LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 213/1

Komisijas paziņojums: “Vadlīnijas par prasībām hidroenerģijas jomā saistībā ar ES dabas aizsardzības tiesību aktiem”

(2018/C 213/01)

Šis dokuments atspoguļo Eiropas Komisijas viedokli un nav juridiski saistošs.

Eiropas Komisija, 2018. gada maijs

Kataloga Nr. ..

Reproducēt ir atļauts, ja norāda avotu.

Šo dokumentu sagatavot palīdzēja N2K GROUP EEIG – Ecosystems LTD (Brisele) un Beleco (Čehijas Republika).

SATURA RĀDĪTĀJS

Dokumenta mērķis 3

1. ES politika un tiesiskais regulējums 4

1.1. Putnu direktīva un Dzīvotņu direktīva 4

1.2. Ūdens pamatdirektīva (ŪPD) 6

1.3. ŪPD un abu Dabas direktīvu savstarpēja saskaņotība 6

1.4. Plūdu direktīva 8

1.5. Stratēģiskā vides novērtējuma direktīva (SVN) un Ietekmes uz vidi novērtējuma direktīva (IVN) 9

1.6. SVN, IVN un Dzīvotņu direktīvas 6. panta mijiedarbība 10

2. Saldūdens ekosistēmas un hidroenerģija ES 10

2.1. ES upju un ezeru ekosistēmu stāvoklis 10

2.2. Slodzes un draudi, ar ko saskaras Eiropas saldūdens ekosistēmas 12

2.3. Hidroenerģijas iekārtu ietekme uz saldūdens ekosistēmām 14

2.4. Kumulatīva ietekme 19

2.5. Būtiskas un nebūtiskas ietekmes nošķiršana 21

3. Labas prakses piemēri, kā mazināt ar hidroenerģijas izmantošanu saistīto negatīvo ietekmi un piemērot ekoloģiskās atjaunošanas pasākumus 23

3.1. Centieni panākt upju labāko praktiski iegūstamo ekoloģisko stāvokli hidroenerģijas kontekstā 23

3.2. Rīcība attiecībā uz tādām esošajām hidroenerģijas iekārtām, kas negatīvi ietekmē Natura 2000 teritoriju 24

3.3. Ekoloģisko un atjaunošanas pasākumu ieviešana 25

3.4. Ekoloģiskā atjaunošana – labas prakses piemēri 29

4. Laba prakse, kā piemērot integrētas plānošanas pieeju saistībā ar hidroenerģijas izmantošanu 36

4.1. Integrētas plānošanas priekšrocības 36

4.2. Integrēti valsts un reģionālie plāni 40

4.3. Savvaļas augu un dzīvnieku jutība un funkcionālais zonējums 41

4.4. Agrīna apspriešanās 44

5. Novērtējuma procedūra saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu 46

5.1. Ievads 46

5.2. Kad ir jāveic 6. pantā noteiktā procedūra 46

5.3. Pienācīgo novērtējumu veikšanas procedūra soli pa solim 47

5.4. Direktīvas 6. panta 4. punktā noteiktie izņēmumi 57

Saīsinājumi 61

DOKUMENTA MĒRĶIS

Šajā dokumentā doti norādījumi un vairāki praktiski piemēri par to, kā ekspluatēt hidroenerģijas iekārtas, ievērojot Dzīvotņu direktīvas un Putnu direktīvas prasības. Tajā apskatīts, kāda veida sekas var rasties hidroenerģijas iekārtu darbības rezultātā, un ar virkni praktisku piemēru ilustrēts, kā dažādos apstākļos nepieļaut, ka hidroenerģijas iekārtas rada negatīvu ietekmi, vai vismaz kā šādu ietekmi samazināt.

Vispārīgāk runājot, dokumenta iecere ir veicināt sinerģiju starp ES politiku un praksi enerģētikas, dabas saimniecības un ūdens saimniecības jomās, lai sasniegtu ES mērķus koordinētākā un, ja iespējams, savstarpēji atbalstošā veidā.

Šā dokumenta 1. nodaļā ir sniegts pārskats par ES politiku un tiesisko regulējumu, ko piemēro hidroenerģijas jomā Eiropā. Tajā ir iekļauts īss kopsavilkums par Dzīvotņu direktīvas un Putnu direktīvas galvenajiem noteikumiem, kā arī par to mijiedarbību ar Ūdens pamatdirektīvu, Ietekmes uz vidi novērtējuma direktīvu (IVN) un Stratēģiskā vides novērtējuma direktīvu (SVN).

Šā dokumenta 2. nodaļā ir aprakstīts ES upju un ezeru ekosistēmu kopumā sliktais stāvoklis, kā arī galvenie slodzes faktori un apdraudējumi, savukārt pēc tam ir aprakstīts, cik daudzveidīga var būt hidroenerģijas iekārtu ietekme uz saldūdens ekosistēmām, jo īpaši uzsverot, cik svarīga ir iespējamā kumulatīvā ietekme.

No upju un ezeru ekosistēmām ir atkarīgs, vai izdzīvos ievērojams skaits Eiropas savvaļas augu un dzīvnieku sugu, tostarp aptuveni 400 saldūdens sugas, kas ir aizsargātas saskaņā ar Putnu direktīvu un Dzīvotņu direktīvu. Taču mūsdienās vairums Eiropas upju ir ļoti degradētā stāvoklī un ir pakļautas milzīgam slogam, ko rada dažādas sociālekonomiska rakstura darbības (tostarp hidroenerģijas ražošana).

Jaunākie ziņojumi par vides stāvokli (1) skaidri parāda, ka vēl ir daudz darāmā, lai sasniegtu Ūdens pamatdirektīvā un abās Dabas direktīvās noteiktos mērķus. To ir iespējams sasniegt tikai tad, ja tiek atzīts, ka prioritāte ir ne vien mūsu upju stāvokļa tālākas pasliktināšanās novēršana, bet arī to ekoloģiskā stāvokļa aktīva atjaunošana un tādu faktoru novēršana vai vismaz būtiska samazināšana, kas rada slogu un draudus.

Šā dokumenta 3. nodaļā ir pētīts, kā minētos mērķus varētu īstenot, un sniegti tādi labas prakses piemēri no visas ES, kas attiecas uz ekoloģisko atjaunošanu.

Šā dokumenta 4. nodaļā īpaša uzmanība ir pievērsta nepieciešamībai stratēģiski plānot un izstrādāt integrētākus plānus un projektus hidroenerģijas jomā, kuros plānošanas procesā agrīni tiktu ņemtas vērā upes ekoloģiskās prasības un, ja iespējams, tiktu ietverti arī pasākumi upes ekoloģiskā stāvokļa uzlabošanai.

Tālāk dokumentā (5. nodaļā) ir detalizēti aprakstīta procedūra, kas jāievēro, veicot hidroenerģijas plāna vai projekta pienācīgo novērtējumu saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. pantu. Ir precizēti atsevišķi svarīgi šā apstiprināšanas procesa aspekti un tā saikne ar citām ES procedūrām saistībā ar vides novērtējumu. Pieredze atkal un atkal liecina, ka 6. panta apstiprināšanas procesa gaitā problēmas ļoti bieži rodas nekvalitatīvu un nepilnīgu pienācīgo novērtējumu dēļ.

Šie norādījumi galvenokārt ir izstrādāti kompetento iestāžu, attīstītāju un konsultantu vajadzībām. Tie varētu būt noderīgi arī nevalstiskajām organizācijām un citām ieinteresētajām personām, kas darbojas hidroenerģijas nozarē. Dokuments ir izstrādāts, apspriežoties ar dalībvalstu iestādēm, kā arī dažādām svarīgām ieinteresētajām personām un interešu grupām, kas sniedza noderīgas piezīmes par dokumenta projektiem.

Šis dokuments interpretējams saskaņā ar Putnu direktīvas un Dzīvotņu direktīvas tekstu, kā arī – plašākā izpratnē – ar principiem, uz kuriem pamatojas ES politika vides un hidroenerģijas jomā. Labas prakses procedūras un ierosinātā metodika pēc būtības nav preskriptīva; tās mērķis drīzāk ir sniegt noderīgus padomus, idejas un ieteikumus, pamatojoties uz apspriešanos ar nozares pārstāvjiem, valstu un starptautiskajām iestādēm, NVO, zinātniskajiem ekspertiem un citām ieinteresētajām personām.

Šis dokuments atspoguļo vienīgi Komisijas viedokli un nav juridiski saistošs. ES direktīvu galīgo interpretāciju sniedz Eiropas Savienības Tiesa. Kur tas nepieciešams, ir iekļauta esošā Eiropas tiesu judikatūra. Tādēļ šos norādījumus ir ieteicams lasīt saistībā ar esošajiem vispārīgajiem norādījumiem un attiecīgajiem Eiropas Savienības Tiesas nolēmumiem par abām minētajām direktīvām (2).

1. ES POLITIKA UN TIESISKAIS REGULĒJUMS

Hidroenerģijai ir svarīga loma Atjaunojamo energoresursu direktīvas (3) īstenošanā un ES 2020.–2030. gada enerģētikas mērķu sasniegšanas veicināšanā. Tāpat kā citām ar ūdeņiem saistītajām darbībām, arī hidroenerģijai ir jāatbilst ES vides tiesību prasībām, kas ieviestas, lai aizsargātu un atjaunotu Eiropas upes un ezerus. Šīs juridiskās prasības ir noteiktas Ūdens pamatdirektīvā, Plūdu direktīvā, Putnu direktīvā un Dzīvotņu direktīvā, kā arī Vides novērtējumu direktīvās – Ietekmes uz vidi novērtējuma direktīvā (IVN) un Stratēģiskā ietekmes uz vidi novērtējuma direktīvā (SVN).

Šajā nodaļā ir norādīti daži no svarīgākajiem šo ES tiesību aktu noteikumiem, kas attiecas uz hidroenerģiju. Īpaša uzmanība ir pievērsta abām Dabas direktīvām, jo tās ir šā dokumenta galvenais temats.

1.1. Putnu direktīva un Dzīvotņu direktīva

Eiropas upes ir nozīmīgs bioloģiskās daudzveidības avots un svarīga mūsu bagātīgā dabas mantojuma daļa. Tomēr gadu desmitos tās ir skārušas lielas pārmaiņas. Tas ir mazinājis upju noturību un spēju nodrošināt dabas un savvaļas augu un dzīvnieku vajadzības. Vairums upju pašlaik atrodas degradētā stāvoklī, un tām ir nepieciešama atjaunošana.

Atzīstot satraucošo bioloģiskās daudzveidības izzušanu Eiropā, ES valstu un valdību vadītāji noteica vērienīgu mērķi – līdz 2020. gadam šo izzušanu apturēt un pagriezt šo procesu pretējā virzienā. Komisija 2011. gada maijā pieņēma ES bioloģiskās daudzveidības stratēģiju līdz 2020. gadam (4), kurā izklāstīts politikas satvars šā mērķa sasniegšanai. Komisija 2017. gada aprīlī nāca klajā ar jaunu rīcības plānu (5), kā strauji uzlabot Dzīvotņu direktīvas un Putnu direktīvas praktisko īstenošanu, kā arī paātrināt ES 2020. gada mērķu – apturēt bioloģiskās daudzveidības un ekosistēmu pakalpojumu izzušanu un tos atjaunot – izpildi.

Putnu direktīva un Dzīvotņu direktīva ir ES dabas un bioloģiskās daudzveidības politikas stūrakmeņi. Tās dod iespēju visām ES dalībvalstīm sadarboties vienota likumdošanas regulējuma ietvaros, lai neatkarīgi no politiskajām vai administratīvajām robežām aizsargātu Eiropas visvairāk apdraudētās, dilstošās un vērtīgās sugas un dzīvotnes visā to dabiskās izplatības areālā ES.

Abu šo direktīvu vispārīgais mērķis ir nodrošināt, ka tiek uzturēts vai atjaunots ar tām aizsargājamo sugu un dzīvotņu labvēlīgs aizsardzības statuss (6) visā to dabiskās izplatības areālā ES.

Šis mērķis ir definēts pozitīvā izteiksmē, orientējoties uz labvēlīgu stāvokli, kas ir jāsasniedz un jāuztur. Tāpēc tas neaprobežojas ar elementārāko – nepieļaut pasliktināšanos.

Labvēlīga aizsardzības statusa definīcija saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu 1. pants Dabiskas dzīvotnes aizsardzības statuss ir uz dabisku dzīvotni un tai raksturīgajām sugām iedarbojošos ietekmju kopums, kas ilgtermiņā var ietekmēt šīs dzīvotnes dabisko izplatību, struktūru un funkcijas, kā arī tai raksturīgo sugu ilglaicīgas izdzīvošanas iespējas ES teritorijā. Dabiskas dzīvotnes aizsardzības statusu uzskata par labvēlīgu, ja: — tās dabiskās izplatības areāls un teritorijas, ko tā aizņem šā areāla robežās, ir stabilas vai paplašinās un — pastāv un, iespējams, ka arī tuvākajā laikā pastāvēs dzīvotnei raksturīgā struktūra un funkcijas, kas vajadzīgas tās ilglaicīgai uzturēšanai, un — tai raksturīgo sugu aizsardzības statuss ir labvēlīgs. Sugas aizsardzības statuss ir uz attiecīgo sugu iedarbojošos ietekmju kopums, kas ilgtermiņā var ietekmēt šīs sugas populāciju izplatību un skaitlisko daudzumu ES teritorijā. Aizsardzības statusu uzskata par labvēlīgu, ja: — attiecīgo sugu populācijas dinamikas dati liecina, ka ilgtermiņā suga sevi atražo un ir dzīvotspējīga savas dabiskās dzīvotnes sastāvdaļa, — sugas dabiskās izplatības areāls nav samazinājies, un šķiet, ka tas nemazināsies arī tuvākajā laikā, un — dzīvotne ir un šķiet, ka arī turpmāk būs pietiekami plaša tās populāciju ilglaicīgai uzturēšanai.

Lai sasniegtu šo mērķi, ES Dabas direktīvās ir noteikts, ka dalībvalstīm jo īpaši ir jāīsteno divu galveno veidu pasākumi:

— Dzīvotņu direktīvas I un II pielikumā un Putnu direktīvas I pielikumā uzskaitīto sugu un dzīvotņu veidu, kā arī visu regulāri sastopamo migrējošo putnu aizsardzībai paredzētu pamatteritoriju noteikšana un saglabāšana. Šīs teritorijas veido ES mēroga Natura 2000 tīklu, kurā pašlaik ietilpst vairāk nekā 27 500 teritorijas. Ezeru un upju ekosistēmas aptver aptuveni 4 % no Natura 2000 kopējās platības (Eiropas Vides aģentūras dati, 2010, attiecībā uz ES-27),

— sugas aizsardzības režīma izveide visām Eiropas savvaļas putnu sugām un citām sugām, kas uzskaitītas Dzīvotņu direktīvas IV pielikumā. Šos pasākumus piemēro visā sugas dabiskās izplatības areālā ES, t. i., gan Natura 2000 un citās aizsargājamās teritorijās, gan ārpus tām.

Natura 2000 teritoriju aizsardzības noteikumi

Natura 2000 teritoriju aizsardzību un apsaimniekošanu regulē Dzīvotņu direktīvas 6. pants, kurā ir noteiktas arī attiecības starp teritorijas saglabāšanu un citiem zemes izmantošanas veidiem, piemēram, hidroenerģijas ražošanu, minētajā teritorijā un tās apkārtnē (7).

Dzīvotņu direktīvas 6. pantā ir izdalīti divu veidu pasākumi:

— Pirmie attiecas uz visu Natura 2000 teritoriju saglabāšanas pārvaldību un šo teritoriju saglabāšanas mērķu noteikšanu. Ar tiem tiek noteikts, ka dalībvalstīm: a) ir jāizstrādā un jāīsteno pozitīvi saglabāšanas pasākumi, kas atbilst to teritorijās sastopamo I pielikumā minēto dzīvotņu veidu un II pielikumā minēto sugu ekoloģiskajām prasībām (6. panta 1. punkts); un b) ir jāveic attiecīgi pasākumi, lai novērstu dzīvotņu veidu un sugu dzīvotņu noplicināšanos vai būtiskus traucējumus esošajām sugām (6. panta 2. punkts). Dzīvotņu direktīvā ir ieteikts, ka Natura 2000 apsaimniekošanas plānu izstrāde ir līdzeklis, kā atvērtā un pārredzamā veidā identificēt nepieciešamos Natura 2000 teritoriju saglabāšanas pasākumus. Šie plāni ir noderīgi, lai noteiktu saglabāšanas mērķus, un palīdz visām ieinteresētajām personām un interešu grupām veidot vienotu viedokli par teritorijas pārvaldības risinājumiem. Tie nodrošina arī mehānismu, lai Natura 2000 saglabāšanas pasākumus varētu integrēt plašākajā Ūdens pamatdirektīvas pasākumu programmā.

— Otrs pasākumu veids (tiem piemēro 6. panta 3. punktu) attiecas uz jebkura plāna vai projekta, kas varētu ietekmēt vienu vai vairākas Natura 2000 teritorijas, novērtējuma procedūru (sīkāk sk. 5. nodaļu). Būtībā novērtējuma procedūrā ir noteikts, ka jebkuram plānam vai projektam, kam var būt būtiska ietekme uz Natura 2000 teritoriju, veic pienācīgo novērtējumu (PN), lai šo ietekmi pētītu sīkāk, ņemot vērā teritorijas saglabāšanas mērķus. Kompetentā iestāde var piekrist plāna vai projekta īstenošanai tikai tad, ja, pamatojoties uz AN konstatējumiem, tā ir pārliecinājusies, ka tam nebūs nelabvēlīgas ietekmes uz attiecīgās teritorijas integritāti. Ir svarīgi atzīmēt, ka šajā gadījumā ir jāpierāda būtiskas negatīvas ietekmes neesamība (nevis tās esamība). Īpašos gadījumos var noteikt izņēmumu (6. panta 4. punkts), lai apstiprinātu plānu vai projektu, kam ir nelabvēlīga ietekme uz Natura 2000 teritorijas integritāti, ja var pierādīt, ka nav mazāk kaitīgu alternatīvu un ka plāns vai projekts tomēr ir jāīsteno sevišķi svarīgu sabiedrības interešu labā. Šādos gadījumos ir jāveic pienācīgi kompensācijas pasākumi, lai nodrošinātu Natura 2000 tīkla kopējās vienotības aizsardzību. Svarīgi norādīt, ka Dzīvotņu direktīvā izklāstītā novērtējuma procedūra nav tā pati, kas noteikta IVN vai SVN direktīvā (8) un ŪPD 4. panta 7. punktā, pat ja ideālā gadījumā tām būtu jābūt savstarpēji integrētām vai vismaz saskaņotām.

Sugu aizsardzības noteikumi

Otrais Dabas direktīvu noteikumu kopums attiecas uz konkrētu sugu aizsardzību visā to dabiskās izplatības areālā ES, t. i., neatkarīgi no tā, vai tās atrodas Natura 2000 teritorijās vai ārpus tām. Sugu aizsardzības pasākumi attiecas uz Dzīvotņu direktīvas IV pielikumā uzskaitītajām sugām un visām savvaļas putnu sugām ES. Konkrēti nosacījumi ir izklāstīti Putnu direktīvas 5. pantā un Dzīvotņu direktīvas 12. pantā (attiecībā uz dzīvniekiem) un 13. pantā (attiecībā uz augiem).

Būtībā dalībvalstīm attiecībā uz šīm sugām ir pienākums aizliegt:

— to apzinātu traucēšanu, jo īpaši to vairošanās, mazuļu attīstības, ziemošanas un migrācijas laikā,

— vairošanās vai atpūtas vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu,

— putnu ligzdu vai olu apzinātu iznīcināšanu vai aizsargājamu augu izraušanu ar saknēm vai iznīcināšanu.

Atbrīvojumi no sugu aizsardzības noteikumu ievērošanas ir pieļaujami tikai ierobežotos gadījumos, piemēram, lai novērstu nopietnu kaitējumu kultūraugiem vai lauksaimniecības dzīvniekiem, vai sabiedrības veselības un drošības interesēs, ja nav cita pieņemama risinājuma un ja šāda atbrīvojuma sekas nav nesaderīgas ar minēto direktīvu vispārējiem mērķiem. Atbrīvojumu piemērošanas nosacījumi ir izklāstīti Putnu direktīvas 9. pantā un Dzīvotņu direktīvas 16. pantā (9).

Sugu aizsardzības noteikumi ir relevanti arī hidroenerģijas iekārtām, kas darbojas ārpus Natura 2000 teritorijām. To mērķis ir nodrošināt, ka jauni projekti neiznīcina savvaļas putnu vai sugu, kas uzskaitītas Dzīvotņu direktīvas IV pielikumā, vairošanās un atpūtas vietas, ja vien kompetentās iestādes nav izdevušas atbrīvojumu saskaņā ar minēto direktīvu noteikumiem. Šis noteikums var būt īpaši svarīgs attiecībā uz hidroenerģijas iekārtām, kas atrodas uz upes, kurā mīt migrējošas sugas, tostarp migrējošie putni vai zivis (piem., Atlantijas store Acipenser sturio vai zingele Zingel asper, kas abi iekļauti Dzīvotņu direktīvas IV pielikumā).

1.2. Ūdens pamatdirektīva

Ūdens pamatdirektīvā (ŪPD) ir noteikts regulējums iekšējo virszemes ūdeņu (upju un ezeru), pārejas ūdeņu (estuāru), piekrastes ūdeņu un pazemes ūdeņu ilgtspējīgai apsaimniekošanai. Tās mērķis ir nodrošināt, lai līdz 2015. gadam visi ūdensobjekti principā sasniegtu “labu stāvokli” (izņemot ļoti pārveidotus un mākslīgus ūdensobjektus, kuriem noteikts mērķis sasniegt labu ekoloģisko potenciālu). Tāpat kā Dabas direktīvas, arī ŪPD neaprobežojas tikai ar elementāro nepieciešamību novērst ūdensobjektu, kā arī no ūdens ekosistēmas tieši atkarīgo sauszemes ekosistēmu un mitrāju stāvokļa turpmāku pasliktināšanos.

Lai palīdzētu sasniegt šo mērķi, ŪPD nosaka, ka dalībvalstīm katram upes baseina apgabalam ir jāizveido upes baseina apsaimniekošanas plāns. Direktīvā noteikts ciklisks process, kurā ik pēc sešiem gadiem tiek izstrādāti, īstenoti un pārskatīti upju baseinu apsaimniekošanas plāni.

1.3. ŪPD un abu Dabas direktīvu savstarpēja saskaņotība

Ūdens pamatdirektīva un abas Dabas direktīvas ir savstarpēji cieši saistītas, jo to mērķis ir aizsargāt un atjaunot Eiropas saldūdens ekosistēmas. Tādēļ tās ir jāīsteno saskaņoti, lai nodrošinātu to integrētu funkcionēšanu. Tālāk izklāstīti daži svarīgākie ŪPD un abu Dabas direktīvu mijiedarbības punkti, kas ir īpaši relevanti hidroelektrostacijām un kas izgūti no Komisijai bieži uzdotajiem jautājumiem (BUJ) par Ūdens pamatdirektīvas un Dabas direktīvu savstarpējo saistību (10).

ŪPD un Dabas direktīvu atšķirīgie mērķi

ŪPD un Dabas direktīvas vismaz daļēji ietekmē vienu un to pašu vidi, un tām ir līdzīgi mērķi – nodrošināt upju stāvokļa nepasliktināšanos un ūdens ekosistēmu stāvokļa uzlabošanu. Taču, lai gan to vispārējie mērķi ir līdzīgi, konkrētie mērķi tomēr ir atšķirīgi, pat ja tie ir savstarpēji cieši saistīti.

ŪPD mērķis ir aizsargāt un uzlabot visus virszemes un pazemes ūdeņus, lai tie sasniegtu labu stāvokli vai potenciālu un lai varētu izvairīties no to stāvokļa pasliktināšanās. No otras puses, Putnu direktīvas un Dzīvotņu direktīvas mērķis ir aizsargāt, saglabāt un atjaunot konkrētas sugas un dzīvotņu veidus, lai panāktu tiem labvēlīgu aizsardzības statusu visā to dabiskās izplatības areālā ES.

Laba ekoloģiskā stāvokļa sasniegšana ŪPD izpratnē parasti palīdz sasniegt no ūdens atkarīgo dzīvotņu un sugu aizsardzības mērķus Natura 2000 kontekstā, un otrādi. Tomēr prasība par “labu ekoloģisko stāvokli” attiecas uz ūdensobjektiem, savukārt “labvēlīgs aizsardzības statuss” – uz konkrētiem dzīvotņu veidiem un sugām.

Tādēļ ar laba ekoloģiskā stāvokļa sasniegšanu vien var nebūt pietiekami, lai panāktu labvēlīgu aizsardzības statusu, pat ja visiem ūdensobjektiem tiktu sasniegts labs ekoloģiskais stāvoklis. Tāpēc var būt nepieciešams īstenot papildu aizsardzības pasākumus, lai sasniegtu Natura 2000 teritorijas saglabāšanas mērķus attiecībā uz sugām un dzīvotņu veidiem, kuru labā tā ir noteikta.

Tas ir tieši norādīts ŪPD. ŪPD 4. panta 2. punktā ir noteikts: “Ja uz konkrētu ūdenstilpi attiecas vairāk nekā viens no .. mērķiem, piemēro visstingrāko .” Piemēram, ja Natura 2000 teritorija ir noteikta attiecībā uz ūdriem vai saldūdens pērļu gliemenēm, var būt nepieciešams arī regulēt pārzveju, pat ja tas nav nepieciešams, lai sasniegtu labu ekoloģisko stāvokli saskaņā ar ŪPD.

Šīs papildu prasības vislabāk ir iekļaut vai vismaz minēt ŪPD upes baseina apsaimniekošanas plānā, paredzot īpašus noteikumus par aizsargājamām teritorijām, lai nodrošinātu saskaņotību (un izvairītos no konfliktiem) starp ŪPD pasākumiem un Natura 2000 pasākumiem (sk. 4. panta 1. punkta c) apakšpunktu).

Stipri pārveidoti ūdensobjekti vai mākslīgi ūdensobjekti un Natura 2000

Saskaņā ar ŪPD 4. panta 3. punktu dažus ūdensobjektus, kuru fizikālās īpašības ir būtiski pārveidotas cilvēku darbības rezultātā, var atzīt par stipri pārveidotiem ūdensobjektiem, ja tie atbilst visiem ŪPD 4. panta 3. punktā definētajiem noteikumiem (11). Ūdensobjektus, kas ir radīti cilvēka darbības rezultātā vietā, kur iepriekš nav atradies ūdensobjekts (piem., mākslīga ūdenskrātuve vai mākslīgs navigācijas kanāls), var noteikt par mākslīgiem ūdensobjektiem.

Attiecībā uz stipri pārveidotiem ūdensobjektiem un mākslīgiem ūdensobjektiem piemēro ŪPD mērķi – “labs ekoloģiskais potenciāls” (nevis “labs ekoloģiskais stāvoklis”), ja nav piemērojamas prasības par mazāk stingriem mērķiem, piemēram, “vidējs ekoloģiskais potenciāls”. Vienkārši izsakoties, tas nozīmē labāko praktiski iegūstamo ekoloģisko stāvokli, kas ir saderīgs ar leģitīmo izmantošanas veidu, kura dēļ objekts atzīts par stipri pārveidotu ūdensobjektu vai mākslīgu ūdensobjektu (12).

Arī stipri pārveidotu ūdensobjektu vai mākslīgu objektu var noteikt par Natura 2000 teritoriju, ja tajā ir atrodama Putnu direktīvas I pielikumā vai Dzīvotņu direktīvas I vai II pielikumā uzskaitīta suga vai dzīvotnes tips. Šādos gadījumos arī attiecībā uz šo sugu vai dzīvotni ir jānosaka attiecīgi aizsardzības pasākumi saskaņā ar teritorijas saglabāšanas mērķiem. Arī šie pasākumi var būt stingrāki, nekā nepieciešams “laba ekoloģiskā potenciāla” panākšanai. Tiem arī jābūt integrētiem ŪPD upes baseina apsaimniekošanas plānos kā īpašiem noteikumiem par aizsargājamām teritorijām (sk. 4. panta 1. punkta c) apakšpunktu kopā ar 4. panta 2. punktu).

Jaunu projektu attīstīšanas izvērtēšana saskaņā ar ŪPD

Tāpat kā Dabas direktīvās, arī ŪPD ir ietverti īpaši noteikumi par to, kā izvērtēt jaunu projektu attīstīšanu ūdensobjektos. Saskaņā ar ŪPD 4. panta 7. punktu iestādes, ievērojot konkrētus nosacījumus, var apstiprināt atbrīvojumus attiecībā uz jauniem pārveidojumiem un ilgtspējīgām cilvēku veiktām darbībām, kas pasliktina ūdensobjekta stāvokli vai liedz sasniegt labu ekoloģisko stāvokli vai potenciālu, vai labu pazemes ūdeņu stāvokli. Minētais potenciāli var aptvert jaunu ar hidroenerģiju saistītu projektu attīstīšanu (13).

Ja attīstīšana var ietekmēt gan ŪPD mērķi, gan Natura 2000 teritoriju, ir jāveic gan ŪPD 4. panta 7. punktā noteiktā procedūra, gan Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktā noteiktā Natura 2000 novērtējuma procedūra (vēlams – koordinēti vai integrēti). Katrai no tām ir cits juridiskais uzsvars: vienā tiks izvērtēts, vai projekts var kaitēt ŪPD galveno mērķu sasniegšanai, bet otrā – vai tas nelabvēlīgi neietekmēs Natura 2000 teritorijas integritāti. Tomēr tas neliedz koordinēt atsevišķus novērtējuma aspektus, piemēram, izmantojot apsekojumus un apspriešanās.

ŪPD skaidri nosaka, ka projekta attīstīšanu nevar turpināt, ja tas neatbilst citiem ES vides aizsardzības tiesību aktiem. Citiem vārdiem sakot, ja projekts nekaitē ŪPD mērķiem, bet nelabvēlīgi ietekmē Natura 2000 teritorijas integritāti, to nevar apstiprināt saskaņā ar ŪPD, ja vien vienlaikus nav apstiprināts arī atbrīvojums saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 4. punktu. Precizējums par ŪPD 4. panta 7. punkta piemērošanu un par atbrīvojumiem saistībā ar mērķiem vides jomā, tostarp par saikni ar Dabas direktīvām, ir dots KĪS Vadlīniju dokumentā Nr. 36 par ŪPD 4. panta 7. punktu (14), kas apstiprināts 2017. gadā.

Saldūdens pērļu gliemeņu aizsardzība Īrijas upju apakšbaseinos Saldūdens pērļu gliemene Margaritifera margaritifera ir viens no pasaulē visilgāk dzīvojošajiem bezmugurkaulniekiem. Tās sarežģītā attīstības vēsture un tas, ka tai ir nepieciešams dabisks, tīrs tekošs ūdens, nosaka to, ka šī suga kalpo kā svarīgs bioloģiskais indikators, kas liecina par upju ekosistēmu kvalitāti. Šī suga ir aizsargāta saskaņā ar ES Dzīvotņu direktīvu, bet Īrijā tās aizsardzības statuss ir nelabvēlīgs. Par galveno šādas situācijas cēloni uzskata sedimentāciju vai sedimentāciju kombinācijā ar eitrofikāciju. 2009. gadā tika izstrādāti valsts tiesību akti, lai atbalstītu saldūdens pērļu gliemenes aizsardzības statusa uzlabošanu uz labvēlīgu. Ar šiem tiesību aktiem tika noteikti obligātie vides kvalitātes mērķi saldūdens pērļu gliemeņu dzīvotnēm Natura 2000 teritorijās. Tie arī noteica, ka ir jāizstrādā apakšbaseina apsaimniekošanas plāni kopā ar pasākumu programmu. Šo plānu mērķis bija risināt ūdensguves baseina mēroga problēmas, kas veicina sugas izzušanu. Izmantotais formāts atbilda saskaņā ar ŪPD izstrādāto upes baseina apsaimniekošanas plānu formātam, lai apakšbaseina apsaimniekošanas plānu vēlāk varētu īstenot saskaņā ar upes baseina apsaimniekošanas plāniem. Īrijā agrīnā posmā tika uzsvērta ciešā saikne starp Dzīvotņu direktīvu un Putnu direktīvu, kā arī Ūdens pamatdirektīvu. 2009. gadā Ūdens pamatdirektīvas nacionālā tehniskā koordinācijas grupa izveidoja apakškomiteju – Nacionālo saglabāšanas darba grupu, – lai tā strādātu pie ŪPD dabas aizsardzības aspektu attīstības. Darba grupas galvenais mērķis bija nodrošināt, ka šī Ūdens pamatdirektīvā definēto dabas aizsardzības aspektu attīstība Īrijā tiek labi koordinēta un atbalstīta, kā arī veicināt efektīvu komunikāciju starp attiecīgajām iesaistītajām valdības aģentūrām. Runājot par plāniem, kas veltīti apakšbaseiniem, kuros mīt saldūdens pērļu gliemenes, šai grupai bija liela loma, precizējot un tālāk izstrādājot praktisku, funkcionālu un izmaksu ziņā efektīvu valsts mēroga pasākumu kopumu (“rīkkopu”) attiecībā uz saldūdens pērļu gliemeņu standarta ūdensguves baseinu. Minētā darba grupa arī pārskatīja plānus, lai nodrošinātu, ka tie ir praktiski un efektīvi, un identificēja tādas nepilnības politikā un vadlīnijās, kas varētu kavēt to īstenošanu. http://www.wfdireland.ie/docs/5_FreshwaterPearlMusselPlans/ http://kerrylife.ie http://www.environ.ie/en/Environment/Water/WaterQuality/WaterFrameworkDirective/

1.4 Plūdu direktīva

2007. gada novembrī tika pieņemta Direktīva 2007/60/EK. Ar to izveido plūdu riska izvērtēšanas un pārvaldības sistēmu, kā arī nosaka dalībvalstīm pienākumu izveidot:

— iespējamo plūdu postījumu vietu un plūdu riska kartes, kurās kartētas identificētās plūdu riska zonas katras upes baseinā (vai citas noteiktas apsaimniekošanas (jeb pārvaldības) vienības teritorijā). Šajās kartēs ir jāatspoguļo arī potenciālās nelabvēlīgās sekas saistībā ar dažādiem plūdu scenārijiem, tostarp informācija par potenciālajiem plūdu izraisītā vides piesārņojuma avotiem, kā arī aizsargājamās teritorijas, piemēram, šajās teritorijās esošās Natura 2000 teritorijas (termiņš – 2013. gada decembris),

— plūdu riska pārvaldības plānus, kā pārvaldīt un mazināt plūdu iespējamo nelabvēlīgo ietekmi. Šajos plānos ir jāietver tādu pēc prioritātes sarindotu pasākumu kopums, kas vērsti uz visiem plūdu riska pārvaldības aspektiem – no novēršanas un aizsardzības līdz sagatavotībai, ņemot vērā konkrētā upes baseina vai apakšbaseina iezīmes (termiņš – 2015. gada decembris).

Darbībām, ko veic saskaņā ar Plūdu direktīvu, ir jāatbilst Dabas direktīvu prasībām. Piemēram, ja plūdu aizsardzības pasākums varētu apdraudēt vienu vai vairākas Natura 2000 teritorijas, arī tam ir jāpiemēro Dzīvotņu direktīvas 6. pantā noteiktā procedūra un ir jāveic pienācīgs novērtējums par plāna vai projekta iespējamo ietekmi uz Natura 2000 teritorijas(-u) integritāti.

1.5. Stratēģiskā vides novērtējuma direktīva (SVN) un Ietekmes uz vidi novērtējuma direktīva (IVN)

SVN direktīva

Direktīvas 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (“SVN direktīva”) mērķis ir nodrošināt augstu vides aizsardzības līmeni. Ar Direktīvu to cenšas panākt, nodrošinot, ka noteiktu plānu un programmu izstrādes laikā un pirms to apstiprināšanas tiek identificētas, izvērtētas un ņemtas vērā to radītās sekas videi.

Stratēģiskais ietekmes uz vidi novērtējums ir obligāti jāveic dažādiem plāniem un programmām, kas nosaka pamatprincipus SVN direktīvā uzskaitīto projektu īstenošanas saskaņošanai nākotnē. Tas ir obligāts arī jebkuram plānam vai programmai, kam ir jāveic novērtējums saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktu, jo ir iespējama būtiska ietekme uz Natura 2000 teritorijām.

SVN procesā dalībvalstīm ir jāsagatavo vidiskais pārskats [vides pārskats], kurā izvērtēta plānu un projektu iespējamā būtiskā ietekme uz vidi, kā arī pamatotu alternatīvu risinājumu ietekme. Turklāt tām ir jāapspriežas ar iestādēm, kuras to specifisko ar vides aizsardzību saistīto pienākumu dēļ varētu nodarbināt plānu un programmu īstenošanas ietekme uz vidi (t. i., ar vides iestādēm), un ar sabiedrību.

Apspriešanās ir jāveic savlaicīgi un efektīvi, lai ļautu vides iestādēm un sabiedrībai pirms plāna vai programmas pieņemšanas paust viedokli par plāna vai programmas projektu, kā arī par pievienoto vidisko pārskatu. SVN izstrādes procesu ir paredzēts saskaņot ar plāna izstrādi, lai vidiskos apsvērumus varētu iestrādāt minētā plāna galīgajā redakcijā.

SVN galvenais mērķis ir veicināt integrētāku un efektīvāku pieeju teritorijas plānošanai, saskaņā ar kuru vidiskos, tostarp bioloģiskās daudzveidības, apsvērumus ņem vērā daudz agrākā plānošanas procesa stadijā un stratēģiskākā līmenī. Šādai pieejai būtu jāsamazina vēlāku konfliktu iespējamība atsevišķu projektu līmenī. Tā arī ļauj turpmākos projektus izvietot piemērotākās vietās, kas atrodas tālāk no iespējamu konfliktu vietām, piemēram, no Natura 2000 teritorijām.

IVN direktīva

SVN process ir paredzēts attiecībā uz plāniem vai programmām, savukārt IVN Direktīva 2011/92/ES, kas grozīta ar Direktīvu 2014/52/ES (tā dēvētā “IVN direktīva”), ir paredzēta attiecībā uz atsevišķiem publiskiem un privātiem projektiem. Tādēļ piekrišana tāda projekta īstenošanai (15), kuram varētu būt būtiska ietekme uz vidi, ir jādod tikai pēc tam, kad ir izvērtēta projekta iespējamā ietekme uz vidi.

IVN direktīvā ir izšķirti projekti, kuriem IVN ir obligāts (“I pielikuma projekti” (16)), un projekti, attiecībā uz kuriem dalībvalstu iestādēm ir jānosaka, vai projektam varētu būt būtiska ietekme (“II pielikuma projekti”). To izšķir “caurskatīšanas” procesā, kurā ņem vērā Direktīvas III pielikumā noteiktos kritērijus. Vairums hidroelektroenerģijas ražošanas iekārtu ir II pielikuma projekti (17).

1.6. SVN, IVN un Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkta mijiedarbība

Kā noteikts IVN direktīvā (kas grozīta ar Direktīvu 2014/52/ES), ja projekta novērtējums ir jāveic saskaņā gan ar IVN direktīvu, gan Dabas direktīvām, ir jāīsteno koordinēta un/vai vienota procedūra. Komisija ir publicējusi norādījumus par koordinētu un/vai kopīgu procedūru izveidošanu projektiem (18), kas vienlaikus jāizvērtē saskaņā ar IVN, Dzīvotņu, Putnu direktīvu, Ūdens pamatdirektīvu un Rūpniecisko emisiju direktīvu.

Saskaņā ar koordinēto procedūru dalībvalstīm ir jākoordinē attiecīgajos ES tiesību aktos noteiktie konkrēta projekta vidiskās ietekmes atsevišķie novērtējumi, šai nolūkā ieceļot iestādi. Saskaņā ar vienoto procedūru dalībvalstīm ir jāveic attiecīgajos ES tiesību aktos noteiktais konkrēta projekta vidiskās ietekmes vienots novērtējums.

Tomēr pienācīgajam novērtējumam saskaņā ar ES dabas aizsardzības tiesību aktiem ir jāsaglabājas kā kopējā vides pārskata skaidri nošķiramai un identificējamai daļai. Tas tā ir tādēļ, ka Dzīvotņu direktīvas pienācīgajā novērtējumā mēra dažādus dabas vides aspektus un tas definē no IVN un SVN atšķirīgus “būtiskuma” noteikšanas kritērijus. IVN un SVN tiek apsvērti visi vides aspekti, tostarp bioloģiskā daudzveidība, turpretī Dabas direktīvās paredzētais novērtējums ir orientēts konkrēti uz iespējamo ietekmi uz to sugu un dzīvotņu veidiem, kuru labā ir izveidota Natura 2000 teritorija.

Ir jānošķir arī katra novērtējuma iznākums. SVN un IVN ietvaros veiktie novērtējumi nosaka procedūras noteikumus, bet neparedz obligātus vides standartus. Turpretī saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu veikts novērtējums nekavējoties kļūst saistošs kompetentajai iestādei un nosaka tās galīgo lēmumu.

Citiem vārdiem sakot, ja pienācīgajā novērtējumā nevar noteikt, vai plāns vai projekts nelabvēlīgi neietekmēs Natura 2000 teritoriju, iestāde nevar dot piekrišanu plānam vai projektam konkrētajā redakcijā, izņemot ārkārtas gadījumus, kad ir izpildīti nosacījumi atbrīvojuma procedūras piemērošanai saskaņā ar 6. panta 4. punktu.

Ja ir jāveic novērtējums saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu, Eiropas Savienības Tiesa ir skaidrojusi, ka SVN direktīva pati par sevi ir jāpiemēro plāniem un programmām (19).

Vadlīnijas “Norādījumi par vidiskā novērtējuma procedūru racionalizēšanu enerģētikas infrastruktūras kopīgu interešu projektos” (KIP) Tāpat kā visu citu attīstības projektu gadījumā, arī attiecībā uz hidroenerģiju piemēro vairākas procedūras, lai novērtētu ietekmi uz vidi. Komisija ir publicējusi norādījumus, kā racionalizēt šīs procedūras, jo īpaši kopīgu interešu projektos (KIP) saskaņā ar Eiropas energoinfrastruktūras regulu (TEN-E regulu), vienlaikus nodrošinot maksimālo vides aizsardzības līmeni, kā nosaka ES vides tiesību akti. Komisijas norādījumos ir doti vairāki ieteikumi, kas, lai gan ir izstrādāti, orientējoties uz KIP, ir relevanti visiem enerģētikas plāniem vai projektiem, tostarp hidroenerģijas projektiem. jo īpaši attiecas uz šādiem aspektiem: — savlaicīga plānošana, “ceļu kartes” izveide un novērtējumu darbības jomas definēšana, — savlaicīga un efektīva vidisko novērtējumu un citu vidisko prasību integrācija, — procesuāla koordinēšana un termiņi, — datu apkopošana, koplietošana un kvalitātes kontrole, — pārrobežu sadarbība un — savlaicīga un efektīva sabiedrības līdzdalība. http://ec.europa.eu/environment/eia/pdf/PCI_guidance.pdf

2. SALDŪDENS EKOSISTĒMAS UN HIDROENERĢIJA ES

2.1. ES upju un ezeru ekosistēmu stāvoklis

Upju un ezeru strukturālā sarežģītība un ļoti dinamiskās īpašības nodrošina, ka tie ir īpaši bagātas ekosistēmas, kas ir “spēka” vai šajā gadījumā – ūdens avots lielai daļai apkārtējo lauku teritoriju. Tie ir ne vien vērtīgas dzīvotnes pašas par sevi, bet arī funkcionē kā svarīgi ekoloģiskie koridori, kas veicina sugu izplatīšanos un migrāciju lielos attālumos. Pateicoties tiem, ir attīstījusies arī bagātīga mozaīka, ko veido savstarpēji saistīti, no ūdens atkarīgi mitrāji, piemēram, palieņu meži, purvi, dumbrāji un mitrās pļavas, kas vēl vairāk bagātina kopējo bioloģisko daudzveidību.

No upju un ezeru ekosistēmām ir atkarīgs, vai izdzīvos ievērojams skaits Eiropas savvaļas augu un dzīvnieku sugu, tostarp aptuveni 400 saldūdens sugas, kas ir aizsargātas saskaņā ar Putnu direktīvu un Dzīvotņu direktīvu. Ezeri un upes kopumā aizņem aptuveni 4 % no Natura 2000 teritoriju sauszemes virsmas (aptuveni 31 560 km2 – platību, kas ir lielāka nekā Beļģija) un ir paredzēti tādām sugām kā Atlantijas lasis Salmo salar, ūdrs Lutra lutra, zivjdzenītis Alcedo atthis, baltspīļu vēzis Austropotamobius pallipes, biezā perlamutrene Unio crassus, kā arī tādiem dzīvotņu veidiem kā līdzenumu un kalnāju ūdensteces, aluviālie meži, mitrās pļavas un dumbrāji.

Turklāt upes ir arī svarīgs daudzfunkcionāls Eiropas ekonomikas un sociālās labklājības avots, kas kalpo daudzu atšķirīgu nozaru vajadzībām un nodrošina sabiedrībai daudzas svarīgas preces un pakalpojumus. Tomēr to intensīvā izmantošana pēdējos 150 gados šim vērtīgajam resursam ir radījusi ārkārtīgi lielu slogu, un tā rezultātā tikai neliels skaits lielo upju mūsdienās ir pilnīgi dabiskā stāvoklī. Daudzas upes ne vien tika pakļautas dažāda smaguma piesārņojumam un lielai eitrofikācijai, kas būtiski pasliktināja ūdens kvalitāti, bet arī piedzīvoja plašas izmaiņas saistībā ar to hidromorfoloģiju, dabiskās plūsmas dinamiku un ekoloģisko sasaisti.

Eiropas Vides aģentūras 2015. gada ziņojumā par Eiropas vides stāvokli (20) tika secināts, ka vairāk nekā pusei Eiropas upju un ezeru nav sasniegts labs ekoloģiskais stāvoklis vai potenciāls. 2009. gadā tikai 43 % no virszemes ūdensobjektiem bija labs ekoloģiskais stāvoklis vai labi ekoloģiskās kvalitātes rādītāji. Tika prognozēts, ka līdz 2015. gadam situācija būtiski neuzlabosies un tikai 53 % no ūdensobjektiem sasniegs labu ekoloģisko stāvokli. Tas ļoti atpaliek no ŪPD noteiktajiem mērķiem.

Attiecībā uz ES aizsargātajām saldūdens sugām un dzīvotnēm stāvoklis ir vēl nopietnāks. Saskaņā ar Komisijas jaunāko ziņojumu par dabas stāvokli attiecībā uz abās Dabas direktīvās aizsargāto dzīvotņu un sugu aizsardzības statusu 2007.–2012. gadā (21) gandrīz trim ceturtdaļām saldūdens sugu (74 %) un saldūdens dzīvotņu tipu (73 %) stāvoklis bija nelabvēlīgs-nepietiekams vai nelabvēlīgs-slikts. Salīdzinājumam – tikai attiecīgi 17 % un 16 % gadījumu stāvoklis bija labvēlīgs.

Aizsardzības statuss

Aizsardzības statuss

a) sugas (5 615 novērtējumi)

b) dzīvotnes (94 novērtējumi)

Labvēlīgs

Nav zināms

Nelabvēlīgs (nepietiekams)

Nelabvēlīgs (slikts)

Ar upju un ezeru ekosistēmu saistīto sugu (a) un dzīvotņu (b) (saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu) aizsardzības statuss un tendences. Avots: Eiropas Vides aģentūra (EVA), 2015.b, 17. panta ziņojumi un novērtējumi.

Eiropas upju vispārējais sliktais stāvoklis rada būtiskas bažas. Ir skaidrs, ka daudzas Eiropas upes ir ārkārtīgi degradētā stāvoklī un vēl daudz ir jāpaveic, lai sasniegtu ŪPD un abu Dabas direktīvu mērķus. Tas ir iespējams tikai tad, ja par prioritāti tiek atzīta ne vien to tālākas pasliktināšanās novēršana, bet arī to ekoloģiskā stāvokļa aktīva atjaunošana.

2.2. Slodzes un draudi, ar ko saskaras Eiropas saldūdens ekosistēmas

Ūdensobjekti ir pakļauti daudzveidīgu darbību radītām slodzēm. Jo īpaši liela ietekme ir bijusi hidromorfoloģiskajām slodzēm, kas ir ietekmējušas vairāk nekā 40 % upju un pārejas ūdeņu objektu. Pamatojoties uz pirmo upju baseinu raksturojumu saistībā ar ŪPD (22), vairums dalībvalstu norādīja, ka visizteiktākais un visvairāk ūdensobjektu hidromorfoloģisko stāvokli ietekmējošais slogs ir saistīts ar pilsētu attīstību, aizsardzību pret plūdiem, elektroenerģijas (tostarp hidroenerģijas) ražošanu, iekšējo ūdeņu navigāciju, iztaisnošanu un zemes nosusināšanu lauksaimniecības vajadzībām.

Upju slodzes

Ietekme uz upēm

Slodzes nav (22)

Ietekmes nav (19)

Punktveida avoti (22)

Bagātināšana ar organiskajāmvielām (16)

Difūzi avoti (22)

Eitrofikācija (19)

Piesārņojums (18)

Ūdens ieguve (19)

Paskābināšanās (10)

Hidromorfoloģija (22)

Izmainītasdzīvotnes (16)

Cita slodze (19)

Cita ietekme (14)

Ūdensobjektu daudzums procentos

Ūdensobjektu daudzums procentos

Būtiska slodze (pa kreisi) un ietekme (pa labi) uz upēm; aptverto dalībvalstu skaits norādīts iekavās (Eiropas ūdeņu stāvokļa un slodžu izvērtējums, 2012).

Attiecībā uz Natura 2000 saldūdens objektu apdraudējumiem un slodzēm ziņojumā par dabas stāvokli kā visizplatītākais no apdraudējumu un slodžu veidiem ir norādītas “ūdensobjektu stāvokļa izmaiņas”.

4.37. attēls. 10 izplatītākie (%) paziņotie sugu slodžu un apdraudējuma veidi (Dzīvotņu direktīva), kas saistīti ar upju un ezeru ekosistēmu

J02 Ūdensobjektu stāvokļa izmaiņas

J03 Citas ekosistēmu izmaiņas

H01 Virszemes ūdeņu piesārņojums

I01 Invazīvas svešzemju sugas

A02 Augsnes apstrādes paņēmienu maiņa

K03 Savvaļas dzīvnieku sugu savstarpējās attiecības

F02 Zveja un ūdens resursu vākšana

A07 Pesticīdu izmantošana lauksaimniecībā

D01 Ceļi, dzelzceļi un takas

K02 Veģetācijas pēctecība / biocenozes attīstība

Slodzes

Apdraudējumi

Ziņojums par vides stāvokli, EVA, 2015.

Hidroenerģija ES 2011. gadā ES bija reģistrētas aptuveni 23 000 hidroenerģijas iekārtas. Lielākā daļa no tām (91 %) ir nelielas (mazāk nekā 10 MWH) un saražo aptuveni 13 % no kopējā hidroelektroenerģijas daudzuma. Turpretī lielas hidroelektrostacijas ir tikai 9 % no visām hidroenerģijas iekārtām, bet tās saražo aptuveni 87 % no visas elektroenerģijas, ko iegūst ar hidroenerģijas iekārtām (23). Hidroenerģijas iekārtas tehnisku iemeslu dēļ bieži vien ir koncentrētas kalnainos reģionos, bet tām ir būtiska tālejoša ietekme uz lielām un mazām upēm un ezeriem visdažādākajos reģionos. Mazāku upju gadījumā pat mazs plūsmas apsīkums vai dabisko ekoloģisko apstākļu izjaukšana var būtiski negatīvi ietekmēt upi. Tālāk uzskaitītas visbiežāk izmantotās hidroenerģijas iekārtas. Caurteces hidroelektrostacijas. Caurteces (derivācijas) hidroenergosistēmās elektroenerģijas ražošana notiek, izmantojot esošo upes plūsmu un tās kritumu. Šajos objektos izmanto ūdensteces dabīgo plūsmu, lai ražotu elektrību. Ūdens uzkrāšana un vēlāka izmantošana nav paredzēta. Šāda veida hidroelektrostacijas visbiežāk ir mazas, taču var būt arī lielas. Aizsprosta – caurteces (aizsprosta-derivācijas) hidroenerģijas shēmas. Ūdenskrātuvē var uzkrāt ūdeni laikā, kad pieprasījums ir zems, un to izlaist maksimumslodzes periodos. Tādējādi ražošanas jauda ir mazāk atkarīga no ūdens plūsmas. Šādās ūdenskrātuvēs var atrasties dienai, sezonai vai gadam nepieciešamais apjoms, kas ļauj apmierināt maksimālo pieprasījumu pēc elektroenerģijas un atvieglot variablās atjaunojamo energoresursu enerģijas ražošanas (piem., izmantojot vēja enerģiju) integrēšanu energosistēmā. Sezonregulējamas hidroelektrostacijas . Parastajā sezonregulējamā elektrostacijā ir ūdenskrātuve, kuras lielums ir pietiekams, lai ūdeni varētu uzglabāt kā mitrajā, tā arī sausajā sezonā. Ūdeni uzkrāj aiz aizsprosta, un tas ir pieejams elektrostacijai, kad nepieciešams. Šādu elektrostaciju pēc vajadzības var efektīvi izmantot visu gadu – vai nu kā pamatslodzes, vai maksimumslodzes elektrostaciju. Hidroakumulācijas elektrostacijas . To pamatā ir ūdenskrātuves, kas atrodas atšķirīgā augstumā un kas ļauj maksimumslodzes laikā saražot papildu elektroenerģiju. Ūdeni iesūknē augstākajā krātuvē, kad pieprasījums ir zemāks, un palaiž lejup caur turbīnām, kad pieprasījums ir augsts. Hidroakumulācijas elektrostacijas nav izslēgtas no Atjaunojamo energoresursu direktīvas piemērošanas jomas, bet tās netiek ņemtas vērā atjaunojamo energoresursu statistikā.

2.3. Hidroenerģijas iekārtu ietekme uz saldūdens ekosistēmām

Hidroenerģijas iekārtas radītā ietekme uz sugām un dzīvotņu veidiem, ko aizsargā abas ES Dabas direktīvas, dažādās teritorijās var būt ievērojami atšķirīga. Tā ir atkarīga no upes individuālajām īpatnībām, tās fizikālā un ekoloģiskā stāvokļa (jau degradēta vai joprojām neskarta, liela vai maza, kalnu vai līdzenumu upe), no hidroenerģijas iekārtu veida un mēroga, kā arī no sugām un dzīvotnēm, kuru labā minētā teritorija izveidota. Tāpēc katrs objekts ir jāizvērtē atsevišķi.

Ietekme var rasties jebkurā hidroenerģijas iekārtas ekspluatācijas cikla posmā – no sākotnējās celtniecības līdz renovācijai vai ekspluatācijas pārtraukšanai, kā arī ikdienas ekspluatācijas un vadības gaitā. Tā var izraisīt dabisko dzīvotņu un no šīm dzīvotnēm atkarīgo sugu populāciju zudumu, degradāciju un sadrumstalotību. Zuduma būtiskums ir atkarīgs no ietekmes apmēra, kā arī no tā, cik retas un neaizsargātas ir skartās dzīvotnes un sugas.

Tālāk šajā nodaļā ir izklāstīts, cik dažādos veidos hidroenerģijas iekārta var ietekmēt dzīvotnes un sugas, tostarp saistībā ar ES Dabas direktīvām. Operatori, kuri apzinās ietekmes veidus un izprot upju ekosistēmu sarežģītību, varēs labāk nodrošināt, ka to darbības atbilst ŪPD un Dabas direktīvu prasībām. Tie varēs arī labāk identificēt abpusēji izdevīgas situācijas, kas palīdzētu atjaunot jau degradētas upes, ja tas ir iespējams.

Upju morfoloģijas un upju dzīvotņu izmaiņas

Jebkuri ūdensobjektu fiziski pārveidojumi ietekmē saldūdens sistēmu normālos hidroloģiskos procesus un izjauc ekoloģisko nepārtrauktību (24) gan garenvirzienā, gan šķērseniski, piemēram, atvienojot upes no apkārtējām palienēm un mitrājiem vai ap elektrostacijām izraisot dīķu veidošanos.

Visredzamākais dzīvotnes zuduma veids ir pašu dzīvotņu tieša fiziska iznīcināšana augštecē, lejtecē vai apkārtnē (piem., zemes zudums, appludināšana, piekrastes veģetācijas vai upes fizisko struktūru iznīcināšana). Tomēr, pat ja fizisks zemes zudums nenotiek, dabisko hidromorfoloģisko procesu izjaukšana var arī izjaukt biotiskos un abiotiskos apstākļus, kas ir nozīmīgi no dzīvotnes struktūras un funkcionēšanas viedokļa. Turklāt tas var izraisīt invazīvu sugu ieceļošanu degradētās dzīvotnēs, un tas savukārt var novest pie dabiskās dzīvnieku valsts izspiešanas.

Aizsargājamo sugu izplatības un migrācijas šķēršļi

Upēm, ezeriem un piekrastes zonām ir liela nozīme saistībā ar saldūdens sugu izplatīšanos un migrāciju, kā arī vietējas nozīmes pārvietošanos starp dažādām barošanās, vairošanās, atpūtas un ligzdošanas teritorijām. Tās kalpo kā svarīgi ekoloģiskie koridori vai pakāpieni dabas zonās. Jebkurš, pat neliels, šķērslis vai traucēklis to brīvai kustībai augšup vai lejup pa straumi var atstāt nozīmīgas sekas uz šo sugu izdzīvošanu.

Dažādu hidroenergoiekārtu izraisītās ietekmes diapazons. Avots: Veronika Koller-Kreimel.

Hidroenerģijas iekārtas var tieši vai netieši traucēt vai nepieļaut sugu izplatīšanos un migrāciju. Visredzamākie no tiem ir aizsprosti un nosprostotas teritorijas, kas rada fiziskus šķēršļus zivju migrācijai un neļauj zivīm pārvietoties augšup un lejup pa upi. Tie rada būtisku ietekmi uz daudzu saldūdens sugu izdzīvošanu, kā rezultātā notiek jo īpaši dažu saldūdens zivju populāciju sadrumstalošanās, izolācija un visbeidzot izzušana.

Barjerefekts ir īpaši nozīmīgs, ja upes posmā ir vairāki šķēršļi. Pat ja šādas struktūras vai fiziski šķēršļi ir mazi, tas var ļoti apgrūtināt kustību upēs. Arī mākslīgi kanāli var būt šķērslis, kas traucē sugu pārvietošanos, jo tie sadala un attiecīgi sadrumstalo sauszemes dzīvotnes. Tie var arī izveidot mākslīgus ūdensguves baseinu savienojumus, kas var atvieglot svešzemju sugu izplatīšanos, tā kaitējot vietējām sugām.

Lai gan migrācija augšup un lejup pa straumi ir nozīmīga ikvienai zivju sugai, nepārtrauktība jo īpaši ir svarīga diadromo zivju sugām. Migrācija augšup pa straumi ir visvairāk nozīmīga anadromo zivju un nēģu sugām, piemēram, Salmo salar, jūras nēģiem Petromyzon marinus un Lampetra fluviatilis vai dažām storēm, piemēram, Acipenser sturio, jo tām periodiski (vēlams – reizi gadā) ir jāmigrē lielos attālumos. Migrācija lejup pa straumi ir svarīga šo zivju mazuļiem, kā arī pieaugušām katadromām zivīm, piemēram, zutim Anguilla anguilla, kas tiek aizsargātas saskaņā ar Zušu regulu (25).

Substrāta dinamikas izjaukšana

Substrāts ir ūdens ekosistēmu dabiska sastāvdaļa, un tam ir liela nozīme šo sistēmu hidroloģiskajā, ģeomorfoloģiskajā un ekoloģiskajā funkcionēšanā. Substrāts veido dažādas dzīvotnes, kas tieši un netieši nodrošina daudzām sugām piemērotus apstākļus. Dabiskos apstākļos substrāts (pārsvarā grants) pastāvīgi virzās lejup pa straumi, un tas uztur upju ekoloģisko struktūru un funkciju. Šķērseniskas struktūras, piemēram, pārgāznes vai aizsprosti, mēdz izjaukt substrāta dabisko dinamiku.

Lielas krātuves var aizturēt vairāk nekā 90 % no ienākošā substrāta, un tas var izraisīt upes gultnes un piekrastes paaugstinātu eroziju lejtecē, kā arī svarīgu hidromorfoloģisko struktūru, piemēram, grants sēru, iznīcināšanu vietējā mērogā. Arī pārgāžņu un aizsprostu apkopes darbi, kas ietver substrāta periodisku aizskalošanu (jo īpaši vasarā, kad pastāv ūdens trūkums), var kaitēt dzīvotnēm un sugām, ja tie netiek vadīti pienācīgi.

Aizsprosta augštecē, ūdenskrātuvēs vai nosprostotos posmos substrāta pārvietošanās spējas samazināšana rada substrāta uzkrāšanos, un tas var negatīvi ietekmēt gan sugas, gan dzīvotnes, piemēram, veicināt aļģu un citu ūdensnezāļu augšanu, kas nomāc aizsargājamās sugas. Grants vai cita smilšaina substrāta uzkrāšanās upes gultnē vai vertikālajā ūdens slānī var īpaši kaitēt litofilām sugām, piemēram, alatai Thymallus thymallus, kas šos apgabalus izmanto kā nārstošanas vietu, saldūdens pērļu gliemenei Margaritifera margaritifera un biezajai perlamutrenei Unio crassus. Tāpat tas kaitē putnu sugām, piemēram, tārtiņiem un slokām, kas ligzdošanai izmanto sausas grants pamatni.

Šķēršļu likvidēšana Donavas upes baseina apgabalā Hidroenerģijas ražošana rada apmēram 45 % no Donavas upes baseina apgabala upju un dzīvotņu nepārtrauktības pārrāvumiem. Šā apgabala upēs, kuru ūdensguves baseins pārsniedz 4 000 km, ir pavisam 1 688 šķēršļi. No tiem 600 ir aizsprosti vai pārgāznes, 729 – rampas vai kāpšļi, 359 – cita veida šķēršļi. No tiem par 756 pašlaik ir norādīts, ka tie ir aprīkoti ar funkcionējošām zivju migrācijas atbalsta sistēmām. Kopš 2009. gada zivju migrāciju ir kavējuši 932 nepārtrauktības pārrāvumi (55 %), kas pašlaik ir klasificēti kā būtiska slodze. Saskaņā ar Donavas upes baseina jaunāko apsaimniekošanas plānu Donavas baseina valstis plāno līdz 2021. gadam būtiski samazināt aizsprostu radītos nepārtrauktības pārrāvumus. Donavas upes baseina apgabals: Upju un dzīvotņu nepārtrauktības pārrāvumi: (augšā) pašreizējā situācija 2015. gadā; (1. karte) plānotie uzlabojumi līdz 2021. gadam (2. karte). Avots: DRBMP. https://www.icpdr.org/main/management-plans-danube-river-basin-published

Ekoloģiskā caurplūduma režīma izmaiņas

Ekoloģiskais caurplūdums ir svarīgs mehānisms tādu nozīmīgu upju ekosistēmu procesu uzturēšanai, no kuriem ir atkarīgas ES aizsargātas sugas un dzīvotnes, kā arī ūdensobjektu laba ekoloģiskā stāvokļa uzturēšanai (26). Ekoloģiskā caurplūduma izmaiņas var samazināt vai pasliktināt ūdens dzīvotnes platību, kā arī tās savienotību ar piekrastes dzīvotnēm.

Piemēram, ja ūdens plūsma ir pārāk maza, tam var būt dažāda negatīva ietekme, proti, tā rezultātā var izžūt zivju un nēģu nārstošanas vietas, kā arī var tikt traucēta zivju ikru un mazuļu attīstība. Noplicinātajā posmā var tikt kavēta arī zivju migrācija augšup pa straumi – to izraisa vai nu nepietiekama caurplūduma radītais nosprostojums, vai nepietiekami zivju migrācijas stimuli.

Nepietiekams plūsmas ātrums sākotnējā upes gultnē var arī izraisīt ūdens pārkaršanu un nepietiekamu aerāciju (kā aprakstīts iepriekš). Šādi tiek radīti daudzām sugām, piemēram, zivju, saldūdens vēžu, nēģu sugām, divvākgliemjiem vai spārēm (atkarībā no tekoša ūdens dzīvotnes) nepiemēroti dzīves apstākļi.

Maksimumslodzes hidroelektrostaciju izraisītas plūsmas režīma izmaiņas

Ūdens plūsmas lielas svārstības var būtiski kaitēt gan sugām, gan to dzīvotnēm, jo īpaši nelielās upēs. Ūdens līmeņa svārstības maksimumslodzes režīmā izraisa stresu skartajās ūdensteces daļās dzīvojošajiem organismiem, īpaši tiem, kas nespēj pielāgoties pēkšņām ūdens līmeņa izmaiņām, piemēram, zivju mazuļiem vai citiem organismiem, kas pārvietojas lēni vai ir statiski (jo īpaši augu sugas). Ūdens līmeņa svārstības maksimumslodzes režīmā skar arī aizsargājamu sugu medījuma uzvedību, tādējādi ietekmējot to veselīgumu.

Ūdens līmeņa svārstību ietekme maksimumslodzes režīmā visvairāk ir jūtama jutīgos laikposmos (piem., sausuma vai sala laikā), un tās nozīme, ņemot vērā klimata pārmaiņas, arvien pieaug. Pie nelabvēlīgajām sekām, ko rada maksimumslodzes režīmā strādājošas hidroelektrostacijas, bieži vien ir jāmin arī maksimumslodzes periodā izvadītā ūdens atšķirīga (daudz zemāka) temperatūra. Sugas, kas ir pielāgojušās stabilai ūdens temperatūrai, nespēj izdzīvot, ja temperatūra katru dienu uz vairākām stundām pēkšņi mainās.

Sezonālo plūdu ciklu izmaiņas

Dažkārt tiek veikti pasākumi straumes gultnes izmainīšanai, lai labāk kontrolētu ūdens plūsmu. Iejaukšanās plūsmas kontrolē var izjaukt sezonālo plūdu ciklus, un tā rezultātā dažkārt ar šiem cikliem saistīto mērķa dzīvotņu veidi un sugas var pilnīgi izzust. Skarto dzīvotņu vidū ir aluviālie meži, pagaidu dīķi un vecupes, kā arī ar tiem saistītās sugas.

RIPEAK – ES PĒTNIECĪBAS PROJEKTS. Piekrastes mežu reaģēšana uz ūdens plūsmas svārstībām maksimumslodzes režīmā: ceļā uz ilgtspējīgu hidroenerģijas pārvaldību Ūdens plūsmas svārstības maksimumslodzes režīmā ir īslaicīgas upes plūsmas pārmaiņas vienas dienas laikā, ko izraisa hidroturbīnu ieslēgšana vai izslēgšana elektrības ražošanai atbilstīgi tirgus pieprasījuma izmaiņām. Tā rezultātā mainās upes lejteces un augšteces hidroloģija, hidrauliskie parametri, ūdens kvalitāte, upes morfoloģija un visbeidzot – upes ekosistēma. Par maksimumslodzes režīmā konstatēto ūdens plūsmas svārstību ietekmi ir maz zinātnisko pētījumu, turklāt lielākajā daļā no tiem uzmanība ir pievērsta savvaļas zivīm. Nav pētījumu par piekrastes veģetāciju. Ūdens plūsmas svārstības maksimumslodzes režīmā var traucēt piekrastes sugu atražošanos, tādēļ tās ietekmē piekrastes populāciju saglabāšanos. Tādēļ, analizējot sēklu dīgtspēju un sējeņu attīstību, varētu būt iespējams definēt ūdens plūsmas maksimumslodzes svārstību un veģetācijas reakcijas saiknes, kas ļautu kvantitatīvi aplēst, korelēt un paredzēt bioloģisko reakciju uz ūdens plūsmas maksimumslodzes svārstībām. Šādas saiknes ir svarīgas, lai objektīvi definētu sliekšņus, kas palīdzētu samazināt hidroenerģijas ražošanas ekoloģisko ietekmi, neradot būtiskus ražošanas zaudējumus. Projekta mērķis ir uzlabot zināšanas par to upju ilgtspējīgu apsaimniekošanu, uz kurām tiek ražota hidroenerģija. Šā mērķa sasniegšanai ir paredzēts padziļināti izskatīt literatūru, analizēt plūsmu dažādos dienas periodos, veikt lauka eksperimentus un izmantot datormodelēšanu. Sagaidāmie projekta rezultāti ir šādi: 1) jauni hidroloģiski un ekoloģiski (piem., saistībā ar piekrastes veģetāciju) rīki ūdens plūsmas maksimumslodzes svārstību ietekmes mērīšanai; 2) jauni hidroloģiski ekoloģiskie modeļi šīs ietekmes kvantitatīvai mērīšanai un 3) jauni efektīvi pasākumi hidroenerģijas iekārtu aizsprostu ilgtspējīgai ekspluatācijai. http://www.emg.umu.se/english/research/research-projects/responses-of-riparian-forests-to-hydropeaking/

Ūdens ķīmiskās un temperatūras izmaiņas

Aizsprosti var radikāli mainīt upes ķīmiskās īpašības, minerālu sastāvu un pH līmeni gan augštecē, gan lejtecē, piemēram, to dēļ substrātā var uzkrāties piesārņotāji. Visas minētās izmaiņas ietekmē klātesošo augu un dzīvnieku biocenožu uzbūvi. Organismus ietekmē arī ūdens temperatūras izmaiņas un ar tām saistītās skābekļa koncentrācijas pārmaiņas. Krātuves var izraisīt nozīmīgu temperatūras celšanos, bet tad, ja ūdens tiek ņemts no apakšas – temperatūras samazināšanos.

Atsevišķu dzīvnieku savainošana un nonāvēšana

Zivis un citu sugu dzīvnieki, kas šķērso hidroelektrostaciju, var tikt savainoti vai iet bojā. Hidroelektrostacija var izraisīt (27):

— savainojumus, ko rada fiziska saskare ar vadlāpstiņām, turbīnu vai turbīnas apvalku,

— bojājumus, ko rada spiediena svārstības turbīnas šķērsošanas laikā,

— iesprūšanu ieplūdes režģī vai tīrīšanas iekārtu radītus savainojumus,

— savainojumus, ko rada intensīva plūsma un pārplūdes konstrukcijas noteces kanālos,

— dezorientācijas radītu uzņēmību pret plēsējiem.

Vienā hidroelektrostacijā mirstības rādītājs var svārstīties no 0 % līdz 100 % (28). Ļoti daudz kas ir atkarīgs no esošo zivju veidiem un hidroenerģijas iekārtas veida, kā arī no izmantotajiem ietekmes mazināšanas pasākumiem. Turbīnu izraisītās mirstības rādītājs pieaug, palielinoties rotora spārnu ātrumam un skaitam, kā arī samazinoties attālumam starp lāpstiņām (Kaplāna turbīna). Mirstības rādītājs var sasniegt 100 %, ja zivis šķērso turbīnas galvenokārt augstspiediena iekārtās (piem., Peltona turbīnas).

Pārvietošana un iztraucēšana

Upju inženierbūvniecība var traucēt noteiktām sugām un var izjaukt to dzīves ciklus gan Natura 2000 teritorijās, gan ārpus tām. Jo īpaši tas attiecas uz bentiskajiem dzīvniekiem un augiem, kam nepieciešams kvalitatīvs ūdens. Tas var ietekmēt sugas spēju vairoties, baroties, atpūsties, kā arī izplatīties un migrēt.

Ja traucējuma līmenis kļūst būtisks, tas var novest pie sugu izspiešanas no attiecīgās teritorijas un līdz ar to – pie izmantojamās dzīvotnes zuduma, vai pasliktināt izdzīvošanas un/vai vairošanās rādītājus. Retu un apdraudētu sugu gadījumā to ilgtermiņa izdzīvošanu reģionā būtiski var ietekmēt pat nelieli vai īslaicīgi traucējumi. Šāds stāvoklis ir nesaderīgs ar abu Dabas direktīvu noteikumiem par sugu aizsardzību.

Ietekme uz sauszemes sugām un dzīvotnēm

Hidroenerģija var ietekmēt ne vien saldūdens, bet arī sauszemes sugas un dzīvotnes. Arī šajā gadījumā tas var notikt jebkurā laikā, piemēram, hidroenerģijas būvju celtniecības, ekspluatācijas pārtraukšanas vai renovācijas laikā. To var izraisīt arī saistītā infrastruktūra, piemēram, piebraucamie ceļi, cauruļvadi vai elektropārvades vadi, kas paredzēti hidroenerģijas iekārtas savienošanai ar elektroenerģijas tīklu.

Šīs būves var izraisīt ne tikai skarto dzīvotņu zudumu, degradāciju vai sadrumstalošanos, bet arī sauszemes sugu bojāeju vai to būtisku iztraucēšanu. Piemēram, putni var sadurties ar gaisā esošiem elektrības vadiem un iet bojā no nāvējošas elektrotraumas, vai arī to vairošanās teritorijas var būtiski iztraucēt bieža satiksme pa piebraucamajiem ceļiem. Šāda ietekme var būt īpaši būtiska tad, ja hidroelektrostacija un ar to saistītā infrastruktūra atrodas uz migrācijas ceļiem vai šaurās ielejās ar klintīm, kuras izmanto plēsīgie putni, vai blakus nozīmīgiem mitrājiem, kur uzturas putni.

2.4. Kumulatīva ietekme

Kā atspoguļots EVA ziņojumā par vides stāvokli, vairums Eiropas upju pašlaik atrodas degradētā stāvoklī un daudzas ir sasniegušas galējo punktu, un vairs nevar panest jaunus attīstības projektus vai darbības, vēl vairāk nepasliktinot upes stāvokli. Tādēļ īpaši jāizvērtē iespējamā kumulatīvā ietekme, ko radītu jebkādas jaunas darbības, tostarp saistībā ar hidroelektrostacijām, jo īpaši Natura 2000 teritorijā(-ās).

Kumulatīvās ietekmes novērtējums ir īpaši svarīgs dabisku upju tuvumā, jo īpaši nelielām upēm, kas ir neaizsargātas pret jebkādām hidromorfoloģiskām izmaiņām. Pat viens vai divi nelieli objekti var radīt nepieņemami lielu ietekmi, kas būtu pretrunā ar ŪPD un abu Dabas direktīvu juridiskajām prasībām.

Kumulatīvās ietekmes novērtējumā ir jāņem vērā visas hidroelektrostacijas un citi projekti ūdensguves baseinā neatkarīgi no tā, vai tie notiek Natura 2000 teritorijās vai ārpus tām. Var gadīties, ka viens hidroenerģijas projekts pats par sevi nerada būtisku ietekmi, taču, ja tā ietekmi pieskaita jau esošo darbību vai apstiprināto projektu ietekmei, kopējā ietekme var kļūt būtiska.

Kumulatīva ietekme nereti parādās tikai laika gaitā. Tādēļ ir svarīgi novērtēšanas laikā apsvērt visus plānus vai projektus. Te ietilpst arī tādi plānus un projekti, kas ir apstiprināti agrāk, bet vēl nav īstenoti vai pabeigti, kā arī jau esošās slodzes un apdraudējumi. Šajā sakarā noderīga var būt ŪPD upes baseina apsaimniekošanas plānos un Natura 2000 apsaimniekošanas plānos ietvertā informācija.

Ir jāņem vērā arī tas, ka kāds plāns vai projekts ir jau apstiprināts, nenozīmē, ka tas runā par labu citiem plāniem vai projektiem, kas varētu tikt ierosināti nākotnē. Piemēram, ja hidroenerģijas projekta attīstīšana nerada būtisku ietekmi un tādēļ tiek apstiprināta, tas nenozīmē, ka nākotnē arī citi hidroenerģijas projekti saņems apstiprinājumu. Gluži pretēji – projekta apstiprināšana var nozīmēt, ka ir sasniegta upes ekoloģiskā kapacitāte un tajā vairs nevarēs attīstīt citus projektus, pat ja tie būtu mazi.

Turklāt kumulatīvās un kombinētās ietekmes novērtējums neaprobežojas tikai ar līdzīgu tās pašas nozares plānu vai projektu izvērtēšanu. Novērtējumā ir jāņem vērā jebkādi citi plāni vai projekti, kuriem var būt būtiska ietekme kopā ar izvērtējamo plānu vai projektu. Iespējamā kumulatīvā ietekme ir jāizvērtē, ņemot vērā pamatotus izejas datus, nevis tikai paļaujoties uz kvalitatīvajiem kritērijiem. Kumulatīvās ietekmes izvērtēšanai jābūt kopējā novērtējuma neatņemamai sastāvdaļai, nevis maznozīmīgam piedēklim novērtējuma procesa beigās.

Visbeidzot, kumulatīvajā novērtējumā ir jāņem vērā arī upē jau esošās iekārtas (tā dēvētā “iepriekšējā slodze”) (29). Piemēram, ja tiek plānots jauns projekts ar jaunu turbīnu, tā ietekme ir jāizvērtē, ņemot vērā esošās hidroelektrostacijas ietekmi, pat ja tā tika uzbūvēta pirms vairākiem desmitiem gadu. Ja kumulatīvā ietekme ir būtiska, jaunais projekts tiks noraidīts.

Ieteikumi par mazām hidroelektrostacijām, Federālā vides aģentūra, Vācija Vācijā ir apgūti jau aptuveni 80 % no izmantojamā hidroenerģijas potenciāla. Gandrīz izsmelts ir arī tehnoloģiskais potenciāls. Ar to skaidrojams, kāpēc atbalsta programmās paredzētais atbalsts hidroenerģijas izmantošanai ir relatīvi mazs. Līdz ar to atlikušais apgūstamais potenciāls galvenokārt ir saistīts ar maziem, līdz šim neattīstītiem un gandrīz neskartiem ūdeņiem. Tomēr iespējamā kaitīgā ekoloģiskā ietekme uz dažām atlikušajām Vācijas mazajām neskartajām ūdenstecēm varētu būt būtiska. Makroekonomiskā izmaksu un ieguvumu analīze ir parādījusi arī to, ka, salīdzinot ar ieguvumu, ekonomiskās izmaksas var būt ievērojamas. Jo mazāka iekārtas jauda un dabiskāka ūdenstece, jo nelabvēlīgāka ir izmaksu un ieguvumu analīze. Ekonomiski izvērtējumi rāda, ka īpaši attiecībā uz mazām hidroelektrostacijām, kuru jauda ir līdz 100 kW, gan jaunas būvniecības, gan modernizācijas, gan ekspluatācijas atsākšanas gadījumā enerģijas ražošanas izmaksas pārsniedz Atjaunojamo energoresursu likumā noteiktos līmeņus. Tādēļ daudzos gadījumos, pat ja apstākļi ir labvēlīgi, ir grūti elektroenerģiju ražot ekonomiski. Ekonomiskie apsvērumi liecina, ka subsīdija, kas sedz mazu hidroelektrostaciju (jo īpaši elektrostaciju, kuru jauda ir mazāka par 100 kW) darbības izmaksas, rada augstas makroekonomiskās izmaksas no CO2 emisiju novēršanas viedokļa. Ņemot vērā negatīvo ekoloģisko ietekmi, mazo hidroelektrostaciju potenciāla turpmāka izmantošana nav prioritāte klimata aizsardzības aspektā. Ņemot vērā galvenos juridiskos noteikumus un ES Ūdens pamatdirektīvas prasības, ir izvirzīti šādi ieteikumi: — ņemot vērā to augstāko efektivitāti, priekšroka parasti dodama lielām hidroelektrostacijām (nevis mazām iekārtām un mikroiekārtām) sekundārai izmantošanai jau apgūtos un nosprostotos ūdensobjektos Attīstot hidroenerģijas jaudas, uzmanība ir jāpievērš to optimizācijai, — no hidroenerģijas izmantošanas ir jāatsakās praktiski neskartos ūdeņos vai ūdeņos, kuru dabiskā stāvokļa atjaunošana tiek plānota, — mazu hidroelektrostaciju būve un ekspluatācijas atsākšana nerada problēmas pie esošām pārgāznēm, kuras nav iespējams nojaukt, jo īpaši tad, ja vienlaikus ir iespējams panākt ekoloģiskus uzlabojumus, piemēram, brīvas kustības atjaunošanu, — kas attiecas uz pašlaik neizmantotu iekārtu ekspluatācijas atsākšanu un ūdeņu tiesību atjaunošanu, lielāka uzmanība jāpievērš ūdeņu aizsardzības aspektiem un jāparedz nosacījumi (piem., funkcionējošas zivju kāpnes, strukturāli garantēta dinamiska minimālā ūdens plūsma, pēkšņu plūdu izslēgšana, lejteces aizsprosti), — jaunu iekārtu gadījumā ir jāizvairās no ūdensobjekta nosprostošanas derivācijas nolūkā. Ir jāizvēlas tādas celtniecības metodes, kas ūdeni novirza tā, lai nezustu ūdensteces brīvtece un īpatnības (piem., sāniska ūdens ieplūšana ar derivācijas struktūru ūdensobjektā). Ir jānosaka prasības par minimālo plūsmu un pasākumiem, kā nepieļaut, ka turbīnas nodara kaitējumu zivīm. Ir jānovērš pēkšņi plūdi aizsprostu lejtecē. Izvilkums no: “Hydroelectric Power Plants as a Source of Renewable Energy- legal and ecological aspects – Umweltbundesamt”, 2003. gada novembris, http://www.umweltbundesamt.de/sites/default/files/medien/publikation/long/2544.pdf

2.5. Būtiskas un nebūtiskas ietekmes nošķiršana

Veicot ikvienu ietekmes novērtējumu, pirmais uzdevums ir noteikt iespējamo ietekmi uz sugām vai dzīvotnēm, kuras varētu skart hidroenerģijas iekārtas attīstības plāns vai projekts. Pēc tam ir jākonstatē, vai ietekme ir būtiska, ņemot vērā Natura 2000 teritorijas saglabāšanas mērķus. Būtiskuma izvērtēšana noteikti ir jāveic katrā gadījumā atsevišķi, vadoties pēc teritorijai raksturīgajām sugām un dzīvotnēm, kā arī paša projekta konkrētajiem parametriem, ņemot vērā arī pamatotas zinātniskās atziņas (sk. 5. nodaļu).

Atsevišķu īpatņu zaudējums dažām sugām var būt nebūtisks, kamēr citām – radīt smagas sekas. Ietekmes būtiskums būs atkarīgs no populācijas lieluma, izplatības, areāla, reproduktīvās stratēģijas un dzīves ilguma, kas būs atšķirīgs dažādās Natura 2000 teritorijās, pat ja tās ir paredzētas vienai un tai pašai sugai. Jāņem vērā arī ietekmju savstarpējā saistība. Piemēram, zemes aizņemšana pati par sevi no konkrētas sugas viedokļa var būt nebūtiska, taču kopā ar būtisku upes dabiskās plūsmas traucējumu šāda ietekme var kļūt būtiska.

Būtiskuma izvērtējums ir jāveic attiecīgā ģeogrāfiskā mērogā. Tādu migrējošu sugu gadījumā, kas veic ļoti lielus attālumus (piem., Atlantijas lasis Salmo salar), konkrētā teritorijā pastāvoša ietekme var atstāt sekas uz sugas pārstāvjiem plašākā ģeogrāfiskajā areālā (upes baseinā). Tāpat attiecībā uz vietējām sugām, kurām ir liela teritorija vai mainīgs dzīvotņu izmantošanas veids, var būt nepieciešams izvērtēt iespējamo ietekmi reģionālā, nevis vietējā mērogā.

Arī Natura 2000 teritoriju saglabāšanas mērķi ir svarīgi, lai palīdzētu noteikt, vai ir iespējama būtiska ietekme. Minētais ir apstiprināts Tiesas sprieduma Waddenzee lietā (30) 49. punktā: “(..) ja plāni vai projekti, kas nav tieši saistīti ar konkrēto teritoriju vai nav vajadzīgi tās apsaimniekošanai, varētu ietekmēt attiecīgajai teritorijai noteiktos aizsardzības mērķus, tie ir uzskatāmi par tādiem, kas strīdīgo teritoriju būtiski ietekmē. Minētais risks ir izvērtējams, ņemot vērā īpašas pazīmes un vides apstākļus, kurus plāni vai projekti attiecīgajā teritorijā skar.”

Pienācīgā novērtējuma pamatā ir jābūt labākajiem pieejamajiem datiem. Lai tādus datus iegūtu, var būt nepieciešams kādu laiku pirms projekta īstenošanas īstenot īpašus lauka apsekojumus vai monitoringa programmas. Investoriem šis apstāklis ir jāņem vērā plānošanas posmā un ir jānodrošina, ka attiecīgie dati no bioloģisko un hidroloģisko novērojumu avotiem ietver informāciju par visiem būtiskajiem aspektiem (dzīves ciklu un sezonālo mainīgumu). Lai šādi pētījumi pienācīgi aptvertu attiecīgo sugu un dzīvotņu veidu dzīves ciklu, dažkārt tie var ilgt vairākus gadus (sīkāk sk. 5. nodaļu).

Norādījumi par būtiskuma sliekšņu noteikšanu (Vācija) Vācijā, tāpat kā citās valstīs, augstā subjektivitātes līmeņa dēļ bija grūti aplēst, cik būtiska ir ietekme uz Natura 2000 tīkla mērķiezīmēm, kas ir pienācīgā novērtējuma pamatā. Tādēļ kompetentajām iestādēm bieži vien nebija pieņemamas zinātniskas pārliecības, lai pamatotu lēmumus par atļaujas izsniegšanu vai neizsniegšanu plānam vai projektam. Tāpēc to lēmumus varēja arī juridiski apstrīdēt. Lai risinātu šo problēmu un nodrošinātu, ka praktiskajā ietekmes būtiskuma novērtēšanā tiek izmantota vienotāka un konsekventāka pieeja, Vācijas Federālā dabas aizsardzības aģentūra (BfN) pasūtīja pētniecības projektu, lai izstrādātu zinātniski pārbaudītus noteikumus un normas Vācijā sastopamajām visa veida dzīvotnēm un sugām, kas uzskaitītas Putnu direktīvā un Dzīvotņu direktīvā (31). Izstrādātās vadlīnijas tika publicētas 2007. gadā. Vadlīniju izejas punkts ir tāds, ka par būtisku ietekmi ir jāuzskata jebkāds neatgriezenisks dzīvotņu veida un sugu dzīvotņu zudums Natura 2000 teritorijā. Tomēr noteiktu zudumu līmeni attiecībā uz atsevišķiem dzīvotņu veidiem un sugām, pastāvot konkrētiem nosacījumiem, var uzskatīt par nebūtisku. Norādījumos ir sniegti zinātniski noteikti robežlielumi un kritēriji būtiskuma noteikšanai, kas ir balstīti ne vien uz kvantitatīviem kritērijiem, bet arī uz kvalitatīviem un funkcionāliem aspektiem. Tādēļ, lai ietekmi uzskatītu par nebūtisku, ir jāiestājas visiem tālāk minētajiem nosacījumiem: — konkrētas dzīvotnes / sugu dzīvotnes vai tipiskas sugas galveno dzīvotņu īpatnībām ir jāpaliek nemainīgām, — nav pārsniegtas orientējošās vērtības “kvantitatīvi – absolūtais teritorijas zudums”, — papildvērtības “kvantitatīvi – relatīvais teritorijas zudums” nav pārsniegtas par vairāk nekā 1 %, — kumulatīva ietekme ar citiem projektiem nepārsniedz minētās robežvērtības, — nerodas kumulatīva ietekme ar citiem faktoriem. Attiecībā uz otro ievilkumu tika izstrādātas septiņas dzīvotņu un astoņas sugu lieluma klases, nosakot diapazonus, kādos atrodas katra dzīvotņu veida / sugu robežvērtības; katrai klasei tika noteiktas trīs robežpakāpes. Praksē tas nozīmē, ka 21 no 91 dzīvotņu tipa, kādi sastopami Vācijā, nav pieļaujami nekādi zudumi, savukārt pārējās dzīvotnēs daži zudumi var tikt uzskatīti par nebūtiskiem, pārrēķinot pēc to lieluma klases un pakāpēm. No 53 sugām, kas minētas II pielikumā, 16 sugām nav noteiktas pagaidu robežvērtības, tāpat tādu nav 20 no 98 sugām, kas minētas Putnu direktīvā. Citiem vārdiem sakot, visdrīzāk nekāda ietekme netiks uzskatīta par pieņemamu. Minētajiem secinājumiem, rādītājiem un sliekšņiem ir tikai orientējošs raksturs. Tas nozīmē, ka katrā pienācīgajā novērtējumā (PN) tik un tā ir nepieciešama individuāla pieeja. Šīs vadlīnijas kopš to izdošanas ir sekmīgi izturējušas apstrīdēšanu Vācijas tiesās un pašlaik tiek piemērotas visā valstī. http://www.bfn.de/0306_ffhvp.html

Skalas, ko izmanto eksperti, kuri ir licencēti pienācīgā novērtējuma (PN) veikšanai Čehijas Republikā Praktiska problēma ir tā, kādu skalu PN gaitā izmantot ietekmes būtiskuma novērtēšanā. Balstoties uz ilgstošu praktisku pieredzi, PN ekspertiem, kuri saskaņā ar likumu ir licencēti darbībai Čehijas Republikā, tiek ieteikts izmantot šādu skalu, tomēr tā nav obligāta (32). Ietekmes būtiskums ir jāizvērtē attiecībā uz katru konkrētās teritorijas mērķiezīmi. Ja attiecībā uz kaut vienu mērķiezīmi ietekme iegūst vērtējumu “-2”, tas automātiski nozīmē, ka teritorijas integritāte ir nelabvēlīgi ietekmēta un projektam nedrīkst izsniegt atļauju Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktā noteiktajā procedūrā. Vērtība Jēdziens Apraksts Piemēri -2 Būtiska negatīva ietekme Būtiska negatīva ietekme. Plāna vai projekta īstenošana ir izslēgta. Būtisks traucējums vai postoša ietekme uz dzīvotni vai sugas populāciju, vai lielu tās daļu; būtisks traucējums attiecībā uz dzīvotnes vai sugas ekoloģiskajām prasībām; būtiska ietekme uz sugas dzīvotni vai dabisko attīstību. Noteiktos apstākļos ietekmi var mazināt, izmantojot ietekmes mazināšanas pasākumus. Uz anadromu sugu vairošanās vietām vedošu migrācijas ceļu iztraucēšana; dzīvotnes iznīcināšana appludināšanas dēļ, jo ir izveidots jauns aizsprosts; hidroloģiskās izmaiņas, jo derivācija būtiski ietekmē populāciju. -1 Vidēja negatīva ietekme Ierobežota/vidēja/nebūtiska negatīva ietekme. Plāna vai projekta īstenošana netiek izslēgta. Vidēji kaitīga ietekme uz dzīvotni vai sugas populāciju; vidējs traucējums attiecībā uz dzīvotnes vai sugas ekoloģiskajām prasībām; maznozīmīga ietekme uz sugas dzīvotni vai dabisko attīstību. Novēršana, izmantojot ietekmes mazināšanas pasākumus, ir iespējama, bet minēto mazināšana pasākumu veikšanu nevar noteikt kā obligātu, ja vien tas nav paredzēts valsts tiesību aktos. Modernizācija – izmantojot zivīm mazāk kaitīgas tehnoloģijas, zivju ceļu iebūvēšana esošajos šķēršļos. Ietekme uz nebūtiskām populācijas daļām. Ietekme uz dzīvotni, kas ir izplatīta apkārtnē. 0 Nav ietekmes Plānam vai projektam nav pierādītas ietekmes. Ārpus sastopamības teritorijas. +1 Vidēja pozitīva ietekme Vidēji labvēlīga ietekme uz dzīvotni vai sugas populāciju; vidēja dzīvotnes vai sugas ekoloģisko prasību uzlabošana; vidēji labvēlīga ietekme uz sugas dzīvotni vai dabisko attīstību. Maksimumslodzes režīmā strādājošu hidroenerģijas iekārtu pārbūve par caurteces hidroenerģijas iekārtām, neizmantojot pārgāzni vai aizsprostu. +2 Būtiska pozitīva ietekme Būtiska labvēlīga ietekme uz dzīvotni vai sugas populāciju; būtiski uzlabojumi no dzīvotnes vai sugas ekoloģisko prasību viedokļa, būtiska labvēlīga ietekme uz dzīvotni vai sugas dabisko attīstību. Hidroelektrostacijas nojaukšana.

3. LABAS PRAKSES PIEMĒRI, KĀ MAZINĀT AR HIDROENERĢIJAS IZMANTOŠANU SAISTĪTO NEGATĪVO IETEKMI UN PIEMĒROT EKOLOĢISKĀS ATJAUNOŠANAS PASĀKUMUS

3.1. Centieni panākt upju labāko praktiski iegūstamo ekoloģisko stāvokli hidroenerģijas kontekstā

Kā norādīts iepriekšējā nodaļā, tikai dažas Eiropas lielākās upes ir saglabājušās relatīvi dabīgas, jo tās daudzu gadu gaitā dažādu iemeslu dēļ tikušas fiziski pārveidotas, tostarp hidroenerģijas ražošanas dēļ. Tādēļ, lai uzlabotu hidroelektrostaciju ekoloģisko pēdu, prioritātei jābūt esošo hidroelektrostaciju modernizācijai, nevis jaunu hidroelektrostaciju būvniecībai.

Lai mazinātu hidroelektrostaciju negatīvo ietekmi uz upju ekosistēmām un apkārtnes dzīvotnēm un sugām, kā arī palīdzētu uzlabot to aizsardzības statusu, var veikt dažādus pasākumus. Tas ir būtiski, lai varētu sasniegt ŪPD un abu Dabas direktīvu mērķus.

Ir jāmeklē arī iespējas, kā pārtraukt neefektīvu vai novecojušu iekārtu ekspluatāciju un pilnībā aizvākt tās no upes sistēmas. Jānorāda, ka saskaņā ar ŪPD parastā rīcība gadījumā, ja esoša iekārta ir degradējusi ūdensobjektu, ir atjaunot upi līdz labam ekoloģiskajam stāvoklim. Būtiskus fiziskus pārveidojumus var veikt tikai tad, ja tiem ir arī leģitīms mērķis, kuru nevar sasniegt ar citiem risinājumiem, kas ir labāki no vides viedokļa (sīkāk par prasībām, lai atzītu ūdensobjektu par stipri pārveidotu vai mākslīgu, un attiecīgos norādījumus sk. ŪPD 4. panta 3. punktā).

Iespējas tehniski uzlabot hidroenerģijas iekārtas un ieviest ekoloģiskās atjaunošanas pasākumus ir jāizvērtē katrā gadījumā atsevišķi, ņemot vērā to kumulatīvo ietekmi. Tas, kādus ekoloģiskos pasākumus var īstenot, lielākoties ir atkarīgs no vietējiem apstākļiem, piemēram, no upes stāvokļa, citām slodzēm visā upes garumā un jau esošajām iekārtām, kā arī no sastopamo sugu un dzīvotņu veidiem.

3.2. Apiešanās ar esošajām hidroenerģijas iekārtām, kas negatīvi ietekmē Natura 2000 teritoriju

Esošajām hidroenerģijas iekārtām, kas atrodas Natura 2000 teritorijās vai to tuvumā vai kam ir negatīva ietekme uz šīm teritorijām, ir vienmēr jāatbilst Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punktam. Konkrētāk, 6. panta 2. punkts nosaka pienākumu nodrošināt, lai teritorijas stāvoklis nepasliktinātos, salīdzinot ar stāvokli laikā, kad tā pirmoreiz tika noteikta par Natura 2000 teritoriju. Tas nozīmē, ka dalībvalstīm ir jāveic visi attiecīgie pasākumi, kurus no tām pamatoti varētu sagaidīt, lai nodrošinātu, ka nepasliktinās dzīvotņu stāvoklis un/vai netiek būtiski iztraucētas sugas.

Tātad dalībvalstīm ir juridisks pienākums:

— pētīt apdraudējumus un slodzes, ko hidroenerģijas iekārtas rada tām sugām un dzīvotņu veidiem, kam par labu teritorija izveidota,

— veikt nepieciešamos pasākumus stāvokļa uzlabošanai, ja esošās slodzes rada sastopamo mērķa sugu un dzīvotņu samazināšanos vai degradāciju.

Tiesa šo prasību apstiprināja spriedumā lietā Owenduff (C-117/00) (33), kurā nolēma, ka ir ticis pārkāpts Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkts, jo nebija pieņemti pasākumi, kas novērstu tādu sugu dzīvotņu stāvokļa pasliktināšanos, kuru dēļ noteikta īpaša aizsargājamā teritorija. Vairākos Eiropas Savienības Tiesas spriedumos (34) ir sīkāk precizēts juridiskās aizsardzības režīms, kāds jāparedz Putnu direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta, kā arī Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta vajadzībām. Tajos jo īpaši uzsvērts, ka tiesiskajam režīmam ir jābūt konkrētam, konsekventam un pilnīgam, ir jāspēj nodrošināt attiecīgo teritoriju ilgtspējīgu apsaimniekošanu un efektīvu aizsardzību (C-293/07).

Tiesa konstatēja pārkāpumus arī lietās, kurās ieviestais režīms bija “pārāk vispārīgs un neattiecās konkrēti uz īpašo aizsargājamo teritoriju vai tajā dzīvojošajām sugām” (C-166/04), veiktie pasākumi bija “daļēji un izolēti pasākumi, no kuriem tikai daži labvēlīgi ietekmē attiecīgo putnu populāciju aizsardzību, bet tie nebija saskanīgi pasākumi” (C-418/04), vai īpašas aizsargājamas teritorijas bija pakļautas '“daudzveidīgiem tiesiskajiem režīmiem, kas īpašās aizsargājamās teritorijas aizsargāja nepietiekami” (C-293/07). Tiesa arī uzskatīja, ka administratīvi vai brīvprātīgi pasākumi nav pietiekami Dzīvotņu direktīvas 6. panta 2. punkta vajadzībām (C-96/98).

Jānorāda, ka attiecībā uz Natura 2000 teritorijām Dzīvotņu direktīvas 6. panta 1. punktā arī noteikts, ka dalībvalstīm ir jāievieš saglabāšanas pasākumi, kas atbilst teritorijās sastopamo, I pielikumā norādīto dzīvotņu veidu un II pielikumā norādīto sugu ekoloģiskajām prasībām. Tas nozīmē, ka hidroenerģijas iekārtām arī ir jāatbilst jebkādiem vērienīgākiem saglabāšanas mērķiem, kas iet tālāk par 6. panta 2. punktā minēto situācijas nepasliktināšanos. Tām arī ir jābūt integrētām upes baseina apsaimniekošanas plāna pasākumu programmā.

Lai gan tas nav obligāti, Dzīvotņu direktīva mudina dabas aizsardzības iestādes izstrādāt Natura 2000 apsaimniekošanas plānus ciešā sadarbībā ar vietējām ieinteresētajām personām un attiecīgajiem zemes īpašniekiem, lai identificētu katras Natura 2000 teritorijas apdraudējumus un slodzes un kopīgi noteiktu, kādi saglabāšanas pasākumi ir jāīsteno.

Liela nozīme ir hidroenerģijas iekārtu operatoru un par apsaimniekošanas plānošanu atbildīgo iestāžu un struktūru sekmīgai saziņai, kā rezultātā var būt iespējams noteikt tādus pasākumus, kas nāk par labu gan saglabāšanas mērķu sasniegšanai, gan hidroenerģijas iekārtu ekspluatācijai.

3.3. Ekoloģisko mazināšanas un atjaunošanas pasākumu ieviešana

Lai mazinātu gan esošo, gan jauno hidroelektrostaciju ekoloģisko ietekmi, var izmantot ļoti dažādus pasākumus (35). Ar tiem var mazināt iespējamo ietekmi, pirms tāda notikusi, vai izlabot jau nodarītu kaitējumu. Šādi pasākumi var ietvert, piemēram:

— upes nepārtrauktības un zivju migrācijas atjaunošanu, piem., likvidējot vecas vai novecojušas struktūras, būvējot zivju ceļus,

— zivju mirstības samazināšanu, piem., uzstādot aizturietaises ieplūdes atverēs un īpaši pielāgotas turbīnas,

— pienācīgas mainīgas ekoloģiskās plūsmas (ieskaitot mazināšanas pasākumus attiecībā uz zemām plūsmām, dinamiskām plūsmām, zivju plūsmām un strauji mainīgām plūsmām), kā arī substrāta dinamikas atjaunošana, kas uzlabo saldūdens dzīvotņu struktūru un funkcionēšanu.

Var ieviest arī dažādus pasākumus, lai aktīvi atjaunotu, atkalsavienotu vai izveidotu no jauna vērtīgas dabīgas upju dzīvotnes un retu un apdraudētu sugu dzīvotnes, kā rezultātā tiek iegūts pozitīvs neto ieguldījums upju ekoloģiskā stāvokļa uzlabošanā saskaņā ar ŪPD un Dabas direktīvu mērķiem. Izraudzītā pasākuma veids būs ļoti atkarīgs no konkrētā ūdensobjekta ekoloģiskā stāvokļa, tur esošās hidroenerģijas iekārtas veida, cita veida slodzēm un apdraudējumiem, kā arī hidroenerģijas iekārtas efektivitātes un ražošanas jaudas uzlabošanas kopējām izmaksām un potenciāla.

Pēc pasākumu īstenošanas ir jāievieš monitoringa sistēmas, lai pārliecinātos, ka tiem ir vēlamā ietekme, kā arī, ja tādas nav, – ir jāveic pasākumi stāvokļa uzlabošanai, lai novērstu jebkādas nepilnības.

Ietekmes mazināšanas, kompensācijas un ekoloģiskās atjaunošanas nošķiršana Ietekmes mazināšanas pasākumi ir vai nu tieši saistīti ar iespējamajām sekām un ir daļa no projekta, vai arī iestāde tos paredz kā nosacījumu plāna vai projekta atļaujas piešķiršanai. Pamatojoties uz piesardzības principu, tie ir domāti, lai likvidētu iespējamo negatīvo ietekmi, jau iepriekš novērstu to vai samazinātu līdz tādai pakāpei, ka tā vairs nelabvēlīgi neietekmē teritorijas integritāti. Brīdī, kad tiek pieņemts lēmums par piekrišanu projektam, projektā paredzētajiem mazināšanas pasākumiem jābūt tādiem, lai, no zinātnes viedokļa raugoties, nerastos nekādas pamatotas šaubas par to, ka netiks nodarīts kaitējums attiecīgās teritorijas viengabalainībai (36). Kompensējoši pasākumi ir domāti, lai kompensētu projekta radīto varbūtējo kaitējumu. Saskaņā ar 6. panta 4. punktu to īstenošanu var apsvērt tikai tad, ja plāns vai projekts ir atzīts par nepieciešamu sevišķi svarīgu sabiedrības interešu labā un ja nepastāv citas alternatīvas (sk. 5. nodaļu). Ekoloģiskās atjaunošanas pasākumi var arī nebūt saistīti ar vidiskās ietekmes novērtējumu; tie domāti, lai dotu neto pozitīvu ieguldījumu jau degradētas upes ekoloģiskā stāvokļa uzlabošanā saskaņā ar ŪPD un Dabas direktīvu mērķiem.

Tabula

Pārskats par izplatītākajiem ūdenskrātuvju ietekmes mazināšanas pasākumiem

Hidromorfoloģiskie pārveidojumi Galvenā ekoloģiskā ietekme Mazināmais faktors Ietekmes mazināšanas varianti Samazināta vai iztraucēta upes nepārtrauktība zivīm, kas migrē augšup pa straumi Zivis: migrējošo un citu upes zivju populācijas nav sastopamas vai ir sarucis to skaitliskums [Iztraucēta] nepārtrauktība zivīm, kas dodas augšup pa straumi — Tekne jeb rampa — Zivju ceļš — Apvadkanāls Samazināta vai iztraucēta upes nepārtrauktība zivīm, kas migrē lejup pa straumi, Zivis: migrējošo un citu upes zivju populācijas nav sastopamas vai ir sarucis to skaitliskums [Iztraucēta] nepārtrauktība zivīm, kas dodas lejup pa straumi — Zivīm mazkaitīgākas turbīnas — Zivju aizturietaises — Apvadkanāls — Zivju ceļi Mākslīgi izraisīta ekstremāli zema tece vai ilgstoši zema tece Sarucis augu un dzīvnieku sugu skaitliskums. Augu un dzīvnieku sugu sastāva pārveidojumi Zems ūdens līmenis — Ūdens līmeņa paaugstināšana — Upes morfoloģijas izmaiņas Zivju migrācijas ierosināšanai vai uzturēšanai pietiekamu plūsmu zudums vai samazināšanās Migrējošo zivju neesamība vai sarucis skaitliskums Zivīm [nepietiekama] tece Nodrošināt zivīm [pietiekamu] teci Caurskalošanai pietiekamu mainīgu plūsmu zudums, samazināšanās vai neesamība Mainījies vai sarucis zivju un bezmugurkaulnieku sugu skaitliskums Mainīgu plūsmu [zudums] — Pasīvs plūsmas mainīgums — Aktīvs plūsmas mainīgums Strauji mainīgas plūsmas (ieskaitot ūdens līmeņa svārstības maksimumslodzes režīmā) Dzīvnieku un augu sugu skaitliskuma samazināšanās saistībā ar to izmešanu vai izskalošanu krastā Strauji mainīgas plūsmas — Izlīdzinošie rezervuāri (iekšēji) — Pārvietot novadkanālu — Samazināt caurplūdumu — Izmainīt upes morfoloģiju — Izlīdzinošie rezervuāri (ārēji) Vispārējo fizikālķīmisko apstākļu izmaiņas augšup un lejup pa straumi (piem., temperatūra, pārsātinājums) Lielo bezmugurkaulnieku un zivju biocenožu sastāva vai augšanas izmaiņas, zivju mirstības rādītājs Fizikālķīmiski pārveidojumi — Elastīga ieplūde — Vairākas ieplūdes vietas — Rezervuāra līmeņa vadība Iztraucēta vai samazināta upes substrāta nepārtrauktība, kas izraisījusi gultnes substrāta sastāva izmaiņas Zivju un bezmugurkaulnieku skaitliskuma samazināšanās un sugu sastāva izmaiņas Substrāta pārveidojumi — Gultnes pārakmeņojumu mehāniska salaušana — Substrāta aizvākšana — Substrāta atkalieviešana (ieplūdes struktūrās) — Substrāta atkalieviešana (krātuvēs) — Sāniskās erozijas procesu atjaunošana — Mobilizējošu plūsmu ieviešana Mākslīgi izraisītas ekstremālas ezera ūdens līmeņa izmaiņas, sēkļu kvalitātes un platības, kā arī krasta zonas dzīvotņu samazināšanās Augu un dzīvnieku sugu skaitliskuma samazināšanās. Sugu sastāva izmaiņas. Ezera ūdens līmeņa izmaiņas — Samazināt ūdensguvi — Palielināt ieplūdi — Izveidot līci(-čus) — Apsaimniekot krasta/sēkļu dzīvotnes — Veidot sasaisti ar pietekām — Mākslīgas peldošās salas Atūdeņota krasta līnija un samazināta upes tece – upes nosprostošana Augu un dzīvnieku sugu sastāva izmaiņas (piem., par labu pret traucējumiem nenoturīgām sugām vai stāvošā ūdenī mītošām sugām) Nosprostotas upes (nosprosti) — Apvadkanāls — Samazināt krātuves līmeni — Kanāla dzīvotņu uzlabojumi — Sānisks atkalsavienojums Avots: adaptēts pēc 3. tabulas ECOSTAT darba grupas ziņojumā par kopējo izpratni par ietekmes mazināšanas pasākumu izmantošanu, lai sasniegtu labu ekoloģisko potenciālu stipri pārveidotos ūdensobjektos, 2. daļa: Ūdens uzkrāšanas ietekme (37).

Hidroenerģijas iekārtās īpašu uzmanību bieži vien pievērš iespējamajiem paņēmieniem, ar kuriem varētu atjaunot vai veicināt zivju un citu ūdens dzīvnieku valsts pārstāvju pārvietošanos augšup un lejup pa straumi upju sistēmās. Šī zinātne pašlaik attīstās – regulāri tiek izmēģināti un atkārtoti izvērtēti dažādi tehniskie paņēmieni un novatoriski risinājumi. Tomēr to nevar uzskatīt par brīnumlīdzekli.

Ir ļoti daudz tādu zivju caurlaišanas sistēmu piemēru, kas ir ieviestas kā ietekmes mazināšanas pasākumi, bet ir izrādījušās neefektīvas vai pat kaitīgas tām zivju populācijām, kam tām pēc ieceres bija jāpalīdz. Šādas situācijas cēlonis var būt ietaišu nepārdomāta izvietošana un nepiemērotība mērķa sasniegšanai, kā arī citu upes posmā jau esošu šķēršļu kumulatīvās ietekmes neņemšana vērā. Šāda situācija var iestāties arī tādēļ, ka nav tikuši ievēroti ietaises apkopes vai apsaimniekošanas nosacījumi vai nav bijis monitoringa sistēmas, kas ļauj pārbaudīt, vai ietaises faktiski veic uzdevumu, kam tā ir paredzēta.

Šā iemesla dēļ ir svarīgi ne vien nodrošināt, ka zivju ceļš vai pielāgotā turbīna ir izbūvēta saskaņā ar jaunākajiem nozares sasniegumiem un pašreizējo labo praksi, bet arī ieviest labu monitoringa sistēmu, kas sniedz informāciju par pasākumu efektivitāti. Kopumā monitoringam ir jāapliecina, ka ietaise ļauj visu upē mītošo sugu īpatņiem iekļūt caurlaišanas ietaisē un ka lielākā daļa no tiem (piem., 85 %) var dzīvi no tā arī izkļūt.

Attiecībā uz zivju ceļiem, ja tas iespējams, priekšroka ir jādod dabiskiem apkārtceļiem, jo vispārējais princips skan šādi: jo apkārtceļš tuvāks dabā sastopamajiem, jo labāk tas funkcionē. Piemērotākās zivju caurlaišanas ietaises (piem., vertikāla nepilnās šķērssienas, apvadkanāls, akmeņu rampa, pacēlājs) izvēle ir ļoti atkarīga no vietējiem apstākļiem (šķēršļa augstums, straumes īpatnības, tuvējo teritoriju izmantojamība utt.), un katrs atsevišķais gadījums ir rūpīgi jāizpēta.

Arī turbīnu ietekme uz zivīm parasti ir būtiska, bet to dažos gadījumos var mazināt, veicot turbīnu ģeometrijas un darbības režīma noteiktus pielāgojumus. Taču līdz šim nav pierādījies, ka šādi pielāgotas turbīnas ir garantija, ka zivis neies bojā vai ka turbīna vairs neradīs šķēršļus migrācijai. Arī šajā gadījumā efektivitāte ir jāizvērtē un jāuzrauga katrā gadījumā atsevišķi.

Zivju caurlaišanas ietaišu vai pielāgotu turbīnu plānošanai ir jābūt atkarīgai arī no plašākajā upes sistēmā esošo šķēršļu kumulatīvās ietekmes izvērtējuma. Viena zivju ceļa izbūve upē, kurā ir daudz šķēršļu, var izrādīties gan dārga, gan neefektīva. Tādēļ ir svarīgi stratēģiski paraudzīties uz visiem šķēršļiem kādā upes posmā, lai izšķirtos par labu labākajiem korektīvajiem pasākumiem.

Visbeidzot, ir svarīgi, lai visām jaunajām būvēm būtu izstrādāti regulāras apkopes plāni. Daudzi zivju ceļi vai turbīnas vidējā termiņā vai ilgtermiņā vairs nebūs efektīvi, ja pietiekami regulāri netiks veikta to apkope.

Kad var uzskatīt, ka zivju kāpnes ir piemērots ietekmes mazināšanas pasākums? Tiesas konstatējumi lietā 142/16 par Morburgas ogļu elektrostaciju Morburgas ogļu termoelektrostacija atrodas Hamburgas ostā Elbas dienvidu daļas dienvidu krastā. Tā ir migrācijas ceļš noteiktu sugu zivīm, kas uzskaitītas Dzīvotņu direktīvas II pielikumā, tādēļ tai ir būtiska nozīme virknē Natura 2000 teritoriju, kuras atrodas augšup no Gēstahtes dambja (Vācijā) un kuru saglabāšanas mērķi attiecas arī uz šīm sugām. Šīs teritorijas atrodas pat līdz 600 km attālumā no minētās elektrostacijas. Elbas posmā starp Morburgas elektrostaciju un Natura 2000 teritorijām atrodas Gēstahtes dambis. Pirms būvniecības atļaujas izsniegšanas Morburgas elektrostacijai, kas notika 2008. gada 30. septembrī, tika novērtēta ietekme uz vidi saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem par ūdeni. Novērtējumā tika secināts, ka atļauja ir saderīga ar Natura 2000 teritoriju saglabāšanas mērķiem, ņemot vērā operatora apņemšanos aptuveni 30 km attālumā no šīs elektrostacijas Gēstahtes dambī ierīkot otras zivju kāpnes. Tātad bija nodoms kompensēt zivju bojāeju dzesēšanas mehānisma darbības rezultātā, kuram ir nepieciešama ievērojama ūdens daudzuma ņemšana Morburgas elektrostacijas dzesēšanai (“zivju kāpnes”). Turklāt ietekmes novērtējums paredzēja vairākstadiju monitoringu nolūkā pārliecināties par šā pasākuma efektivitāti. Komisija uzskatīja, ka attiecīgā iestāde ir kļūdaini klasificējusi zivju kāpnes kā ietekmi mazinošu pasākumu. Tiesas konstatējumi: “Lai nodrošinātu, ka Morburgas elektrostacijas būvniecības projekts neapdraudēs attiecīgo Natura 2000 teritoriju viengabalainību, Vācijas iestādēm bija jāņem vērā aizsardzības pasākumi, kas integrēti šajā būvniecības projektā. Šajā ziņā pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka piesardzības principa piemērošana, īstenojot Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktu, no kompetentās valsts iestādes prasa, lai tā tostarp ņemtu vērā minētajā projektā iekļautos aizsardzības pasākumus, kuru mērķis ir novērst vai samazināt iespējamo tieši radīto kaitīgo ietekmi, lai nodrošinātu, ka netiek apdraudēta aizsargātās teritorijas viengabalainība (..C-521/12, ..C-387/15 un C-388/15 ..). Šajā gadījumā ir jānorāda, ka no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka .. nārsta migrācijas ūdenstaka ļautu uzlabot migrējošu zivju krājumus, sniedzot šīm sugām iespēju ātrāk sasniegt to reprodukcijas teritorijas Elbas vidējā un augstākajā posmā. Krājumu uzlabošana kompensētu zaudējumus Morburgas elektrostacijas tuvumā, un līdz ar to Natura 2000 teritoriju, kas atrodas augšup no šīs elektrostacijas, aizsardzības mērķi netiktu būtiski skarti. Tomēr no ietekmes novērtējuma izriet, ka tajā nav galīgu konstatāciju attiecībā uz nārsta migrācijas ūdenstakas efektivitāti, bet tajā ir vienīgi precizēts, ka šāda efektivitāte tiks apstiprināta vienīgi pēc vairāku gadu uzraudzības. Tādēļ ir jākonstatē, ka atļaujas izsniegšanas brīdī nārsta migrācijas ūdenstaka, lai gan tā bija vērsta uz to, lai samazinātu būtiskās sekas, kas tieši radītas Natura 2000 teritorijās, kuras atrodas augšup no Morburgas elektrostacijas, nevarēja garantēt kopā ar citiem pasākumiem, kas norādīti šā sprieduma 35. punktā, jebkādu saprātīgo šaubu neesamību par to, ka šī elektrostacija neapdraudēs šīs teritorijas viengabalainību Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkta nozīmē. Saistībā ar prognozēm, uz kurām ir balstīts ietekmes novērtējums, ir jānorāda, ka konstatācijas, kuras sniegtas attiecībā uz 2011.–2014. gadu, Vācijas Federatīvā Republika iesniedza pēc 2008. gada 30. septembra atļaujas izsniegšanas. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tieši lēmuma par piekrišanu projekta īstenošanai pieņemšanas brīdī, no zinātnes viedokļa raugoties, nav jābūt nekādām pamatotām šaubām par kaitējuma attiecīgās teritorijas viengabalainībai neesamību (spriedums, 2006. gada 26. oktobris, Komisija/Portugāle, C-239/04, EU:C:2006:665, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).” Komisija arī norādīja, ka Hamburgas pilsēta ir piešķīrusi atļauju, Morburgas elektrostacijas ietekmes novērtējumā neņemot vērā iespējamo kumulatīvo ietekmi ar Gēstahtes hidroakumulācijas elektrostaciju, kas pastāv kopš 1958. gada un kurā nav nekādu īpašu zivju aizsargietaišu. Komisija uzskatīja, ka nav nozīmes apstāklim, ka Gēstahtes hidroakumulācijas elektrostacija tika uzcelta pirms Dzīvotņu direktīvas transponēšanas termiņa beigām, jo šīs direktīvas 6. panta 3. punkts neattiecas tikai uz plāniem vai projektiem, kas apstiprināti vai pabeigti pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa. Tiesas konstatējumi Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktā ir prasīts, lai valsts iestādes, izvērtējot kumulatīvās sekas, ņemtu vērā visus projektus, kuriem kopā ar projektu, kuram ir pieprasīta atļauja, var būt būtiska ietekme no šajā direktīvā noteikto mērķu viedokļa, pat ja tie ir datēti laikā pirms minētās direktīvas transponēšanas datuma. Proti, projekti, kas – gluži kā Gēstahtes hidroakumulācijas elektrostacija – var kombinācijā ar projektu, uz kuru attiecas ietekmes novērtējums, izraisīt kaitējumu vai traucējumus, kuri var ietekmēt migrējošās zivis upē un līdz ar to kaitēt attiecīgajai teritorijai, ņemot vērā Dzīvotņu direktīvas mērķus, nevar tikt izslēgti no ietekmes novērtējuma, kas balstīts uz Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktu. http://curia.europa.eu/juris/liste.jsf?num=C-142/16

Starptautiskās Donavas upes aizsardzības komisijas tehniskais dokuments: Pasākumi, lai nodrošinātu zivju migrāciju šķērseniskās struktūrās Šā dokumenta mērķis ir sniegt informāciju Donavas baseina valstīm par to, kādi tehniski risinājumi ir iespējami, lai atjaunotu upes nepārtrauktību no zivju migrācijas viedokļa. Tika apsvērtas visas vadlīnijas, kas pašlaik attiecas uz Donavas augšteces baseinu. Tās salīdzinot, izrādījās, ka to kopējā struktūra un saturs kopumā ir konsekvents un lielākajā daļā gadījumu novirzes ir nebūtiskas. Tā kā vairums vadlīniju dokumentu ir pieejami tikai vācu valodā, šā dokumenta mērķis ir informēt par svarīgākajiem faktiem angļu valodā. https://www.icpdr.org/main/practical-advice-building-fish-migration-aids

3.4. Ietekmes mazināšana un/vai ekoloģiskā atjaunošana – labas prakses piemēri

Tālāk izklāstītie labas prakses piemēri ilustrē to, kā hidroenerģijas iekārtās, pastāvot atšķirīgiem apstākļiem, ir ieviesti dažādi ietekmes mazināšanas un/vai ekoloģiskās atjaunošanas pasākumi.

Saldūdens Natura 2000 teritoriju apsaimniekošana Anglijā, īpaši attiecībā uz hidroenerģijas iekārtām un upju īpaši aizsargājamajām dabas teritorijām (ĪADT) Natural England ir aģentūra, kas sniedz ieteikumus par aizsargājamajām teritorijām Anglijā, tostarp Natura 2000 teritorijām. Natural England pieejas pamatā, pieņemot uz aizsargātām saldūdens teritorijām vērstus lēmumus, ir apsvērumi par dzīvotnēm, bet tiek ņemti vērā arī ar sugām saistīti aspekti. Uzdevumus nosaka, pamatojoties uz dabisku ekosistēmas funkcionēšanu un, kur tas iespējams, saglabājot saldūdens zivis kā dabiski funkcionējošas ekosistēmas raksturīgu daļu. Aizsargātas saldūdens dzīvotnes iezīmes aplūkotas kopsakarībā – upes dzīvotni (piem., Dzīvotņu direktīvas II pielikumā minētā iezīme H3260: ūdensteces ar Ranunculion un Callitricho-Batrachion veģetāciju) veido viss upes koridors, aptverot visas tajā esošās mazākās dzīvotnes. Dabiskas dzīvotnes funkcionēšanas galvenie komponenti (plūsmas režīms, dabīgais morfoloģijas un nogulšņu režīms, ūdens ķīmiskais sastāvs un tiešas bioloģiskas slodzes, piem., svešzemju sugu, neesamība) neatņemami pieder pie mērķiem, kas izvirzīti attiecībā uz dzīvotnes iezīmi. Šo komponentu dabiskuma mērķlīmeņi ir noteikti Apvienotās Karalistes norādījumos par aizsargājamajām teritorijām. Ietekmi uz šiem dabiskās funkcionēšanas komponentiem novērš, izmantojot dažādus aizsardzības un atjaunošanas pasākumus. Šī pieeja daudzējādā ziņā līdzinās Ūdens pamatdirektīvā paredzētajiem principiem par ekoloģiskā stāvokļa mērķu izvirzīšanu, bet atšķiras attiecībā uz lēmumu pieņemšanā piemēroto piesardzības līmeni, dabiskās funkcionēšanas aizsardzības mērķu vērienīgumu un vēsturiski nodarītā kaitējuma novēršanu, kā arī to, cik lielā mērā tiek apsvērta ietekme uz dabisku ekosistēmas funkcionēšanu. Šī pieeja arī saskan ar principiem, kas skar pielāgošanos klimata pārmaiņām attiecībā uz saldūdens ekosistēmām un kas paredz orientēšanos uz dabiskās funkcijas atjaunošanu. Anglijas virszemes ūdeņu tīklā (ieskaitot saldūdens ĪADT) ir vairāki tūkstoši kanālu būvju, kas būtiski ietekmē upju un ezeru ekosistēmu funkcionēšanu. Dažas no šīm būvēm ir lielas un to ekoloģiskā ietekme – ievērojama, kamēr citas ir nelielas un daudzskaitlīgas, tā radot būtisku kumulatīvu ietekmi. Daudzām no tām ir piešķirtas ūdens ieguves licences, kas var tikt vai netikt izmantotas. Dažas ir būvētas hidroenerģijas ieguves mērķiem, savukārt daudzas varētu modernizēt. Ir izstrādāti atjaunošanas plāni, lai, kur vien tas iespējams, novāktu upju ĪADT fiziskos pārveidojumus nolūkā atjaunot dabiskās dzīvotnes funkcionēšanu. Tā ir vērienīga ilgtermiņa programma, kas ir sākta pirms desmit gadiem ( Wheeldon et al. 2015). Eksistē arī programmas ūdens ieguves radītās slodzes un piesārņojuma mazināšanai, kā arī cīņai ar svešzemju sugām. Kopīgi ar Anglijas ūdenssaimniecības regulatoru (Vides aģentūru) ir izstrādāts vienota regulatoru deklarācija par hidroenerģiju, kurā izklāstīts ar aizsargājamām teritorijām saistītu lēmumu pieņemšanas process. Šādi tiek atzīts, ka vides jomā ir jāievēro piesardzības princips, ir pienācīgi jāapsver kumulatīvā ietekme, ka lēmumi jāpieņem, ņemot vērā teritorijas konkrētos saglabāšanas mērķus un ar tiem saistītos atjaunošanas plānus. Ja saskaņā ar Natura 2000 upes atjaunošanas plānu tiek uzskatīts, ka kanālā esoša struktūra ir nepārvietojama vai tās aizvākšana prasīs ilgu laiku, tad var apsvērt iespēju ražot hidroenerģiju (pastāvīgi vai īslaicīgi). Tomēr struktūra ir jāmodificē, lai samazinātu tās ietekmi uz dabiskas dzīvotnes funkcionēšanu, kā arī ir jāsasniedz dabiskās plūsmas režīma mērķvērtības (ieskaitot ūdens ieguves izraisītu noplicināto posmu kopējās platības ierobežojumu). Ņemot vērā mērķus attiecībā uz Anglijas aizsargājamajām saldūdens teritorijām, kā arī piesardzību un vērienīgumu attiecībā uz dabiskas dzīvotnes funkciju atjaunošanu, saldūdens Natura 2000 teritorijās hidroenerģijas ražošanu parasti neattīsta. Lai gan vietējā mērogā var pastāvēt situācijas, kad hidroenerģijas ražošana būtu saderīga ar Natura 2000 mērķiem, lielākas iespējas pastāv plašākajā virszemes ūdeņu tīklā ārpus aizsargājamajām teritorijām. Ja Natura 2000 tīklā ir īpaši svarīgi attīstīt hidroenerģijas ražošanu, bet tas ir pretrunā ar saglabāšanas mērķiem, var runāt par sevišķi svarīgām sabiedrības interesēm. Tomēr visdrīzāk izmaksu ziņā efektīvāki varētu būt alternatīvi risinājumi, kas saistīti ar citiem atjaunojamo energoresursu veidiem, kuriem ir mazāka ietekme uz dabas aizsardzību. http://publications.naturalengland.org.uk/publication/5478339747774464?category=5605910663659520

Kontrolēta ūdens izlaišana no hidroelektrostacijām Ebro upē (Spānija) Spānijā 2008. gadā ar normatīvajiem aktiem tika iedibināta iespēja organizēt kontrolētu ūdens izlaišanu. Kopš tā laika Vidusjūras baseina upēs vairākkārt notikusi kontrolēta ūdens izlaišana. Piemēram, Ebro upes lejtecē (Spānijas ziemeļaustrumos) no aizsprostu kompleksa, kas regulē upi (Mekinensas-Rivarrohas-Flišas aizsprosti), kopš 2002. gada tiek aprēķināts un izlaists ūdens kontrolētā apjomā. Galvenais mērķis ir kontrolēt makrofītu populāciju un uzlabot nogulšņu aktivitāti kanālā (Tena et al., 2013). Aizsprostu komplekss ir būvēts no 1948. līdz 1969. gadam, un tā kopējā krātuves ietilpība ir aptuveni 1 700 hm3. Krātuvju sistēma tika izveidota, domājot par vairākiem mērķiem – hidroenerģijas ražošanu, ūdensapgādi (ieskaitot ūdens piegādi lejup pa straumi esošai kodolelektrostacijai) un plūdu kontroli. Izplūdes no aizsprostiem vadīja hidroenerģijas operators (Endesa Generación S.A.), bet kontrolēja par Ebro baseinu atbildīgā iestāde. 2002. gadā starp hidroenerģijas iekārtu operatoru, kompetentajām ūdenssaimniecības iestādēm un zinātniekiem tika panākta vienošanās par ūdens izlaišanu. Kopš tā laika regulāri divas reizes gadā (rudenī un pavasarī) notiek kontrolēta ūdens izlaišana. Parasti tam vajadzīgi aptuveni 36 hm3 ūdens 16 stundās ar maksimālo plūsmu 900–1 300 m3/s (ik reizi). Šādas ūdens izlaišanas plānošana un ietekme lejup pa straumi ir apskatīta un iztirzāta vairākos pētījumos (Batalla et al., 2006; Batalla & Vericat, 2009; Tena et al., 2013). Arī izlaišanas radītās izmaksas ir aprēķinātas un analizētas, secinot, ka mākslīgu plūdu izmaksas atbilst tikai nelielai daļai no tirgū laistās enerģijas un kopējiem gada ieņēmumiem (0,17 % abu ikgadējo kontrolēto plūdu gadījumā) (Gómez et al., 2014). Atsauces Gómez, C. M., Pérez-Blanco, C. D., Batalla, R. J. 2014. Tradeoffs in river restoration: Flushing flows vs hydropower generation in the Lower Ebro River, Spain. Journal of Hydrology 518: 130–139.

Migrējošām zivīm veltīta nacionālā stratēģija Francijā Francijas upēs mīt 11 diadromu sugu zivis, kas savā sarežģītajā dzīves ciklā veic tālu migrāciju starp jūru un saldūdeni. Daudzas no tām, piemēram, Atlantijas stores, lašus, alozas un upes nēģus, aizsargā ES Dzīvotņu direktīva. Tomēr, lai gan šo sugu saglabāšanai ir pieliktas pūles, tās joprojām gan Francijā, gan citur ES ir nelabvēlīgā stāvoklī. Ekoloģijas un ilgtspējīgas attīstības ministrija, apzinādamās, ar kāda mēroga problēmām šīs sugas saskaras Francijā, 2010. gadā uzsāka īstenot migrējošo zivju sugu saglabāšanas nacionālo stratēģiju. Šajā pamatstratēģijā ir noteikti vairāki vispārēji mērķi un mērķrādītāji, kurus laika gaitā var precizēt atkarībā no sugu spējas atgūties. Tā kā šo migrējošo zivju saglabāšanas, izmantošanas un atjaunošanas procesā ir iesaistītas vai varētu tikt skartas dažādas iestādes un ieinteresētās personas, jau kopš paš