EIROPAS KOMISIJA Briselē, 25.6.2020 COM(2020) 259 final KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI par Jūras stratēģijas pamatdirektīvas (Direktīva 2008/56/EK) īstenošanu

{SWD(2020) 60 final} - {SWD(2020) 61 final} - {SWD(2020) 62 final}



Ziņojums par Jūras stratēģijas pamatdirektīvas īstenošanu 1.Ievads Pasaules okeāns klāj 71 % no Zemes virsmas un — ņemot vērā dziļuma aspektu — veido 99 % no apdzīvojamās telpas uz Zemes. Tas nodrošina dzīvotnes bagātīgai (tomēr bieži vien vēl neatklātai) jūras biodaudzveidībai un ir vislielāko zināmo dzīvo radību mājvieta. Cilvēkam okeāni sniedz pamatpakalpojumus, piemēram, nodrošinātību ar pārtiku, klimatregulāciju un atpūtas iespējas. Vairāk nekā pusi skābekļa, ko mēs elpojam, saražo jūras organismi, vienu ceturtdaļu cilvēka izraisītu CO2 emisiju atmosfērā absorbē jūras ūdeņi, un vislielākais (50 reižu lielāks nekā atmosfēra) aktīvi ciklēta oglekļa rezervuārs uz Zemes ir okeāns. Tāpēc jūras vides aizsargāšana ir svarīga ne tikai biodaudzveidības saglabāšanai, bet arī cilvēka un planētas labklājībai. Turklāt tā ir svarīga arī ekonomikai. Piemēram, ES zilā ekonomika, kas balstīta uz sektoriem, kuri ir tieši vai netieši atkarīgi no mūsu jūru, okeānu un piekrastes veselības, 2017. gadā radīja 658 miljardu EUR apgrozījumu. Tomēr jūras vide un tās ekosistēmas joprojām cieš no daudziem noslogojumiem un ietekmēm, ko izraisa tādas cilvēka darbības kā zveja, jūras gultnes iztraucējumi, piesārņojums vai globālā sasilšana. Par atbildi ES ir izstrādājusi Jūras stratēģijas pamatdirektīvu (JSPD) kā holistisku rīcībpolitiku Eiropas jūru vides aizsargāšanai, kas vienlaikus nodrošina iespēju ilgtspējīgi izmantot jūras preces un pakalpojumus. ES uzņem Eiropas zaļo kursu — tā ir vērienīga stratēģija, kuras mērķis ir aizsargāt un atjaunot biodaudzveidību un panākt, ka Eiropa kļūst par pirmo klimatneitrālo pasaules daļu. Klimata pārmaiņas, biodaudzveidība, veselība un nodrošinātība ar pārtiku ir savstarpēji saistīti. Tāpēc Eiropas dabiskās vides, arī mūsu okeānu un jūru, saglabāšana ir zaļā kursa būtiska daļa. Tādējādi JSPD panākumiem ir svarīga nozīme, lai ES varētu sasniegt savus pamatmērķus, piemēram, apturēt jūras biodaudzveidības izzušanu un virzīties uz nulles piesārņojuma sabiedrību. Ar šo dokumentu Komisija izpilda juridisko prasību publicēt ziņojumu par direktīvas īstenošanu, un par šā ziņojuma pamatu izmantoti iepriekšējie ziņojumi, ko tā publicējusi pirmajā īstenošanas ciklā. JSPD ir spēkā kopš 2008. gada. Tā nosaka, ka dalībvalstīm jāizstrādā nacionālās jūras stratēģijas, lai līdz 2020. gadam sasniegtu — vai saglabātu, ja tas ir sasniegts, — “labu vides stāvokli”. Direktīva tiek īstenota sešu gadu ciklos, kuros katrā ir trīs svarīgi posmi. (1)Dalībvalstīm 2012. un 2018. gadā bija jāziņo par savu jūras ūdeņu stāvokli un, pamatojoties uz JSPD noteiktajiem 11 raksturlielumiem (mērķiem), kas aptver ekosistēmu veselību un to ietekmējošās cilvēka radītās slodzes un ietekmes, jānosaka mērķrādītāji laba vides stāvokļa sasniegšanai. (2)2014. gadā dalībvalstīm bija jāizveido monitoringa programmas datu vākšanai, lai novērtētu laba vides stāvokļa un mērķrādītāju sasniegšanas sekmes. (3)Savukārt 2016. gadā dalībvalstīm bija jāizveido pasākumu programmas, kas tām palīdzētu sasniegt izvirzītos mērķus, un 2018. gadā tām bija jāziņo par šo programmu īstenošanas sekmēm. “Labs vides stāvoklis” ir jūras ūdeņu vides stāvoklis, kurā nodrošināti ekoloģiski daudzveidīgi un dinamiski okeāni un jūras, kas ir tīras, veselīgas un produktīvas sev raksturīgos apstākļos, un kurā jūras vidi izmanto ilgtspējīgi, tādējādi saglabājot izmantošanas un darbību potenciālu pašreizējām un turpmākajām paaudzēm, (..). Labu vides stāvokli nosaka jūras reģiona vai apakšreģiona līmenī, (..), pamatojoties uz I pielikumā norādītajiem [11] vispārējiem kvalitatīvajiem raksturlielumiem (izvilkums no JSPD 3. panta 5. punkta). Katru nacionālo stratēģiju posmu Komisija ir novērtējusi, regulāros ziņojumos un to pielikumos (sk. 6. zemsvītras piezīmi) norādot uz īstenošanas trūkumiem un sniedzot norādījumus individuālām dalībvalstīm. Otrais īstenošanas cikls oficiāli sākās 2018. gada oktobrī, taču tajā ir vērojama ilgstoša kavēšanās ar ziņošanu. Šajā ziņojumā izvērtēts JSPD īstenošanas pirmais cikls, un tam ir pievienoti trīs Komisijas dienestu darba dokumenti. Detalizētāka direktīvas izskatīšana, kas tiks veikta atbilstoši labāka regulējuma prasībām, notiks iespējami drīz, bet ne vēlāk kā 2023. gadā. Šis ziņojums ir balstīts uz informāciju, ko saskaņā ar JSPD sagatavojušas dalībvalstis, Komisija, neatkarīgi novērotāji un eksperti. Tas ir galvenokārt par svarīgākajiem rīcībpolitiskajiem vēstījumiem un pirmajā īstenošanas ciklā gūto mācību. 2.Galvenie sasniegumi JSPD īstenošanā 2.1.Holistiskais skatījums Ekosistēmiskas pieejas mērķis ir nodrošināt, ka cilvēka darbību radītā kumulatīvā slodze nepārsniedz līmeņus, kas apdraud ekosistēmu spēju saglabāties veselīgām, tīrām un produktīvām. Ievērojot JSPD, ekosistēmiskā pieeja ir kļuvusi par juridiski saistošu un funkcionējošu principu visas jūras vides pārvaldīšanai ES. “Ekosistēmiska pieeja” ir integrētas pārvaldības nolūkā izstrādāta zemes, ūdens un dzīvo resursu stratēģija, kas taisnīgā veidā veicina saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu. Ekosistēmiskas pārvaldības mērķis ir uzturēt ekosistēmu veselīgā, produktīvā un noturīgā stāvoklī, lai tā varētu nodrošināt preces un pakalpojumus, ko cilvēki vēlas un kas viņiem ir vajadzīgas. Ekosistēmiska pārvaldība atšķiras no pašreizējām pieejām, kas parasti ir vērstas uz atsevišķu sugu, sektoru, darbību vai problēmjomu; tajā tiek ņemta vērā dažādu nozaru kumulatīvā ietekme. JSPD ir viens no vērienīgākajiem starptautiskajiem jūras aizsardzības tiesiskajiem regulējumiem, kurš saskaņo 23 piekrastes valstu un 5 sauszemes ieskautu valstu centienus koordinēti ar trešām valstīm piemērot ekosistēmisku pārvaldību un sasniegt labu vides stāvokli 5 720 000 km2 lielā jūras platībā četros jūras reģionos — teritorijā, kas ir par ceturtdaļu lielāka nekā ES sauszemes teritorija. Direktīvas darbības joma aptver teritoriju, kas plešas no krasta līnijas līdz pat dziļjūrai, tādējādi aizsargājot visu jūras biodaudzveidības spektru no vienšūnas aļģēm līdz milzīgiem vaļveidīgajiem, analizējot visus vidiskos aspektus no ekosistēmu funkcijām līdz ķīmiskajām īpašībām un novērtējot ietekmi, ko rada visas cilvēka darbības no tūrisma līdz komerciālai zvejai ar grunts traļiem. Lai īstenotu šādu holistisku skatījumu un novērtētu ilgtspēju, ir nepieciešams, lai ekosistēmu īpašības un cilvēka radītās slodzes (to vidū tādas, kuru avots atrodas uz sauszemes vai gaisā) būtu zināmas un tiktu ņemtas vērā pārvaldības lēmumos. Tāpēc JSPD ir noteikts, ka jāattīsta integrēta plānošana (jūras stratēģijas), šajā darbā pamatojoties uz 11 raksturlielumiem un vairākiem kritērijiem un parametriem, kas jānovērtē katrai no dalībvalstīm.

2.2.Izpētīt nezināmo Kad tika pieņemta JSPD, bija skaidrs, ka ES ir vajadzīga a) holistiska, ekosistēmiskā pieejā balstīta jūras vides pārvaldība un b) pāreja no ierobežota prioritāru biotopu un sugu skaita aizsardzības uz visas jūras ekosistēmas aizsardzību. Tomēr dati un zināšanas par jūras vidi attiecībā uz dažiem tematiem un reģioniem bija (un joprojām ir) nepietiekami. Tādējādi ar JSPD tika izveidots saskaņots tiesiskais regulējums, kas vajadzīgs, lai nodrošinātu pastāvīgus uzlabojumus datu vākšanā. Proti, JSPD veicināja visaptverošu jūras monitoringa programmu iestrādāšanu nacionālajās jūras stratēģijās. Minētajās monitoringa programmās būtu jānovērtē jūras vides stāvoklis, vidisko mērķrādītāju sasniegšana un pasākumu efektivitāte (SWD(2020) 60). Ar JSPD tika aizsāktas lietišķo pētījumu iniciatīvas, ko informācijai izmantoja eksperti, vadītāji un politikas veidotāji. Kā dažus piemērus var minēt novērtējumu par jūras piegružojumu un zemūdens troksni — šie ir divi temati, par kuriem laikā pirms JSPD nebija pietiekamas izpratnes. Pamatojoties uz monitoringu un zināšanām, kas JSPD ietvaros iegūtas par jūras piegružojumu, ES pieņēma jaunus tiesību aktus, kuru mērķis ir vērsties pret vienreizlietojamo plastmasu un nozaudētiem zvejas rīkiem, jo tie veido aptuveni 70 % no visa pludmaļu piegružojuma. JSPD stimulēja zemūdens trokšņa monitoringa apsekojumu attīstīšanu un vairāku reģistru izveidošanu zemūdens impulstrokšņa reģistrēšanai. Turklāt pilnīgi jaunas pieejas, ko lielā mērā veicina JSPD prasības, ir jūras gultnes integritātes analizēšana un barošanās tīklu analizēšana. JSPD novērtējumi, monitoringa tīkli un pasākumu programmas virza centienus ne tikai uz jaunām pētniecības jomām, bet arī uz pārvaldības un rīcībpolitikas saskaņotības uzlabošanu. Jau pastāv spēkā esošs un direktīvai relevants tiesību aktu klāsts; Eiropas Savienības līmenī tā ir Ūdens pamatdirektīva , Putnu direktīva un Biotopu jeb Dzīvotņu direktīva, kā arī kopējā zivsaimniecības politika. Būtisks katra JSPD posma īstenošanas panākums ir zināšanu robu identificēšana. Tā ir palīdzējusi dalībvalstīm, ES iestādēm un ieinteresētajām personām apzināt galvenās pārvaldības un pētniecības vajadzības. Direktīva jo īpaši uzlabojusi zināšanas par Eiropas Savienības jūras ūdeņu stāvokli (SWD(2020) 61), tomēr šo zināšanu integrēšana un saskaņošana ES līmenī joprojām ir problemātiska. 2.3.Kopīgi centieni JSPD pieprasa vēl nebijušu un koordinētu dalībvalstu ieguldījumu. Lai šo darbu atvieglotu, dalībvalstis un Komisija (kopā ar reģionālajām jūras konvencijām un citām ieinteresētajām personām) ir izveidojušas neoficiālu koordinācijas programmu — kopējo īstenošanas stratēģiju. Stratēģijā iesaistīti vismaz 280 eksperti no dalībvalstīm, līdz 70 dalībniekiem no ES iestādēm un vairāk nekā 100 reģistrētu novērotāju vai ieinteresēto personu. Kopējo īstenošanas stratēģiju koordinē ES jūrlietu direktori un organizē Jūras stratēģijas koordinācijas grupa. Trīs darba grupas strādā ar šādiem pamatjautājumiem: labs vides stāvoklis; pasākumu programmas un sociāli ekonomiskā analīze; datu, informācijas un zināšanu apmaiņa. Četras tehniskās apakšgrupas pievēršas jaunām īpašas bažas raisošām jomām — zemūdens troksnim, jūras piegružojumam, jūras gultnes integritātei un jūras datiem. Katrā grupā izstrādā un galu galā (parasti — vienprātīgi) saskaņo vienotu pieeju direktīvas īstenošanai. Līdz šim ir pieņemti 15 vadlīniju dokumenti. Sanāksmju biežums (gadā vidēji 18 kopējās īstenošanas stratēģijas sanāksmes), aizvien dziļākā specializācija un vajadzība pēc koordinācijas, lai novērstu tematisku izolēšanos, rada lielas grūtības īstenošanas procesā. Kopējā īstenošanas stratēģija ir ļoti noderīga direktīvas īstenošanā, jo padara šo procesu efektīvāku, un stratēģijas struktūras tiek uzskatītas par vērtīgām platformām informācijas apmaiņai un uzticības veidošanai lēmumu pieņemšanas procesā. Liela daļa kopējās īstenošanas struktūru dalībnieku piekrīt, ka stratēģijas uzbūve un darba programma atbilst paredzētajam mērķim, kaut arī pastāv iespējas racionalizēt/vienkāršot esošās procedūras, lai vairāk laika varētu veltīt Komisijas novērtējumu apspriešanai un lai direktīvu varētu labāk sasaistīt ar citām direktīvām, jo īpaši ziņošanas nolūkos. 2.4.Sabiedrības iesaiste un okeānzinātība Piekļuve vidiskajai informācijai, sabiedrības iesaiste vidisku lēmumu pieņemšanā un tiesu iestāžu pieejamība ir vispārēji principi, kas tiek veicināti ar starptautiska līmeņa vidiskajām saistībām. JSPD ir ietvertas skaidri formulētas prasības palīdzēt šīs saistības izpildīt. Ar JSPD ir izveidots pārredzams mehānisms nacionālo jūras stratēģiju izstrādei un īstenošanai un šā procesa izsekošanai Eiropas līmenī (piemēram, īstenošanai var izsekot, informācijas apmaiņas nolūkā izmantojot atvērtas platformas). No dalībvalstīm tiek skaidri pieprasīts veicināt visu ieinteresēto personu aktīvu iesaistīšanos. Turklāt ikvienā īstenošanas posmā notiek sabiedriska apspriešana, ko organizē katra no 23 piekrastes dalībvalstīm (SWD(2020) 60). Daudzās no JSPD pasākumu programmām paredzētas arī informētības veicināšanas kampaņas. JSPD ir bijusi svarīga nozīme uzmanības pievēršanā jūras ekosistēmu veselībai, piemēram, lai izprastu no sauszemes nākošā piesārņojuma, arī plastmasas, milzīgo ietekmi uz jūru. Sabiedriskās apspriešanas procesā pilsoniskā sabiedrība un ieinteresētās personas no visas Eiropas iesaistījās nacionālo jūras stratēģiju izstrādē. Šīm apspriešanās un iesaistes darbībām, kā arī radīto datu plūsmai arī turpmāk būs būtiska loma Eiropas sabiedrības okeānzinātības veicināšanā, lai uzlabotu informētību par okeāna ietekmi uz cilvēku dzīvi un cilvēka darbību un atsevišķu personu uzvedības ietekmi uz jūras ekosistēmām. 2.5.Reģionālā sadarbība Ņemot vērā konkrētu slodžu un ekosistēmu pārrobežu raksturu, tās ir ļoti grūti pārvaldīt tikai dalībvalstu līmenī. JSPD ir uzskaitīti reģioni un apakšreģioni, kuros direktīva tiek īstenota, paredzēta reģionālā koordinācija starp dalībvalstīm un veicināta sadarbība ar trešām valstīm. Direktīvā noteikts, ka šādas sadarbības līdzeklis var būt reģionālās jūras konvencijas. Kopumā pēdējā desmitgadē reģionālās jūras konvencijas i) lielākajā daļā gadījumu ir kļuvušas par labām platformām JSPD īstenošanai, kurās līgumslēdzējas puses ciešā saistībā ar JSPD kopējo īstenošanas stratēģiju sadarbojās un dalījās savās pieejās; ii) atbalstīja sadarbību un rīcības un mērķu saskaņošanu ar trešām valstīm; iii) saņēma ievērojamu ES tehnisko un finansiālo ieguldījumu savu darba programmu izstrādei. Minētajām četrām Eiropas reģionālajām jūras konvencijām ir vienāds vispārējais mērķis (jūras vides aizsardzība), un tās ietver ekosistēmisko pieeju, tomēr tās atšķiras pēc struktūras, zinātniskās un darbības spējas, pārvaldības (arī atbilstības uzraudzības) un veicināšanas iespējām, ko iesaistītajām ES dalībvalstīm tās piedāvā JSPD īstenošanā. JSPD jēdziens “labs vides stāvoklis” un vidisko mērķrādītāju noteikšana ir integrēta dažās, bet ne visās reģionālajās jūras konvencijās. Dažos gadījumos priekšroka tiek dota tendenču (uzlabošanās vai pasliktināšanās) raksturošanai, nevis kritēriju noteikšanai, lai konstatētu, vai stāvoklis ir labs vai nav. Tā vai citādi reģionālās jūras konvencijas regulāri sagatavo ziņojumus par jūras vides stāvokli, tiecoties salāgot savus grafikus ar JSPD sešu gadu ciklu, pieņemt rīcības plānus un koordinēt monitoringa darbības. Tajā pašā laikā reģionālās jūras konvencijas izmanto ievērojamos cilvēkresursus, ko JSPD mobilizējusi, un zināšanas, ko tā radījusi kopš tās pieņemšanas. ES finansējums ir veicinājis ievērojamu skaitu projektu, kuru mērķis ir koordinēta JSPD īstenošana, un reģionālo jūras konvenciju rīcības plānu izstrādi visos jūras reģionos. Cīņa pret jūras piegružojumu ir labs piemērs tam, kā mērķtiecīgs un apjomīgs ES finansējums no vairākiem avotiem tiek izmantots, lai īstenotu reģionālus rīcības plānus jūras piegružojuma apkarošanai, vienlaikus kalpojot valstiskiem, reģionāliem un ES, ja ne pasaules mēroga, mērķiem. 2.6.Vispārējās saistības Kā atzīts ES starptautiskajā okeānu pārvaldības iniciatīvā, JSPD ir viens no pamatpīlāriem, kas ļauj ES īstenot savas vispārējās saistības aizsargāt jūras vidi un attīstīt ilgtspējīgu pieeju attiecībā uz okeānu pārvaldību. Tai ir arī būtiska loma darbību lielākas saskaņotības nodrošināšanā starp ES dalībvalstīm. Kā pavisam nesen apstiprināts programmā 2030. gadam, bet arī pamatojoties uz gadu desmitiem ilgo atzīšanu starptautiskajā sabiedrībā, ekosistēmiskā pieeja ir svarīga, lai “saglabātu un ilgtspējīgi izmantotu okeānus, jūras un jūras resursus ilgtspējīgai attīstībai” (14. ilgtspējīgas attīstības mērķis (IAM)). JSPD noteiktās monitoringa un novērtēšanas prasības palīdz ES sasniegt lielāko daļu 14. IAM mērķrādītāju, kas aptver ilgtspējīgu attīstību, aizsargājamas teritorijas, jūras piegružojumu un eitrofikāciju, paskābināšanos, ietekmi, ko rada ilgtnespējīga zvejas prakse, zinātnisko informāciju un starptautisko tiesību īstenošanu. Jūras baseinu līmenī cieša dalībvalstu reģionālā sadarbība attiecīgo reģionālo jūras konvenciju ietvaros palīdz koordinēt ar okeāniem saistīto IAM reģionālo īstenošanu un novērtēšanu kopsolī ar direktīvu. JSPD ietver īpašu regulatīvu mērķi “biodaudzveidība tiek saglabāta” kas ir stūrakmens laba okeānu un jūru vides stāvokļa sasniegšanai. Tajā ir izvērtēts jūras sugu grupu (putnu, zīdītāju un zivju) un pelaģisko un jūras gultnes biotopu stāvoklis. Tāpēc tā nodrošina tiesisko regulējumu, lai veicinātu Biodaudzveidības konvencijas (KBD) saistību izpildi un gaidāmās ES Biodaudzveidības stratēģijas 2030. gadam īstenošanu. JSPD ir arī paredzēta aizsargājamo jūras teritoriju noteikšana un citi telpiskās aizsardzības pasākumi, kas veido saskaņotus un reprezentatīvus tīklus atbilstoši starptautiskajām saistībām. Direktīvā ir iestrādāta UNCLOS prasība novērot un novērtēt piesārņojuma riskus vai ietekmi uz ES jūras ūdeņiem. Ar to ir ieviesti arī dažādi pienākumi, kas nosaka, ka dalībvalstīm jāveic pasākumi, lai novērstu, samazinātu un kontrolētu jūras vides piesārņojumu no sauszemes avotiem, lai tādējādi novērstu jūras gultnes un tās dzīļu piesārņojumu un nepieļautu svešzemju sugu introdukciju. Turklāt JSPD iestrādāti UNCLOS noteikumi par ilgtspējīgu zveju un akvakultūru un par inovāciju un ieguldījumiem pētniecībā. Visbeidzot, vienlīdz svarīgi ir pieminēt, ka, liekot uzsvaru uz reģionālo sadarbību, JSPD veicina UNCLOS noteikto pienākumu valstīm sadarboties, lai aizsargātu jūras vidi. Parīzes nolīgums ir pirmais klimata nolīgums, kurā minēts okeāns un kurā tas atzīts par pasaules klimata sistēmas sastāvdaļu. Patlaban lielākajai daļai valstu saistības, ko tās uzņēmušās saskaņā ar Parīzes nolīgumu, ietver arī jūras ekosistēmas; dominējošās bažas, ko paudušas valdības, ir ietekme uz piekrasti, okeānu sasilšanas ietekme un ietekme uz zveju. JSPD un tās holistiskās jūras stratēģijas nodrošina labu satvaru (kas vēl netiek izmantots līdz maksimumam), lai uzraudzītu klimata pārmaiņu ietekmi, izpētītu klimata pārmaiņu mazināšanas iespējas un piemērotu ekosistēmisku pieeju attiecībā uz pielāgošanos klimata pārmaiņām jūras vidē. Savos centienos sasniegt oglekļneitralitāti līdz 2050. gadam, kā noteikts zaļajā kursā, Eiropa, iespējams, piedzīvos vēl nebijušu atjaunojamo atkrastes energoresursu palielinājumu, kas nenovēršami ietekmēs jūras sugas un biotopus.

3.Galvenās saites starp ES rīcībpolitikām un JSPD JSPD satvaru biodaudzveidības aizsargāšanai un ES jūras resursu ilgtspējīgas izmantošanas nodrošināšanai lielā mērā atbalsta vēl citi ES tiesību instrumenti. Šajā iedaļā aplūkotas deviņas ES rīcībpolitikas, ko dalībvalstis visbiežāk norādījušas kā tādas, kas palīdz JSPD pasākumu programmu īstenošanā, kā arī nesen izstrādātās rīcībpolitikas, ar kuru palīdzību vēršas pret piesārņojumu ar plastmasu. Kopumā JSPD i) ir integrēta visa no nacionālajām jūras stratēģijām pieejamā (oficiālā) informācija par ES jūras ūdeņiem un ii) izvērtēta situācija jūras vides efektīvai pārvaldībai. Lai minētās stratēģijas ieviestu praksē un papildinātu esošās robežvērtības, kas noteiktas citās rīcībpolitikās, tiek izstrādātas jaunas rīcībpolitiskas koncepcijas (piemēram, robežvērtības) laba vides stāvokļa noteikšanai. 3.1.Ūdens pamatdirektīva un Komunālo notekūdeņu attīrīšanas direktīva Daudzas problēmas, kas skar upes un jūras vidi, tiek radītas uz sauszemes. Tāpēc JSPD un Ūdens pamatdirektīva pievēršas līdzīgu slodžu un veicinātājfaktoru (cilvēka īstenotu izmantošanas veidu un darbību) spektram, un ir daudzi pasākumi, kas abas vieno. JSPD pasākumiem attiecībā uz jūras eitrofikāciju, piesārņotājiem, hidrogrāfiskajām izmaiņām un biodaudzveidību par pamatu ir izmantoti Ūdens pamatdirektīvā paredzētie pasākumi. Tikai trešdaļā upju baseinu apsaimniekošanas plānu, kas izvērtēti 5. ziņojumā par Ūdens pamatdirektīvas īstenošanu, ir identificēta vajadzība pēc papildu pasākumiem, kuri vajadzīgi, lai sniegtu ieguldījumu JSPD. Dažas dalībvalstis brīvprātīgi iekļāvušas JSPD īstenošanu atbalstošus pasākumus, piemēram, upju piegružojuma apkarošanai. Telpiskā aptvēruma ziņā abas direktīvas ir piemērojamas piekrastes un teritoriālajos ūdeņos, taču attiecībā uz piekrastes ūdeņiem JSPD tiešā veidā aptver tikai tos aspektus (piemēram, zemūdens troksni, jūras piegružojumu), kas Ūdens pamatdirektīvā nav aplūkoti, savukārt Ūdens pamatdirektīva teritoriālajos ūdeņos piemērojama tikai attiecībā uz ķīmisko stāvokli. Komisija 2017. gadā atjaunināja JSPD lēmumu par laba vides stāvokļa noteikšanu. Saskaņā ar minēto 2017. gada lēmumu dalībvalstīm Ūdens pamatdirektīvas paredzētie novērtējumi ir atkārtoti jāizmanto attiecībā uz jūras eitrofikāciju, piesārņotājiem un hidrogrāfiskajām izmaiņām. Tomēr, kā jau tika atspoguļots Ūdens pamatdirektīvas atbilstības pārbaudē, šī prasība joprojām ne vienmēr tiek izpildīta, jo valstu veiktie novērtējumi saskaņā ar abām direktīvām var būt nedaudz atšķirīgi (piemēram, var atšķirties kvalitātes elementi vai novērtējumu apjomi), un laba ekoloģiskā/ķīmiskā stāvokļa definīcija Ūdens pamatdirektīvā ne vienmēr ir balstīta uz tādiem pašiem elementiem kā labs vides stāvoklis saskaņā ar JSPD. Tomēr, kā noteikts atbilstības pārbaudē, Ūdens pamatdirektīva un JSPD ir saskanīgas, turklāt tām ir savstarpēji papildinoši mērķi. Rezultātu ziņā aptuveni 40 % virszemes ūdeņu (upes, ezeri, pārejas un piekrastes ūdeņi) ir labā ekoloģiskā stāvoklī vai ar labu ekoloģisko potenciālu, un 38 % ūdeņiem ir labs ķīmiskais stāvoklis. Tam ir tiešas sekas uz progresu saskaņā ar JSPD. Komunālo notekūdeņu attīrīšanas direktīvā ir noteikti mērķi un instrumenti, kas vajadzīgi, lai samazinātu galvenokārt organisko vielu un barības vielu ieplūdi no punktveida avotiem. Saikne starp Komunālo notekūdeņu attīrīšanas direktīvu un eitrofikāciju ir identificēta lielākās dalībvalstu daļas pasākumu programmās, savukārt citi ar JSPD tieši saistīti temati (piemēram, piesārņotāji un jūras piegružojums) parasti nav skaidri minēti. Komunālo notekūdeņu attīrīšanas direktīvas izvērtējumā tika apstiprināts, ka direktīva ir bijusi ļoti efektīva attīrītu notekūdeņu piesārņojuma mazināšanā un ka tās īstenošanai joprojām ir svarīga nozīme JSPD mērķu sasniegšanā. Novērtējumā tika norādīts uz dažiem notekūdeņu attīrīšanas iekārtu ierobežojumiem, kas var būt nozīmīgi jūras videi, piemēram, to, ka netiek pievērsta uzmanība jauniem piesārņotājiem (t. i., zālēm un mikroplastmasai) vai ka netiek attīrīti visi nokrišņu ūdeņi, notece no urbānām teritorijām vai notekūdeņi mazās aglomerācijās. Tomēr Komunālo notekūdeņu attīrīšanas direktīva ir bijusi viens no visefektīvākajiem instrumentiem pilsētu piesārņojuma mazināšanā, arī nitrātu un fosfora piesārņojuma mazināšanā upēs un jūrā. 1. attēls. Slāpekļa (N) un fosfora (P) slodze jūras apakšreģionos atkarībā no avota (tonnas gadā). Šī analīze bija daļa no nesenā Komunālo notekūdeņu attīrīšanas direktīvas izvērtējuma. 3.2.Putnu direktīva un Biotopu direktīva Kā liecina JSPD pasākumu programmas, Putnu direktīva un Biotopu direktīva ir ļoti svarīgas laba vides stāvokļa sasniegšanā saistībā ar jūras biodaudzveidību, svešzemju sugām un zivju, gliemju un vēžveidīgo komerciālo zveju. Tikai dažas pasākumu programmas ir tādas, kas Putnu direktīvu un Biotopu direktīvu sasaista ar JSPD raksturlielumiem, kuri attiecas uz jūras piegružojumu un zemūdens troksni (kaut arī tas var apdraudēt, piemēram, jūras putnus, zīdītājus un rāpuļus). Visu trīs direktīvu mērķi ir līdzīgi, lai gan JSPD darbības joma ir plašāka. Biotopu direktīvas galvenais mērķis, proti, panākt to sugu un biotopu “labvēlīgu aizsardzības statusu”, uz kurām direktīva attiecas, un līdzīgais Putnu direktīvas mērķis attiecībā uz visiem savvaļas putniem ne gluži precīzi atbilst “labam vides stāvoklim” tā definīcijas, pasākumu vai termiņu ziņā. Tomēr abi šie jēdzieni ir savstarpēji atbalstoši. Dalībvalstis novērtē to sugu un biotopu stāvokli un tendences, kuri tiek aizsargāti ar Putnu direktīvu un Biotopu direktīvu, un reizi sešos gados paziņo rezultātu. Attiecībā uz 2007.–2012. gada laikposmu to sugu īpatsvars, par kurām saskaņā ar Biotopu direktīvu ziņots, ka tām ir labvēlīgs aizsardzības statuss (proti, saglabāšanās stāvoklis), Eiropas jūras reģionos svārstījās no 0 % Melnajā jūrā līdz 20 % Baltijas jūrā. Iepriekš minētajā 2017. gada lēmumā ir paredzēts atkārtoti izmantot Putnu direktīvā un Biotopu direktīvā noteiktos jūras sugu novērtējumus, kad vien tas ir iespējams, taču katra dalībvalsts to var darīt atšķirīgi . Turklāt gan JSPD, gan Biotopu direktīvā ir noteikti ģeogrāfiskie reģioni, kuros dalībvalstīm būtu jāsadarbojas un jāīsteno kopējas pieejas. Reģionālās robežas starp abām direktīvām tagad ir lielā mērā saskaņotas. Telpiskās aizsardzības pasākumi, par kuriem ziņots saskaņā ar JSPD, attiecas uz aizsargājamajām jūras teritorijām, kas atbilstoši Putnu direktīvai un Biotopu direktīvai tika noteiktas kā daļa no Natura 2000 tīkla, kura veidošana jūras vidē vēl nav pabeigta. Tomēr ar JSPD tika ieviests jauns skatījums uz telpisko aizsardzību, saskaņā ar kuru papildus konkrētajiem individuālu aizsargājamo jūras teritoriju saglabāšanas mērķiem aizsargājamo jūras teritoriju tīkliem vajadzētu būt ekoloģiski vienotiem un reprezentatīviem (apakš)reģionālā līmenī. Tādējādi aizsargājamo teritoriju tīkliem vajadzētu būt holistiskiem rīkiem, ar kuriem vēršas pret visām lielākajām slodzēm, un tiem vajadzētu būt efektīviem un aptvert visu jūras biotopu un ekosistēmu iezīmju objektīvu atspoguļojumu. Tomēr saskaņotība un efektivitāte joprojām nav reģionāli aplūkotas dalībvalstu JSPD pasākumu programmās. 2. attēls. Aizsargājamu jūras teritoriju klātās platības nesenā dinamika (2012.–2016. gads) ES ūdeņos dažādos jūras apakšreģionos. 3.3.Kopējā zivsaimniecības politika Viens no kopējās zivsaimniecības politikas mērķiem ir panākt saskaņotību ar JSPD un tās mērķi sasniegt labu vides stāvokli. Nosakot izmantošanas rādītājus un tehniskos pasākumus, kuros definēta ilgtspējīga zvejas prakse, kopējā zivsaimniecības politika pievēršas zvejas radītajām slodzēm, kas ietekmē komerciālos zivju un gliemju un vēžveidīgo krājumus (viens no JSPD raksturlielumiem). Šīs rīcībpolitikas mērķis ir arī nodrošināt, ka līdz minimumam tiek samazināta zvejas darbību ietekme uz jūras ekosistēmu. Tas ir saistīts ar ietekmi uz jūras dzīves bagātību un daudzveidību, jūras organismu barošanās tīkliem un ekosistēmām un jūras gultnes biotopiem (jo īpaši attiecas uz trīs citiem JSPD raksturlielumiem). Turklāt zvejas radīts piegružojums, piemēram, izmesti vai nozaudēti zvejas tīkli vai citi zvejas rīki, var pārmainīt sugu dzīvotnes. Attiecībā uz JSPD pasākumiem lielākā daļa dalībvalstu jūras biodaudzveidības un komerciālās zivju un gliemju un vēžveidīgo zvejas pasākumus sasaista ar kopējo zivsaimniecības politiku, lai gan attiecībā uz jūras piegružojumu to ir darījušas tikai dažas dalībvalstis. To pārvaldības pasākumu rezultātā, kurus Komisija ierosinājusi šīs rīcībpolitikas ietvaros, ir samazinājies zvejas izraisītas vairāku komerciāliem mērķiem izmantoto zivju, gliemju un vēžveidīgo krājumu mirstības rādītājs Atlantijas okeāna ziemeļaustrumu daļā un Baltijas jūrā, tomēr šis progress vēl nav pietiekams, lai sasniegtu attiecīgos kopējās zivsaimniecības politikas mērķus. Sliktāka situācija ir Vidusjūrā un Melnajā jūrā, kur pārzveja joprojām ir izplatīta prakse. JSPD I pielikumā ir noteikts, ka visām komerciāliem mērķiem izmantotajām zivīm un gliemjiem un vēžveidīgajiem jābūt saglabātiem bioloģiski drošā apjomā. Lai novērtētu šo stāvokli, JSPD ir izmantota kopējās zivsaimniecības politikas maksimālā ilgtspējīgas ieguves apjoma koncepcija. Tādējādi tā veicina krājumu novērtējumu un attiecīgu daudzgadu plānu izmantošanu un apspriešanos ar atbilstošajām zinātniskajām struktūrām. Lai gan informācija par zivju krājumiem ir vairāk vai mazāk pieejama kopējās zivsaimniecības politikas ietvaros un to ziņo visas dalībvalstis, par citiem kritērijiem, piemēram, sugu mirstību/ievainojamību, kas saistīta ar nejaušu piezveju vai fiziskiem jūras gultnes iztraucējumiem, kurus izraisa zvejas darbības, dalībvalstis neziņo sistemātiski. Dažreiz reģionāla līmeņa informācija var palīdzēt kompensēt šo trūkumu, piemēram, 86 % jūras gultnes, kas novērtēta Ziemeļjūrā, Ķeltu jūrā un Īrijas jūrā, uzrāda fiziskus iztraucējumus, ko izraisa zveja ar grunts traļiem. Ieviešot praksē gan JSPD, gan kopējās zivsaimniecības politikas mērķus, uzlabotos komerciālo zivju krājumu, biodaudzveidības un biotopu aizsardzība. Arī robežvērtību noteikšana atbilstoši JSPD atvieglotu mērķtiecīgu pasākumu īstenošanu, to vidū pasākumu īstenošanu kopējās zivsaimniecības politikas ietvaros. Turklāt kopējā zivsaimniecības politika veicina ilgtspējīgu lauksaimniecību, lai tādējādi sekmētu nodrošinātību un apgādi ar pārtiku, kā arī izaugsmi un nodarbinātību. Tajā ir ieteikts izmantot nesaistošas Eiropas Savienības stratēģiskās vadlīnijas, kas pirmo reizi tika pieņemtas 2013. gadā, lai attīstītu ilgtspējīgas akvakultūras darbības. Minētās vadlīnijas izmantotas par pamatu dalībvalstu daudzgadu plāniem un to darbībām 2014.–2020. gada Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fonda ietvaros. Minētās 2013. gada vadlīnijas patlaban tiek pārskatītas un sniegs informāciju par atjauninātajiem nacionālajiem plāniem akvakultūras finansējuma īstenošanai pēc 2020. gada. 3.4.Jūras telpiskās plānošanas direktīva

Saskaņā ar Jūras telpiskās plānošanas direktīvu dalībvalstīm ir jāizstrādā jūras telpiskie plānojumi, kuru mērķis ir veicināt attiecīgu darbību un izmantojumu līdzāspastāvēšanu un ilgtspēju. Tās tekstā ir skaidra atsauce uz JSPD, nosakot, ka jūras telpiskajā plānošanā būtu jāizmanto ekosistēmiska pieeja un ka tai būtu jāpalīdz sasniegt laba vides stāvokļa mērķus un saskaņot termiņus ar JSPD, ciktāl tas ir iespējams. Vairākos pētījumos ekosistēmiska pieeja vai sauszemes un jūras mijiedarbība ir izmantota vai ieviesta praksē jūras telpiskajai plānošanai, tomēr Eiropā joprojām nav saskaņotas metodikas. Dalībvalstis savās JSPD pasākumu programmās jūras biodaudzveidību (ar aizsargājamajām teritorijām) un hidrogrāfiskās izmaiņas (ar darbībām, uz kurām attiecas jūras telpiskie plānojumi) sasaista galvenokārt ar Jūras telpiskās plānošanas direktīvu, savukārt trīs valstis veic potenciālu sasaistīšanu ar zemūdens troksni. Tā kā jūras telpiskās plānošanas ziņošanas pirmā kārta nebūs pabeigta līdz 2021. gadam, vēl nav zināms, ciktāl direktīvas īstenošanā JSPD mērķi tiks ņemti vērā kā rīks, ar kuru tiek atbalstīta ekosistēmiska pieeja. Tā kā Jūras telpiskās plānošanas direktīvas procesā ir integrēti visi zilās ekonomikas sektori un darbības, ar to būtu jāīsteno pārvaldības pasākumi, kas palīdz sasniegt labu vides stāvokli. 3.5.Direktīva par stratēģisku vides novērtējumu un Direktīva par ietekmes uz vidi novērtējumu Abu šo direktīvu mērķis ir sasniegt augstu vides aizsardzības līmeni, nodrošinot, ka konkrētu plānu/programmu ietekme (stratēģiskais vides novērtējums) un projektu ietekme (ietekmes uz vidi novērtējums) uz vidi tiek analizēta agrīnā lēmumu pieņemšanas procesa posmā. JSPD pasākumu programmās stratēģiskais vides novērtējums un ietekmes uz vidi novērtējums bija pārsvarā saistīti ar hidrogrāfiskajām izmaiņām, zemūdens troksni, jūras biodaudzveidību, eitrofikāciju un horizontālajiem pasākumiem. Lai gan biodaudzveidības aspekti ietekmes uz vidi novērtējuma procesā ne vienmēr tiek vērtēti, aptuveni puse dalībvalstu biodaudzveidības pasākumu sakarā atsaucas uz Direktīvu par ietekmes uz vidi novērtējumu. Turpretī tikai dažas dalībvalstis atzīst ietekmes uz vidi novērtējuma potenciālu ar piesārņotājiem saistītu darbību novērtēšanai. Ņemot vērā abu direktīvu plašo darbības jomu un stratēģisko raksturu, novērtējumus, kas paredzēti Direktīvā par stratēģisku vides novērtējumu un Direktīvā par ietekmes uz vidi novērtējumu, var izmantot visiem JSPD raksturlielumiem, lai gan tvērums un detalizācijas līmenis var atšķirties. Piemēram, projektiem, kam varētu būt nozīmīga ietekme uz vidi, pirms to apstiprināšanas veic ietekmes uz vidi novērtējumu. Šādi novērtējumi var sniegt ieguldījumu stāvokļa novērtējumā saskaņā ar JSPD. Tikpat svarīgi tas var būt attiecībā uz Direktīvu par stratēģisku vides novērtējumu, kas ir vērsta uz plāniem un programmām plašākā mērogā. Vēl joprojām ir iespējas saņemt labāku šo triju direktīvu atdevi attiecībā uz slodzēm, kas liedz sasniegt labu vides stāvokli, to vidū darbībām jūrā un uz sauszemes. 3.6.Atkritumu pamatdirektīva, ES stratēģija attiecībā uz plastmasu un Vienreizlietojamo plastmasas izstrādājumu direktīva Atkritumu pamatdirektīva nodrošina svarīgus mehānismus piegružojuma likvidēšanai un ūdens kvalitātes uzlabošanai atbilstoši JSPD prasībām. Nesenajā šīs direktīvas pārskatīšanā tika iekļautas tiešas atsauces uz jūras vidi, un šī direktīva kopā ar JSPD nosaka mērķi apturēt jūras piegružojuma radīšanu un paredz dalībvalstīm pienākumu veikt praktiskus pasākumus, lai apturētu piegružojumu, arī jūras piegružojumu. Tāpēc mērķi un pasākumi, kas noteikti ar Atkritumu pamatdirektīvu, ir tieši saistāmi ar jūras piesārņotāju problēmas risināšanu. Tā kā dažas no minētās direktīvas prasībām dalībvalstīm vēl ir jātransponē, pagaidām nevar izdarīt secinājumus par to, cik efektīvas tās būs praksē. Patlaban galvenā problēma ir nodrošināt direktīvas pilnīgu īstenošanu un novērst (bieži neapstrādātu) atkritumu apglabāšanu poligonos, kas var būt problēma, jo īpaši piekrastes zonās. Zināšanas, kas no JSPD iegūtas attiecībā uz jūras piegružojumu, mikropiedrazojumu un tā ietekmi uz dzīvo dabu, kaut arī nepilnīgas, tomēr atbalstīja ES stratēģijas izstrādi attiecībā uz plastmasu un tādējādi sniedza ieguldījumu aprites ekonomikas rīcības plānā. Konkrēts piemērs tam, kāds ir JSPD ieguldījums turpmākajā uzraudzībā pēc stratēģijas attiecībā uz plastmasu, ir atbalsts, ko tā sniedza jaunajai Direktīvai par vienreizlietojamiem plastmasas izstrādājumiem un zvejas rīkiem. Ar JSPD paredzēto pludmaļu piegružojuma uzraudzības darbību starpniecību Komisija apkopoja pietiekami daudz datu, lai sagatavotu ietekmes novērtējumu un tiesību akta priekšlikumu. JSPD arī ievērojami palīdzēs novērtēt šīs jaunās Plastmasu direktīvas efektivitāti un sekot līdzi citām stratēģijas darbībām, piemēram, nosakot piegružojuma un mikroplastmasas apjomus un atrašanās vietu. Paredzams, ka šis atbalsts tiks turpināts jaunajā aprites ekonomikas rīcības plānā. 4.ES jūras vides stāvokļa kopsavilkums Sākotnējais novērtējums par ES jūras ūdeņiem, ko dalībvalstis JSPD satvarā paziņoja 2012.–2015. gadā, nenodrošināja vienotu zināšanu bāzi visā Eiropā. Iemesls ir galvenokārt par katru kritēriju paziņoto indikatoru nekonsekvence, liela metodisko pieeju dažādība un nepilnības paziņotajā informācijā. Lai uzlabotu dalībvalstu ziņojumu saskaņotību un konsekvenci, Komisija 2017. gadā pieņēma pārskatītu lēmumu laba vides stāvokļa noteikšanai (sk. 15. zemsvītras piezīmi). Sākotnējā novērtējuma atjauninājums bija jāpaziņo līdz 2018. gada oktobrim. Tomēr līdz 2019. gada oktobrim tikai 14 dalībvalstis bija iesniegušas savus ziņojumus un no tām 10 bija tos iesniegušas saskaņotajā elektroniskajā formātā (SWD(2020) 60). Tāpēc šā kopsavilkuma sagatavošanai papildus dalībvalstu paziņotajai informācijai ir izmantota informācija, ko apkopojusi Eiropas Vides aģentūra un Eiropas Komisijas Kopīgais pētniecības centrs (izklāstīta dokumentā SWD(2020) 61). 4.1.Jūras ekosistēmas — apdraudētas Biodaudzveidības izzušanu Eiropas jūrās JSPD pirmajā ciklā apturēt neizdevās. Ekosistēmu biodaudzveidība Eiropas jūrās joprojām ir mazaizsargāta, un labs biotopu un sugu stāvoklis nav nodrošināts. Dažas jūras populācijas un sugu grupas joprojām ir apdraudētas, to vidū daļa jūras putnu (piemēram, Atlantijas okeāna ziemeļaustrumu daļā jūras putnu sastopamība ievērojami samazinājusies vairāk nekā 25 % novērtēto sugu), plātņžaunzivis (piemēram, aptuveni 40 % Vidusjūras sugu īpatņu skaits samazinās, un par daudzām trūkst datu) vai daži vaļveidīgie (piemēram, cūkdelfīni Baltijas jūras atklātajā daļā, kur populāciju veido vien daži simti īpatņu). Vidusjūrā un Melnajā jūrā vismaz 87 % komerciāliem mērķiem izmantoto zivju un gliemju un vēžveidīgo sugu tiek pārzvejotas. Kopumā vaļveidīgo populācijas vai nu nav zināmas, vai nav labā stāvoklī. Galvkāju un rāpuļu monitorings ir nepietiekams (piemēram, saskaņā ar ziņojumiem, kas iesniegti atbilstoši Biotopu direktīvai, 33 % jūras bruņurupuču bija nelabvēlīgā saglabāšanās stāvoklī, bet 67 % šis stāvoklis nebija zināms). Tomēr ar esošajiem pārvaldības pasākumiem un kopējām reģionālajām programmām pēdējās pāris desmitgadēs ir izdevies samazināt atsevišķas slodzes, un tas ir palīdzējis palielināt dažu sugu populāciju lielumu (piemēram, dažas pelēko roņu populācijas visā Eiropā; komerciāli izmantotās zivis Atlantijas okeāna ziemeļaustrumu daļā). Patlaban 41 % novērtēto zivju un gliemju un vēžveidīgo krājumu Atlantijas okeāna ziemeļaustrumu daļā ir bioloģiski drošā apjomā, un šis īpatsvars ievērojami palielinās, ja tiek ņemts vērā tikai viens no abiem kritērijiem (zvejas izraisīta zivju mirstība vai reproduktīvā spēja). Citi piemēri, kas liecina par stabilizāciju vai atveseļošanos, ir jūras ērgļi Baltijas jūrā un mūkroņi Vidusjūras daļās. Jūras gultnes biotopi Eiropas jūrās ir pakļauti ievērojamai slodzei, ko rada demersālās zvejas, piekrastes norišu un citu darbību kumulatīvā ietekme. Pagaidu rezultāti pētījumā, kas aprakstīts dokumentā SWD(2020) 61, liecina, ka aptuveni 43 % Eiropas šelfu/nogāžu platības un 79 % piekrastes jūras gultnes tiek uzskatīti par fiziski iztraucētām platībām, kurās iztraucējumu izraisa galvenokārt zveja ar grunts traļiem. Ceturtajā daļā ES piekrastes platības jūras gultnes biotopi, iespējams, ir izzuduši. Galvenās darbības, kas saskaņā ar JSPD ziņotas kā tādas, kuras izraisa bentisko sugu dzīvotņu fizisku izzušanu, bija zemes atgrūšana no jūras un pretplūdu aizsardzība, ostu būvniecība, cieto atkritumu izgāšana, atjaunojamās enerģijas ražošana un ietekme, ko rada ilgtnespējīga akvakultūras prakse. Ir iespējams, ka pasliktinātais bentisko sugu dzīvotņu stāvoklis ietekmēs no tām tieši vai netieši atkarīgo sugu, to vidū komerciāli izmantoto sugu sastopamību. Lai gan barošanās tīklu vispārējo stāvokli Eiropas jūrās vēl nevar pilnībā novērtēt, ir daudz trofisko ģilžu piemēru, kas liecina par pasliktināšanās tendencēm laika gaitā. Tas jo īpaši attiecas uz vairāku galveno plēsēju, piemēram, putnu, haizivju un jūras zīdītāju, sastopamības samazināšanos. Attiecībā uz daudziem komerciālajiem zivju un gliemju un vēžveidīgo krājumiem Vidusjūrā un Melnajā jūrā novērots, ka ir jūras kopienas, kuru skaitliskums nav pietiekams, lai tās saglabātu pilnu produktīvo spēju. Ir arī pazīmes par izmaiņām lieluma struktūrā un kopienu sadalījumā (tas norāda uz trofisko līmeni), piemēram, attiecībā uz fitoplanktonu Baltijas jūrā un zooplanktona (airkājvēžu) sugām dažviet Atlantijas okeāna ziemeļaustrumu daļā. Datu pieejamības ziņā dati, kas vajadzīgi stāvokļa novērtēšanai, ir nepietiekami par lielāko daļu novērtēto sugu. Ir jāizmanto vairāki informācijas avoti, kas ne vienmēr sniedz saskaņotu ES līmeņa priekšstatu. Daudzas sugu grupas paraugos ir pārstāvētas nepietiekami, un nav iespējams pilnībā noteikt, cik liela ir dažādu cilvēka darbību ietekme uz jūras populācijām vai barošanās tīklu kopumā Ir steidzami jāuzlabo datu vākšana un, ja iespējams, tā jāpapildina ar modelēšanas pieejām. Būtu jāveic plašāki un regulārāki zivju krājumu novērtējumi, jo īpaši Vidusjūrā, Melnajā jūrā un Makaronēzijā. 4.2.Galvenās slodzes, kas ietekmē jūras ekosistēmas 4.2.1.Svešzemju sugas Eiropas jūrās ir vairāk nekā 1200 jūras svešzemju sugu, un to kopējais skaits turpina pieaugt, lai gan šķiet, ka to introdukcijas temps pēdējā desmitgadē ir palēninājies. Lielāks šo sugu skaits ir Vidusjūrā. Aptuveni 7 % jūras svešzemju sugu ir potenciāli invazīvas; to ietekmi uz vietējām kopienām, ekosistēmām un to pakalpojumiem ir jāturpina pētīt. Galvenie veidi, kā notiek šādu sugu introdukcija Eiropas jūrās, ir ar kuģiem (49 %) un pa jūras un iekšzemes koridoriem, piemēram, Suecas kanālu (33 %). Vajadzīgi reģionālajai specifikai atbilstoši pasākumi, ar ko efektīvāk vērsties pret šiem galvenajiem introdukcijas veidiem un mazināt jaunas introdukcijas. Ir sarežģīti novērtēt, cik liels ir to vietējo jūras sugu un biotopu īpatsvars, kurus nelabvēlīgi ietekmējušas svešzemju sugas. Tomēr, palielinot jūras ekosistēmu izturētspēju, varētu novērst lielus ietekmējumus, jo mazinātos apstākļi, kas var likt svešzemju sugām kļūt invazīvām (piemēram, vietējo sugu sastopamības mazināšanās un “tukšo nišu” rašanās barošanās ķēdē vai klimata pārmaiņu ietekme). 4.2.2.Zveja

Kopš 2000. gadu sākuma uzlabota zivju un gliemju un vēžveidīgo krājumu pārvaldība ir veicinājusi zvejas radītā noslogojuma samazināšanos Atlantijas okeāna ziemeļaustrumos un Baltijas jūrā, un ir pazīmes, ka vairāku zivju un gliemju un vēžveidīgo krājumu reproduktīvā spēja atjaunojas. Patlaban 41 % novērtēto zivju un gliemju un vēžveidīgo krājumu abos minētajos reģionos ir bioloģiski drošā apjomā, un tas nozīmē, ka bioloģiski drošā apjomā esošo krājumu skaits ir gandrīz divkāršojies no 15 krājumiem 2003. gadā līdz 29 krājumiem 2017. gadā. Zvejas izraisītā zivju mirstība šajos reģionos kopumā ir tuva līmenim, kas atbilst maksimālajam ilgtspējīgas ieguves apjomam, tomēr ir vajadzīgi turpmāki uzlabojumi, lai zvejas izraisītā zivju mirstība saskaņā ar kopējās zivsaimniecības politikas mērķiem visos krājumos sasniegtu maksimālā ilgtspējīgas ieguves apjoma līmeni. Turpretī Vidusjūrā un Melnajā jūrā situācija joprojām ir kritiska — 87 % novērtēto krājumu ir pārzvejoti, un jūtami trūkst zināšanu par zvejas radīto noslogojumu un krājumu produktīvo spēju. Ir panākts zināms progress, jo īpaši pieņemot pirmo daudzgadu plānu Vidusjūras rietumu daļai, un rezultātā zvejas piepūle varētu samazināties pat par 40 %. Ir jāveic vēl citi steidzami pasākumi, un panākumi būs atkarīgi no jūras informācijas pieejamības un kvalitātes, apņēmības īstenot zinātniskos ieteikumus un pienācīgas pārvaldības pasākumu pārņemšanas. Daudzi krājumi joprojām tiek pārzvejoti un/vai neiekļaujas bioloģiski drošā apjomā. Lai nodrošinātu, ka krājumi tiek pārvaldīti ilgtspējīgi, ir skaidrs, ka jāpastiprina visu sistēmas dalībnieku centieni. 3. attēls. Zvejas radītā vidējā noslogojuma dinamika attiecībā uz 47 novērtētajiem Vidusjūras un Melnās jūras krājumiem. Raustītā līnija apzīmē ilgtspējas slieksni jeb maksimālo ilgtspējīgas ieguves apjomu. Zvejas izraisītā zivju mirstība Vidusjūrā un Melnajā jūrā saglabājas salīdzinoši augsta un praktiski nav mainījusies kopš 2003. gada; tas liecina, ka lielākā daļa zivju krājumu tiek ievērojami pārzvejoti. Var būt nepieciešams apsvērt papildu pasākumus, arī lai sasniegtu mērķi labāk aizsargāt un saglabāt jūras gultnes biotopus un samazināt piezveju zvejas darbībās. Piemēram, tiek uzskatīts, ka piezveja ir lielākais noslogojums, kas apdraudētās haizivju un raju sugas skar Eiropas jūrās, bet apdraudēti tur ir 32–53 % no visām sugām. 4.2.3.Cilvēka radīta eitrofikācija 46 % no Eiropas piekrastes ūdeņiem nesasniedz labu ekoloģisko stāvokli. Tomēr dažās valstīs skarto platību apjoms samazinās. Baltijas jūra ir jūras reģions ar vislielāko tādu piekrastes ūdeņu īpatsvaru, kuros problēma ir barības vielu izraisīti apstākļi (58 %), savukārt Melnā jūra ir reģions ar vislielāko tādu piekrastes ūdeņu īpatsvaru, kuros problēma ir fitoplanktona izraisīti apstākļi (85 %). Eitrofikācija notiek arī Ziemeļjūras dienvidos, gar Francijas ziemeļrietumu piekrasti un upju izteku tuvumā Vidusjūrā. Eitrofikācijas, dabisko apstākļu un klimata pārmaiņu ietekmes rezultātā Baltijas jūrā un Melnajā jūrā novērotas plašas mazskābekļa teritorijas. Tam ir būtiska ietekme uz bentisko sugu dzīvotnēm un barošanās tīkliem. Barības vielu ienese no punktveida avotiem ES ir būtiski samazinājusies, lai gan ienese no difūziem avotiem, t. i., zudumi no lauksaimnieciskām darbībām, joprojām ir pārāk lieli. Tāpat arī paiet ilgs laiks starp barības vielu ieneses faktisko samazinājumu un eitrofikācijas ietekmes samazinājumu. Lai gan eitrofikācija ir salīdzinoši labi izpētīts process, monitoringa metožu saskaņošana (starp valstīm, starp piekrastes un atklātas jūras teritorijām un starp JSPD un Ūdens pamatdirektīvas pieejām) joprojām ir problēma daudzos reģionos. 4.2.4.Pastāvīgas hidrogrāfisko apstākļu pārmaiņas Aptuveni 28 % Eiropas piekrastes līnijas ietekmē pastāvīgas hidrogrāfiskās pārmaiņas, to vidū jūras ūdens kustība, sāļums un jūras temperatūras izmaiņas, ko izraisa cilvēka darbības, piemēram, bagarēšana, infrastruktūras attīstīšana, smilšu ieguve vai atsāļošana. Tomēr JSPD informācija par tendencēm un vides stāvokli attiecībā uz hidroloģiskajiem apstākļiem ir nepietiekama un pārāk izkliedēta, lai varētu veikt atbilstošu novērtējumu plašā mērogā. Izmantotie kritēriji un metodes nav saskaņotas. Tiešas un netiešas hidrogrāfisko mainīgo lielumu izmaiņas, ko izraisa cilvēka darbības, kā arī to ietekme uz jūras gultni un vertikālā ūdens slāņa biotopiem ne vienmēr ir pietiekami labi izprastas vai paziņotas saskaņā ar JSPD. Tā kā liela daļa cilvēka darbību, kas tiešā veidā rada hidrogrāfisko slodzi, notiek piekrastes ūdeņos, šis jautājums ir cieši saistīts ar Ūdens pamatdirektīvu. 4.2.5.Piesārņotāji Vērienīgais mērķis tiekties uz nulles piesārņojumu, jo īpaši novēršot kaitīgu vielu izlaišanu to rašanās vietā, ir viena no ES prioritātēm. Pasākumu īstenošana saskaņā ar dažādajiem ES un pasaules tiesību instrumentiem ķīmiskā piesārņojuma apkarošanai ir samazinājusi dažu bīstamu vielu — piemēram, polihlorbifenilu (PHB), konkrētu hlororganisko pesticīdu un kuģu pretapaugšanas savienojumu uz alvas bāzes — koncentrācijas un ietekmi jūras vidē, kā arī samazinājusi naftas noplūžu biežumu. Tomēr šīs vielas ir ļoti noturīgas un tāpēc joprojām atrodamas jūras vidē. Kopumā Baltijas jūrā ir salīdzinoši augsta dzīvsudraba, bromu saturošu liesmu slāpētāju un radioaktīvā izotopa Cs-137 koncentrācija. Atlantijas okeāna ziemeļaustrumu daļā dažās teritorijās joprojām ir bažas par dažu smago metālu (piemēram dzīvsudraba, kadmija un svina), PCB radniecīgu vielu un policiklisko aromātisko ogļūdeņražu līmeni. Vidusjūrā ir daži piekrastes “karstie punkti”, kur vērojams svina piesārņojums biotā un dzīvsudrabs sanešos. Melnajā jūrā ir piesārņojuma problēmas, ko rada organiskie piesārņotāji, piemēram, pesticīdi, PCB un policikliskie aromātiskie ogļūdeņraži, kā arī daži smagie metāli. Ir svarīgi uzsvērt, ka pašreizējie novērtējumi ir par ierobežotu skaitu piesārņotāju, un daudzas videi bīstamas vielas netiek regulāri uzraudzītas un novērtētas. Attiecībā uz kaitīgajām vielām jūras produktos smago metālu, policiklisko aromātisko ogļūdeņražu, PCB un dioksīnu koncentrācijām vajadzētu būt zemākām par maksimālajiem līmeņiem, kas noteikti saskaņā ar ES pārtikas aprites tiesību aktiem. Tomēr konkrētos zivju un zvejas produktos, ko iegūst Baltijas jūras reģionā, regulāri tiek pārsniegtas maksimālās dioksīnu un dioksīniem līdzīgo PCB robežvērtības, un tā rezultātā šajā teritorijā ir aizliegta lašu pārdošana. Attiecībā uz visiem ES ūdeņiem ir maz informācijas par neregulētiem piesārņotājiem vai vielām, kas var uzkrāties zivīs un jūras produktos, kurus lieto pārtikā. Tomēr jaunākie dati liecina par plastmasas ķīmisko atlieku uzkrāšanos lielākajā daļā jūras organismu, arī zivju un gliemju un vēžveidīgo produktos. Pastāv iespēja jūras piesārņojuma monitoringu uzlabot, i) veicot efektīvāku datu iegūšanu un izmantojot kopējus uzraudzības tīklus (jo īpaši Vidusjūrā un Melnajā jūrā) un ii) saskaņojot metodiskās pieejas reģionālā mērogā. 4.2.6.Jūras piegružojums Jūras piegružojumam, kas tieši saistīts ar piegružojuma rašanos sauszemes un upju vidē, ir pievērsta liela uzmanība, un, pamatojoties uz novērtējumiem, kas veikti ar JSPD un reģionālo jūras konvenciju starpniecību, ES līmenī ir raiti sagatavotas likumdošanas darbības, ar kurām vērsties pret vienreizlietojamiem plastmasas izstrādājumiem un ar zveju saistītu piegružojumu, kā arī pārskatīta Direktīva par ostas atkritumu pieņemšanas iekārtām kuģu atkritumu nodošanai. Piegružojuma klātesība ir apstiprināta visās jūras vides daļās (gar krasta līniju, vertikālajā ūdens slānī un jūras gultnē). Visbiežāk sastopamais jūras piegružojuma komponents ir plastmasas izstrādājumi. Piemēram, vienreizlietojamie plastmasas izstrādājumi veido 50 % no visa Eiropas pludmaļu piegružojuma apjoma, savukārt 27 % veido plastmasu saturoši zvejas rīki. Eiropas jūras sugām izplatīta ir arī plastmasas norīšana. Piemēram, 93 % ķilžu, kas novērtētas Atlantijas okeāna ziemeļaustrumos, ir norijušas kāda veida plastmasu un 85 % Vidusjūrā novērtēto bruņurupuču ir norijuši piegružojumu. Lai gan regulārs reģionāls monitorings netiek veikts, visi zinātniskie pētījumi liecina, ka jūras ūdenī pastāv ievērojams mikropiedrazojuma daudzums. Saskaņā ar jauno aprites ekonomikas rīcības plānu ir plānots ES līmenī konkrēti rīkoties, lai samazinātu produktiem tīši pievienoto mikroplastmasas daudzumu, mikropiedrazojumu, kas rodas, sadaloties makropiedrazojumam, un mikroplastmasas noplūdes no produktiem (piemēram, riepām un tekstilizstrādājumiem) to izmantošanas laikā un no pirmsražošanas plastmasas granulām.

Dalībvalstis īsteno reģionālos rīcības plānus pret jūras piegružojumu, un daudz ir arī nacionālo rīcības plānu. Joprojām tiek strādāts pie piegružojuma daudzuma novērtējumiem un ieviešanās veidu izprašanas, un trūkst mērķtiecīgu pasākumu, ar kuriem vērsties pret lielākajiem avotiem. Eiropā pastāv ievērojamas to datu nepilnības, kas raksturo piegružojumu jūras gultnē, virsmas slānī un vertikālajā ūdens slānī, mikropiedrazojumu un ietekmi uz jūras sugām (it īpaši iepīšanos). Ar JSPD tiek mēģināts īstenot steidzamo vajadzību koordinēt monitoringa metodikas valsts, reģionālā un ES līmenī. 4.2.7.Zemūdens troksnis ES līmeņa centieni ir koncentrēti uz zemūdens trokšņa telpiskās izkliedes un avotu identificēšanu — tas ir pirmais solis virzībā uz to, lai izdarītu secinājumus par šīs slodzes iespējamo iedarbību uz jūras ekosistēmām. Ir pieejamas dažas zemūdens trokšņa kartes, tomēr stāvokļa novērtējumi ir ļoti nepietiekami. Izpētīts, ka zemūdens trokšņa iedarbība jūras dzīvniekus var ietekmēt nelabvēlīgi, un tas izpaužas dažādi — no to uzvedības izmaiņām līdz pat bojāejai. Par nepārtraukta zemūdens trokšņa galveno avotu uzskata jūras satiksmi. Kuģošanas intensitāte vislielākā ir galvenajos kuģošanas koridoros un ostu apkaimē. Vidusjūrā ir vislielākā ļoti augstas satiksmes intensitātes platība (27 % jūras platības), tai seko Baltijas jūra (19 % jūras platības). Zemūdens impulstroksnis, ko parasti izraisa tādas darbības kā jūras pētniecība, atkrastes enerģijas platformas vai būvniecības darbības, ir telpiski ierobežots (8 % ES jūru platības), tomēr tas joprojām pastāv lielās Baltijas jūras, Vidusjūras centrālās un ziemeļaustrumu daļas, Ziemeļjūras, Ķeltu jūras un Īrijas jūras, Baleāru jūras un Adrijas jūras platībās. Ir izveidoti divi impulstrokšņa avotu reģistri, attiecīgi ES ziemeļu un dienvidu valstīm. Tomēr monitoringa un zināšanu nepilnības joprojām ir lielas. Tā kā sagaidāms, ka lielākā daļa cilvēka darbību, kuras izraisa pastāvīgu zemūdens impulstroksni, nākotnē pastiprināsies, ir iespējams, ka palielināsies arī zemūdens trokšņa izraisītā slodze. Lai mazinātu šo ietekmi, jau agrīnā posmā, kad tiek plānots izvērst attiecīgu tehnoloģiju vai rūpniecisku darbību (piemēram, kuģošanas koridorus, vējparkus), būtu jāapsver zemūdens trokšņa emisiju ierobežošana vai kompensēšana. Daži eksperti iesaka izstrādāt telpas un laika kalendārus. Būtu jāapsver arī citas enerģijas formas, tādas kā gaisma vai siltums. Dažas dalībvalstis jau ir pievērsušās šim jautājumam savās stratēģijās, tomēr, lai īstenotu stratēģiskāku pieeju attiecībā uz šādām slodzēm, jādara vēl vairāk. 5.Galvenās problēmas un ieteikumi JSPD īstenošanas uzlabošanai 5.1.“Laba vides stāvokļa” saskaņotāka un vērienīga noteikšana Labs vides stāvoklis ir JSPD vispārējais mērķis. Direktīva paredz, ka dalībvalstīm tas ir jādefinē reģiona vai apakšreģiona līmenī, un 2017. gada lēmumā tālab ir paredzētas specifikācijas attiecībā uz katru kritēriju. Tikai 8 % laba vides stāvokļa sākotnējo definīciju, ko dalībvalstis paziņoja, tika novērtētas kā atbilstošas (SWD(2020) 61). Definīcijas mēdza būt izteiktas ar kvalitāšu palīdzību, bez izmērāmiem mērķiem, un tāpēc lielākajai to daļai trūka kvantitatīvas detalizācijas, kas ļautu skaidri novērtēt progresu. Kopumā trūka arī saskaņotības viena jūras reģiona vai apakšreģiona ietvaros. Laba vides stāvokļa noteikšanai jābūt labāk izmērāmai, reģionāli saskaņotai un vērienīgai. Pārskatītais Laba vides stāvokļa lēmums, ja tas tiks pilnībā īstenots, būs drosmīgs un svarīgs solis virzībā uz to, lai labu vides stāvokli noteiktu, izmantojot vienotu pieeju (piemēram, nosakot sugu sarakstus, novērtējuma apjomu un robežvērtības). Dažas dalībvalstis ir apliecinājušas, ka pieliek lielākas pūles un izvirza vērienīgākus mērķus. Tomēr projekti, ko finansē, lai atbalstītu JSPD īstenošanu, un dažas diskusijas reģionālajās jūras konvencijās liecina, ka — ar dažiem izņēmumiem — joprojām nav vienotas reģionālas izpratnes par to, kas ir labs vides stāvoklis. Lai gan Komisija vēl nav pabeigusi tās oficiālo novērtējumu par jaunāko paziņoto informāciju, sākotnējā analīze liecina, ka pastāv ievērojamas atšķirības attiecībā uz laba vides stāvokļa noteikšanu, par ko ziņots 2018. gadā, tomēr dažas reģionālās jūras konvencijas ir panākušas labu progresu, nosakot vienotus rādītājus ar dažām reģionāli saskaņotām robežvērtībām. Kopējā īstenošanas stratēģija cenšas panākt konsekvenci direktīvas īstenošanā, tomēr dalībvalstis var brīvi noteikt ilgtermiņa mērķus un īstermiņa mērķrādītājus, kas ir atbilstoši to kontekstam un reģionam. Ar 2017. gada lēmumu noteikts, ka dalībvalstīm ir jānosaka konkrētas robežvērtības un tas jādara ES līmenī, nevis ar reģionālu struktūru starpniecību. Ar robežvērtībām saistītais darbs tika sākts pirmajā īstenošanas ciklā. Taču pat šajā ziņā līdzšinējie centieni noteikt robežvērtības rāda, ka pastāv jēdzieniska nenoteiktība, proti, lai gan labam vides stāvoklim jābūt noteiktam ar vērienu, jo tam būtu jāatspoguļo vienota definīcija par to, ko mēs vēlamies sasniegt attiecībā uz mūsu jūrām, termiņa noteikšana (pašreizējā direktīvā tas ir 2020. gads) attur dalībvalstis no vērienīgām laba vides stāvokļa definīcijām. 5.2.Pasākumu efektivitātes nodrošināšana Dalībvalstis ir pielikušas ievērojamas pūles, lai izstrādātu savas pirmās JSPD pasākumu programmas, integrējot dažādas valsts, ES un starptautiskās rīcībpolitikas un kompensējot esošās nepilnības ar jauniem rentabliem pasākumiem. Tās ir paziņojušas par kopumā 4653 pasākumiem. Kopumā 79 % no paziņotajiem pasākumiem bija tieši tehniski vai regulatīvi pasākumi (ar kuriem ir lielāka iespēja panākt tūlītēju ietekmi uz noslogojumiem), savukārt pārējie pasākumi bija vairāk netiešas atbalsta darbības. Tomēr ne visi jūras vides noslogojumi ir pienācīgi aptverti ar pieņemtajiem pasākumiem, jo tikai 53 % novērtēto programmu (sadalījumā pa raksturlielumiem un pa dalībvalstīm) šķiet piemērotas, lai vērstos pret esošajiem noslogojumiem (12. tabula un 8. attēls dokumentā SWD(2020) 61). Dalībvalstīm arī bija grūti novērtēt, kāda būs to ieviesto dažādo pasākumu ietekme uz jūras vidi. Iemesls daļēji ir tāds, ka ir sarežģīti prognozēt pat atsevišķa pasākuma laiku un visas praktiskās sekas, nemaz nerunājot par pasākumu kopuma kumulatīvajiem radītajiem ieguvumiem. Tomēr, ja pastāv tiešs cēlonis un sekas starp noslogojumu un pasākumiem, ir iespējams identificēt konkrētas attiecīgo ES rīcībpolitiku (piemēram, Komunālo notekūdeņu attīrīšanas direktīvas, Biotopu direktīvas un Putnu direktīvas, Rūpniecisko emisiju direktīvas) sekas, kas ir minētas arī kā pasākumi JSPD kontekstā. Kā liecina pašreizējie līdz šim no 17 dalībvalstīm saņemtie ziņojumi par to, kā tiek īstenoti ar JSPD saistītie pasākumi, 16 % no jaunajiem pasākumiem ir pabeigti, savukārt par 56 % tiek ziņots, ka tie tiek īstenoti. Galvenie kavēšanās iemesli ir finansējums, tehniski vai valstiski administratīvi jautājumi. Daži no vēl veicamajiem uzdevumiem otrajam īstenošanas ciklam ir šādi: i) koncentrēties uz atbilstošiem atbildes pasākumiem, lai vērstos pret tādiem galvenajiem noslogojumiem katrā (apakš)reģionā, kas liedz dalībvalstīm sasniegt labu vides stāvokli, ii) vienoties par ziņojamo pasākumu detalizācijas/kopsavilkuma līmeni un koncentrēties uz paredzamajām to sekām, kas mazinātu noslogojumus un to ietekmi, iii) labāk izvērtēt pasākumu efektivitāti un lietderīgumu vidisko mērķrādītāju un laba vides stāvokļa sasniegšanā, jo īpaši veicot integrētu modelēšanu vai sasaisti ar monitoringa programmām, un iv) uzlabot saskaņotību starp ES, reģionāliem un valsts pasākumiem un to ietvaros, ja iespējams, dalībvalstīm sadarboties, lai sasniegtu vairāk ar mazāku resursu apjomu. Galvenie noslogojumi, ko dalībvalstis no (apakš)reģionālas perspektīvas norādījušas kopējā īstenošanas stratēģijā ·Baltijas jūrā: eitrofikācija, jūras gultnes iztraucējumi, nejauša nozveja. ·Ziemeļjūrā: piegružojums, zveja (arī jūras gultnes iztraucējumi), eitrofikācija, kumulatīvā ietekme uz īpaši mobilām sugām. 9Biskajas līcis un Pireneju pussalas piekraste, Makaronēzija, Ķeltu jūra un Īrijas jūra: piegružojums, svešzemju sugas, (lokālā mērogā) zveja. ·Vidusjūrā: pārzveja, svešzemju sugas, piegružojums, kumulatīvā ietekme uz īpaši mobilām sugām. 9Citi vietējas nozīmes noslogojumi, piemēram, eitrofikācija, Adrijas jūrā un impulstroksnis Vidusjūras rietumu daļā. ·Melnajā jūrā: piesārņotāji, zemūdens troksnis, jūras gultnes iztraucējumi, pārzveja. ·Klimata pārmaiņas ir problēma visos reģionos. 5.2.1.Telpiskās aizsardzības pasākumu nozīme No aptuveni 4700 pasākumu, ko dalībvalstis paziņojušas saskaņā ar JSPD, 246 bija telpiskās aizsardzības pasākumi. To rezultātā telpa, ko apzīmē kā aizsargājamas jūras teritorijas, Eiropā kopš 2012. gada ir divkāršojusies, sasniedzot vairāk nekā 10 % tās ūdeņu platības un izpildot vispārējās saistības. Neraugoties uz to, šie pasākumi ir nevienlīdzīgi sadalīti pa reģioniem un dziļuma zonām (sk. SWD(2020) 61). JSPD ir ietverts aicinājums izveidot reprezentatīvu aizsargājamo teritoriju tīklu, lai apturētu biodaudzveidības izzušanu un palielinātu jūras vides izturētspēju, jo īpaši pret klimata pārmaiņām. Faktiskās aizsargājamās jūras teritorijās (t. i., vietās, kas tiek patiesi aizsargātas un pārvaldītas) var būtībā novērst sugu un biotopu izzušanu un stāvokļa pasliktināšanos, tajās rodas netiešā ietekme, kas palielina komerciāli izmantotu sugu biomasu, tās sekvestrē organisko un neorganisko oglekli, kas palīdz mazināt klimata pārmaiņas, palielina piekrastes aizsardzību kā svarīgu pielāgošanās rīku, palielina ekosistēmu noturību pret invazīvajām sugām vai globālo sasilšanu, notur vai atšķaida piesārņotājus, piemēram, pārmērīgu barības vielu daudzumu, sekmē ilgtspējīgas tūrisma un atpūtas darbības, kā arī ir nenovērtējams pētniecības un tehniskās inovācijas avots. Tomēr daudzas no Eiropas aizsargājamajām jūras teritorijām joprojām netiek pienācīgi pārvaldītas un nav novērtējamas saskaņotības un efektivitātes ziņā, jo trūkst atbilstošu instrumentu un datu plūsmu. ES kontekstā galvenie uzdevumi, kas jāpaveic, lai aizsargājamo jūras teritoriju tīkli kļūtu par efektīviem saglabāšanas rīkiem, ir galvenokārt šādi: i) izveidot aizsargājamo teritoriju tīklus, kuri ir ekoloģiski nozīmīgi (apakš)reģionālā līmenī, kas dažos reģionos nozīmē palielināt aizsargājamo teritoriju aptvērumu un palielināt to minimālo platību; ii) palielināt stingri aizsargāto vai lieguma zonu īpatsvaru un uzlabot izpildes panākšanas un kontroles darbības, lai novērstu “papīra parku” pastāvēšanu; iii) īstenot efektīvus pārvaldības plānus ar pielāgotiem pasākumiem un pietiekamiem resursiem katrā aizsargātajā teritorijā. Jaunā Biodaudzveidības stratēģija 2030. gadam un tās priekšlikumi aizsargāt un atjaunot jūras ekosistēmas ir ļoti liels solis šajā virzienā. 5.3.Īstenošanas racionalizācija

5.3.1.Komplicētība JSPD plašais vēriens un holistiskais skatījums acīmredzami nozīmē to, ka ir vajadzīgas plašas zināšanas, novērtējumi un ziņojumi, un gan dalībvalstis, gan Komisijas dienesti ir apņēmušies šīs vajadzības apmierināt. Pirmais īstenošanas cikls bija īpaši prasīgs pret visiem kopējā īstenošanas stratēģijā iesaistītajiem dalībniekiem, jo katrs posms tika apspriests, noteikts, paziņots un izvērtēts pirmo reizi. Lielākā daļa kopējās īstenošanas stratēģijas dalībnieku norāda, ka galvenie problēmjautājumi ir direktīvas pienācīga īstenošana, resursu (galvenokārt cilvēkresursu un laika resursu) trūkums, jūras ekosistēmu lēnā atkopšanās un politiskās gribas trūkums. Atkārtotā kavēšanās ar dalībvalstu ziņojumu iesniegšanu un saistītās pārkāpumu lietas, kas ierosinātas atbilstoši direktīvai, apliecina to, cik sarežģīti dalībvalstīm ir bijis izpildīt prasības. Lai gan var paredzēt, ka nākamajos ciklos šis process uzlabosies, jo ziņošanai tagad vajadzētu būt daudz vieglākai un saprotamākai, joprojām ir daži specifiski jautājumi, kam varētu pievērsties, lai racionalizētu īstenošanas procesu. Pirmais cikls ir apliecinājis, ka resursi, kas atvēlēti JSPD īstenošanai, neatbilst vajadzībām, lai pienācīgi īstenotu direktīvu, pat ja liela īstenošanas daļa tiek atbalstīta ar citām rīcībpolitikām. Daži veidi, kā minētos resursus varētu palielināt, ir iesaistīt konkrētus rūpniecības sektorus to ietekmes plānošanā, piesaistīt jūras telpiskās plānošanas procesu, lai nodrošinātu optimālu līdzsvaru starp zilo ekonomiku un ilgtspēju, labāk nodrošināt novērošanas sistēmas, ko koordinē, izmantojot pētniecības programmas (piemēram, programmu “Apvārsnis 2020”) un ES līmeņa izstrādes (piemēram, Copernicus), un mudināt dalībvalstis pilnvērtīgi izmantot Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fondu, lai finansētu valsts jūras stratēģiju izstrādi un īstenošanu. JSPD nenoliedzami ir komplicēts satvars, kas drīz (sākot jau no šā gada) tiks pārskatīts leģislatīvā izvērtēšanā. Pirmajā īstenošanas ciklā visiem iesaistītajiem dalībniekiem bija jāizprot saiknes starp stratēģiju dažādajiem elementiem. Tās ne vienmēr bijušas pašsaprotamas. Piemēram, dalībvalstis bieži nevarēja atšķirt laba vides stāvokļa mērķrādītājus un noteikšanu. Tās nesasaistīja savus mērķrādītājus ar saviem pasākumiem, lai tādā veidā gūtu skaidru priekšstatu par to, kā tās virzās uz laba vides stāvokļa sasniegšanu. Līdzīgi arī monitoringa programmas ne vienmēr tika sasaistītas ar mērķrādītājiem, un, tā kā tās tika izstrādātas pirms pasākumiem, arī saikne starp šīm programmām un mērķrādītājiem nebija optimāla. Līdz šim progress robežvērtību noteikšanā laba vides stāvokļa noteikšanai ir bijis lēns, un šķiet, ka vērienīgi mērķi tiek noteikti negribīgi, jo tas liegtu dalībvalstīm sasniegt labu vides stāvokli direktīvā noteiktajā termiņā. Dokumentā SWD(2020) 62 Komisija izvērtē šos transversālos jautājumus. 5.3.2.Termiņi Direktīva rada neskaidrību par ziņošanas termiņiem, jo paredz noteiktus termiņus nacionālo jūras stratēģiju dažādo daļu iesniegšanai, bet mainīgus termiņus apspriešanai, publicēšanai vai īstenošanas progresa novērtēšanai. Šī problēma ir novērsta, panākot ar dalībvalstīm vienošanos kopējā īstenošanas stratēģijā izmantot konkrētus termiņus. Arī termiņš laba vides stāvokļa sasniegšanai līdz 2020. gadam saskaņā ar 1. pantu nav konkrēti saskaņots ar ziņošanas cikliem, jo novērtējums par progresu šā mērķa sasniegšanā, pamatojoties uz datiem līdz 2020. gadam un no šā gada, tiks paziņots tikai 2024. gadā. Līdzīgi arī direktīvā noteiktais šā īstenošanas ziņojuma publicēšanas termiņš nesniedza reālistiskas iespējas pilnībā izstrādāt 2018. gadā paziņoto informāciju par jūras vides novērtējumu, laba vides stāvokļa definīcijām un vidiskajiem mērķrādītājiem vai par progresu pasākumu programmu īstenošanā. Ir arī jāņem vērā iespējamās laika nobīdes, jo konkrētu pasākumu īstenošana ne vienmēr tūlītēji noved pie jūras vides atveseļošanās. Lai gan ES jau ir saskaņojusi sešu gadu ciklu pārvaldībai un ziņošanai par ūdens un par jūras politiku, noderīga varētu būt vēl ciešāka saskaņošana ar ciklu ziņošanai par dabu — kas būtībā ir par vienu gadu vēlāks —, tādējādi palielinot novērtējumu efektivitāti. 5.3.3.Ziņojumu sniegšana Ņemot vērā direktīvas plašo darbības jomu un ziņošanas biežumu (trīs pamatziņojumi sešu gadu ciklā), ziņojumu sniegšanas prasības ir ļoti stingras. Kompetentajām iestādēm un Komisijai ir jāizpilda secīgas saistības attiecīgi iesniegt ziņojumus un veikt novērtējumus, kad tām trūkst laika vai resursu, lai pienācīgi pievērstos katram posmam un stratēģiskajām apspriedēm, pirms sākt nākamo posmu. Progresu palēnina arī ievērojams skaits dalībvalstu, kas ziņo novēloti (sk. 8. zemsvītras piezīmi un dokumentu SWD(2020) 60), attiecīgi ietekmējot Komisijas veikto novērtējumu izpildi. Tas nozīmē, ka atsauksmes dalībvalstis saņem novēloti un bieži vien pārāk vēlu, lai varētu tās ņemt vērā nākamo ziņojumu sagatavošanā. Dalībvalstis iegulda lielus resursus drukāta formāta ziņojumos attiecībā uz to procesiem un sabiedriskajām apspriešanām. Tomēr mūsdienās liela nozīme salīdzināmas un savlaicīgas informācijas apkopošanā visā ES ir elektroniskajai ziņošanai. Šis satvars balstās uz paziņoto informāciju no valstu novērtējumiem, savukārt jaunas monitoringa tehnoloģijas var sniegt iespēju gūt precīzāku priekšstatu par jūru faktisko stāvokli un progresu laba vides stāvokļa sasniegšanā. Turklāt JSPD pirmajā ciklā papīra ziņojumi un elektroniskie ziņojumi ne vienmēr bija līdzvērtīgi. Dažas dalībvalstis var izmantot reģionālo jūras konvenciju ziņojumus, tomēr to formāts nav pilnībā atbilstošs e-ziņošanas vajadzībām. Komisija un Eiropas Vides aģentūra strādā, lai uzlabotu un digitalizētu ziņošanas rīkus un lai informāciju, kas sniegta saistībā ar reģionālajām jūras konvencijām un citām ES rīcībpolitikām, vai iepriekš paziņoto informāciju varētu ērti izmantot arī ziņošanai JSPD satvarā. Neatbilstības starp to, kas tiek paziņots elektroniski, un statiskajiem papīra ziņojumiem, kuriem dažas dalībvalstis, šķiet, dod priekšroku, būtu jāizskauž, jo tās kavē vispārējo procesu. JSPD pārorientējas uz efektīvu un pārredzamu informācijas publicēšanu WISE Marine tīmekļa portālā, kurā jau tiek publicēti centralizēti infopaneļi un valsts līmenī paziņoti dati. 5.4.Lielāka politikas integrācija Kā jau minēts iedaļā par efektivitāti, JSPD integrē — bet ne konkrēti regulē — visas darbības, kas ietekmē jūras ekosistēmas (piemēram, zvejniecību, kuģniecību, atkrastes naftas un gāzes ieguvi, atjaunojamās enerģijas). Nav pārsteidzoši, ka aptuveni 75 % JSPD pasākumu izriet no citiem tiesiskajiem regulējumiem. Tāpēc, lai sasniegtu JSPD mērķus gan valsts, gan ES līmenī, būtiska ir racionalizācija un saskaņošana ar citām nozaru rīcībpolitikām. Zilās izaugsmes stratēģija, lai gan balstīta uz tādu pašu ilgtspējas pamatprincipu kā JSPD, ja to neīsteno ilgtspējīgi, zināmā mērā var būt pretrunā JSPD pasākumiem laba vides stāvokļa sasniegšanai, jo īpaši ņemot vērā jūras darbību, piemēram, atkrastes enerģijas ieguves un akvakultūras, potenciālo izplešanos. Lai nodrošinātu, ka tradicionālo saimniecisko darbību izplešanās vai jaunu saimniecisko darbību izvēršana nerada papildu slodzes jūras videi, ES un tās dalībvalstīm, ņemot vērā zinātnes atziņas, ir jāizveido stingrākas saiknes starp JSPD un rīcībpolitikām, kas regulē jūras darbības, piemēram, Jūras telpiskās plānošanas direktīvu, kopējo zivsaimniecības politiku, ar enerģētiku saistītām iniciatīvām , jūras transporta politiku vai jebkurām citām darbībām (piemēram, akvakultūru, atsāļošanu, atkritumu apsaimniekošanu). Šīm darbībām ir svarīga nozīme mūsu sabiedrības un ekonomikas pārveidošanā par ilgtspējīgu sistēmu un Eiropas pārveidošanā par bezoglekļa pasaules daļu, kas noteikts par mērķi Eiropas zaļajā kursā. Lai izbeigtu atkarību no fosilā kurināmā, ir vajadzīgi atkrastes vējparki. Ilgtspējīga akvakultūra garantē nodrošinātību ar pārtiku un ilgtspējīgu uzturu, vienlaikus ļaujot izvairīties no zemes izmantošanas radītā noslogojuma pieaugšanas. To panākt palīdzēs gaidāmā atkrastes vēja stratēģija un pārskatītās Stratēģiskās vadlīnijas ilgtspējīgai ES akvakultūrai, kuras abas plānots pieņemt 2020. gadā, un tajās būtu jāiekļauj visi attiecīgie vidiskie apsvērumi. Šāda izvēršana nedrīkst notikt uz jūras ekosistēmu izturētspējas pasliktināšanās rēķina, jo tas nelabvēlīgi ietekmētu vispārējo planētas klimatnoturību. JSPD kopējās īstenošanas stratēģijas dalībnieki identificēja vajadzību ciešāk sadarboties grupās un sektoros, lai laba vides stāvokļa sasniegšanas nolūkā risinātu transversālus jautājumus, piemēram, par saikni starp darbībām, noslogojumu un stāvokli un par klimata pārmaiņām. 2017. gada lēmumā ir norādīts, kā jūras novērtējumi būtu jāsasaista ar standartiem un procesiem, ko paredz citi ES tiesību akti. Visas dalībvalstis lielāko daļu savu monitoringa programmu un pasākumu programmu sasaistīja ar citiem tiesību aktiem, pārsvarā vides jomā (proti, Ūdens pamatdirektīvu, Biotopu direktīvu un Putnu direktīvu). Tomēr Komisijas novērtējumi un zinātniskā analīze liecina, ka rīcībpolitiku integrācija vēl nav veikta darbības līmenī (piemēram, datu integrācija, monitoringa plānošana, novērtējumu noteikšana), un ir jāpieliek lielākas pūles, lai izmantotu sinerģiju, saskaņotu procesus un galu galā ietaupītu resursus. Šā ziņojuma 3. iedaļā ir norādīti iespējamie temati, ko varētu labāk sasaistīt vai koordinēt starp ES rīcībpolitikām. Īpaši svarīgs jautājums ir saikne starp JSPD un klimata politiku. Okeāni ir svarīgs klimata sistēmas komponents, kas uzglabā antropogēno CO2 un daudz lielāku siltuma daudzumu nekā atmosfēra; tie darbojas kā nozīmīgi oglekļa dioksīda piesaistītāji un regulē siltuma kustību ap Zemi. Tāpēc okeāniem ir ārkārtīgi liela ietekme uz pasaules klimatu, un otrādi. Saskaņā ar nesen publicēto Klimata pārmaiņu starpvaldību padomes (IPCC) ziņojumu par okeānu un kriosfēru mainīgā klimatā i) kopš 1993. gada okeāna sasilšanas ātrums ir vairāk nekā divkāršojies un jau ietekmē visu vertikālo ūdens slāni; ii) kopš 1980. gadiem okeāns ir piesaistījis 20–30 % no kopējām antropogēnā CO2 emisijām, izraisot okeāna paskābināšanās turpināšanos; iii) okeāns zaudē skābekli, un mazskābekļa zonas ir paplašinājušās; iv) kopš 1982. gada jūras karstuma viļņu biežums ir divkāršojies, un tie ir kļuvuši ilgāki un intensīvāki. Šīm okeanogrāfiskajām pārmaiņām var būt drastiska ietekme uz jūras biodaudzveidību un ekosistēmu izturētspēju. Visām jūras ekosistēmām, kas novērtētas IPCC ziņojumā, ir palielināts risks, ka klimata tendences varētu tās ietekmēt. Saikne starp JSPD un klimata pārmaiņām gan monitoringa, gan rīcībpolitikas izstrādes līmenī nav pašsaprotama, kaut arī tā ir būtiska. Dalībvalstis ir uzsvērušas klimata pārmaiņu un okeānu paskābināšanās radīto ietekmi kā svarīgus pārrobežu jautājumus, kas tiek tieši vai netieši risināti ar JSPD monitoringa programmu starpniecību. Tomēr tādi būtiski problēmjautājumi kā okeānu paskābināšanās monitorings Eiropas jūrās un jūras karstuma viļņu ietekme uz jūras biodaudzveidību nav pietiekami iedibināti. 5.5.Reģionālās sadarbības sekmēšana Reģionālā sadarbība kopš JSPD pieņemšanas ir uzlabojusies, tomēr, lai sasniegtu jūras stratēģiju pilnīgu reģionālu saskaņotību, ir jāsadarbojas plašāk (sk. SWD(2020) 60). Attiecībā uz trīs galvenajiem posmiem direktīvas īstenošanā: a) Komisija ieteica dalībvalstīm to jūras ūdeņu stāvokļa novērtēšanai izmantot vairāk standartu, kas izriet no ES tiesību aktiem vai kopējiem reģionālajiem rādītājiem; b) ES monitoringa programmu reģionālā saskaņotība tika uzskatīta par viduvēju līdz augstu, izņemot Vidusjūru, attiecībā uz kuru tā bija zemāka; c) pasākumu programmu vispārējā saskaņotība bija viduvēja visos reģionos un augsta Melnajā jūrā. Tas nozīmē, ka centieni samazināt galvenās slodzes, kas ietekmē katru (apakš)reģionu, būtu jākoordinē labāk. Provizoriskā analīze par 2018. gadā paziņoto informāciju liecina, ka otrajā ciklā joprojām pastāv lielas neatbilstības starp blakus esošām dalībvalstīm to elementu ziņā, kas tiek izmantoti, lai novērtētu jūras ekosistēmu stāvokli. Dalībvalstis varētu plašāk izmantot reģionālo jūras konvenciju pienesumus, ja tie ir saderīgi ar JSPD prasībām. Minētās konvencijas integrē (trešo) kaimiņvalstu darbības un palīdz attīstīt spējas. Tomēr gadījumos, kad reģionālās jūras konvencijas nevar aptvert JSPD vajadzības, dalībvalstīm būtu jāizstrādā savas stratēģijas pārrobežu un reģionālai koordinācijai saskaņā ar direktīvu. Galīgais mērķis ir panākt, lai ES virzās uz efektīvāku, saskaņotāku un rentablāku jūras vides aizsardzību. Būtu jānosaka reģionālās robežvērtības saskaņā ar Komisijas 2017. gada lēmumu.