Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES REGULA par Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem /* COM/2011/0635 galīgā redakcija - 2011/0284 (COD) */





PASKAIDROJUMA RAKSTS 1. PRIEKŠLIKUMA KONTEKSTS · Priekšlikuma pamatojums un mērķi Atšķirības dalībvalstu līgumtiesībās rada šķēršļus tirgotājiem un patērētājiem, kas vēlas veikt pārrobežu tirdzniecību iekšējā tirgū. Šo atšķirību radītie šķēršļi attur tirgotājus, jo īpaši mazos un vidējos uzņēmumus (MVU), iesaistīties pārrobežu tirdzniecībā vai paplašināt savu darbību, aptverot jaunus dalībvalstu tirgus. Patērētājiem tiek traucēta piekļuve produktiem, ko piedāvā tirgotāji citās dalībvalstīs. Pašlaik tikai viens no desmit ES tirgotājiem, kas nodarbojas ar preču tirdzniecību, eksportē Savienības iekšienē, un vairums no tiem, kas to dara, eksportē tikai uz nedaudzām dalībvalstīm. Ar līgumtiesībām saistītie šķēršļi ir viens no galvenajiem šādu situāciju veicinošiem faktoriem. Aptaujas[1] rāda, ka starp vairākiem šķēršļiem pārrobežu tirdzniecībai, tostarp nodokļu regulējumu, administratīvajām prasībām, grūtībām piegādes jomā, valodu un kultūru, tirgotāji par vienu no galvenajiem šķēršļiem pārrobežu tirdzniecībai atzina ar līgumtiesībām saistītos šķēršļus. Nepieciešamība tirgotājiem pielāgoties dažādām valstu līgumtiesībām, kuras var būt piemērojamas pārrobežu darījumiem, padara pārrobežu tirdzniecību sarežģītāku un dārgāku salīdzinājumā ar iekšzemes tirdzniecību – gan attiecībā uz uzņēmumu darījumiem ar patērētājiem, gan uzņēmumu savstarpējiem darījumiem. Tirgotājiem pārrobežu situācijās bieži rodas papildu izmaksas salīdzinājumā ar iekšzemes tirdzniecību. To pamatā ir grūtības, kas saistītas ar piemērojamo ārvalstu līgumtiesību noteikumu noskaidrošanu, juridisko konsultāciju saņemšanu, vienošanos par piemērojamām tiesībām darījumos starp uzņēmumiem un līgumu pielāgošanu patērētāju tiesību prasībām uzņēmumu darījumos ar patērētājiem. Ar līgumtiesībām saistītās darījumu izmaksas un juridiskie šķēršļi, kas izriet no atšķirībām starp imperatīvajiem valstu noteikumiem patērētāju aizsardzības jomā, ievērojami ietekmē pārrobežu darījumus starp uzņēmumiem un patērētājiem. Saskaņā ar 6. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regulā 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I)[2], ja uzņēmums vērš savu darbību uz patērētājiem citā dalībvalstī, tam jāievēro šīs dalībvalsts līgumtiesības. Gadījumos, ja puses ir izvēlējušās citas piemērojamās tiesības un ja patērētāja dalībvalsts imperatīvie patērētāju aizsardzības noteikumi sniedz augstāku aizsardzības līmeni, jāievēro šie patērētāju tiesību imperatīvie noteikumi. Tādēļ tirgotājiem iepriekš jānoskaidro, vai patērētāja pastāvīgās mītnesvietas dalībvalsts tiesību akti paredz augstāku aizsardzības līmeni, un jānodrošina, ka viņu līgums atbilst to prasībām. Savienības līmenī veiktās patērētāju tiesību saskaņošanas rezultātā ir panākta zināma tuvināšana dažās jomās, tomēr atšķirības starp dalībvalstu tiesību aktiem joprojām ir būtiskas. Elektroniskās tirdzniecības darījumos tirgotājiem rodas papildu izmaksas saistībā ar līgumtiesībām, kam pamatā ir nepieciešamība pielāgot uzņēmuma tīmekļa vietni juridiskajām prasībām katrā dalībvalstī, uz kuru tie vērš savu darbību. Pārrobežu darījumos starp tirgotājiem šādi ierobežojumi attiecībā uz piemērojamām tiesībām uz pusēm neattiecas. Tomēr vienošanās par ārvalstu tiesībām panākšanas un šo tiesību piemērošanas ekonomiskā ietekme tik un tā ir liela. Izmaksas, kuras rada dažādu valstu tiesību aktu iesaiste, ir īpaši apgrūtinošas MVU. Attiecībās ar lielākiem uzņēmumiem MVU parasti jāpiekrīt piemērot savu darījumu partneru tiesības un jāsedz izmaksas, kas rodas, noskaidrojot līgumam piemērojamo ārvalstu tiesību aktu saturu un panākot atbilstību tiem. Līgumos starp MVU nepieciešamība vienoties par piemērojamām tiesībām ir būtisks šķērslis pārrobežu tirdzniecībai. Attiecībā uz abiem līgumu veidiem (uzņēmumu starpā un starp uzņēmumu un patērētāju) MVU šīs darījuma papildu izmaksas var pat būt nesamērīgas ar darījuma vērtību. Šīs darījumu papildu izmaksas pieaug proporcionāli dalībvalstu skaitam, uz kurām tirgotājs eksportē. Patiešām, jo vairāk ir valstu, uz kurām tie eksportē, jo lielāku nozīmi tirgotāji piešķir līgumtiesību atšķirībām kā šķēršļiem tirdzniecībai. MVU ir īpaši neizdevīgā situācijā – jo mazāks ir uzņēmuma apgrozījums, jo lielāka darījuma izmaksu daļa. Tirgotājiem pārrobežu tirdzniecībā nākas saskarties arī ar lielāku juridisko sarežģītību nekā iekšzemes tirdzniecībā, jo viņiem bieži ir jāievēro vairāku valstu tiesību akti līgumtiesību jomā ar dažādām raksturīgajām iezīmēm. Saskarsme ar ārvalstu tiesībām sarežģī pārrobežu darījumus. Grūtības noskaidrot ārvalstu līgumtiesību noteikumus tirgotāji minēja kā pirmo no šķēršļiem uzņēmumu darījumos ar patērētājiem un kā trešo darījumos starp uzņēmumiem[3]. Juridiskā sarežģītība ir lielāka, tirgojoties ar valsti, kuras tiesību sistēma ir būtiski atšķirīga, savukārt ir uzskatāmi pierādīts, ka divpusējā tirdzniecība starp valstīm, kuru tiesību sistēmām ir kopējas saknes, ir daudz aktīvāka, nekā tirdzniecība starp divām valstīm, kuru starpā šāda līdzība nepastāv[4]. Tādējādi līgumtiesību atšķirības un papildu izmaksas un sarežģītība, ko tās rada pārrobežu darījumos, attur ievērojamu skaitu tirgotāju, jo īpaši MVU, no darbības paplašināšanas, aptverot citu dalībvalstu tirgus. Šo atšķirību dēļ tiek ierobežota arī konkurence iekšējā tirgū. Katru gadu līgumtiesību atšķirību dēļ starp dalībvalstīm nenotikušās tirdzniecības vērtība vien mērāma desmitos miljardu euro. Pārrobežu tirdzniecības zaudētās iespējas negatīvi ietekmē arī Eiropas patērētājus. Jo mazāka pārrobežu tirdzniecība, jo mazāks imports un mazāka konkurence starp tirgotājiem. Tas var būt par iemeslu arī ierobežotākam produktu klāstam patēriņa tirgū, turklāt par augstāku cenu. Lai arī pārrobežu iepirkšanās varētu sniegt ievērojamas ekonomiskās priekšrocības, kas izpaustos kā plašāks un labāks piedāvājums, vairums Eiropas patērētāju iepērkas vienīgi savā valstī. Viens no būtiskiem iemesliem, kādēļ veidojas šāda situācija, ir tas, ka valstu tiesību aktu atšķirību dēļ patērētāji bieži nezina savas tiesības pārrobežu situācijās. Piemēram, viņi parasti mēdz bažīties par to, kādi tiesību aizsardzības līdzekļi viņiem būs pieejami, ja produkts, kas nopirkts citā dalībvalstī, neatbildīs līgumā paredzētajam. Tādēļ daudzi patērētāji atturas iepirkties ārpus savas valsts tirgus. Savukārt iekšējais tirgus viņiem nespēj sniegt visas iespējas, jo bieži labāku piedāvājumu kvalitātes un cenas ziņā var atrast citā dalībvalstī. Elektroniskā tirdzniecība veicina piedāvājumu meklēšanu, kā arī cenu un citu apstākļu salīdzināšanu neatkarīgi no tā, kur tirgotājs nodarbojas ar uzņēmējdarbību. Tomēr, kad patērētāji mēģina izdarīt pasūtījumu citas dalībvalsts uzņēmumam, viņiem bieži nākas saskarties ar atteikumu pārdot, kam par iemeslu bieži ir atšķirības līgumtiesībās. Priekšlikuma vispārīgais mērķis ir uzlabot iekšējā tirgus izveidi un darbību, atvieglojot pārrobežu tirdzniecību uzņēmumiem un pārrobežu iepirkšanos patērētājiem. Šo mērķi var sasniegt, padarot pieejamu patstāvīgu, vienveidīgu līgumtiesību noteikumu kopumu, ietverot patērētāju aizsardzības noteikumus, proti, Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, kurus jāuzskata par otru līgumtiesību regulējumu katras dalībvalsts tiesību ietvaros. Tā vietā, lai pielāgotos dažādajām valstu līgumtiesībām, tirgotājiem būtu jāvar piemērot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus visos to pārrobežu darījumos Eiropas Savienībā, ar noteikumu, ka otra līguma puse tam piekrīt. Tiem būtu pilnībā jāaptver viss līguma eksistences cikls un tādējādi jāaptver lielākā daļa to jomu, kas ir svarīgākās, slēdzot pārrobežu līgumu. Rezultātā tirgotājiem būtu jāiepazīstas tikai ar tiem citas dalībvalsts likumiem, kas regulē mazāk svarīgus jautājumus, kas Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos nav iekļauti. Darījumos starp uzņēmumiem un patērētājiem vairs nebūtu nepieciešams noteikt imperatīvos patērētāju aizsardzības noteikumus patērētāju aizsardzības tiesību aktu vidū, jo Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos būtu ietverti pilnībā saskaņoti patērētāju aizsardzības noteikumi, kas nodrošinātu augstu aizsardzības līmeni visā Eiropas Savienībā. Pārrobežu darījumos starp tirgotājiem sarunas par piemērojamiem tiesību aktiem varētu noritēt vieglāk, jo līgumslēdzējas puses varētu vienoties savu līgumisko attiecību regulēšanai izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, kas tām ir vienlīdz pieejami. Tā tiešā rezultātā tirgotāji varētu ietaupīt darījuma papildu izmaksas saistībā ar līgumtiesībām un varētu pārrobežu tirdzniecību veikt mazāk sarežģītā tiesiskajā vidē, pamatojoties uz vienotu noteikumu kopumu visā Eiropas Savienībā. Tādējādi tirgotāji varētu labāk izmantot iekšējā tirgus priekšrocības, paplašinot tirdzniecību pāri robežām, un līdz ar to pieaugtu konkurence iekšējā tirgū. Patērētāji būtu ieguvēji tādējādi, ka tiem būtu labāka piekļuve piedāvājumiem visā Eiropas Savienībā par zemākām cenām un viņiem retāk tiktu atteikta pārdošana. Turklāt viņiem būtu lielāka noteiktība tiesību ziņā, veicot pārrobežu pirkumu, pamatojoties uz imperatīvo noteikumu vienotu kopumu, kas nodrošina patērētāju aizsardzības augstāku līmeni. Vispārīgais konteksts Ar 2001. gada paziņojumu[5] Komisija sāka plašu sabiedrisko apspriešanos par sadrumstaloto tiesisko regulējumu līgumtiesību jomā un tā traucējošo ietekmi uz pārrobežu tirdzniecību. Komisija 2010. gada jūlijā uzsāka sabiedrisko apspriešanos, publicējot Zaļo grāmatu par politikas risinājumiem virzībā uz Eiropas līgumtiesību izstrādi patērētājiem un uzņēmumiem[6] (Zaļo grāmatu), kurā ir uzskaitīti dažādi politikas risinājumi par to, kā stiprināt iekšējo tirgu, panākot progresu Eiropas līgumtiesību jomā. Atbildot uz Zaļo grāmatu, Eiropas Parlaments 2011. gada 8. jūnijā izdeva rezolūciju, kurā tas pauda stingru atbalstu tiesību aktam, ar kuru tiktu uzlabota iekšējā tirgus izveide un darbība un sniegts labums tirgotājiem, patērētājiem un dalībvalstu tiesu sistēmām. Komisijas paziņojumā "Eiropa 2020"[7] ir atzīta nepieciešamība atvieglot un padarīt lētāku tirgotājiem un patērētājiem līgumu noslēgšanu ar partneriem citās dalībvalstīs, cita starpā virzoties uz Eiropas izvēles līgumtiesību izveidi. Digitālajā programmā Eiropai[8] tiek paredzēts izstrādāt izvēles rakstura tiesību aktu Eiropas līgumtiesībās, lai pārvarētu līgumtiesību sadrumstalotību un veicinātu patērētāju paļāvību elektroniskajā tirdzniecībā. · Spēkā esošie noteikumi priekšlikuma jomā Starp dalībvalstu līgumtiesībām pastāv būtiskas atšķirības. Savienība vispirms sāka regulēt līgumtiesību jomu, izmantojot minimuma saskaņošanas direktīvas, kas tika pieņemtas patērētāju aizsardzības tiesību jomā. Minimuma saskaņošanas pieeja nozīmēja to, ka dalībvalstīm ir iespēja saglabāt vai ieviest stingrākas obligātās prasības nekā acquis noteiktās. Praksē šī pieeja ir novedusi pie atšķirīgiem risinājumiem dalībvalstīs pat tādās jomās, kas tika saskaņotas Savienības līmenī. Turpretī nesen pieņemtā Patērētāju tiesību direktīva pilnībā saskaņo tādas jomas kā pirmslīguma informācija, kas jāsniedz patērētājiem, patērētāja atteikuma tiesības, slēdzot distances līgumu vai līgumu ārpus uzņēmuma telpām, kā arī daži preču piegādes un riska nodošanas aspekti. Saistībā ar attiecībām starp tirgotājiem Savienībā ir regulējusi maksājumu kavējumu novēršanas jomu, izveidojot noteikumus par minimālajām procentu likmēm. Starptautiskā līmenī gadījumos, kad puses nav izvēlējušās piemērot citas tiesības, automātiski piemēro Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par starptautiskajiem preču pirkuma-pārdevuma līgumiem (Vīnes konvencija). Vīnes konvencija regulē dažus aspektus preču pirkuma līgumos, tomēr ārpus tās darbības jomas paliek svarīgi jautājumi, piemēram, gribas trūkums, negodīgi noteikumi līgumos un noilgums. Tās piemērojamībai ir vēl citi ierobežojumi, jo ne visas dalībvalstis ir parakstījušas Vīnes Konvenciju[9] un nav mehānisma, kas varētu nodrošināt tās vienveidīgu interpretāciju. Daži Savienības tiesību akti attiecas gan uz attiecībām starp uzņēmumu un patērētāju, gan uz attiecībām starp uzņēmumiem. Direktīvā par elektronisko tirdzniecību[10] ir ietverti noteikumi par to līgumu spēkā esību, kuri ir noslēgti ar elektroniskajiem līdzekļiem, un par dažām prasībām attiecībā uz pirmslīguma posmu. Starptautisko privāto tiesību jomā Savienība ir pieņēmusi aktus par tiesību izvēli, proti, Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regulu (EK) Nr. 593/2008, par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I)[11] un attiecībā uz informācijas sniegšanas pienākumu pirms līguma noslēgšanas Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. jūlija Regulu (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II)[12]. Pirmajā aktā ir ietverti noteikumi par to, kā noteikt piemērojamās tiesības līgumisko saistību jomā, bet otrajā aktā – ārpuslīgumisko saistību jomā, ietverot saistības, kas izriet no izteikumiem pirms līgums noslēgšanas. Romas I regula un Romas II regula arī turpmāk ir piemērojamas, un šis priekšlikums tās neskar. Joprojām būs nepieciešams noteikt piemērojamās tiesības pārrobežu līgumos. To varēs izdarīt, vienkārši piemērojot Romas I regulu. Piemērojamās tiesības varēs noteikt puses pašas (Romas I regulas 3. pants) un, ja tās to nebūs izdarījušas, tās varēs noteikt, pamatojoties uz standartnoteikumiem, kas iekļauti Romas I regulas 4. pantā. Attiecībā uz līgumiem ar patērētājiem, ievērojot Romas I regulas 6. panta 1. punkta nosacījumus, ja puses nav izvēlējušās piemērojamās tiesības, tad piemērojami ir tās valsts tiesību akti, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta. Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi būs otrs līgumtiesību regulējums katras dalībvalsts tiesību ietvaros. Ja puses ir vienojušās izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, to normas būs vienīgie valsts noteikumi, kas piemērojami to piemērošanas jomā ietilpstošajiem jautājumiem. Ja jautājums ietilpst Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu piemērošanas jomā, nekādi citi valsts noteikumi nav piemērojami. Šī vienošanās izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus ir izvēle starp diviem dažādiem tirdzniecības noteikumu regulējumiem vienas un tās pašas valsts tiesību ietvaros, un tāpēc tā nav un to nedrīkst jaukt ar iepriekš minēto piemērojamo tiesību izvēli starptautisko privāto tiesību noteikumu izpratnē. Tā kā Vienoties Eiropas tirdzniecības noteikumi neietvers pilnīgi visus līguma aspektus (piemēram, līgumu nelikumību, pārstāvību), šos jautājumus joprojām regulēs spēkā esošie dalībvalsts noteikumi civiltiesību jomā. Taču Romas I regulas parastā kārtība ierobežo tiesību izvēli darījumos starp uzņēmumiem un patērētājiem. Ja darījumā starp uzņēmumu un patērētāju puses patērētāja dalībvalsts tiesību vietā izvēlas citas dalībvalsts tiesības, ar šādu izvēli saskaņā ar Romas I regulas 6. panta 1. punktu nevar liegt patērētājam aizsardzību, ko tam nodrošina viņa mītnesvietas valsts tiesību imperatīvie noteikumi (Romas I regula 6. panta 2. punkts). Šim noteikumam tomēr nav nekādas praktiskas nozīmes, ja puses piemērojamo valsts tiesību ietvaros ir izvēlējušās Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus. Iemesls ir tas, ka Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi izvēlētās valsts tiesībās un Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi patērētāja valstī ir identiski. Tādējādi imperatīvie patērētāju aizsardzības noteikumi patērētāja valstī neparedz augstāku aizsardzības līmeni, un patērētājam netiek liegta aizsardzība, ko tam nodrošina viņa mītnesvietas valsts tiesības. · Atbilstība pārējiem Savienības politikas virzieniem un mērķiem Šis priekšlikums atbilst mērķim panākt patērētāju aizsardzības augstāku līmeni, jo tajā ir ietverti obligāti noteikumi par patērētāju aizsardzību, no kuriem puses nevar atkāpties par ļaunu patērētājam. Turklāt šajos imperatīvajos noteikumos paredzētais aizsardzības līmenis ir līdzvērtīgs pašreizējā acquis paredzētajam vai augstāks par to. Priekšlikums arī atbilst Savienības politikai attiecībā uz palīdzību MVU labāk izmantot iekšējā tirgus piedāvātās iespējas. Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus var izvēlēties līgumos starp tirgotājiem, kur vismaz viena puse ir MVU saskaņā ar Komisijas Ieteikumu 2003/361[13] par mikrouzņēmumu, mazo un vidējo uzņēmumu definīciju, taču ņemot vērā arī turpmāko attīstību. Visbeidzot, priekšlikums atbilst Savienības starptautiskās tirdzniecības politikai, jo tas nav diskriminējošs pret pusēm no trešām valstīm, kuras arī varētu izvēlēties piemērot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, ja vien viena no līguma pusēm nodarbojas ar uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī. Šis priekšlikums neietekmē turpmākās Komisijas iniciatīvas attiecībā uz atbildību par Līguma par Eiropas Savienības darbību pārkāpumiem, piemēram, saistībā ar konkurences noteikumiem. 2. APSPRIEŠANĀS AR IEINTERESĒTAJĀM PERSONĀM UN IETEKMES NOVĒRTĒJUMA REZULTĀTI · Apspriešanās ar ieinteresētajām personām Publicējot Zaļo grāmatu, Komisija sāka plašu sabiedrisko apspriešanos, kas noslēdzās 2011. gada 31. janvārī. Apspriešanās ietvaros, kas notika, balstoties uz Zaļo grāmatu, Komisija saņēma 320 atbildes no visām ieinteresēto personu kategorijām visā Savienībā. Daudzi respondenti par vērtīgu atzina 1. risinājumu (ekspertu grupas darba rezultātu publicēšanu) un 2. risinājumu (instrumentu kopumu Savienības likumdevējam). 4. risinājums (Eiropas līgumtiesību izvēles instruments) vai nu viens pats vai kopā ar instrumentu kopumu guva atbalstu no vairākām dalībvalstīm, kā arī citām ieinteresētām personām ar nosacījumu, ka tas izpilda dažus kritērijus, piemēram, tajā ir augsts patērētāju aizsardzības līmenis un noteikumi ir skaidri un viegli uztverami. Vienas no galvenajām ieinteresēto personu atbildēs uz Zaļo grāmatu paustajām bažām saistījās ar neskaidrību attiecībā uz iespējamā Eiropas līgumtiesību instrumenta materiālo saturu. Komisija to risināja, dodot ieinteresētajām personām iespēju sniegt komentārus par ekspertu grupas veikto priekšizpēti par Eiropas līgumtiesību aktu. Atbildēs uz Zaļo grāmatu tika paustas arī vēlmes attiecībā uz instrumenta materiālo jomu. Tā rezultātā priekšlikumā galvenā uzmanība ir veltīta preču pirkuma līgumiem. Ar 2010. gada 26. aprīļa lēmumu[14] Komisija izveidoja Eiropas līgumtiesību ekspertu grupu. Šīs grupas uzdevums bija veikt priekšizpēti par iespējamu turpmāku Eiropas līgumtiesību instrumentu, aptverot galvenos aspektus, kas praksē rodas pārrobežu darījumos. 2010. gada septembrī tika izveidota galveno ieinteresēto personu grupa (kuras sastāvā bija uzņēmumu un patērētāju apvienības, banku un apdrošināšanas nozares pārstāvji un advokātu un notāru profesiju pārstāvji) nolūkā dot praktisku ieguldījumu ekspertu grupas izpētē par priekšizpētes ietvaros izstrādāto noteikumu praktisko pielietojamību. Priekšizpētes ziņojums tika publicēts 2011. gada 3. maijā, un neoficiāla apspriešanās notika līdz 2011. gada 1. jūlijam. · Ietekmes novērtējums Ietekmes novērtējumā (IN) tika vērtēti septiņi Zaļajā grāmatā izklāstītie politikas risinājumi, IN ziņojumā ietverts pilns šo risinājumu apraksts un novērtējums. Šie risinājumi bija pamatscenārijs (politikā izmaiņas netiek veiktas), instrumentu kopums likumdevējam, ieteikums par Vienotiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem, regula, ar ko izveido Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, kam ir izvēles raksturs, direktīva par obligātiem Vienotiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem (pilnīga vai minimuma saskaņošana), regula, ar ko izveido Eiropas līgumtiesības un regula, ar ko izveido Eiropas civilkodeksu. Veicot šo risinājumu salīdzinošu analīzi, IN ziņojumā tika izdarīts secinājums, ka politikas mērķiem atbilstu tādi risinājumi kā vienots līgumtiesību regulējums, kam ir izvēles raksturs, pilnīgas saskaņošanas direktīva un regula, ar kuru izveido obligātu vienotu līgumtiesību regulējumu. Kaut arī pēdējie divi risinājumi ievērojami samazinātu darījumu izmaksas tirgotājiem un radītu mazāk sarežģītu tiesisko vidi tiem, kas vēlas veikt pārrobežu tirdzniecību, šie risinājumi arī radītu būtisku slogu tirgotājiem, jo arī tiem, kas veic vienīgi iekšzemes tirdzniecību, būtu nepieciešams pielāgoties jaunajam tiesiskajam regulējumam. Salīdzinot ar vienoto līgumtiesību regulējumu, kam ir izvēles raksturs, īpaši ievērojamas būtu izmaksas saistībā ar iepazīšanos ar jauno obligāto likumu, jo tās skartu visus tirgotājus. Savukārt vienots līgumtiesību regulējums, kam ir izvēles raksturs, radītu tikai vienreizējas izmaksas tiem tirgotājiem, kas vēlas to izmantot pārrobežu tirdzniecībā. Tādēļ par samērīgāko darbību tika atzīts vienots līgumtiesību regulējums, kam ir izvēles raksturs, jo tas samazinātu darījumu izmaksas, ar ko saskaras tirgotāji, kas eksportē uz vairākām dalībvalstīm, un radītu patērētājiem lielāku produktu izvēli par zemāku cenu. Vienlaikus tas arī paaugstinātu patērētāju aizsardzības līmeni, kas tiek nodrošināts patērētājiem, kas veic pārrobežu pirkumus, tādējādi radot paļāvību, jo viņiem būtu vienāds tiesību kopums visā Savienībā. 3. PRIEKŠLIKUMA JURIDISKIE ASPEKTI · Ierosinātās rīcības kopsavilkums Ar priekšlikumu paredzēts izveidot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus. Ar tiem tiek saskaņotas dalībvalstu līgumtiesības, nevis grozot esošās valstu līgumtiesības, bet gan izveidojot katras dalībvalsts tiesību ietvaros otru līgumtiesību regulējumu tiem līgumiem, kas ietilpst to piemērošanas jomā, kas ir identisks visā Eiropas Savienībā un pastāvēs līdzās jau esošajiem valstu līgumtiesību noteikumiem. Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi pārrobežu līgumam tiks piemēroti uz brīvprātības pamata, pusēm skaidri paužot piekrišanu. · Juridiskais pamats Priekšlikums ir pamatots ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 114. pantu. Priekšlikumā sniegts viens vienots pilnībā saskaņotu līgumtiesību noteikumu kopums, ietverot patērētāju aizsardzības noteikumus, Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu veidā, ko jāuzskata par otru līgumtiesību regulējumu katras dalībvalsts tiesību ietvaros, kas pieejams pārrobežu darījumos, ar nosacījumu, ka par to ir spēkā pušu vienošanās. Šāda vienošanās nav, un to nedrīkst jaukt ar piemērojamo tiesību izvēli starptautisko privāttiesību noteikumu izpratnē. Tā vietā šī izvēle tiek veikta valsts tiesību ietvaros, kas ir piemērojamas saskaņā ar starptautisko privāttiesību noteikumiem. Šā risinājuma mērķis ir iekšējā tirgus izveide un darbība. Tādējādi tiktu likvidēti šķēršļi pamattiesību īstenošanai, kurus rada atšķirības valstu tiesību aktos, jo īpaši darījumu papildu izmaksas un juridiskā sarežģītība, ar ko saskaras tirgotāji, slēdzot pārrobežu darījumus, kā arī pārliecības trūkums par savām tiesībām, ko izjūt patērētāji veicot pirkumu citā ES valstī – tam visam ir tieša ietekme uz iekšējā tirgus izveidi un darbību un tas ierobežo konkurenci. Saskaņā ar LESD 114. panta 3. punktu Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi nodrošinātu patērētāju aizsardzības augstāku līmeni, izveidojot paši savu obligāto noteikumu kopumu, ar kuriem tiktu saglabāts vai uzlabots aizsardzības līmenis, kādu patērētāji bauda saskaņā ar pašreizējām ES patērētāju tiesībām. · Subsidiaritātes princips Priekšlikums ir saskaņā ar subsidiaritātes principu, kas noteikts Līguma par Eiropas Savienību (LES) 5. pantā. Priekšlikuma mērķim, proti, palīdzēt uzlabot iekšējā tirgus darbību, padarot pieejamu brīvprātīgi izmantojamu vienotu līgumtiesību noteikumu kopumu, skaidri piemīt pārrobežu dimensija, un to nevar pietiekami sasniegt dalībvalstis savu valsts sistēmu ietvaros. Tikmēr, kamēr valstu līgumtiesību jomas tiesību aktu atšķirības aizvien rada ievērojamas darījumu papildu izmaksas pārrobežu darījumos, nevar pilnībā sasniegt mērķi izveidot iekšējo tirgu, veicinot pārrobežu tirdzniecības paplašināšanos tirgotājiem un pārrobežu iepirkšanās paplašināšanos patērētājiem. Pieņemot nesaskaņotus pasākumus valsts līmenī, dalībvalstis nespēs novērst darījumu papildu izmaksas un tiesisko sarežģītību, kas izriet no valstu līgumtiesību aktu atšķirībām, ar kurām pārrobežu tirdzniecībā ES saskaras tirgotāji. Patērētājiem joprojām būs mazāka izvēle un ierobežota piekļuve produktiem no citām dalībvalstīm. Viņiem arī nebūs paļāvības, kas izriet no savu tiesību pārzināšanas. Priekšlikuma mērķi tādējādi labāk varētu sasniegt ar darbību Savienības mērogā saskaņā ar subsidiaritātes principu. Savienība ir vispiemērotākajā situācijā, lai tiesiskās sadrumstalotības problēmām pievērstos ar līgumtiesību jomā veiktu pasākumu, ar kuru tiek tuvināti noteikumi, ko piemēro pārrobežu darījumiem. Turklāt, tā kā tirgus tendences attīstās un liek dalībvalstīm rīkoties atsevišķi, piemēram, regulējot pieaugošo digitālā satura tirgu, sagaidāms, ka palielināsies regulējuma atšķirības, bet tas izraisīs lielākas darījumu izmaksas un nepilnības patērētāju aizsardzībā. · Proporcionalitātes princips Priekšlikums ir saskaņā ar proporcionalitātes principu, kas noteikts LES 5. pantā. Priekšlikuma darbības joma attiecas tikai uz tiem aspektiem, kuri patiešām sagādā problēmas pārrobežu darījumos, un tā neattiecas uz aspektiem, kurus vislabāk risina ar valstu tiesību aktiem. Attiecībā uz materiālo darbības jomu priekšlikumā ir ietverti noteikumi, kas regulē pušu tiesības un pienākumus līguma darbības laikā, bet tas neskar, piemēram, noteikumus par pārstāvību, par kuriem tiesāšanās ir mazāk iespējama. Attiecībā uz teritoriālo darbības jomu priekšlikums attiecas uz pārrobežu situācijām, kurās rodas problēmas saistībā ar darījumu papildu izmaksām un juridisko sarežģītību. Visbeidzot, priekšlikuma darbības joma attiecībā uz personām tiek attiecināta vienīgi uz darījumiem, kuros galvenokārt tiek konstatētas iekšējā tirgus problēmas, t.i., uz attiecībām starp uzņēmumiem, kurās vismaz viena no pusēm ir MVU, un uz attiecībām starp uzņēmumiem un patērētājiem. Līgumi, kas noslēgti starp privātām personām, un līgumi starp tirgotājiem, no kuriem neviens nav MVU, nav aptverti, jo nevar pierādīt nepieciešamību rīkoties attiecībā uz šiem pārrobežu līgumu veidiem. Regulā dalībvalstīm doti divi izvēles risinājumi, proti, vai ļaut pusēm izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus iekšzemes darījumos un līgumos, kas noslēgti starp tirgotājiem, no kuriem neviens nav MVU. Priekšlikums ir samērīga rīcība, salīdzinot ar citiem analizētajiem iespējamajiem risinājumiem, jo Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi ir izvēles un tiem ir brīvprātīgs raksturs. Tas nozīmē, ka to piemērošana ir atkarīga no līguma pušu vienošanās, ja kopīgi tiek atzīts, ka tas ir izdevīgi konkrētajā pārrobežu darījumā. Fakts, ka Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi ir izvēles noteikumu kopums, kas piemērojami tikai pārrobežu lietās, nozīmē arī to, ka tādējādi var mazināt šķēršļus pārrobežu tirdzniecībai, neskarot dziļi iesakņojušās valstu tiesību sistēmas un tradīcijas. Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi būs izvēles regulējums papildus jau esošajiem līgumtiesību noteikumiem, taču tos neaizstājot. Tādējādi šis likumdošanas pasākumus paredz tikai to, kas nepieciešams, lai radītu papildu iespējas tirgotājiem un patērētājiem vienotā tirgū. · Juridisko instrumentu izvēle Šai iniciatīvai izvēlētais instruments ir regula, ar kuru izveido Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, kuriem ir izvēles raksturs. Nesaistošs akts, piemēram, instrumentu kopums ES likumdevējam vai dalībvalstīm adresēts ieteikums, nesasniegtu mērķi uzlabot iekšējā tirgus izveidi un darbību. Direktīva vai regula, ar kuru valstu tiesību aktus aizstāj ar Eiropas līgumtiesību aktu, kuram nav izvēles rakstura, būtu pārmērīgs risinājums, jo tas liktu iekšzemes tirgotājiem, kas nevēlas veikt pārrobežu tirdzniecību, uzņemties izmaksas, kuras neatsvērtu izmaksu ietaupījumi, kas rodas vienīgi tad, ja tiek veikti pārrobežu darījumi. Turklāt direktīva, ar ko izveido minimuma standartus Eiropas līgumtiesību aktam, kuram nav izvēles rakstura, nebūtu piemērota, jo ar to nesasniegtu tādu tiesisko noteiktību un vienādības pakāpi, kāda nepieciešama, lai samazinātu darījumu izmaksas. 4. IETEKME UZ BUDŽETU Pēc priekšlikuma pieņemšanas Komisija izveidos datubāzi informācijas apmaiņai par galīgajiem spriedumiem saistībā ar Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem vai citiem regulas noteikumiem, kā arī par attiecīgiem Eiropas Savienības Tiesas spriedumiem. Paredzams, ka ar šo datubāzi saistītās izmaksas pieaugs, pieaugot pieejamo galīgo spriedumu skaitam. Tajā pašā laikā Komisija rīkos mācības juridisko profesiju pārstāvjiem, kas izmanto Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus[15]. Paredzams, ka ar laiku, izplatoties zināšanām par to, kā darbojas Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi, minētās izmaksas samazināsies. 5. PAPILDU INFORMĀCIJA · Vienkāršošana Priekšlikuma par otru līgumtiesību regulējumu, kam ir izvēles raksturs, priekšrocība ir tā, ka tas, neaizstājot dalībvalstu līgumtiesību aktus, ļauj pusēm izmantot visā ES vienotu līgumtiesību noteikumu kopumu. Šim patstāvīgajam, vienotajam noteikumu kopumam piemīt potenciāls sniegt pusēm risinājumu visbūtiskākajām problēmām, kas varētu rasties pārrobežu situācijās saistībā ar līgumtiesībām. Tādēļ tirgotājiem šis risinājums novērstu nepieciešamību noskaidrot dažādu valstu tiesības. Lai palīdzētu patērētājiem izprast savas tiesības Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos, viņiem tiktu izsniegts standarta informācijas paziņojums, kurā viņi tiktu informēti par savām tiesībām. Visbeidzot, priekšlikumam piemīt potenciāls nodrošināt ES tiesību aktu turpmāku saskaņotību citās politikas jomās saistībā ar līgumtiesībām. · Pārskatīšanas klauzula Priekšlikumā paredzēts Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu vai citu regulas noteikumu piemērošanu pārskatīt 5 gadus pēc tās piemērošanas sākuma, cita starpā ņemot vērā nepieciešamību paplašināt tās piemērošanas jomu attiecībā uz līgumiem starp uzņēmējiem, tirgus un tehnoloģijas attīstību attiecībā uz digitālo saturu un turpmāko Savienības acquis attīstību. Šai nolūkā Komisija Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai iesniegs ziņojumu, kuram vajadzības gadījumā pievienos priekšlikumus regulas grozījumiem. · Eiropas Ekonomikas zona Tā kā ierosinātā regula ir nozīmīga EEZ, tās piemērošanas joma būtu jāpaplašina, ietverot tajā EEZ. · Priekšlikuma skaidrojums Priekšlikumam ir trīs galvenās daļas: regula, regulas I pielikums, kurā ietverti līgumtiesību noteikumi (Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi) un II pielikums, kurā ietverts standarta informācijas paziņojums. A. Regula 1. pantā izklāstīts ierosinātās regulas mērķis un priekšmets. 2. pantā ietverts regulā lietoto terminu definīciju saraksts. Dažas definīcijas jau ir ietvertas attiecīgajā acquis, bet citas ir jēdzieni, kas šeit tiek definēti pirmoreiz. 3. pantā izskaidrots līgumtiesību noteikumu izvēles raksturs pārrobežu preču pirkuma līgumos, līgumos par digitālā satura piegādi un saistīto pakalpojumu sniegšanu. 4. pantā ir noteikta regulas teritoriālā piemērošanas joma, to attiecinot tikai uz pārrobežu līgumiem. 5. pantā noteikta materiālā piemērošanas joma attiecībā uz preču pirkuma līgumiem un līgumiem par digitālā satura piegādi un saistītajiem pakalpojumiem, piemēram, uzstādīšanu un remontu. 6. pantā no piemērošanas jomas tiek izslēgti jaukti līgumi un līgumi, kuros samaksa notiek pa daļām. 7. pantā aprakstīta piemērojamība personām, aptverot līgumus starp uzņēmumu un patērētāju un tos līgumus starp uzņēmumiem, kuros vismaz viena puse ir MVU. 8. pantā paskaidrots, ka Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izvēlei, nepieciešama abu pušu piekrišana. Līgumos starp uzņēmumu un patērētāju Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izvēle ir spēkā tikai tad, ja patērētāja piekrišana ir sniegta skaidra izteikuma veidā, kas ir nodalīts no izteikuma par piekrišanu noslēgt līgumu. 9. pantā ir ietvertas vairākas prasības sniegt informāciju par Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem līgumos starp tirgotāju un patērētāju. Proti, patērētāji saņem informatīvo paziņojumu, kas ietverts II pielikumā. 10. pantā dalībvalstīm uzlikts pienākums nodrošināt, ka tiek noteiktas sankcijas, ja tirgotāji neievēro īpašās 8. un 9. pantā paredzētās prasības. 11. pantā paskaidrots, ka tad, ja pušu vienošanās par Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu līgumam ir spēkā, līgumā ietvertajiem jautājumiem piemēro tikai šos noteikumus un attiecīgi nekādi citi valsts noteikumi to piemērošanas jomā ietilpstošajiem jautājumiem nav piemērojami. Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izvēlei ir atpakaļejoša ietekme, aptverot pienākumu sniegt informāciju pirms līguma noslēgšanas un tiesiskās aizsardzības līdzekļus šā pienākuma neizpildes gadījumā. 12. pantā precizēts, ka šī regula neskar informācijas sniegšanas pienākumus, kas noteikti Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvā 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū[16]. 13. pantā dalībvalstīm sniegta iespēja pieņemt tiesību aktus, ar ko Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi kļūst pieejami pusēm izmantošanai iekšzemes darījumos un līgumos starp tirgotājiem, no kuriem neviens nav MVU. 14. pantā dalībvalstīm tiek prasīts paziņot valstu tiesu galīgos spriedumus, kuros interpretēti Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi vai kāds cits regulas noteikums. Komisija veidos datubāzi par šādiem spriedumiem. 15. pantā ietverta pārskatīšanas klauzula. 16. pantā paredzēts, ka šī regula stāsies spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. B. I pielikums I pielikumā ir ietverts Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu teksts. I daļā “Ievada noteikumi” ir ietverti līgumtiesību vispārīgie principi, kuri darījumos jāievēro visām pusēm, piemēram, laba ticība un godprātība darījumos. Līguma slēgšanas brīvības princips arī nodrošina, ka, ja vien nav skaidri norādīts, ka noteikumi ir imperatīvi, kā piemēram, patērētāju aizsardzības noteikumi, puses var izmantot noteikumus, kas atšķiras no Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos ietvertajiem. II daļā „Saistoša līguma sagatavošana” ir ietverti noteikumi par pušu tiesībām saņemt informāciju pirms līguma noslēgšanas, kā arī noteikumi par to, kā jāslēdz līgumi starp divām pusēm. Šajā daļā ir ietverti arī īpaši noteikumi, kas patērētājam dod atteikuma tiesības distances līgumos un ārpus uzņēmuma telpām noslēgtos līgumos. Visbeidzot, tajā ietverti noteikumi par atkāpšanos no līguma maldības, krāpšanas, draudu vai negodīgas izmantošanas gadījumā. III daļā “Līgumā ietvertā izvērtēšana” ir ietverti vispārīgi noteikumi par to, kā šaubu gadījumā jāinterpretē līguma noteikumi. Tajā ietverti arī noteikumi par līguma saturu un tiesiskajām sekām, kā arī par to, kādi līguma noteikumi var būt negodīgi un tāpēc spēkā neesoši. IV daļā “Pirkuma līguma pušu saistības un tiesību aizsardzības līdzekļi” ir sīki aplūkoti pirkuma līgumu un līgumu par digitālā satura piegādi īpašie noteikumi, kas ietver pārdevēja un pircēja saistības. Šajā daļā ir ietverti arī noteikumi par tiesību aizsardzības līdzekļiem gadījumos, kad pircēji un pārdevēji nepilda savas saistības. V daļa "Saistīto pakalpojumu līguma pušu saistības un tiesību aizsardzības līdzekļi” attiecas uz gadījumiem, kad pārdevējs ciešā saistībā ar preču pirkuma līgumu vai digitālā satura piegādes līgumu sniedz dažus pakalpojumus, piemēram, uzstādīšanu, remontu vai apkopi. Šajā daļā ir paskaidrots, kādi īpašie noteikumi ir piemērojami šādā situācijā, jo īpaši, kādas ir pušu tiesības un pienākumi saskaņā ar šādiem līgumiem. VI daļā “Zaudējumu atlīdzība un procenti” ir ietverti papildu vienoti noteikumi par zaudējumu atlīdzību un nokavējuma procentiem. VII daļā "Atlīdzināšana" paskaidroti noteikumi, kas piemērojami attiecībā uz to, kas jāatdod, ja atkāpjas no līguma vai izbeidz līgumu. VIII daļā "Noilgums" noteikta laika ietekme uz līgumisko tiesību īstenošanu. 1. papildinājumā ietverts Paraugs norādījumiem par atteikumu, ko tirgotājs sniedz patērētājam pirms distances līguma noslēgšanas vai pirms līguma noslēgšanas ārpus uzņēmuma telpām, savukārt 2. papildinājumā ietverts Atteikuma veidlapas paraugs. C. II pielikums. II pielikumā ietverts standarta informācijas paziņojums par Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem, ko tirgotājs sniedz patērētājam pirms ir panākta vienošanās par Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu. 2011/0284 (COD) Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES REGULA par Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 114. pantu, ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu, pēc tiesību akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem, ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu[17], ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu[18], saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, tā kā: (1) Vēl joprojām pastāv būtiski šķēršļi pārrobežu ekonomiskai aktivitātei, kuri liedz pilnībā izmantot iekšējā tirgus potenciālu izaugsmei un darba vietu radīšanai. Pašlaik tikai viens no desmit tirgotājiem Savienībā tirgotājiem eksportē preces Savienības ietvaros, un vairums no tiem eksportē tikai uz nedaudzām dalībvalstīm. Starp šķēršļiem pārrobežu tirdzniecībai, tai skaitā nodokļu tiesībām, administratīvajiem noteikumiem, grūtībām saistībā ar piegādi, valodu un kultūru, tirgotāji uzskata, ka grūtības saistībā ar ārvalstu tiesību normu noskaidrošanu ir viens no būtiskākajiem šķēršļiem gan darījumos starp uzņēmumiem un patērētājiem, gan darījumos starp uzņēmumiem. Tā rezultātā cieš patērētāji, jo ir ierobežota piekļuve precēm. Atšķirīgās valstu līgumtiesības tādējādi kavē pamatbrīvību īstenošanu, piemēram, preču un pakalpojumu brīvu apriti, un ir šķērslis iekšējā tirgus darbībai un izveides turpināšanai. Tās arī ierobežo konkurenci, jo īpaši mazāko dalībvalstu tirgos. (2) Līgumi ir neatsverams juridisks instruments, kas ir katra saimnieciska darījuma pamatā. Tomēr nepieciešamība konstatēt piemērojamos tiesību aktus vai vienoties par tiem, iegūt informāciju par piemērojamo ārvalstu tiesību aktu normām, kas bieži ietver tulkošanu, saņemt juridiskas konsultācijas, lai iepazītos ar ārvalstu tiesību aktu saturu, un pielāgot līgumus dažādu valstu tiesībām, kas var būt piemērojamas pārrobežu darījumos, padara pārrobežu tirdzniecību sarežģītāku un dārgāku salīdzinājumā ar iekšzemes tirdzniecību. Ar līgumtiesībām saistītie šķēršļi ir viens no būtiskākajiem faktoriem, kas attur vērā ņemamu skaitu uz eksportu orientētu tirgotāju no pārrobežu tirdzniecības uzsākšanas vai darbības paplašināšanas, aptverot vairāk dalībvalstu. To kavējošais efekts ir īpaši spēcīgs attiecībā uz maziem un vidējiem uzņēmumiem (MVU), kuriem izmaksas, kas saistītas ar darbības uzsākšanu vairākos ārvalstu tirgos, ir īpaši augstas attiecībā pret to apgrozījumu. Tādējādi tirgotāji zaudē iespēju samazināt izmaksas, ko tie varētu iegūt, ja būtu iespējams tirgot preces un sniegt pakalpojumus, pamatojoties uz vienotām līgumtiesībām, kas būtu piemērojamas visiem viņu pārrobežu darījumiem, un tiešsaistes vidē – izmantojot vienu tīmekļa vietni. (3) Ar līgumtiesībām saistītās darījumu izmaksas, kuru apmērs ir izrādījies visai ievērojams, un juridiskie šķēršļi, kas izriet no atšķirībām starp imperatīvajiem valstu noteikumiem patērētāju aizsardzības jomā, tieši ietekmē iekšējā tirgus darbību saistībā ar darījumiem starp uzņēmumiem un patērētājiem. Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008 gada 17. jūnija Regulas (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Regula (EK) Nr. 593/2008)[19], 6. pantu visos gadījumos, kuros tirgotājs veic darbību, kas vērsta uz patērētājiem citā dalībvalstī, ir piemērojami tās dalībvalsts patērētāju aizsardzības noteikumi, kurā atrodas patērētāja pastāvīgā mītnesvieta, kuri sniedz augstāku aizsardzības līmeni un no kuriem saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesībām nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties, pat ja puses ir izvēlējušās citas piemērojamās tiesības. Tāpēc tirgotājiem ir jau iepriekš jānoskaidro, vai patērētāju aizsardzības tiesības sniedz augstāku aizsardzības līmeni un jānodrošina, lai viņu līgumi atbilstu šo tiesību prasībām. Turklāt, nodarbojoties ar e-komerciju, tīmekļa vietņu pielāgošana, lai tās atspoguļotu piemērojamo ārvalstu patērētāju tiesību imperatīvos noteikumus, ir saistīta ar papildu izdevumiem. Patērētāju tiesību saskaņošana Savienības līmenī ir noteiktā mērā tuvinājusi tiesību normas atsevišķās jomās. Tomēr saglabājas būtiskas atšķirības starp dalībvalstu tiesību aktiem: līdz šim veiktā saskaņošana atstāj dalībvalstīm plašas iespējas izvēlēties, kā ievērot Savienības tiesību aktu noteikumus, un noteikt līmeni, kādā patērētāju tiesības tiek aizsargātas. (4) Ar līgumtiesībām saistītie šķēršļi, kas liedz tirgotājiem pilnībā izmantot iekšējā tirgus potenciālu, nelabvēlīgi ietekmē arī patērētājus. Mazāk pārrobežu tirdzniecības nozīmē arī mazāk importa un mazāk konkurences. Patērētājus var nelabvēlīgi ietekmēt ierobežota preču izvēle par augstākām cenām gan tādēļ, ka mazāk ārvalstu tirgotāju tiem tieši piedāvā savas preces un pakalpojumus, gan netieši – jo ir ierobežota pārrobežu tirdzniecība starp uzņēmumiem vairumtirdzniecības līmenī. Lai gan pārrobežu iepirkšanās varētu sniegt būtiskas ekonomiskas priekšrocības vairāk un labāku piedāvājumu veidā, daudzi patērētāji arī atturas no pārrobežu iepirkšanās, jo viņiem trūkst skaidrības par savām patērētāju tiesībām. Vienas no būtiskākajām patērētāju rūpēm ir saistītas ar līgumtiesībām, piemēram, vai viņi būtu pietiekami aizsargāti gadījumā, ja tiktu iegādātas preces ar trūkumiem. Rezultātā ievērojams skaits patērētāju labāk izvēlas iepirkties savā valstī, kaut arī tas var nozīmēt mazāku izvēli un augstākas cenas. (5) Turklāt tie patērētāji, kas vēlas gūt labumu no cenu atšķirībām dažādās dalībvalstīs, veicot iepirkumus citā dalībvalstī, bieži tiek kavēti, jo tirgotājs atsakās pārdot. Lai gan e-komercija ir krietni atvieglojusi piedāvājuma meklējumus, kā arī cenu un citu nosacījumu salīdzināšanu neatkarīgi no tā, kurā valstī tirgotājs nodarbojas ar uzņēmējdarbību, tirgotāji, kas izvairās no pārrobežu tirdzniecības, bieži atsaka ārvalstu patērētāju pasūtījumus. (6) Atšķirības valstu līgumtiesībās tādējādi ir šķēršļi, kas liedz patērētājiem un tirgotājiem izmantot iekšējā tirgus priekšrocības. Minētie ar līgumstiesībām saistītie šķēršļi ievērojami samazinātos, ja līgumus varētu balstīt uz vienu vienotu noteikumu kopumu neatkarīgi no tā, kur atrodas līgumslēdzēju mītnesvieta. Šādam vienotam līgumtiesību noteikumu kopumam būtu pilnībā jāaptver viss līguma eksistences cikls, un tādējādi tajā būtu jāietver jomas, kas ir vissvarīgākās, slēdzot līgumu. Turklāt tajā būtu jāietver pilnībā saskaņoti patērētāju aizsardzības noteikumi. (7) Atšķirības starp valstu līgumtiesībām un to ietekme uz pārrobežu tirdzniecību ierobežo arī konkurenci. Zema pārrobežu tirdzniecības aktivitāte nozīmē samazinātu konkurenci, un tirgotājiem trūkst stimulu kļūt inovatīvākiem un uzlabot produktu kvalitāti vai samazināt cenas. Jo īpaši mazākās dalībvalstīs ar ierobežotāku vietējo konkurentu skaitu, ārvalstu tirgotāju lēmums atturēties no darbības šo dalībvalstu tirgos izmaksu un sarežģītības dēļ, var ierobežot konkurenci, atstājot jūtamu ietekmi uz piedāvājuma un pieejamo produktu cenu līmeņiem. Turklāt šķēršļi pārrobežu tirdzniecībai var apgrūtināt konkurenci starp MVU un lielākiem uzņēmumiem. Ņemot vērā darījumu izmaksu būtisko apmēru attiecībā pret apgrozījumu, ir daudz ticamāk, ka MVU neuzsāks uzņēmējdarbību ārvalstu tirgū, salīdzinot ar lielāku uzņēmumu, kas ir tā konkurents. (8) Lai pārvarētu šos ar līgumtiesībām saistītos šķēršļus, pusēm būtu jābūt iespējai vienoties, ka viņu līgumus regulē viens vienots līgumtiesību noteikumu kopums, kam ir vienāda nozīme un ko vienādi interpretē visās dalībvalstīs, proti, Vienotie tirdzniecības noteikumi. Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem būtu jāsniedz papildu iespēja, kas palielina pusēm pieejamo izvēli, un tiem būtu jābūt pieejamiem visos gadījumos, kad puses kopīgi nolemj, ka to izmantošana varētu palīdzēt atvieglot pārrobežu tirdzniecību un mazināt darījumu izmaksas un alternatīvās izmaksas, kā arī citus ar līgumtiesībām saistītos šķēršļus pārrobežu tirdzniecībai. Tiem būtu jākļūst par līgumtiesisku attiecību pamatu tikai, ja abas puses kopīgi izlemj tos izmantot. (9) Ar šo regulu izveido Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus. Ar tiem tiek saskaņotas dalībvalstu līgumtiesības, nevis grozot esošās valstu līgumtiesības, bet gan izveidojot katras dalībvalsts tiesību ietvaros otru līgumtiesību regulējumu tiem līgumiem, kas ietilpst to piemērošanas jomā. Šim otrajam regulējumam būtu jābūt identiskam visā Savienībā un būtu jāpastāv līdzās jau esošajām valstu līgumtiesībām. Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi pārrobežu līgumam būtu jāpiemēro uz brīvprātības pamata, pusēm skaidri paužot piekrišanu. (10) Vienošanās izmantot Vienotos tirdzniecības noteikumus būtu izvēle, ko izdara attiecīgo valsts tiesību ietvaros, kas piemērojamas saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 593/2008, vai attiecībā uz informācijas sniegšanas pienākumu pirms līguma noslēgšanas saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. jūlija Regulu (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Regula (EK) Nr. 864/2007)[20], vai saskaņā ar jebkurām citām attiecīgām kolīziju normām. Šāda vienošanās nedrīkstētu būt, un to nedrīkst jaukt ar piemērojamo tiesību izvēli starptautisko privāttiesību noteikumu izpratnē un tai nebūtu jāskar šie starptautisko privāttiesību noteikumi. Ar šo regulu tādējādi netiks skartas spēkā esošās kolīziju normas. (11) Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem būtu jāietver pilnīgi saskaņotu patērētāju tiesību aizsardzības imperatīvo noteikumu kopums. Saskaņā ar Līguma 114. panta 3. punktu šiem noteikumiem būtu jānodrošina augsts patērētāju tiesību aizsardzības līmenis, lai uzlabotu patērētāju uzticēšanos Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem, tādējādi sniedzot viņiem stimulu slēgt pārrobežu līgumus uz šo noteikumu pamata. Noteikumiem jāsaglabā vai jāuzlabo tiesību aizsardzības līmenis, kas patērētājiem ir nodrošināts Savienības patērētāju aizsardzības tiesībās. (12) Tā kā Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi ietver visu pilnībā saskaņotu patērētāju aizsardzības imperatīvo noteikumu kopumu, gadījumos, kad puses būs izvēlējušās izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, šajā jomā nebūs nekādu atšķirību dalībvalstu tiesību starpā. Tādējādi Regulas (EK) Nr. 593/2008 6. panta 2. punktam, kas balstīts uz pieņēmumu, ka patērētāju aizsardzības līmenis dalībvalstīs ir dažāds, nav praktiskas nozīmes attiecībā uz jautājumiem, ko regulē Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi. (13) Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi būtu jādara pieejami izmantošanai pārrobežu līgumos, jo šajā kontekstā atšķirības starp valstu tiesību aktiem rada sarežģītību un papildu izmaksas, kā arī attur puses no līgumtiesisku attiecību nodibināšanas. Līguma pārrobežu raksturs attiecībā uz līgumiem, kas tiek slēgti starp uzņēmumiem, būtu jānosaka, balstoties uz pušu pastāvīgo mītnesvietu. Līgumā starp uzņēmumu un patērētāju prasībai par pārrobežu elementu būtu jābūt izpildītai, ja patērētāja norādītā vispārīgā adrese, preču piegādes adrese vai patērētāja norādītā rēķina adrese ir kādā dalībvalstī, bet ārpus valsts, kurā ir tirgotāja pastāvīgā mītnesvieta. (14) Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanai nevajadzētu būt ierobežotai tikai attiecībā uz pārrobežu situācijām, kurās ir iesaistītas vienīgi dalībvalstis, tiem būtu arī jābūt pieejamiem, lai veicinātu tirdzniecību starp dalībvalstīm un trešām valstīm. Gadījumos, kad ir iesaistīti patērētāji no trešām valstīm, uz vienošanos par Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu, kas šiem patērētājiem nozīmētu ārvalstu tiesību izvēli, būtu jāattiecina piemērojamās kolīziju normas. (15) Tirgotāji, kas iesaistīti gan iekšzemes, gan pārrobežu tirdzniecības darījumos, var arī uzskatīt par lietderīgu izmantot vienu vienotu līgumu visiem darījumiem. Tāpēc dalībvalstīm būtu jāpiešķir brīvība izlemt, vai ļaut pusēm izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus līgumslēdzējiem vienas valsts ietvaros. (16) Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem būtu jābūt jo īpaši pieejamiem attiecībā uz kustamu preču pārdošanu, tostarp arī tad, ja šīs preces vēl tiks izgatavotas vai saražotas, jo šis ir ekonomiski vissvarīgākais līguma veids, kam var būt īpašs potenciāls pārrobežu tirdzniecības izaugsmes palielināšanai, jo īpaši e-komercijā. (17) Lai atspoguļotu digitālās ekonomikas pieaugošo nozīmi, Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu piemērošanas jomā būtu jāietilpst arī līgumiem par digitālā satura piegādi. Digitāla satura nosūtīšana saglabāšanai, apstrāde vai piekļuve tam un atkārtota lietošana, piemēram, mūzikas lejupielāde, ir strauji augusi, un tai ir liels turpmākās izaugsmes potenciāls, tomēr tā vēl joprojām ir saistīta ar būtiskām juridiskajām atšķirībām un būtisku nedrošības līmeni. Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem tāpēc būtu jāaptver digitālā satura piegāde neatkarīgi no tā, vai šo saturu piegādā uz materiāla datu nesēja. (18) Digitālo saturu bieži piegādā nevis apmaiņā pret cenas samaksu, bet gan kombinācijā ar atsevišķi apmaksātām precēm vai pakalpojumiem, saistībā ar nemonetāru atlīdzību, piemēram, piekļuves piešķiršanu personiskajiem datiem, vai par velti mārketinga stratēģijas kontekstā, balstoties uz cerībām, ka patērētājs iegādāsies papildu digitālo saturu vai sarežģītāku digitālo saturu vēlākā posmā. Ņemot vērā šo īpašo tirgus struktūru un faktu, ka sniegtā digitālā satura trūkumi var aizskart patērētāju intereses neatkarīgi no nosacījumiem, kuros tas ir sniegts, Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu pieejamībai nevajadzētu būt atkarīgai no tā, vai par attiecīgo digitālo saturu ir samaksāta noteikta cena. (19) Lai maksimāli palielinātu Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu pievienoto vērtību to materiālās piemērošanas jomai būtu jāietver arī atsevišķi pakalpojumi, ko sniedz pārdevējs un kuri ir tieši un cieši saistīti ar konkrētām precēm vai digitālo saturu, kas ir piegādāti, balstoties uz Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem, un praksē bieži tiek ietverti tajā pašā vai vienlaicīgi ietverti saistītā līgumā, jo īpaši preču vai digitālā satura remonts, apkope vai uzstādīšana. (20) Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem nevajadzētu attiekties uz saistītiem līgumiem, saskaņā ar kuriem pircējs saņem preces vai pakalpojumu no trešās personas. Tas nebūtu piemēroti, jo trešā persona nav vienošanās, ar kuru nolemts izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, dalībniece. Saistītam līgumam ar trešo pusi būtu jāpiemēro attiecīgie valsts tiesību akti, kas ir piemērojami saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 593/2008 un Regulu (EK) Nr. 864/2007 vai saskaņā ar citām attiecīgi piemērojamām kolīziju normām. (21) Lai novērstu pastāvošās iekšējā tirgus un konkurences problēmas mērķtiecīgā un samērīgā veidā, Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu darbības jomā jo īpaši būtu jāiekļauj puses, kuras atšķirību dēļ starp valstu līgumtiesībām pašlaik atturas veikt uzņēmējdarbību ārvalstīs, kas tādējādi negatīvi ietekmē pārrobežu tirdzniecību. Tāpēc tiem būtu jāaptver visi darījumi starp uzņēmumu un patērētāju un līgumi starp tirgotājiem, kuros vismaz viena puse ir MVU saskaņā ar Komisijas 2003. gada 6. maija Ieteikumu 2003/361 par mikrouzņēmumu, mazo un vidējo uzņēmumu definīciju[21]. Tam tomēr nebūtu jāskar dalībvalstu iespēja pieņemt tiesību aktus, kas padara Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus pieejamus arī tādiem līgumiem starp tirgotājiem, no kuriem neviens nav MVU. Jebkurā gadījumā darījumos starp uzņēmumiem tirgotāji bauda pilnīgu līgumu slēgšanas brīvību un tiek aicināti, izstrādājot savu līgumu noteikumus, izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus par iedvesma avotu. (22) Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu piemērošanai ir nepieciešama līguma pušu vienošanās par to. Darījumos starp uzņēmumu un patērētāju uz šo vienošanos būtu jāattiecina stingras prasības. Tā kā praksē Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu parasti ierosinās tirgotājs, patērētājiem ir pilnībā jāapzinās, ka tie piekrīt piemērot noteikumus, kas atšķiras no spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem. Tādēļ patērētāja piekrišana izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus būtu pieļaujama tikai skaidra gribas izteikuma veidā, kas ir nodalīts no izteikuma, ar kuru patērētājs piekrīt līguma noslēgšanai. Šā iemesla dēļ nebūtu jāļauj piedāvāt Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu kā noslēdzamā līguma nosacījumu, jo īpaši kā daļu no tirgotāja tipveida noteikumiem un nosacījumiem. Tirgotājam būtu jāsniedz patērētājam apstiprinājums par vienošanos izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, izmantojot pastāvīgu informācijas nesēju. (23) Patērētāja piekrišanai izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus ir jābūt ne tikai apzinātam lēmumam, bet arī uz informāciju balstītam lēmumam. Tirgotājam būtu ne tikai jāvērš patērētāja uzmanība uz iecerēto Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu, bet arī jāsniedz informācija par to raksturu un galvenajiem elementiem. Lai atvieglotu šo tirgotāju pienākumu, tādējādi izvairoties no lieka administratīvā sloga, un lai nodrošinātu konsekvenci attiecībā uz patērētājiem sniegtās informācijas apjomu un kvalitāti, tirgotājiem būtu jāsniedz patērētājiem standarta informācijas paziņojums, kas ir iekļauts šajā regulā un tādējādi ir uzreiz pieejams visās Savienības oficiālajās valodās. Gadījumos, kad nav iespējams patērētājam sniegt standarta informācijas paziņojumu, piemēram, telefona sarunas ietvaros, vai gadījumos, kad tirgotājs nav izpildījis savu pienākumu sniegt informācijas paziņojumu, vienošanās izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus nebūtu jāsaista patērētāju līdz brīdim, kamēr viņš nav saņēmis informācijas paziņojumu kopā ar apstiprinājumu par šo vienošanos un pēcāk izteicis savu piekrišanu. (24) Lai izvairītos no selektīvas atsevišķu Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu elementu piemērošanas, kas varētu izjaukt līdzsvaru starp pušu tiesībām un saistībām un negatīvi ietekmēt patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, šai izvēlei būtu jāattiecas uz Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem kopumā un nevis tikai atsevišķām to daļām. (25) Gadījumos, kad attiecīgajam līgumam citādi būtu piemērojama Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencija par starptautiskajiem preču pirkuma-pārdevuma līgumiem, izvēlei piemērot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus vajadzētu nozīmēt, ka ir panākta vienošanās nepiemērot šo konvenciju. (26) Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem būtu jāattiecas uz līgumtiesību jautājumiem, kuri ir būtiski praksē attiecībā uz to līgumu veidu darbības ciklu, kas ietilpst materiālajā piemērošanas jomā un personiskajā piemērošanas jomā, jo īpaši uz tiem līgumiem, kas ir noslēgti tiešsaistē. Tāpēc, neskarot pušu tiesības un saistības un tiesību aizsardzības līdzekļus līgumu neizpildes gadījumā, Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem būtu jāattiecas uz informācijas sniegšanas pienākumu pirms līguma noslēgšanas, līguma noslēgšanu, ietverot formas prasības, atteikuma tiesībām un atteikuma sekām, atkāpšanos no līguma maldības, krāpšanas vai negodīgas izmantošanas dēļ un šādas atkāpšanās sekām, interpretāciju, līguma saturu un sekām, līguma noteikumu negodīguma izvērtēšanu un sekām, atlīdzināšanu pēc atkāpšanās no līguma un līguma izbeigšanas, kā arī noilgumu un nokavējumu. Tiem būtu jānosaka pieejamās sankcijas gadījumā, ja nav ievērotas saistības un pienākumi, kas rodas to piemērošanas rezultātā. (27) Visus līgumiskos un ārpuslīgumiskos jautājumus, kas nav regulēti Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos, regulē spēkā esošie valsts tiesību akti ārpus Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem, kas ir piemērojami saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 593/2008 un Regulu (EK) Nr. 864/2007 vai saskaņā ar jebkurām citām piemērojamām kolīziju normām. Šie jautājumi ietver tiesiskā statusa jautājumus, līguma spēkā neesamību rīcībspējas trūkuma dēļ, prettiesiskuma dēļ vai tādēļ, ka līgums ir pretrunā ar labiem tikumiem, līguma valodas noteikšanu, diskriminācijas aizlieguma jautājumus, pārstāvību, līgumus ar vairākiem parādniekiem un kreditoriem, pušu maiņu, tai skaitā cesiju, ieskaitu un apvienošanu, īpašuma tiesības, tai skaitā īpašuma tiesību nodošanu, intelektuālā īpašuma tiesības un saistības no neatļautas darbības. Turklāt Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi neregulē arī jautājumu, vai konkurējošas prasības par līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību var celt kopā. (28) Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem nebūtu jāregulē jautājumi, kas neietilpst līgumtiesību jomā. Šai regulai nevajadzētu skart Savienības tiesību aktus vai valsts tiesību aktus, kas attiecas uz šādiem jautājumiem. Piemēram, informēšanas pienākumiem, kas tiek uzlikti, lai aizsargātu veselību, drošību vai vidi, būtu jāpaliek ārpus Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu piemērošanas jomas. Turklāt šai regulai nebūtu jāskar informācijas sniegšanas pienākumi, kas noteikti Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvā 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū[22]. (29) Tiklīdz pušu vienošanās par Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu līgumam ir spēkā, tikai Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus būtu jāpiemēro visiem to piemērošanas jomā ietilpstošajiem jautājumiem. Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi būtu jāinterpretē autonomi saskaņā ar labi iedibinātiem Savienības tiesību aktu interpretācijas principiem. Jautājumi saistībā ar Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu piemērošanas jomu, kas tajā nav skaidri regulēti, būtu jārisina šo noteikumu interpretācijas ceļā, neizmantojot citus tiesību aktus. Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus būtu jāinterpretē, pamatojoties uz to pamatprincipiem un mērķiem un visiem tajos ietvertajiem noteikumiem. (30) Līgumu slēgšanas brīvībai būtu jābūt vadošajam principam, kas ir Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu pamatā. Pušu autonomiju vajadzētu ierobežot tikai tādos gadījumos un tikai tādā apmērā, cik tas ir nepieciešams, jo īpaši patērētāju tiesību aizsardzības dēļ. Ja šāda nepieciešamība pastāv, būtu skaidri jānorāda attiecīgo noteikumu imperatīvais raksturs. (31) Labas ticības un godprātības darījumos principam būtu jākalpo par vadlīnijām pušu sadarbībai. Tā kā daži noteikumi ir konkrētas vispārīgā labas ticības un godprātības darījumos principa izpausmes, tiem būtu jābūt prioritāriem pār vispārīgo principu. Tādēļ vispārīgo principu nevajadzētu izmantot, lai grozītu konkrētās pušu tiesības un pienākumus, kas ir ietvertas konkrētajos noteikumos. Konkrētajiem noteikumiem, kas izriet no labas ticības un godprātības darījumos principa, būtu jābūt atkarīgiem cita starpā no relatīvā pušu zināšanu līmeņa, un tāpēc jābūt atšķirīgiem darījumos starp uzņēmējiem un patērētājiem un darījumos, kuros visas puses ir uzņēmēji. Darījumos starp tirgotājiem attiecīgajā situācijā pastāvošai labai komercpraksei būtu jābūt būtiskam faktoram šajā kontekstā. (32) Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem būtu jācenšas saglabāt spēkā esošu līgumu, ja tas ir iespējams un tas ir piemēroti, ņemot vērā pušu likumīgās intereses. (33) Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem būtu jāsniedz līdzsvaroti risinājumi, ņemot vērā pušu likumīgās intereses noteikt un izmantot tiesību aizsardzības līdzekļus līguma neizpildes gadījumā. Līgumos starp uzņēmējiem un patērētājiem tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmai vajadzētu atspoguļot faktu, ka preču, digitālā satura vai pakalpojumu neatbilstība ietilpst tirgotāja atbildības jomā. (34) Lai uzlabotu tiesisko noteiktību, padarot sabiedrībai pieejamu Eiropas Savienības Tiesas un valstu tiesu judikatūru, ar kuru interpretēti Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi vai citi šīs regulas noteikumi, Komisijai būtu jāizveido datubāze, kurā ir ietverti visi attiecīgie nolēmumi. Lai padarītu šo uzdevumu iespējamu, dalībvalstīm būtu jānodrošina šādu valstu tiesu nolēmumu raita paziņošana Komisijai. (35) Ir atbilstoši pārskatīt Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu vai citu šīs regulas noteikumu darbību pēc pieciem darbības gadiem. Pārskatīšanas gaitā cita starpā būtu jāņem vērā jautājums par piemērošanas jomas paplašināšanas nepieciešamību, ietverot arī līgumus starp uzņēmumiem, tirgus un tehnoloģiju attīstība digitālā satura jomā un Savienības aquis turpmākā attīstība. (36) Tā kā dalībvalstis pašas nevar pietiekami veiksmīgi īstenot šīs regulas mērķi, proti, palīdzēt uzlabot vienotā tirgus darbību, padarot pieejamu vienotu līgumtiesību noteikumu kopumu, ko var izmantot pārrobežu darījumos visā Savienībā, un šo mērķi var veiksmīgāk īstenot Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar subsidiaritātes principu, kā noteikts Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā regulā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi šā mērķa sasniegšanai. (37) Šajā regulā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas jo īpaši atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā un konkrēti tās 16., 38. un 47. pantā, IR PIEŅĒMUŠI ŠO REGULU. 1. pants Mērķis un priekšmets 1. Šīs regulas mērķis ir uzlabot iekšējā tirgus izveides un darbības nosacījumus, darot pieejamu vienotu līgumtiesību noteikumu kopumu, kas ietverts I pielikumā ("Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi"). Šos noteikumus var izmantot pārrobežu darījumos par preču pirkumu, digitālā satura piegādi un saistīto pakalpojumu sniegšanu, ja līguma puses par to vienojas. 2. Šī regula ļauj tirgotājiem paļauties uz vienotu noteikumu kopumu un izmantot vienus un tos pašus līguma noteikumus visos pārrobežu darījumos, tādējādi samazinot nevajadzīgas izmaksas un vienlaikus nodrošinot augsta līmeņa tiesisko noteiktību. 3. Attiecībā uz līgumiem starp tirgotājiem un patērētājiem, šajā regulā ietverts vispusīgs patērētāju aizsardzības noteikumu kopums, lai nodrošinātu patērētāju augsta līmeņa aizsardzību, uzlabotu patērētāju uzticību iekšējam tirgum un mudinātu patērētājus iepirkties pāri robežām. 2. pants Definīcijas Šajā regulā piemēro šādas definīcijas: a) „līgums” ir vienošanās nolūkā radīt saistības vai citas tiesiskas sekas; b) „laba ticība un godprātība darījumos” ir uzvedības standarts, ko raksturo godīgums, atklātums un otras puses interešu ievērošana konkrētajā darījumā vai attiecībās; c) „zaudējumi” ir gan mantisks zaudējums, gan nemantisks zaudējums sāpju vai ciešanu veidā, izņemot citus nemantiska zaudējuma veidus, piemēram dzīves kvalitātes pasliktināšanos un baudas atrāvumu; d) „līguma tipveida noteikumi” ir iepriekš formulēti noteikumi vairākiem darījumiem, kuros iesaistītas dažādas puses, un kurus puses nav atsevišķi apspriedušas Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu 7. panta izpratnē; e) „tirgotājs” ir fiziska vai juridiska persona, kura darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar šīs personas komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju; f) „patērētājs” ir fiziska persona, kas darbojas nolūkos, kas nav saistīti ar šīs personas komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju; g) „zaudējumu atlīdzība” ir naudas summa, uz ko personai var būt tiesības kā uz kompensāciju par zaudējumu, ievainojumu vai kaitējumu; h) „preces” ir ķermeniskas, kustamas lietas, tas neietver: i) elektroenerģiju un dabas gāzi; un ii) ūdeni un cita veida gāzi, ja vien tie nav laisti pārdošanā ierobežotā tilpumā vai noteiktā daudzumā; i) „cena” ir naudas summa, kas jāmaksā par pārdotajām precēm, piegādāto digitālo saturu vai sniegtu saistīto pakalpojumu; j) „digitāls saturs” ir dati, kas radīti un piegādāti digitālā formātā, neatkarīgi no tā, vai tas darīts saskaņā ar pircēja specifikācijām, ietverot, video, audio, attēla vai rakstveida digitālo saturu, digitālas spēles, programmatūru un digitālo saturu, kas dara iespējamu esošas aparatūras vai programmatūras personalizāciju; tas neietver: i) finanšu pakalpojumus, arī banku pakalpojumus tiešsaistē, ii) juridiskas vai finanšu konsultācijas, ko sniedz elektroniskā veidā, iii) elektroniskos veselības aprūpes pakalpojumus, iv) elektroniskos komunikācijas pakalpojumus un tīklus un saistītās iekārtas un pakalpojumus, v) azartspēles, vi) jauna digitālā satura radīšanu un esoša digitālā satura grozīšanu, ja to veic patērētājs, vai cita veida mijiedarbību ar citu lietotāju radīto saturu; k) „pirkuma līgums” ir līgums, saskaņā ar kuru tirgotājs (pārdevējs) nodod vai apņemas nodot preču īpašumtiesības citai personai (pircējam), un pircējs samaksā vai apņemas samaksāt to preču cenu; tas ietver līgumus par vēl ražojamu vai izgatavojamu preču piegādi, bet neietver pirkuma līgumus, ko slēdz piedziņas vai piespiedu izpildes procedūras ietvaros, vai kuri kā citādi saistīti ar valsts varas īstenošanu; l) „pirkuma līgums ar patērētāju” ir pirkuma līgums, kurā pārdevējs ir tirgotājs, bet pircējs ir patērētājs; m) „saistīts pakalpojums” ir pakalpojums, kas saistīts ar precēm vai digitālo saturu, piemēram, uzstādīšana, apkope, remonts vai cita veida apstrāde, ko nodrošina preču pārdevējs vai digitālā satura piegādātājs saskaņā ar pirkuma līgumu, digitālā satura piegādes līgumu vai atsevišķu saistīto pakalpojumu līgumu, ko noslēdz vienlaicīgi ar pirkuma līgumu vai digitālā satura piegādes līgumu; tas neietver: i) transporta pakalpojumus, ii) apmācības pakalpojumus, iii) telekomunikācijas atbalsta pakalpojumus; un iv) finanšu pakalpojumus; n) „pakalpojuma sniedzējs” ir preču pārdevējs vai digitālā satura piegādātājs, kas apņemas sniegt klientam pakalpojumu, kas ir saistīts ar šīm precēm vai digitālo saturu; o) „klients” ir persona, kas iegādājas saistīto pakalpojumu; p) „distances līgums” ir jebkurš līgums starp tirgotāju un patērētāju, kas noslēgts saskaņā ar organizētu distances pārdošanas shēmu, tirgotājam vai – gadījumā, ja tirgotājs ir juridiska persona, – fiziskai personai, kas pārstāv tirgotāju, un patērētājam vienlaikus fiziski neatrodoties vienā vietā, un šā līguma noslēgšanai tiek ekskluzīvi izmantots viens vai vairāki distances saziņas līdzekļi līdz līguma noslēgšanas brīdim un pašā līguma noslēgšanas brīdī; q) „ārpus uzņēmuma telpām noslēgts līgums” ir līgums starp tirgotāju un patērētāju, kas noslēgts: i) tirgotājam vai, ja tirgotājs ir juridiska persona, fiziskai personai, kas pārstāv tirgotāju, un patērētājam vienlaikus fiziski klātesot vietā, kas nav tirgotāja uzņēmuma telpas, vai noslēgts uz patērētāja piedāvājuma pamata, kas izteikts tādos pašos apstākļos, vai ii) tirgotāja uzņēmuma telpās vai izmantojot jebkurus distances saziņas līdzekļus tūlīt pēc tam, kad patērētājs ticis personīgi un individuāli uzrunāts vietā, kas nav tirgotāja uzņēmuma telpas, vienlaikus fiziski klātesot patērētājam un tirgotājam vai, ja tirgotājs ir juridiska persona, fiziskai personai, kas pārstāv tirgotāju, vai iii) ekskursijas laikā, ko tirgotājs vai, ja tirgotājs ir juridiska persona, fiziska persona, kas pārstāv tirgotāju, organizē ar mērķi reklamēt un pārdot preces vai piegādāt digitālo saturu vai saistītu pakalpojumu patērētājam; r) „uzņēmuma telpas” ir: i) nepārvietojamas mazumtirdzniecības telpas, kurās tirgotājs pastāvīgi darbojas, vai ii) pārvietojamas mazumtirdzniecības telpas, kurās tirgotājs parasti darbojas; s) „komercgarantija” ir papildus juridiskajiem pienākumiem saskaņā ar 106. pantu jebkādas tirgotāja vai ražotāja saistības pret patērētāju neatbilstības gadījumā atlīdzināt samaksāto cenu vai apmainīt, salabot vai citādi novērst preču vai digitāla satura nepilnības, ja tās neatbilst līguma noslēgšanas brīdī vai pirms līguma noslēgšanas garantijā vai attiecīgajā reklāmā izklāstītajām specifikācijām vai citām ar atbilstību nesaistītām prasībām; t) „pastāvīgs informācijas nesējs” ir informācijas nesējs, kas pusei ļauj uzglabāt tai personīgi adresētu informāciju tā, lai tā būtu pieejama turpmākai atsaucei informācijas mērķim atbilstošā laikposmā, un kas ļauj neizmainītā veidā pavairot uzglabāto informāciju; u) „atklāta izsole” ir pārdošanas metode, kad tirgotājs piedāvā preces vai digitālo saturu patērētājam, kas personīgi ierodas vai kuram ir dota iespēja personīgi ierasties izsolē, pārredzamā un konkurējošā cenu piedāvāšanas procedūrā, kuru vada izsolītājs un kurā augstākās cenas solītājam ir pienākums pirkt attiecīgās preces vai digitālo saturu; v) „imperatīvs noteikums” ir noteikums, no kura piemērošanas puses nevar ne atteikties, ne paredzēt no tā izņēmumus, ne grozīt tā sekas; w) „kreditors” ir persona, kurai ir tiesības uz citas personas, proti, parādnieka, saistības izpildi, neatkarīgi no tā, vai saistība ir izsakāma naudā; x) „parādnieks” ir persona, kura ir uzņēmusies saistību pret citu personu, proti, kreditoru, neatkarīgi no tā, vai saistība ir izsakāma naudā; y) „saistība” ir izpildes pienākums, kas vienai tiesisko attiecību pusei ir pret otru pusi. 3. pants Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izvēles raksturs Puses var vienoties, ka to pārrobežu preču pirkuma, digitālā satura piegādes un saistīto pakalpojumu sniegšanas līgumus regulē Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi 4. līdz 7. pantā noteiktās teritoriālās un materiālās piemērošanas jomas, kā arī piemērojamības personām ietvaros. 4. pants Pārrobežu līgumi 1. Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus var izmantot pārrobežu līgumos. 2. Šajā regulā līgums starp tirgotājiem ir pārrobežu līgums, ja pušu pastāvīgā mītnesvieta atrodas dažādās valstīs, no kurām vismaz viena ir kāda dalībvalsts. 3. Šajā regulā līgums starp tirgotāju un patērētāju ir pārrobežu līgums, ja: a) patērētāja norādītā adrese vai preču piegādes adrese, vai rēķina piegādes adrese atrodas valstī, kas nav tirgotāja pastāvīgās mītnesvietas valsts, un b) vismaz viena no šīm valstīm ir dalībvalsts. 4. Šajā regulā sabiedrību un citu vienību pastāvīgā mītnesvieta ir galvenās pārvaldes institūcijas atrašanās vieta, neatkarīgi no tā, vai tām ir juridiskās personas statuss. Tirgotāja, kas ir fiziska persona, pastāvīgā mītnesvieta ir šīs personas galvenā uzņēmējdarbības vieta. 5. Ja līgumu noslēdz tirgotāja filiāles, aģentūras vai cita veida nodibinājuma darbību rezultātā, par tirgotāja pastāvīgo mītnesvietu uzskata filiāles, aģentūras vai cita veida nodibinājuma atrašanās vietu. 6. Nosakot, vai līgums ir pārrobežu līgums, noteicošais ir brīdis, kad notika vienošanās par Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu. 5. pants Līgumi, kuriem var izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus var izmantot: a) pirkuma līgumiem; b) līgumiem par tāda digitālā satura piegādi, ko lietotājs var saglabāt, apstrādāt, vai kuram var piekļūt un to atkārtoti izmantot, neatkarīgi no tā, vai tas piegādāts uz materiāla datu nesēja, un neatkarīgi no tā, vai tas piegādāts pret cenas samaksu; c) saistīto pakalpojumu līgumiem, neatkarīgi no tā, vai puses bija vienojušās par atsevišķu saistīto pakalpojumu cenu. 6. pants Jauktu līgumu un ar patēriņa kredītu saistītu līgumu izslēgšana 1. Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus nevar izmantot jauktiem līgumiem, kuri ietver cita darījuma sastāvdaļas, kas nav preču pirkums, digitālā satura piegāde un saistīto pakalpojumu sniegšana 5. panta izpratnē. 2. Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus nevar izmantot līgumiem starp tirgotājiem un patērētājiem, ja tirgotājs patērētājam piešķir vai apsola piešķirt patēriņa kredītu atlikta maksājuma, aizdevuma vai citas tamlīdzīgas finansiālas vienošanās veidā. Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus var izmantot līgumiem starp tirgotāju un patērētāju, ja tāda paša veida preces, digitālo saturu vai saistītos pakalpojumus piegādā ilglaicīgi un patērētājs par šīm precēm, digitālo saturu vai saistītiem pakalpojumiem visu to piegādes laiku maksā pa daļām. 7. pants Līguma puses 1. Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus var izmantot tikai tad, ja preču pārdevējs vai digitālā satura piegādātājs ir tirgotājs. Ja visas līguma puses ir tirgotāji, Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus var izmantot, ja vismaz viena no pusēm ir mazs vai vidējs uzņēmums (MVU). 2. Šās regulas nolūkos MVU ir tirgotājs, kas a) nodarbina mazāk nekā 250 darbiniekus, un b) kura gada apgrozījums nepārsniedz 50 miljonus euro vai kura gada bilance kopumā nepārsniedz 43 miljonus euro, vai attiecībā uz MVU, kuru pastāvīgā mītnesvieta ir dalībvalstī, kuras valūta nav eiro, vai trešā valstī – līdzvērtīgu summu tās dalībvalsts vai trešās valsts valūtā. 8. pants Vienošanās par Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu 1. Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus var izmantot tikai tad, ja puses par to ir vienojušās. Šādas vienošanās pastāvēšanu un tās spēkā esamību nosaka, pamatojoties uz šā panta 2. un 3. punktu, 9. pantu, kā arī Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu attiecīgajiem noteikumiem. 2. Attiecībās starp tirgotāju un patērētāju vienošanās par Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu ir spēkā tikai tad, ja patērētāja piekrišana ir sniegta skaidra izteikuma veidā, kas ir nodalīts no izteikuma par piekrišanu noslēgt līgumu. Tirgotājs sniedz patērētājam šīs piekrišanas apstiprinājumu uz pastāvīga informācijas nesēja. 3. Attiecībās starp tirgotāju un patērētāju Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus nevar izvēlēties pa daļām, tos var izvēlēties tikai visā to kopumā. 9. pants Standarta informācijas paziņojums līgumos starp tirgotāju un patērētāju 1. Papildus pienākumam sniegt informāciju pirms līguma noslēgšanas, kas noteikts Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos, attiecībās starp tirgotāju un patērētāju tirgotājs pirms vienošanās vērš patērētāja uzmanība uz nolūku piemērot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, sniedzot patērētājam II pielikumā paredzēto informācijas paziņojumu labi pamanāmā veidā. Ja vienošanās par Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu ir noslēgta pa tālruni vai citā veidā, kas informācijas paziņojuma iesniegšanu patērētājam padara neiespējamu, vai gadījumos, kad tirgotājs nav izpildījis savu pienākumu sniegt informācijas paziņojumu, patērētāju šī vienošanās nesaista, kamēr tas nav saņēmis 8. panta 2. punktā minēto apstiprinājumu kopā ar informācijas paziņojumu un pēc tam skaidri izteicis savu piekrišanu izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus. 2. Informācijas paziņojumā, kas minēts 1. punktā, ja to sniedz elektroniskā formā, ietver saiti, bet visos pārējos gadījumos norādi uz tīmekļa vietni, kurā bez maksas ir pieejams Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu teksts. 10. pants Sankcijas par īpašo prasību neievērošanu Dalībvalstis nosaka sankcijas, kas piemērojamas, ja tirgotājs attiecībās ar patērētāju neievēro prasības, kas noteiktas 8. un 9. pantā, un veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka šīs sankcijas tiek piemērotas. Noteiktās sankcijas ir efektīvas, samērīgas un atturošas. Dalībvalstis attiecīgo noteikumu tekstus paziņo Komisijai ne vēlāk kā [1 gadu pēc šīs regulas piemērošanas sākuma] un cik vien ātri iespējams paziņo visas turpmākās izmaiņas šajos noteikumos. 11. pants Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanas sekas Ja pušu vienošanās par Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu līgumam ir spēkā, tikai Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus piemēro visiem jautājumiem, kas tajos regulēti. Ar nosacījumu, ka līgums ir noslēgts, Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi attiecas arī uz pienākumu sniegt informāciju pirms līguma noslēgšanas un tiesiskās aizsardzības līdzekļiem šā pienākuma neizpildes gadījumā. 12. pants Informācijas sniegšanas prasības saskaņā ar pakalpojumu direktīvu Šī regula neskar informācijas sniegšanas pienākumus, kas noteikti valstu tiesību aktos, ar kuriem transponēti Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū noteikumi, un kas papildina Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu prasības par informācijas sniegšanu. 13. pants Dalībvalstu izvēle Dalībvalsts var nolemt Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus darīt pieejamus izmantošanai: a) līgumiem, kuros tirgotāju pastāvīgā mītnesvieta vai – līguma starp tirgotāju un patērētāju gadījumā – tirgotāja pastāvīgā mītnesvieta, patērētāja norādītā adrese, preču piegādes adrese vai rēķina adrese atrodas šajā dalībvalstī; un/vai b) līgumiem, kuros visas puses ir tirgotāji, bet neviena no tām nav MVU 7. panta 2. punkta izpratnē. 14. pants Paziņošana par spriedumiem, kuros piemērota šī regula 1. Dalībvalstis nodrošina, ka Komisijai nekavējoties paziņo valstu tiesu galīgos spriedumus, kuros piemēroti šīs regulas noteikumi. 2. Komisija izveido sistēmu, kas ļauj iepazīties ar informāciju par 1. punktā minētajiem spriedumiem un attiecīgiem Eiropas Savienības Tiesas spriedumiem. Šī sistēma ir publiski pieejama. 15. pants Pārskatīšana 1. Līdz … [4 gadi no šīs regulas spēkā stāšanās] dalībvalstis iesniedz Komisijai informāciju par šīs regulas piemērošanu, jo īpaši par to, cik atzīti ir Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi, kādā mērā šie noteikumi ir pamats tiesvedībai un kāda ir situācija attiecībā uz patērētāju aizsardzības līmeņa atšķirībām starp Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem un valsts tiesībām. Šajā informācijā iekļauj vispusīgu pārskatu par valsts tiesu praksi, ar ko interpretēti Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi. 2. Līdz … [5 gadi no šīs regulas spēkā stāšanās] Komisija iesniedz Eiropas Parlamentam, Padomei un Ekonomikas un sociālo lietu komitejai sīku ziņojumu, kurā pārskatīta šīs regulas darbība, cita starpā ņemot vērā jautājumu par piemērošanas jomas paplašināšanas nepieciešamību, ietverot arī līgumus starp uzņēmumiem, tirgus un tehnoloģiju attīstību digitālā satura jomā un Savienības aquis turpmāko attīstību. 16. pants Stāšanās spēkā un piemērošana 1. Šī regula stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. 2. To piemēro sākot ar [6 mēneši no spēkā stāšanās dienas]. Šī regula uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama dalībvalstīs. Briselē Eiropas Parlamenta vārdā –– Padomes vārdā –– Priekšsēdētājs priekšsēdētājs I PIELIKUMS VIENOTIE EIROPAS TIRDZNIECĪBAS NOTEIKUMI SATURS I daļa.................................................................................................................... Ievada noteikumi 5 1. nodaļa....................................................................................... Vispārīgie principi un iemērošana 5 1. iedaļa............................................................................................................... Vispārīgie principi 5 2. iedaļa...................................................................................................................... Piemērošana 5 II daļa................................................................................................. Saistoša līguma sagatavošana 5 2. nodaļa................................................................................. Informācija pirms līguma noslēgšanas 5 1. iedaļa................. Informācija pirms līguma noslēgšanas, ko darījumos ar patērātāju sniedz tirgotājs 5 2. iedaļa.............. Informācija pirms līguma noslēgšanas, ko sniedz tirgotājs darījumos ar citu tirgotāju 5 3. iedaļa........................................................ Līgumi, kas noslēgti, izmantojot elektroniskos līdzekļus 5 4. iedaļa.......................................................... Pienākums nodrošināt sniegtās informācijas pareizību 5 5. iedaļa...................... Tiesību aizsardzības līdzekļi, ja nav ievēroti informācijas sniegšanas pienākumi 5 3. nodaļa............................................................................................................ Līguma noslēgšana 5 4. nodaļa Atteikuma tiesības distances līgumos un ārpus uzņēmuma telpām noslēgtos līgumos starp tirgotāju un patērētāju 5 5. nodaļa.................................................................................................................. Gribas trūkumi 5 III daļa................................................................................................. Līgumā ietvertā novērtēšana 5 6. nodaļa.................................................................................................................... Interpretācija 5 7. nodaļa................................................................................................................. Saturs un sekas 5 8. nodaļa................................................................................................. Negodīgi līguma noteikumi 5 1. iedaļa............................................................................................................. Vispārīgi noteikumi 5 2. iedaļa........................................... Negodīgi līguma noteikumi līgumos starp tirgotāju un patērētāju 5 3. iedaļa............................................................ Negodīgi līguma noteikumi līgumos starp tirgotājiem 5 IV daļa Pirkuma līguma vai digitālā satura piegādes līguma pušu saistības un tiesību aizsardzības līdzekļi 5 9. nodaļa............................................................................................................ Vispārīgi noteikumi 5 10. nodaļa.......................................................................................................... Pārdevēja saistības 5 1. iedaļa............................................................................................................. Vispārīgi noteikumi 5 2. iedaļa.............................................................................................................................. Piegāde 5 3. iedaļa......................................................................................... Preču un digitālā satura atbilstība 5 11. nodaļa................................................................................... Pircēja tiesību aizsardzības līdzekļi 5 1. iedaļa............................................................................................................. Vispārīgi noteikumi 5 2. iedaļa.................................................................................... Pārdevēja tiesības novērst trūkumus 5 3. iedaļa........................................................................................................... Izpildes pieprasīšana 5 4. iedaļa...................................................................................... Pircēja saistību izpildes apturēšana 5 5. iedaļa.............................................................................................................. Līguma izbeigšana 5 6. iedaļa........................................................................................................... Cenas samazināšana 5 7. iedaļa................................................. Pārbaudes un paziņošanas prasības līgumā starp tirgotājiem 5 12. nodaļa.............................................................................................................. Pircēja saistības 5 1. iedaļa............................................................................................................. Vispārīgi noteikumi 5 2. iedaļa.................................................................................................................. Cenas samaksa 5 3. iedaļa.......................................................................................................... Piegādes pieņemšana 5 13. nodaļa.............................................................................. Pārdevēja tiesību aizsardzības līdzekļi 5 1. iedaļa............................................................................................................. Vispārīgi noteikumi 5 2. iedaļa........................................................................................................... Izpildes pieprasīšana 5 3. iedaļa................................................................................. Pārdevēja saistību izpildes apturēšana 5 4. iedaļa.............................................................................................................. Līguma izbeigšana 5 14. nodaļa.............................................................................................................. Riska nodošana 5 1. iedaļa............................................................................................................. Vispārīgi noteikumi 5 2. iedaļa.................................................................... Riska nodošana pirkuma līgumos ar patērētāju 5 3. iedaļa............................................................................ Riska nodošana līgumos starp tirgotājiem 5 V daļa................................ Pušu saistības un tiesību aizsardzības līdzekļi saistītu pakalpojumu līgumā 5 15. nodaļa.................................................................... Pušu saistības un tiesību aizsardzības līdzekļi 5 2. iedaļa.......................................................................................... Pakalpojuma sniedzēja saistības 5 3. iedaļa................................................................................................................. Klienta saistības 5 4. iedaļa................................................................................................. Tiesību aizsardzības līdzekļi 5 VI daļa........................................................................................... Zaudējumu atlīdzība un procenti 5 16. nodaļa....................................................................................... Zaudējumu atlīdzība un procenti 5 1. iedaļa............................................................................................................ Zaudējumu atlīdzība 5 2. iedaļa........................................................................ Nokavējuma procenti – Vispārīgi noteikumi 5 3. iedaļa............................................................................................... Tirgotāju kavētie maksājumi 5 VII daļa...................................................................................................................... Atlīdzināšana 5 17. nodaļa. Atlīdzināšana............................................................................................................... 5 VIII daļa.......................................................................................................................... Noilgums 5 18. nodaļa........................................................................................................................ Noilgums 5 1. iedaļa Vispārīgi noteikumi.......................................................................................................... 5 2. iedaļa Noilguma termiņi un to sākums........................................................................................ 5 3. iedaļa Noilguma termiņu pagarināšana........................................................................................ 5 4. iedaļa Noilguma termiņu atjaunošana......................................................................................... 5 5. iedaļa Noilguma sekas............................................................................................................... 5 6. iedaļa Vienošanās par izmaiņām................................................................................................. 5 1. papildinājums............................................................................................................................ 5 II PIELIKUMS STANDARTA INFORMĀCIJAS PAZIŅOJUMS............................................. 5 I daļa Ievada noteikumi 1. nodaļa Vispārīgie principi un iemērošana 1. iedaļa Vispārīgie principi 1. pants Līguma slēgšanas brīvība 1. Puses var brīvi noslēgt līgumu un noteikt tā saturu, ievērojot piemērojamos imperatīvos noteikumus. 2. Puses var atteikties piemērot jebkuru Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos iekļautu noteikumu, paredzēt no tā izņēmumus vai grozīt tā tiesiskās sekas, ja vien pašos noteikumos nav noteikts citādi. 2. pants Laba ticība un godprātība darījumos 1. Katrai pusei ir pienākums rīkoties saskaņā ar labu ticību un godprātību darījumos. 2. Šā pienākuma neizpilde var liegt pārkāpējai pusei paļauties uz vai izmantot tiesības, tiesību aizsardzības līdzekli vai ierunu, kas šai pusei būtu pretējā gadījumā, vai arī var padarīt šo pusi atbildīgu par zaudējumiem, kas tādējādi radīti otrai pusei. 3. Puses nevar atteikties no šā panta piemērošanas, paredzēt no tā izņēmumus vai grozīt tā sekas. 3. pants Sadarbība Pusēm ir pienākums sadarboties tik lielā mērā, cik to var sagaidīt, lai izpildītu to līgumsaistības. 2. iedaļa Piemērošana 4. pants Interpretācija 1. Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi jāinterpretē autonomi un saskaņā ar to mērķiem un to pamatā esošajiem principiem. 2. Jautājumus, kas ietilpst Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu piemērošanas jomā, bet nav tajos skaidri regulēti, risina saskaņā ar to pamatā esošajiem principiem un visiem tajos iekļautajiem noteikumiem, neizmantojot ne valstu tiesību aktus, kas būtu piemērojami, ja nebūtu notikusi vienošanās par Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izmantošanu, ne arī kādus citus tiesību aktus. 3. Ja kādai konkrētai situācijai vispārīga noteikuma piemērošanas jomas ietvaros ir piemērojams gan vispārīgs noteikums, gan arī speciāls noteikums, kolīzijas gadījumā piemēro speciālo noteikumu. 5. pants Saprātīgums 1. Kaut kas ir saprātīgs, ja par to pastāv objektīva pārliecība, ņemot vērā līguma būtību un nolūku, lietas apstākļus un tirdzniecības jomas vai iesaistīto profesiju paražas un praksi. 2. Jebkura atsauce uz to, ko no personas var sagaidīt vai ko persona var sagaidīt, vai kas ir sagaidāms konkrētā situācijā, ir atsauce uz to, kas var būt saprātīgi sagaidāms. 6. pants Formas brīvība Ja vien Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos nav noteikts citādi, līgums, izteikums vai kāds cits akts, ko regulē šie noteikumi, nav ne jāsagatavo, ne jāapliecina kādā īpašā formā. 7. pants Līguma noteikumi, ko puses nav atsevišķi apspriedušas 1. Līguma noteikums nav atsevišķi apspriests, ja to ierosināja viena puse un otra puse nevarēja ietekmēt tā saturu. 2. Ja viena puse ierosina līguma noteikumu kopumu otrai pusei, tad noteikums netiks uzskatīts par atsevišķi apspriestu tāpēc vien, ka otra puse no šā noteikumu kopuma izvēlas attiecīgo noteikumu. 3. Pusei, kura apgalvo, ka līguma noteikums, kas ierosināts tipveida noteikumu ietvaros, tomēr ir atsevišķi apspriests, ir pienākums pierādīt šo apgalvojumu. 4. Līgumā starp tirgotāju un patērētāju tirgotājam ir pienākums pierādīt, ka tirgotāja ierosinātais līguma noteikums ir bijis atsevišķi apspriests. 5. Līgumā starp tirgotāju un patērētāju trešās puses sagatavotus līguma noteikumus uzskata par tirgotāja ierosinātiem noteikumiem, izņemot, ja tos līgumā ir iekļāvis patērētājs. 8. pants Līguma izbeigšana 1. „Izbeigt līgumu” nozīmē izbeigt līgumā noteiktās pušu tiesības un pienākumus, izņemot tos, kas rodas saskaņā ar jebkuru līguma noteikumu, kas paredz strīdu izšķiršanu, vai citu līguma noteikumu, kura darbībai jāturpinās pat pēc līguma izbeigšanas. 2. Neizdarītie maksājumi un zaudējumu atlīdzība par saistību neizpildi pirms līguma izbeigšanas ir jāsamaksā. Ja līgumu izbeidz neizpildes vai paredzamas neizpildes dēļ, pusei, kas izbeidz līgumu ir tiesības otras puses turpmākas izpildes vietā saņemt zaudējumu atlīdzību. 3. Līguma izbeigšanas sekas attiecībā uz cenas atmaksāšanu un preču vai digitālā satura atdošanu, kā arī citas ar atlīdzināšanu saistītas sekas regulē 17. nodaļas noteikumi par atlīdzināšanu. 9. pants Jauktie līgumi 1. Ja līgumā paredzēta gan preču pārdošana, gan digitālā satura piegāde un saistīto pakalpojuma sniegšana, IV daļas noteikumi piemērojami pušu kā preču vai digitālā satura pārdevēja un pircēja saistībām un tiesību aizsardzības līdzekļiem, savukārt V daļas noteikumi piemērojami pušu kā pakalpojuma sniedzēja un klienta saistībām un tiesību aizsardzības līdzekļiem. 2. Ja līgumā, kam piemērojams 1. punkts, pārdevēja un pakalpojuma sniedzēja saistību izpilde saskaņā ar līgumu ir noteikta atsevišķās daļās vai ir kā citādi dalāma, tad, ja ir pamats saistību neizpildes dēļ izbeigt to daļu, kurai var proporcionāli noteikt cenas daļu, pircējs un klients var izbeigt līgumu tikai attiecībā uz šo daļu. 3. Šā panta 2. punktu nepiemēro gadījumos, kad no pircēja un klienta nav sagaidāms, ka tas varētu pieņemt pārējo daļu izpildi, vai saistību neizpilde ir tāda, ka tā attaisno visa līguma izbeigšanu. 4. Ja pārdevēja un pakalpojuma sniedzēja līgumā paredzētās saistības nav dalāmas vai nevar proporcionāli noteikt to cenas daļu, pircējs un klients var izbeigt līgumu tikai tad, ja saistību neizpilde ir tāda, ka tā attaisno visa līguma izbeigšanu. 10. pants Paziņošana 1. Šo pantu piemēro visiem paziņojumiem, ko sniedz saskaņā ar Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem un līgumu. „Paziņošana” ietver informēšanu par jebkādu izteikumu, kura mērķis ir radīt tiesiskas sekas vai nodot informāciju tiesiskā nolūkā. 2. Paziņojumu var sniegt, izmantojot jebkādus apstākļiem atbilstošus līdzekļus. 3. Paziņojums stājas spēkā, kad tas sasniedz adresātu, ja vien tajā nav noteikts, ka tas stājas spēkā vēlāk. 4. Paziņojums sasniedz adresātu: a) kad tas ir piegādāts adresātam; b) kad tas ir piegādāts adresāta uzņēmējdarbības vietā vai, ja šādas uzņēmējdarbības vietas nav vai paziņojums ir adresēts patērētājam, adresāta parastajā mītnesvietā; c) kad adresāts tam var piekļūt, ja paziņojums nosūtīts pa elektronisko pastu vai ar citu individuālu saziņas līdzekli; vai d) kad tas ir darīts pieejams adresātam citādi tādā vietā un veidā, ka ir sagaidāms, ka adresāts var tam piekļūt bez nepamatotas kavēšanās. Paziņojums ir sasniedzis adresātu, kad ir izpildīts viens no a), b), c) vai d) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem, atkarībā no tā, kurš no tiem izpildās ātrāk. 5. Paziņojums nav spēkā, ja tā atsaukums sasniedz adresātu pirms paša paziņojuma vai vienlaikus ar to. 6. Attiecībās starp tirgotāju un patērētāju puses nevar par ļaunu patērētājam atteikties no 3. un 4. punkta piemērošanas, paredzēt no tiem izņēmumus vai grozīt to sekas. 11. pants Laika aprēķināšana 1. Šā panta noteikumus piemēro laika aprēķināšanai jebkuram Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos paredzētam mērķim. 2. Ievērojot 3. – 7. punkta noteikumus: a) dienās izteikts termiņš sākas pirmās dienas pirmās stundas sākumā un beidzas šā termiņa pēdējās dienas pēdējās stundas beigās; b) nedēļās, mēnešos vai gados izteikts termiņš sākas šā termiņa pirmās dienas pirmās stundas sākumā un beidzas tās dienas pēdējās stundas beigās, kura šā termiņa pēdējā nedēļā, mēnesī vai gadā sakrīt ar to nedēļas dienu vai iekrīt tajā pašā datumā, kā diena, kurā sākās termiņš; mēnešos vai gados izteikta termiņa gadījumā, ja diena, kurā termiņam būtu jābeidzas, pēdējā mēnesī neeksistē, termiņš beidzas mēneša pēdējās dienas pēdējās stundas beigās. 3. Ja dienās, nedēļās, mēnešos vai gados izteikts termiņš jāaprēķina no kāda noteikta notikuma, darbības vai laika, tad diena, kurā notiek šāds notikums vai darbība vai iestājas noteiktais laiks, netiek ieskaitīta attiecīgajā termiņā. 4. Attiecīgie termiņi ietver sestdienas, svētdienas un valsts svētku dienas, izņemot, ja ir skaidri norādīts, ka tās nav iekļautas, vai ja termiņi izteikti darba dienās. 5. Ja vietā, kurā jāveic paredzētā darbība, termiņa pēdējā diena ir sestdiena, svētdiena vai valsts svētku diena, tad termiņš beidzas tad, kad beidzas nākamās darba dienas pēdējā stunda. Šis nosacījums neattiecas uz termiņiem, kas aprēķināti ar atpakaļejošu datumu no kāda konkrēta datuma vai notikuma. 6. Ja persona citai personai nosūta dokumentu, kurā noteikts termiņš, kādā adresātam jāsniedz atbilde vai jārīkojas kā citādi, bet nav norādīts, kad šis termiņš sākas, tad – ja nekas neliecina par pretējo – attiecīgo termiņu aprēķina no brīža, kad dokuments ir sasniedzis adresātu. 7. Šā panta nolūkos: a) „valsts svētku diena” attiecībā uz Eiropas Savienības dalībvalsti vai dalībvalsts daļu ir jebkura diena, kas kā tāda ir norādīta attiecībā uz konkrēto dalībvalsti vai tās daļu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicētā sarakstā; un b) „darba dienas” ir visas dienas, kas nav sestdienas, svētdienas un valsts svētku dienas. 12. pants Vienpusēji izteikumi vai rīcība 1. Vienpusējs izteikums, kas pauž apņemšanos, jāinterpretē tā, kā ir sagaidāms, ka to sapratīs persona, kurai tas adresēts. 2. Ja persona kādam savā gribas izteikumā ietvertam izteicienam paredz konkrētu nozīmi un otrai pusei tas ir zināms vai ir sagaidāms, ka tā zina par šo nolūku, izteicienu interpretē tā, kā to paredzēja gribas izteikuma autors. 3. Interpretējot vienpusējus izteikumus, kas pauž apņemšanos, piemēro 59. – 65. pantu, tos atbilstoši pielāgojot. 4. Vienpusējiem izteikumiem, kas pauž apņemšanos, piemēro atbilstoši pielāgotus 5. nodaļas noteikumus par gribas trūkumiem. 5. Šajā pantā jebkura atsauce uz izteikumu ietver atsauci uz rīcību, ko var uzskatīt par līdzvērtīgu izteikumam. II daļa Saistoša līguma sagatavošana 2. nodaļa Informācija pirms līguma noslēgšanas 1. iedaļa Informācija pirms līguma noslēgšanas, ko darījumos ar patērātāju sniedz tirgotājs 13. pants Informācijas sniegšanas pienākums, slēdzot distances līgumu vai līgumu ārpus uzņēmuma telpām 1. Tirgotājam, kas slēdz distances līgumu vai slēdz līgumu ārpus uzņēmuma telpām, pirms līguma noslēgšanas vai pirms patērētājam kļuvis saistošs kāds piedāvājums, skaidrā un saprotamā veidā jāsniedz patērētājam šādu informāciju: a) piegādājamo preču, digitālā satura vai saistīto pakalpojumu galvenās īpašības tādā mērā, cik tas ir atbilstoši izmantotajam saziņas līdzeklim un šīm precēm, digitālajam saturam vai saistītajiem pakalpojumiem; b) kopējā cena un papildu maksājumi un izmaksas saskaņā ar 14. pantu; c) tirgotāja identitāte un adrese saskaņā ar 15. pantu; d) līguma noteikumi saskaņā ar 16. pantu; e) atteikuma tiesības saskaņā ar 17. pantu; f) attiecīgā gadījumā tirgotāja pēcpārdošanas klientu atbalsta, pēcpārdošanas pakalpojumu, komercgarantiju un sūdzību izskatīšanas politikas esamība un nosacījumi; g) attiecīgā gadījumā iespēja izmantot alternatīvu strīdu risināšanas mehānismu, kam ir pakļauts tirgotājs, un kāda veidā tam var piekļūt; h) attiecīgā gadījumā digitālā satura funkcionalitāte, tostarp piemērojamie tehniskās aizsardzības pasākumi; un i) attiecīgā gadījumā būtiska informācija, kas tirgotājam ir zināma vai ir sagaidāms, ka viņš to zina, par digitālā satura savietojamību ar aparatūru un programmatūru. 2. Sniegtā informācija, izņemot 1. punkta c) apakšpunktā minētās adreses, ir neatņemama līguma sastāvdaļa un to negroza, izņemot gadījumu, ja puses īpaši vienojas par pretējo. 3. Distances līgumā šajā pantā pieprasīto informāciju: a) sniedz vai dara pieejamu patērētājam tādā veidā, kas atbilst izmantotajiem distances saziņas līdzekļiem; b) sniedz skaidrā un saprotamā valodā; un c) ja tā ir sniegta uz pastāvīga informācijas nesēja, tai jābūt izlasāmai. 4. Ārpus uzņēmuma telpām noslēgtā līgumā šajā pantā pieprasīto informāciju: a) sniedz uz papīra vai, ja patērētājs tam piekrīt, uz cita pastāvīga informācijas nesēja; un b) tai jābūt izlasāmai, vienkāršā un skaidri saprotamā valodā. 5. Šo pantu nepiemēro, ja līgums ir: a) par pārtikas produktu, dzērienu un citu tādu preču piegādi, kuras paredzētas tūlītējam patēriņam mājsaimniecībā un kuras tirgotājs bieži un regulāri pats piegādā uz patērētāja mājām, dzīvesvietu vai darbavietu; b) noslēgts, izmantojot tirdzniecības automātu vai automatizētas tirdzniecības telpas; c) noslēgts ārpus uzņēmuma telpām un cena vai — ja vienlaikus noslēgti vairāki līgumi — līgumu kopējā cena nepārsniedz EUR 50 vai līdzvērtīgu summu valūtā, kādā noteikta attiecīgā līguma cena. 14. pants Informācija par cenu un papildu izdevumiem un izmaksām 1. Informācijā, ko sniedz saskaņā ar 13. panta 1. punkta b) apakšpunktu, jāietver: a) preču, digitālā satura vai saistīto pakalpojumu kopējā cena, ieskaitot nodokļus, vai, ja preču, digitālā satura vai saistīto pakalpojumu īpašību dēļ cenu nevar saprātīgi aprēķināt iepriekš, cenas aprēķināšanas vei