds, ka novērtējuma brīdī uz dalībvalsti neattiecas atbilstīgi Līguma 126. panta 6. punktam pieņemts Padomes lēmums par pārmērīgu budžeta deficītu. (10) Saskaņā ar 3. pantu Līgumam pievienotajā 13. protokolā par konverģences kritērijiem kritērijs dalībai Eiropas monetārās sistēmas valūtas maiņas mehānismā, kas minēts Līguma 140. panta 1. punkta trešajā ievilkumā, ir tāds, ka dalībvalsts vismaz divus gadus pirms novērtējuma bez lielām grūtībām ir ievērojusi paredzētās normālās svārstību robežas Eiropas monetārās sistēmas valūtas maiņas mehānismā ( ERM ). Proti, dalībvalsts šajā laikposmā pēc savas iniciatīvas nav devalvējusi savas valūtas oficiālo maiņas kursu attiecībā pret euro. Kopš 1999. gada 1. janvāra ERM II nodrošina shēmu valūtas maiņas kritērija izpildes izvērtēšanai. Vērtējot šā kritērija izpildi savos ziņojumos, Komisija un ECB ir analizējusi divu gadu periodu, kas noslēdzās 2010. gada 23. aprīlī. (11) Saskaņā ar 4. pantu Līgumam pievienotajā 13. protokolā par konverģences kritērijiem procentu likmju konverģences kritērijs, kas minēts Līguma 140. panta 1. punkta ceturtajā ievilkumā, ir tāds, ka dalībvalsts vidējā nominālā ilgtermiņa aizdevumu procentu likme, kas pirms novērtējuma novērota vienu gadu, nepārsniedz vairāk kā par 2 procentu punktiem likmes, augstākais, trijās dalībvalstīs, kur cenu stabilitāte ir vislielākā. Lai izvērtētu procentu likmju konverģenci, salīdzināšanai tika izmantotas 10 gadu valdības standarta obligāciju procentu likmes. Igaunijai, kas bija viena no dalībvalstīm ar labāko darbības rādītāju attiecībā uz cenu stabilitāti 2010. gada martā, nav saskaņotas valdības ilgtermiņa standarta obligācijas vai līdzīga vērtspapīra, ko varētu izmantot atsauces vērtības aprēķināšanai. Tādējādi, lai, ievērojot protokola tekstu (proti, “augstākais, trijās dalībvalstīs, kur cenu stabilitāte ir vislielākā”), izvērtētu atbilstību procentu likmju kritērijam, Komisija un ECB savos ziņojumos izmantoja atsauces vērtību, ko aprēķināja, balstoties uz abu pārējo dalībvalstu ar labāko darbības rādītāju attiecībā uz cenu stabilitāti nominālo ilgtermiņa procentu likmju vidējo aritmētisko rādītāju, kam pieskaitīti 2 procentu punkti. Saskaņā ar minēto atsauces vērtība par viena gada periodu, kas noslēdzās 2010. gada martā, bija 6,0 procenti, kas ir Portugāles (4,2 %) un Beļģijas (3,8 %) procentu likmju vidējā vērtība. (12) Saskaņā ar 5. pantu Līgumam pievienotajā 13. protokolā par konverģences kritērijiem datus, kas izmantojami, lai izvērtētu atbilstību konverģences kritērijiem, sniedz Komisija. Komisija nodrošināja datus, kas izmantoti šā priekšlikuma sagatavošanai. Komisija sagatavoja budžeta datus pēc dalībvalstu ziņojumu iesniegšanas termiņa 2010. gada 1. aprīlī saskaņā ar Padomes 2009. gada 25. maija Regulu (EK) Nr. 479/2009 par to, kā piemērot Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam pievienoto Protokolu par pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūru. (13) Ņemot vērā Komisijas un ECB ziņojumus par Igaunijas panākumiem, pildot savas saistības attiecībā uz ekonomikas un monetārās savienības izveidi, Komisija ir izdarījusi šādus secinājumus. (a) Igaunijas valsts tiesību akti, tostarp valsts centrālās bankas statūti, atbilst Līguma 130. un 131. pantam un ECBS un ECB statūtiem. (b) Attiecībā uz to, kā Igaunija ir izpildījusi Līguma 140. panta 1. punkta četros ievilkumos minētos konverģences kritērijus, - vidējais inflācijas līmenis Igaunijā viena gada periodā līdz 2010. gada martam saglabājās – 0,7 % apmērā, kas ir krietni mazāk par atsauces vērtību, un, visticamāk, tas būs mazāks par atsauces vērtību arī turpmākajos mēnešos; - uz Igauniju, kuras budžeta deficīts 2009. gadā bija 1,7 % no IKP, neattiecas Padomes lēmums par pārmērīgu valsts budžeta deficītu; - Igaunija piedalās ERM II kopš 2004. gada 28. jūnija; divu gadu periodā, kas noslēdzās 2010. gada 23. aprīlī, Igaunijas krona nav bijusi pakļauta būtiskiem satricinājumiem, un kopš kronas dalības sākuma nav bijušas novirzes no ERM II centrālā kursa; - Igaunijas ļoti zemā valsts parāda līmeņa dēļ nav pieejamas valdības ilgtermiņa standarta obligācijas vai citi līdzīgi vērtspapīri, lai novērtētu konverģences ilgtspēju, ko atspoguļo ilgtermiņa procentu likmes. Kaut arī krīzes augstākajā punktā Igaunijas finanšu tirgu sāka uzskatīt par riskantāku, tā attīstība atsauces periodā, kā arī plašāks vērtējums par konverģences ilgtspēju, tai skaitā Igaunijas vienmēr piesardzīgā politika, ir pamatā pozitīvam novērtējumam par Igaunijas atbilstību ilgtermiņa procentu likmes kritērijam. (c) Saskaņā ar novērtējumu par atbilstību tiesību aktiem un konverģences kritērijiem, kā arī papildu faktoriem Igaunija ir izpildījusi nepieciešamos nosacījumus euro ieviešanai, IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU. 1. pants Igaunija ir izpildījusi euro ieviešanai nepieciešamos nosacījumus. 2003. gada Pievienošanās akta 4. pantā minēto Igaunijas izņēmuma statusu atceļ no 2011. gada 1. janvāra. 2. pants Šis lēmums ir adresēts dalībvalstīm. 3. pants Šo lēmumu publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī . Briselē, Padomes vārdā — priekšsēdētājs [1] [2] [3] Lēmums 1998/317/EK (OV L 139, 11.5.1998., 30. lpp.). [4] OV L 167, 7.7.2000., 19. lpp. [5] OV L 195, 15.7.2006., 25. lpp. [6] OV L 186, 18.7.2007., 29. lpp. [7] OV L 186, 18.7.2007., 32. lpp. [8] OV L 195, 24.7.2008., 24. lpp. [9] OV L 236, 23.9.2003., 33. lpp. [10] OV L 157, 21.6.2005., 203. lpp. [11] OV C 236, 2.8.1997., 5. lpp. [12] OV C 73, 25.3.2006., 21. lpp. Līgumā grozījumi izdarīti ar 2007. gada 14. decembra līgumu (OV C 319, 29.12.2007., 7. lpp.). [13] OV L 257, 27.10.1995., 1. lpp. Regulā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1882/2003 (OV L 284, 31.10.2003., 1. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 596/2009. [14] Rezultātā šī pieeja atbilst arī 2004. gada pieejai, kad Lietuvas vidējā 12 mēnešu inflācija bija par 2,3 procentu punktiem zemāka par euro zonas vidējo 12 mēnešu inflācijas līmeni, un tādējādi tā tika izslēgta no dalībvalstīm ar labākajiem rādītājiem.