PIELIKUMS

KOMISIJAS PAZIŅOJUMA PROJEKTS

Komisijas paziņojums: Pamatnostādnes vertikālo ierobežojumu jomā

SATURS

1. Ievads 15

1.1. Pamatnostādņu mērķis un struktūra 15

1.2. 101. panta piemērojamība vertikālajiem nolīgumiem 16

2. Vertikālo nolīgumu ietekme 17

2.1. Pozitīvā ietekme 17

2.2. Negatīvā ietekme 19

3. Vertikālie nolīgumi, uz kuriem 101. panta 1. punkts parasti neattiecas 20

3.1. Ietekmes uz tirdzniecību neesība, maznozīmīgi nolīgumi un MVU 20

3.2. Aģenta nolīgumi 21

3.2.1. Aģenta nolīgumu definīcija 21

3.2.2. 101. panta 1. punkta piemērošana aģenta nolīgumiem 25

3.2.3. Aģenta nolīgumi un tiešsaistes platformu ekonomika 26

3.3. Apakšuzņēmuma nolīgumi 26

4. VNGAR tvērums 27

4.1. VNGAR noteiktā likumīguma prezumpcija 27

4.2. Vertikālā nolīguma definīcija 27

4.2.1. Vienpusēja rīcība neietilpst VNGAR tvērumā 28

4.2.2. Uzņēmumi, kas darbojas dažādos ražošanas vai izplatīšanas ķēdes posmos 28

4.2.3. Nolīgumi attiecas uz preču vai pakalpojumu pirkšanu, pārdošanu vai tālākpārdošanu 29

4.3. Vertikālie nolīgumi tiešsaistes platformu ekonomikas jomā 29

4.4. VNGAR piemērošanas robežas 30

4.4.1. Mazumtirgotāju apvienības 30

4.4.2. Vertikālie nolīgumi, kuros iekļauti noteikumi par intelektuālā īpašuma tiesībām (IĪT) 31

4.4.3. Konkurentu vertikālie nolīgumi 33

4.5. Saikne ar citām grupu atbrīvojuma regulām 35

4.6. Galvenie izplatīšanas sistēmu veidi 36

4.6.1. Ekskluzīvas izplatīšanas sistēmas 37

4.6.2. Selektīvas izplatīšanas sistēmas 42

4.6.3. Franšīzes 46

5. Tirgus definīcija un tirgus daļas aprēķināšana 48

5.1. Paziņojums par tirgus definīciju 48

5.2. Tirgus daļu aprēķināšana VNGAR vajadzībām 48

5.3. Tirgus daļu aprēķināšana VNGAR vajadzībām 49

6. VNGAR piemērošana 49

6.1. VNGAR noteiktie smagie ierobežojumi 49

6.1.1. Tālākpārdošanas cenu uzturēšana 51

6.1.2. VNGAR 4. panta b) līdz d) punktā noteiktie smagie ierobežojumi 55

6.1.3. Rezerves daļu pārdošanas ierobežojumi 63

6.2. No VNGAR izslēgtie ierobežojumi 63

6.2.1. Nekonkurēšanas saistības, kuru ilgums pārsniedz piecus gadus 63

6.2.2. Pēctermiņa nekonkurēšanas saistības 64

6.2.3. Selektīvās izplatīšanas sistēmas dalībniekiem uzliktās nekonkurēšanas saistības 64

6.2.4. Paritātes saistības 64

7. Atsaukšana un nepiemērošana 64

7.1. VNGAR piemērošanas atsaukšana (Regulas (EK) Nr. 1/2003 29. pants) 64

7.2. Regula, ar ko nosaka, ka VNGAR nav piemērojama (VNGAR 6. pants) 67

8. Pieeja konkrētu gadījumu izskatīšanai 67

8.1. Analīzes sistēma 67

8.1.1. Faktori, ko ņem vērā novērtējumā saskaņā ar 101. panta 1. punktu 68

8.1.2. Faktori, ko ņem vērā novērtējumā saskaņā ar 101. panta 3. punktu 70

8.2. Konkrētu vertikālo ierobežojumu analīze 71

8.2.1. Viena zīmola izplatīšana 71

8.2.2. Ekskluzīva piegāde 75

8.2.3. Ierobežojumi tiešsaistes tirdzniecības vietu izmantošanā 77

8.2.4. Cenu salīdzināšanas rīku izmantošanas ierobežojumi 79

8.2.5. Paritātes saistības 81

8.2.6. Sākotnējie piekļuves maksājumi 84

8.2.7. Produktu kategoriju pārvaldības nolīgumi 85

8.2.8. Sasaistīšana 86

1. IEVADS

1.1. Pamatnostādņu mērķis un struktūra

1. Šajās pamatnostādnēs ir noteikti principi vertikālo nolīgumu un saskaņotu darbību novērtēšanai saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. pantu (turpmāk “101. pants”) ( 1 ) un Komisijas 2022. gada [X] Regulu (ES) [X]/2022 par Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. panta 3. punkta piemērošanu vertikālo nolīgumu un saskaņotu darbību kategorijām (dēvēta par vertikālo nolīgumu grupu atbrīvojuma regulu, turpmāk “VNGAR”) ( 2 ) . Pārskatāmības labad šajās pamatnostādnēs termins “nolīgums” ietver arī saskaņotās darbības, ja vien nav noteikts citādi.

2. Ar šīm pamatnostādnēm Komisijas mērķis ir palīdzēt uzņēmumiem veikt vertikālo nolīgumu pašnovērtējumu saskaņā ar ES konkurences noteikumiem. Katrs nolīgums ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētos faktus ( 3 ) . Tas nozīmē, ka šīs pamatnostādnes nevar piemērot šablonveidīgi. Turklāt tās neskar Vispārējās tiesas un Eiropas Savienības Tiesas (turpmāk “EST”) judikatūru.

3. Vertikālie nolīgumi var tikt noslēgti gan par starppatēriņa, gan galapatēriņa precēm un pakalpojumiem. Ja vien nav norādīts citādi, šīs pamatnostādnes attiecas uz visiem preču un pakalpojumu veidiem un uz visiem tirdzniecības līmeņiem.

4. Pamatnostādnes ir strukturētas šādi: — šajā 1. iedaļā sniegts ievads ar skaidrojumiem, kāpēc un ar kādu tvērumu Komisija sagatavojusi norādījumus par vertikālajiem nolīgumiem. Ievadiedaļas turpinājumā iezīmēts konteksts, kādā vertikālajiem nolīgumiem ir piemērojams 101. pants, — 2. iedaļā sniegts pārskats par vertikālo nolīgumu pozitīvo un negatīvo ietekmi. Visa VNGAR, šīs pamatnostādnes un Komisijas pieeja konkrētu lietu izskatīšanā balstās uz šīs divējādās ietekmes ievērošanu, — 3. iedaļā skatīti vertikālie nolīgumi, uz kuriem 101. panta 1. punkts principā neattiecas. Lai gan VNGAR šiem nolīgumiem nav piemērojama, ir lietderīgi sniegt norādījumus par nosacījumiem, kuru izpildes gadījumā 101. panta 1. punkts uz vertikālajiem nolīgumiem neattiecas, — 4. iedaļā sniegti sīkāki norādījumi par VNGAR tvērumu. Tajā sniegti skaidrojumi par VNGAR noteikto likumīguma prezumpciju un vertikālo nolīgumu definīciju. Šajā iedaļā arī konkrētāk skatīti vertikālie nolīgumi attiecībā uz tiešsaistes platformu ekonomiku, kas ieņem arvien lielāku nozīmi preču un pakalpojumu izplatīšanā un kurā uzņēmumu vertikālos nolīgumus var būt grūti kategorizēt, izmantojot jēdzienus, kas tradicionāli izmantoti vertikālo nolīgumu jomā. Tāpat skaidrotas arī VNGAR piemērošanas jomas robežas, kas noteiktas regulas 2. panta 2. līdz 4. punktā, un precizēta 2. panta 8. punktā minētā saikne ar citām grupu atbrīvojuma regulām. Visbeidzot, tajā aprakstīti galvenie izplatīšanas sistēmu veidi. Šis apraksts ir noderīgs vairāku VNGAR noteikumu interpretēšanai, īpaši attiecībā uz regulas 4. panta b) punktā uzskaitītajiem smagajiem ierobežojumiem, — 5. iedaļā ir skatīta konkrētā tirgus definīcija un vertikālā nolīguma pušu tirgus daļu aprēķināšana. Šī iedaļa palīdz novērtēt, vai nav pārsniegti VNGAR 3. pantā paredzētie tirgus daļas robežlielumi, pēc kuriem nosaka VNGAR piemērojamību, — 6. iedaļā skatīti VNGAR 4. pantā noteiktie smagie ierobežojumi un 5. pantā noteiktie izslēgtie ierobežojumi un sniegts skaidrojums par to, ko nozīmē kāda ierobežojuma atzīšana par attiecīgi smago vai izslēgto ierobežojumu, — 7. iedaļā ir sniegtas norādes par VNGAR atbrīvojuma piemērošanas atsaukšanu saskaņā ar 29. pantu Padomes 2002. gada 16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (turpmāk “Regula (EK) Nr. 1/2003”) (4), un regulām, ar kurām saskaņā ar VNGAR 6. pantu nosaka, ka VNGAR nav piemērojama, — 8. iedaļā aprakstīta Komisijas pieeja konkrētu lietu izskatīšanai. Ir paskaidrots, kā nolīgumi, uz kuriem VNGAR neattiecas, tiek novērtēti saskaņā ar 101. panta 1. un 3. punktu, un sniegti norādījumi par konkrētiem vertikālajiem nolīgumiem (neizsmeļošs saraksts).

1.2. 101. panta piemērojamība vertikālajiem nolīgumiem

5. 101. panta mērķis ir nodrošināt, ka uzņēmumi neizmanto horizontālus vai vertikālus nolīgumus ( 5 ) , lai nepieļautu, ierobežotu vai izkropļotu tirgus konkurenci, galu galā kaitējot patērētājiem. 101. pantam ir arī plašāks mērķis – panākt integrētu iekšējo tirgu ( 6 ) , kas veicina konkurenci Eiropas Savienībā. Uzņēmumi nedrīkst izmantot vertikālos nolīgumus, lai no jauna radītu šķēršļus dalībvalstu starpā tur, kur valsts līmeņa šķēršļi jau ir sekmīgi likvidēti.

6. 101. pants ir piemērojams tādiem vertikālajiem nolīgumiem un vertikālajos nolīgumos iekļautiem ierobežojumiem, kas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un kas nepieļauj, ierobežo vai izkropļo konkurenci ( 7 ) . 101. pants nosaka tiesisko regulējumu vertikālo ierobežojumu novērtēšanai ( 8 ) , ņemot vērā gan negatīvo, gan pozitīvo ietekmi uz konkurenci. Ar 101. panta 1. punktu ir aizliegti nolīgumi, kas ievērojami ierobežo vai izkropļo konkurenci, savukārt ar 101. panta 3. punktu ir paredzēts atbrīvojums tādiem 101. panta 1. punkta tvērumā ietilpstošiem nolīgumiem, kuri nodrošina pietiekamu labumu, kas atsver negatīvo ietekmi uz konkurenci ( 9 )

7. Vertikālo nolīgumu novērtēšanā nav obligātas soļu secības, taču parasti tā ietver šādus soļus: a) vispirms attiecīgajiem uzņēmumiem ir jānosaka piegādātāja un pircēja tirgus daļas tirgos, kuros tie attiecīgi pārdod un pērk līguma preces vai pakalpojumus; b) ja ne piegādātāja, ne pircēja konkrētā tirgus daļa nepārsniedz 30 % robežlielumu, uz vertikālo nolīgumu attiecas VNGAR paredzētā likumības prezumpcija, tomēr ar nosacījumu, ka vertikālajā nolīgumā nav neviena smagā ierobežojuma un neviena izslēgtā ierobežojuma, ko nevarētu nodalīt no šā nolīguma; c) ja piegādātāja un/vai pircēja konkrētā tirgus daļa pārsniedz 30 % robežlielumu, jānovērtē, vai uz vertikālo nolīgumu attiecas 101. panta 1. punkts; d) ja uz vertikālo nolīgumu attiecas 101. panta 1. punkts, jāpārbauda, vai ir izpildīti nosacījumi individuāla atbrīvojuma piešķiršanai saskaņā ar 101. panta 3. punktu.

2. VERTIKĀLO NOLĪGUMU IETEKME

8. Vertikālo ierobežojumu novērtēšanā saskaņā ar 101. pantu un VNGAR piemērošanā jāņem vērā visi attiecīgie konkurences parametri, tādi kā cenas, izlaide produktu daudzuma, kvalitātes un daudzveidības ziņā un inovācija. Jāņem vērā arī tas, ka vertikālie nolīgumi starp uzņēmumiem, kas darbojas dažādos ražošanas vai izplatīšanas ķēdes posmos, parasti rada mazāku kaitējumu nekā horizontālie nolīgumi starp konkurentiem, kas piegādā savstarpēji aizstājamas preces vai pakalpojumus. Principā tas izriet no vertikālā nolīguma pušu darbības savstarpēji papildinošā rakstura – parasti viena uzņēmuma konkurenci veicinošās darbības dod labumu nolīguma otrai pusei un galu galā arī patērētājiem. Pretstatā horizontālo nolīgumu loģikai vertikālo nolīgumu pusēm parasti ir stimuls vienoties par zemākām cenām un kvalitatīvākiem pakalpojumiem, kas nāk par labu arī patērētājiem. Tā kā vertikālā nolīguma pušu darbības, kas attiecas uz preču vai pakalpojumu laišanu tirgū, ir savstarpēji papildinošas, vertikālie ierobežojumi var radīt ievērojamu efektivitātes pieaugumu, piemēram, pateicoties ražošanas vai izplatīšanas procesu vai pakalpojumu optimizēšanai.

9. Tomēr uzņēmumi, kuriem ir tirgus vara, var mēģināt izmantot vertikālos ierobežojumus konkurenci ierobežojošos nolūkos, tādējādi galu galā kaitējot patērētājiem. Tirgus vara ir spēja ievērojamu laiku uzturēt cenas virs konkurences līmeņa vai arī izlaidi (produktu daudzuma, kvalitātes un daudzveidības ziņā) vai inovāciju zem konkurences līmeņa. Parasti tirgus varas pakāpe, kas ir vajadzīga, lai konstatētu 101. panta 1. punkta pārkāpumu, ir mazāka par tirgus varas pakāpi, kas ir vajadzīga, lai konstatētu dominējošu stāvokli saskaņā ar 102. pantu. Ņemot vērā vertikālā nolīguma pušu darbības savstarpēji papildinošo raksturu, situācijās, kad uzņēmums izmanto savu tirgus varu augšupējā vai lejupējā tirgū, parasti mazinās otras nolīguma puses pieprasījums pēc līguma precēm vai pakalpojumiem. Tāpēc uzņēmumiem, kas noslēguši vertikālo nolīgumu, parasti ir stimuls nepieļaut, ka otra nolīguma puse izmanto savu tirgus varu.

2.1. Pozitīvā ietekme

10. Vertikālie nolīgumi var radīt tādu pozitīvo ietekmi kā cenu pazemināšanās, ārpuscenu konkurences veicināšana vai pakalpojumu kvalitātes uzlabošanās. Piegādātāja un pircēja kā savstarpēji nesaistītu pušu darījumi, kuros tiek noteikta tikai darījuma cena un daudzums, bieži var novest pie neoptimāla investīciju un pārdošanas līmeņa, jo netiek ņemta vērā ārējā ietekme, kuru rada piegādātāja un tā izplatītāju darbības savstarpēji papildinošais raksturs. Minētā ārējā ietekme var būt divu veidu: vertikālā un horizontālā.

11. Vertikālā ārējā ietekme rodas, kad dažādos piegādes un izplatīšanas ķēdes posmos pieņemtie lēmumi un veiktās darbības nosaka tādus preču vai pakalpojumu pārdošanas aspektus (piemēram, cenu, kvalitāti, saistītos pakalpojumus vai mārketingu), kas ietekmē ne tikai lēmumus pieņēmušo uzņēmumu, bet arī citus uzņēmumus citos piegādes un izplatīšanas ķēdes posmos. Piemēram, izplatītājs var nebūt vienīgais ieguvējs no noieta palielināšanas pasākumiem – ieguvējs var būt arī piegādātājs. Konkrēti, ja piegādātāja vairumtirdzniecības cena pārsniedz ražošanas robežizmaksas, tas gūst peļņu no katras papildu vienības, ko izplatītājs pārdod, pazeminot tālākpārdošanas cenu vai aktivizējot pārdošanas pasākumus. Tādējādi piegādātājs var gūt labumu no pozitīvas ārējās ietekmes, kuru rada izplatītāja darbības. No otras puses, var būt arī situācijas, kad izplatītājs no piegādātāja viedokļa piemēro pārāk augstas cenas ( 10 ) un/vai pārāk neaktīvi veic pārdošanas pasākumus.

12. Horizontālā ārējā ietekme var rasties starp vienādu preču vai pakalpojumu izplatītājiem, ja izplatītājs nespēj pilnībā gūt labumu no saviem pārdošanas pasākumiem. Piemēram, viena izplatītāja sniegtie pirmspārdošanas pakalpojumi, kas sekmē pieprasījumu, tādi kā personalizētas konsultācijas par konkrētām precēm vai pakalpojumiem, var palielināt konkurējošo izplatītāju noietu un tādējādi šiem izplatītājiem radīt stimulu parazitēt uz citu izplatītāju pakalpojumiem, kas rada lielas izmaksas. Gadījumā, ja izplatīšana notiek visos kanālos (tiešsaistē un bezsaistē), parazītisms var notikt abos virzienos ( 11 ) . Pirmajā scenārijā klienti dodas uz fizisku veikalu, lai izmēģinātu preces vai pakalpojumus vai iegūtu citu noderīgu informāciju, uz kuras pamata viņi pieņem pirkuma lēmumu, bet pēc tam pasūta produktu internetā no cita izplatītāja. Otrajā scenārijā klienti pirms pirkuma ievāc informāciju interneta veikalā (sortimenta ievirze, specifikācijas, vērtējums) un tad dodas uz fizisko veikalu, kur uz šīs informācijas pamata izmēģina konkrētās preces vai pakalpojumus un galu galā veic pirkumu. Ja šāds parazītisms ir iespējams un ja izplatītājs, kas sniedz pirmspārdošanas pakalpojumus, nespēj pilnībā gūt labumu no tiem, rezultātā šie pakalpojumi var tikt sniegti neoptimālā apjomā vai kvalitātē.

13. Šādas ārējās ietekmes dēļ piegādātājiem ir stimuls kontrolēt noteiktus izplatītāju darbības aspektus. Tādējādi vertikālie nolīgumi piegādātājiem var dot iespēju internalizēt minēto ārējo ietekmi, palielināt kopējo peļņu vertikālajā piegādes un izplatīšanas ķēdē un noteiktos apstākļos palielināt patērētāju labklājību.

14. Šajās pamatnostādnēs ir mēģināts sniegt vispusīgu pārskatu par dažādajiem vertikālo ierobežojumu attaisnojumiem, tomēr tās nepretendē uz pilnīgu un izsmeļošu pārskatu. Vertikālo ierobežojumu piemērošana var būt attaisnojama šādu iemeslu dēļ: a) vertikālās ārējās ietekmes vai dubultā uzcenojuma problēma: to, ka izplatītājs nosaka pārāk augstu cenu, neņemot vērā savu lēmumu ietekmi uz piegādātāju, var novērst tādējādi, ka piegādātājs nosaka izplatītājam maksimālo tālākpārdošanas cenu. Lai izplatītāju mudinātu izvērst pārdošanas pasākumus, piegādātājs var, piemēram, izmantot selektīvo vai ekskluzīvo izplatīšanu; b) parazītisma problēma: parazītisms pircēju starpā var notikt gan vairumtirdzniecības, gan mazumtirdzniecības līmenī, īpaši, ja piegādātājam nav iespējas visiem pircējiem izvirzīt tirdzniecības veicināšanas pasākumu vai pakalpojumu sniegšanas prasības. Tomēr šāds parazītisms pircēju starpā ir iespējams tikai attiecībā uz pirmspārdošanas pakalpojumiem un citiem veicināšanas pasākumiem, bet ne attiecībā uz pēcpārdošanas pakalpojumiem, par kuriem izplatītājs var individuāli iekasēt maksu no klientiem. Pirmspārdošanas pasākumi, attiecībā uz kuriem var notikt parazītisms, var būt apjomīgi, piemēram, ja attiecīgās preces vai pakalpojumi ir salīdzinoši jauni, tehniski sarežģīti vai ar augstu vērtību vai ja preču vai pakalpojumu pieprasījuma būtisks noteicējs ir to reputācija. Parazītismu piegādātāju starpā var palīdzēt novērst nekonkurēšanas saistības; c) jaunu tirgu atvēršana vai ieiešana tajos: ja piegādātājs vēlas ieiet jaunā ģeogrāfiskajā tirgū, piemēram, eksportējot uz citu valsti, tā izplatītājam var nākties veikt konkrētas vienreizējas investīcijas, lai nostiprinātu zīmolu attiecīgajā tirgū. Lai vietējo izplatītāju pārliecinātu veikt investīcijas, var būt vajadzīgs nodrošināt teritoriālo aizsardzību, kas izplatītājam ļautu atpelnīt šīs investīcijas. Tāpēc var būt attaisnojami ierobežot citos ģeogrāfiskajos tirgos darbojošos izplatītāju pārdošanu jaunajā tirgū (skatīt arī šo pamatnostādņu 167. punktu). Šis ir īpašs b) apakšpunktā minētās parazītisma problēmas gadījums; d) sertificēšanas parazītisms: dažās nozarēs konkrēti izplatītāji ir pazīstami ar to, ka tie pārdod vienīgi kvalitatīvas preces vai attiecīgi sniedz vienīgi kvalitatīvus pakalpojumus (angliski premium distributors). Tādā gadījumā var būt ļoti svarīgi pārdošanai izmantot tieši šos izplatītājus, jo īpaši, lai sekmīgi ieviestu jaunu produktu. Ja piegādātājam neizdodas pārdot savu produktu vienīgi ar šo izplatītāju starpniecību, tas riskē ar statusa zaudēšanu. Tāpēc var būt attaisnojami izmantot ekskluzīvo vai selektīvo izplatīšanu; e) investīciju aizturēšanas problēma: reizēm piegādātājam vai pircējam ir jāveic investīcijas attiecībā uz konkrētu klientu, tādas kā investīcijas konkrētā aprīkojumā vai apmācībā. Piemēram, sastāvdaļu ražotājam var nākties izgatavot jaunas iekārtas un instrumentus, lai apmierinātu atsevišķa klienta konkrētās prasības. Ja par šādām investīcijām attiecībā uz konkrētu klientu nevar noslēgt tiešu līgumu vai šāds līgums nenosedz visas investīcijas, attiecīgais uzņēmums var neuzņemties investēt optimālā līmenī no piegādātāja viedokļa un piegādātāja izraudzītais pircējs var veikt neoptimāla līmeņa investīcijas. Vertikālie nolīgumi var palīdzēt atrisināt vai mazināt šo investīciju uzņemšanās problēmu; f) konkrētā investīciju aizturēšanas problēma, kas var rasties būtiskas zinātības nodošanas gadījumā: ja zinātība ir nodota, to vairs nevar paņemt atpakaļ, taču zinātības nodrošinātājs, visticamāk, nevēlēsies, ka to izmanto tā konkurenti vai ka tā tiek izmantota šo konkurentu labā. Ja zinātība nav bijusi pieejama pircējam un tā ir būtiska un obligāti vajadzīga nolīguma īstenošanai, tās nodošanā var būt attaisnojami piemērot nekonkurēšanas saistības, uz kurām šādos gadījumos 101. panta 1. punkts parasti neattiektos; g) apjomradīti ietaupījumi izplatīšanā: lai gūtu apjomradītus ietaupījumus un tādējādi pazeminātu savu preču vai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas, ražotājs var vēlēties, lai ar preču vai pakalpojumu tālākpārdošanu nodarbojas ierobežots skaits izplatītāju. Tālab tas var izmantot ekskluzīvo izplatīšanu, daudzuma noteikšanu minimālā iepirkuma prasības veidā, selektīvo izplatīšanu, kas ietver šādu prasību, vai ekskluzīvo iepirkšanu; h) viendabīgums un kvalitātes standartizācija: vertikāls ierobežojums, kas izplatītājiem liek ievērot zināmu viendabīgumu un kvalitātes standartus, var palīdzēt izveidot zīmola tēlu, tādējādi padarot preces vai pakalpojumus pievilcīgākus galapatērētājam un līdz ar to palielinot noietu. Tas ir aktuāli, piemēram, selektīvās izplatīšanas un franšīzes gadījumā; i) kapitāla tirgus nepilnības: kapitāla nodrošinātāji, piemēram, bankas un kapitāla vērtspapīru tirgi, var piedāvāt kapitālu ar nosacījumiem, kas nav optimāli, ja tiem ir nepilnīga informācija par aizņēmēju maksātspēju vai nav pieejams pietiekams nodrošinājums aizdevuma piešķiršanai. Pircējam vai piegādātājam var būt pieejama labāka informācija un iespēja ar ekskluzīvu attiecību palīdzību sagādāt papildu nodrošinājumu savām investīcijām. Ja piegādātājs piešķir aizdevumu pircējam, pircējam var tikt noteiktas nekonkurēšanas saistības vai daudzuma prasības. Ja pircējs piešķir aizdevumu piegādātājam, piegādātājam var tikt noteiktas ekskluzīvas piegādes saistības vai daudzuma prasības.

15. Iepriekšējā punktā uzskaitītās deviņas situācijas rāda, ka vertikālie nolīgumi principā var palīdzēt panākt efektivitātes pieaugumu un attīstīt jaunus tirgus, un šie ieguvumi var atsvērt iespējamo negatīvo ietekmi. Argumentācija par labu vertikālajiem ierobežojumiem parasti ir spēcīgāka gadījumos, kad šie ierobežojumi palīdz ieviest jaunas un sarežģītas preces vai pakalpojumus vai aizsargāt investīcijas, kas nepieciešamas konkrētajās komercattiecībās. Reizēm vertikālais ierobežojums ir vajadzīgs tik ilgi, kamēr piegādātājs pārdod savas preces vai pakalpojumus pircējam (skatīt jo īpaši iepriekšējā punkta a), b), f), g) un h) apakšpunktā aprakstītos gadījumus).

16. Vertikālie ierobežojumi ir lielā mērā savstarpēji aizstājami. Tas nozīmē, ka vienu efektivitātes trūkuma problēmu var atrisināt ar dažādu vertikālo ierobežojumu palīdzību. Piemēram, apjomradītus ietaupījumus izplatīšanā var panākt, izmantojot ekskluzīvo izplatīšanu, selektīvo izplatīšanu, daudzuma prasības vai ekskluzīvo iepirkšanu. Tomēr negatīvā ietekme uz konkurenci dažādiem vertikālajiem ierobežojumiem var būt atšķirīga, un tam ir nozīme, saskaņā ar 101. panta 3. punktu vērtējot, vai ierobežojumi ir obligāti vajadzīgi.

2.2. Negatīvā ietekme

17. Vertikālo ierobežojumu iespējamā negatīvā ietekme uz tirgu, ko ES konkurences tiesības cenšas novērst, ir jo īpaši šāda: a) konkurenci ierobežojoša tirgus piekļuves bloķēšana citiem piegādātājiem vai citiem pircējiem, palielinot šķēršļus ieiešanai tirgū vai darbības paplašināšanai tajā; b) konkurences vājināšanās starp piegādātāju un tā konkurentiem un/vai aizliegtas (tiešas vai tieši neformulētas) vienošanās (12) iespējas veicināšana šo piegādātāju vidū, ko bieži dēvē par zīmolu savstarpējās konkurences mazināšanos; c) konkurences vājināšanās starp pircēju un tā konkurentiem vai aizliegtas (tiešas vai tieši neformulētas) vienošanās iespējas veicināšana šo pircēju vidū. Tomēr zīmola iekšējās konkurences (t. i., konkurences starp viena piegādātāja preču vai pakalpojumu izplatītājiem) mazināšanās pati par sevi, visticamāk, neradīs negatīvu ietekmi uz patērētājiem, ja ir spēcīga zīmolu savstarpējā konkurence (t. i., konkurence starp dažādu piegādātāju preču vai pakalpojumu izplatītājiem); d) šķēršļu likšana tirgus integrācijai, tai skaitā jo īpaši patērētāju izvēles iespēju ierobežošana attiecībā uz preču vai pakalpojumu pirkšanu jebkurā dalībvalstī.

18. Tirgus piekļuves bloķēšana, konkurences vājināšanās un aizliegtas vienošanās piegādātāju līmenī var kaitēt patērētājiem īpaši tādējādi, ka paaugstinās preču vai pakalpojumu vairumtirdzniecības cenas (kā rezultātā var attiecīgi paaugstināties mazumtirdzniecības cenas), sašaurinās preču vai pakalpojumu izvēles iespējas, samazinās to kvalitāte vai samazinās piegādātāju inovācija. Tirgus piekļuves bloķēšana, konkurences vājināšanās un aizliegtas vienošanās izplatītāju līmenī var kaitēt patērētājiem īpaši tādējādi, ka paaugstinās preču vai pakalpojumu mazumtirdzniecības cenas, sašaurinās cenu un pakalpojumu kombināciju un izplatīšanas modeļu izvēles iespējas, mazinās mazumtirdzniecības pakalpojumu pieejamība un kvalitāte un samazinās izplatītāju inovācija.

19. Tirgū, kurā individuāli mazumtirgotāji izplata tikai viena piegādātāja zīmola(-u) produktus, konkrēta zīmola produktu izplatītāju savstarpējās konkurences mazināšanās radīs zīmola iekšējās konkurences mazināšanos starp šiem izplatītājiem, taču var neradīt negatīvu ietekmi uz konkurenci starp izplatītājiem kopumā. Šādā gadījumā, ja zīmolu savstarpējā konkurence ir sīva, maz ticams, ka zīmola iekšējās konkurences mazināšanās negatīvi ietekmēs patērētājus.

20. Vertikālo ierobežojumu iespējamā negatīvā ietekme pastiprinās, ja vairāki piegādātāji un to pircēji organizē tirdzniecību līdzīgā veidā, radot tā dēvēto kumulatīvo iedarbību ( 13 )

3. VERTIKĀLIE NOLĪGUMI, UZ KURIEM 101. PANTA 1. PUNKTS PARASTI NEATTIECAS

3.1. Ietekmes uz tirdzniecību neesība, maznozīmīgi nolīgumi un MVU

21. Pirms pievērsties VNGAR tvērumam, tās piemērošanai un vertikālo nolīgumu novērtēšanai saskaņā ar 101. panta 1. un 3. punktu, ir svarīgi atgādināt, ka VNGAR ir piemērojama tikai nolīgumiem, uz kuriem attiecas 101. panta 1. punkts.

22. de minimis paziņojums”) de minimis paziņojumu, nedz arī jebkādus turpmākos Komisijas norādījumus šajā jomā. Nolīgumiem, kas nespēj ievērojami ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm (ietekmes uz tirdzniecību neesība) vai kuriem nav ievērojamas konkurenci ierobežojošas ietekmes (maznozīmīgi nolīgumi), 101. panta 1. punkts nav piemērojams ( 14 ) . Komisija norādījumus par ietekmes uz tirdzniecību neesību ir sniegusi Pamatnostādnēs par Līguma 81. un 82. pantā ietverto jēdzienu “ietekme uz tirdzniecību” (turpmāk “pamatnostādnes par ietekmi uz tirdzniecību”) ( 15 ) un norādījumus par maznozīmīgiem nolīgumiem – Paziņojumā par maznozīmīgiem nolīgumiem, kas ievērojami neierobežo konkurenci atbilstīgi Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. panta 1. punktam (turpmāk “paziņojums”) ( 16 ) . Šīs pamatnostādnes neskar pamatnostādnes par ietekmi uz tirdzniecību unpaziņojumu, nedz arī jebkādus turpmākos Komisijas norādījumus šajā jomā.

23. Pamatnostādnēs par ietekmi uz tirdzniecību ir apkopoti Savienības tiesu izstrādātie principi attiecībā uz to, kā interpretēt jēdzienu “ietekme uz tirdzniecību”, un norādīts, kādos gadījumos nolīgumi, visticamāk, nevarētu ievērojami ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Tajās ir ietverta negatīva atspēkojama prezumpcija, kas attiecas uz visiem nolīgumiem 101. panta 1. punkta nozīmē neatkarīgi no šajos nolīgumos iekļauto ierobežojumu veida un kas tādējādi attiecas arī uz nolīgumiem ar smagajiem ierobežojumiem ( 17 ) . Atbilstoši šai prezumpcijai vertikālie nolīgumi principā nespēj ievērojami ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, ja i) pušu kopējā tirgus daļa nevienā konkrētajā Savienības tirgū, kuru ietekmē nolīgums, nepārsniedz 5 % un ii) piegādātāja kopējais gada apgrozījums Savienībā par produktiem, uz kuriem attiecas nolīgums, nepārsniedz 40 miljonus EUR ( 18 ) . Komisija var atspēkot šo prezumpciju, ja nolīguma iezīmju un tā ekonomiskā konteksta analīze ļauj pierādīt pretējo.

24. de minimis paziņojumā, attiecībā uz nekonkurējošu pušu nolīgumiem parasti ir uzskatāms, ka 101. panta 1. punkts uz tiem neattiecas, ja nevienas nolīguma puses tirgus daļa nevienā konkrētajā tirgū, kuru ietekmē nolīgums, nepārsniedz 15 % De minimis paziņojumā ir skaidrots, ka parasti ir uzskatāms, ka individuāli piegādātāji vai izplatītāji, kuru tirgus daļa nepārsniedz 5 %, nespēj būtiski veicināt kumulatīvu bloķējošo iedarbību Kā paredzētspaziņojumā, attiecībā uz nekonkurējošu pušu nolīgumiem parasti ir uzskatāms, ka 101. panta 1. punkts uz tiem neattiecas, ja nevienas nolīguma puses tirgus daļa nevienā konkrētajā tirgū, kuru ietekmē nolīgums, nepārsniedz 15 % ( 19 ) . Uz šo vispārīgo noteikumu attiecas divi izņēmumi. Pirmkārt, uz smagajiem ierobežojumiem 101. panta 1. punkts attiecas neatkarīgi no pušu tirgus daļām ( 20 ) . Tas ir tāpēc, ka nolīgums, kurš var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un kura mērķis ir ierobežot konkurenci, pēc savas būtības un neatkarīgi no tā konkrētās ietekmes ir uzskatāms par nolīgumu, kas ievērojami ierobežo konkurenci ( 21 ) . Otrkārt, tirgus daļas 15 % robežlielums tiek samazināts līdz 5 %, ja konkurenci konkrētajā tirgū ierobežo nolīgumu paralēlo tīklu kumulatīvā iedarbība. Kumulatīvā iedarbība VNGAR atbrīvojuma piemērošanas atsaukšanas kontekstā ir skatīta šo pamatnostādņu 241. līdz 243. punktā.paziņojumā ir skaidrots, ka parasti ir uzskatāms, ka individuāli piegādātāji vai izplatītāji, kuru tirgus daļa nepārsniedz 5 %, nespēj būtiski veicināt kumulatīvu bloķējošo iedarbību ( 22 )

25. Tomēr jānorāda, ka nav prezumpcijas, ka vertikālie nolīgumi, kuros vienam vai vairākiem uzņēmumiem individuālā tirgus daļa pārsniedz 15 %, automātiski ietilpst 101. panta 1. punkta tvērumā. Šādiem nolīgumiem tik un tā var nebūt ievērojamas ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm vai tie var nebūt uzskatāmi par ievērojamu konkurences ierobežojumu ( 23 ) . Tāpēc tie ir jāanalizē, ņemot vērā to tiesisko un ekonomisko kontekstu. Šādu nolīgumu individuālā novērtējuma kritēriji ir sniegti šajās pamatnostādnēs.

26. Komisija turklāt uzskata, ka mazo un vidējo uzņēmumu (turpmāk “MVU”) ( 24 ) vertikālie nolīgumi reti kad spēj ievērojami ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Komisija arī uzskata, ka šie nolīgumi tikai retos gadījumos ievērojami ierobežo konkurenci 101. panta 1. punkta nozīmē, izņemot, ja tajos ir ietverti konkurences ierobežojumi mērķa dēļ 101. panta 1. punkta nozīmē. Tāpēc uz MVU vertikālajiem nolīgumiem 101. panta 1. punkts parasti neattiecas. Ja minētie nolīgumi tomēr atbilst 101. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumiem, Komisija parasti atturēsies no procedūras sākšanas sakarā ar nepietiekamu Savienības ieinteresētību, ja vien šiem uzņēmumiem kopā vai atsevišķi nav dominējošs stāvoklis būtiskā iekšējā tirgus daļā.

3.2. Aģenta nolīgumi

3.2.1. Aģenta nolīgumu definīcija

27. Aģents ir juridiska vai fiziska persona, kas ir pilnvarota sagatavot un/vai noslēgt līgumus citas personas (principāla) uzdevumā vai nu paša aģenta vārdā, vai principāla vārdā par preču vai pakalpojumu iegādi, ko veic principāls, vai par principāla piegādāto preču vai pakalpojumu pārdošanu.

28. Noteiktos apstākļos attiecības starp aģentu un tā principālu var tikt atzītas par tādām, kurās aģents nedarbojas kā neatkarīgs ekonomikas dalībnieks. Tā tas ir gadījumos, kad aģents neuzņemas nekādus vai uzņemas tikai nebūtiskus turpmāk raksturotos finansiālos vai komerciālos riskus, kas saistīti ar principāla uzdevumā noslēgtajiem vai sagatavotajiem līgumiem ( 25 ) . Šādos gadījumos 101. panta 1. punkts uz aģenta nolīgumu neattiecas. Novērtējumā netiek ņemts vērā, kā attiecīgo nolīgumu kvalificējušas tā puses vai kā tas kvalificēts valsts tiesību aktos. Tā kā šie nolīgumi ir izņēmums no 101. panta vispārējās piemērojamības uzņēmumu nolīgumiem, nosacījumi nolīguma klasificēšanai par aģenta nolīgumu 101. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā būtu jāinterpretē šauri.

29. Lai nolīgumu 101. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā atzītu par aģenta nolīgumu, ir būtiski trīs finansiālo un komerciālo risku veidi: — pirmkārt, uz konkrētajiem līgumiem attiecināmie riski, kas ir tieši saistīti ar līgumiem, kurus aģents noslēdz un/vai sagatavo principāla uzdevumā, piemēram, saistībā ar krājumu finansēšanu, — otrkārt, uz konkrēto tirgu attiecināmo investīciju riski. Runa ir par investīcijām, kas ir konkrēti vajadzīgas tam darbības veidam, attiecībā uz kuru principāls ir iecēlis aģentu, proti, kas ir vajadzīgas, lai aģents varētu sagatavot un/vai noslēgt šā veida līgumus. Šādas investīcijas parasti ir neatgūstamas – pēc darbības pārtraukšanas konkrētajā jomā šīs investīcijas nevar izmantot citām darbībām un var pārdot vienīgi ar ievērojamiem zaudējumiem, — treškārt, riski, kas saistīti ar citām darbībām tajā pašā produktu tirgū, ja principāls aģenta attiecību ietvaros prasa, lai aģents veiktu šādas darbības nevis kā aģents principāla uzdevumā, bet uz paša risku.

30. 101. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā nolīgums tiks atzīts par aģenta nolīgumu, ja aģents neuzņemas nekādus vai tikai nebūtiskus minēto triju veidu riskus. Tas, vai riski, kurus uzņemas aģents, ir būtiski, principā būtu jānovērtē, ņemot vērā ieņēmumus, kurus aģents gūst no aģenta pakalpojumu sniegšanas, nevis ieņēmumus, kas tiek gūti no aģenta nolīguma tvērumā ietilpstošo preču vai pakalpojumu pārdošanas. Savukārt riski, kas ir saistīti ar aģenta pakalpojumu sniegšanu vispār, piemēram, saistībā ar aģenta ienākumu atkarību no tā kā aģenta sekmīgas darbības vai vispārīgām investīcijām, piemēram, telpās vai personālā, ko varētu izmantot jebkāda veida darbībai, šajā novērtējumā netiek ņemti vērā.

31. Ņemot vērā iepriekš minēto, 101. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā turpmāk sniegts saraksts ar iezīmēm, kādas parasti piemīt aģenta nolīgumiem. Nolīgums tiks uzskatīts par aģenta nolīgumu, ja aģents: a) neiegūst saskaņā ar aģenta nolīgumu pirkto vai pārdoto preču īpašumtiesības un pats nesniedz līguma pakalpojumus. Ja aģents pagaidu kārtā uz ļoti īsu laiku iegūst līguma preču īpašumtiesības, pārdodot tās principāla uzdevumā, tas neliedz nolīgumu uzskatīt par aģenta nolīgumu ar nosacījumu, ka aģentam sakarā ar šo īpašumtiesību pāreju nerodas nekādas izmaksas un riski; b) nepiedalās ar līguma preču vai pakalpojumu piegādi/pirkšanu saistīto izmaksu segšanā, ieskaitot preču transportēšanas izmaksas. Tas neliedz aģentam sniegt transporta pakalpojumus ar nosacījumu, ka izmaksas sedz principāls; c) neglabā līguma preču krājumus uz sava rēķina vai riska, tai skaitā nesedz krājumu finansēšanas izmaksas un krājumu zaudēšanas izmaksas, un var atgriezt nepārdotās preces atpakaļ principālam bez maksas, izņemot, ja par vainu ir atbildīgs aģents (piemēram, tas nav veicis samērīgus drošības pasākumus, lai nepieļautu krājumu zaudēšanu); d) izņemot aģenta komisijas naudas zaudēšanu, neuzņemas atbildību, ja klients nepilda līgumu (piemēram, klients neveic maksājumus), izņemot, ja par vainu ir atbildīgs aģents (piemēram, tas nav veicis samērīgus drošības vai zādzību novēršanas pasākumus vai nav veicis samērīgus pasākumus, lai informētu principālu vai policiju par zādzību vai paziņotu principālam visu vajadzīgo aģenta rīcībā esošo informāciju par klienta finansiālo uzticamību); e) neuzņemas atbildību attiecībā pret klientiem vai citām trešām personām par zaudējumiem vai kaitējumu līguma preču piegādes vai pakalpojumu sniegšanas rezultātā, izņemot, ja tas kā aģents šajā ziņā ir atbildīgs par vainu; f) nav tieši vai netieši saņēmis uzdevumu investēt pārdošanas veicināšanā, tai skaitā veicot iemaksas principāla reklāmas budžetā vai attiecībā uz reklāmas vai tirdzniecības veicināšanas pasākumiem, kuri attiecas konkrēti uz līguma precēm vai pakalpojumiem; g) neveic uz konkrēto tirgu attiecināmas investīcijas aprīkojumā, telpās, personāla apmācībā vai reklāmā, kuras attiecas konkrēti uz līguma precēm vai pakalpojumiem, piemēram, degvielas uzglabāšanas tvertnei degvielas mazumtirdzniecības gadījumā, speciālai programmatūrai, kas vajadzīga apdrošināšanas polišu pārdošanai apdrošināšanas aģentu gadījumā, vai maršrutu vai galamērķu reklāmai ceļojumu aģentu gadījumā attiecībā uz lidojumu biļešu vai viesnīcu pakalpojumu pārdošanu, izņemot, ja principāls pilnībā atlīdzina šīs izmaksas; h) neveic citas darbības tajā pašā produktu tirgū, kuras principāls prasījis veikt aģenta attiecību ietvaros (piemēram, preču piegādi), izņemot, ja principāls pilnībā atlīdzina šīs darbības.

32. Ja aģents uzņemas vienu vai vairākus šo pamatnostādņu 28. līdz 31. punktā minētos riskus vai izmaksas, aģenta un principāla nolīgums netiks kvalificēts kā aģenta nolīgums. Riska jautājums ir jānovērtē katrā gadījumā atsevišķi, turklāt ņemot vērā ekonomisko realitāti, nevis tiesisko formu. Praktisku iemeslu dēļ risku analīzi var sākt ar uz konkrētajiem līgumiem attiecināmo risku novērtēšanu. Ja aģents uzņemas uz konkrētajiem līgumiem attiecināmos riskus, kuri nav nebūtiski, ar to pietiek, lai secinātu, ka aģents ir neatkarīgs izplatītājs. Ja aģents neuzņemas uz konkrētajiem līgumiem attiecināmos riskus, analīze jāturpina, novērtējot uz konkrēto tirgu attiecināmo investīciju riskus. Visbeidzot, ja aģents neuzņemas ne uz konkrētajiem līgumiem attiecināmos riskus, ne uz konkrēto tirgu attiecināmo investīciju riskus, var būt nepieciešams izvērtēt riskus, kas saistīti ar citām darbībām, kuras aģenta attiecību ietvaros prasīts veikt tajā pašā produktu tirgū.

33. Principāls var izmantot dažādas metodes attiecīgo risku atlīdzināšanai, ja vien šīs metodes nodrošina, ka aģents neuzņemas nekādus vai tikai nebūtiskus riskus, kas minēti šo pamatnostādņu 28. līdz 31. punktā. Piemēram, principāls var atlīdzināt konkrēto izmaksu summu vai segt šīs izmaksas, samaksājot fiksētu summu, vai maksāt aģentam fiksētu procentuālo daļu no ieņēmumiem par precēm vai pakalpojumiem, kas tiek pārdoti saskaņā ar aģenta nolīgumu. Lai nodrošinātu, ka ir segti visi attiecīgie riski, var būt nepieciešams paredzēt vienkāršu metodi, kā aģentam deklarēt un pieprasīt atlīdzināt izmaksas, kas pārsniedz noteikto fiksēto summu vai fiksēto procentuālo daļu. Principālam var būt arī nepieciešams sistemātiski uzraudzīt izmaiņas attiecīgajās izmaksās un attiecīgi koriģēt fiksēto summu vai fiksēto procentuālo daļu. Ja izmaksas tiek atlīdzinātas, maksājot noteiktu procentuālo daļu no aģenta nolīguma ietvaros pārdoto produktu cenas, principālam būtu jāņem vērā arī tas, ka aģentam uz konkrēto tirgu attiecināmo investīciju izmaksas var rasties pat tad, ja noteiktā periodā tā pārdošanas apjoms ir neliels vai nulle. Principālam ir jāatlīdzina šīs izmaksas.

34. Neatkarīgs noteiktu piegādātāja preču vai pakalpojumu izplatītājs var darboties kā aģents attiecībā uz citām tā paša piegādātāja precēm vai pakalpojumiem ar nosacījumu, ka darbības un riskus, uz kuriem attiecas aģenta nolīgums, ir iespējams pienācīgi nodalīt (piemēram, tie attiecas uz precēm vai pakalpojumiem, kam ir papildu funkcijas vai jaunas iezīmes). Lai nolīgumu 101. panta piemērošanas nolūkā atzītu par aģenta nolīgumu, neatkarīgajam izplatītājam aģenta nolīgums jānoslēdz patiesi brīvprātīgi (principāls nedrīkst aģenta attiecības de facto uzspiest, draudot ar izplatīšanas attiecību izbeigšanu vai noteikumu pasliktināšanu), un, kā minēts šo pamatnostādņu 28. līdz 31. punktā, principālam ir jāuzņemas visi attiecīgie riski, kas saistīti ar aģenta nolīguma tvērumā ietilpstošo preču vai pakalpojumu pārdošanu, tai skaitā uz konkrēto tirgu attiecināmo investīciju riski.

35. Ja aģents veic vēl citas darbības tā paša vai cita piegādātāja labā uz paša risku, pastāv risks, ka nosacījumi, kas aģentam tiek noteikti attiecībā uz tā kā aģenta darbībām, ietekmēs tā stimulus un ierobežos lēmumu pieņemšanas brīvību attiecībā uz produktu pārdošanu neatkarīgā statusā. Konkrētāk, pastāv risks, ka principāla cenu politika attiecībā uz produktiem, kas tiek pārdoti saskaņā ar aģenta nolīgumu, ietekmēs aģenta/izplatītāja stimulus neatkarīgā cenu noteikšanā produktiem, kurus tas pārdod kā neatkarīgs izplatītājs. Turklāt aģenta un neatkarīgas izplatīšanas apvienojums viena un tā paša piegādātāja labā rada grūtības nošķirt investīcijas un izmaksas (tai skaitā uz konkrēto tirgu attiecināmās investīcijas), kuras attiecas uz aģenta funkcijām, no investīcijām un izmaksām, kuras attiecas uz neatkarīgajām darbībām. Tādos gadījumos var būt īpaši sarežģīti novērtēt, vai aģenta attiecības atbilst šo pamatnostādņu 28. līdz 31. punkta nosacījumiem ( 26 )

36. Šo pamatnostādņu 28. līdz 31. punktā aprakstītie riski jāvērtē īpaši rūpīgi, ja aģents veic citas darbības kā tā paša principāla neatkarīgais izplatītājs tajā pašā produktu tirgū. Šo risku rašanās savukārt ir mazāk iespējama, ja aģenta pārējās darbības, kuras tas veic kā neatkarīgs izplatītājs, attiecas uz citu produktu tirgu ( 27 ) . Principā – jo mazāka ir produktu savstarpējā aizstājamība, jo mazāka šo risku rašanās iespēja. Tirgos, kuru produktiem nav objektīvi atšķirīgu iezīmju, piemēram, augstākas kvalitātes, jaunu īpašību vai papildu funkciju ziņā, nošķiršana ir sarežģītāka, un tāpēc var pastāvēt būtisks risks, ka attiecībā uz produktiem, kurus aģents izplata neatkarīgi, to ietekmē aģenta nolīguma noteikumi, īpaši attiecībā uz cenu noteikšanu.

37. Lai noteiktu uz konkrēto tirgu attiecināmās investīcijas, kas jāatlīdzina, noslēdzot aģenta nolīgumu ar kādu neatkarīgo izplatītāju, kurš jau darbojas konkrētajā tirgū, principālam, novērtējot, kuras investīcijas attiecas konkrēti uz darbību, kuras veikšanai tiek iecelts šis aģents, būtu jāņem vērā hipotētiska situācija ar tādu aģentu, kurš līdz šim nav darbojies konkrētajā tirgū. Principālam nav jāatlīdzina vienīgi tās uz konkrēto tirgu attiecināmās investīcijas, kuras attiecas tikai uz tādu diferencēto produktu pārdošanu tajā pašā produktu tirgū, kuri tiek izplatīti neatkarīgi, nevis aģenta nolīguma ietvaros, pretstatā tām uz konkrēto tirgu attiecināmajām investīcijām, kuras nepieciešanas darbībai konkrētajā produktu tirgū un kuras principālam jāatlīdzina jebkurā gadījumā. Tas tāpēc, ka uz konkrēto tirgu attiecināmās izmaksas attiecībā uz diferencētajiem produktiem aģentam nerastos, ja tas šo produktus neizplatītu arī neatkarīgi papildus tiem produktiem, kurus tas izplata kā aģents, ar nosacījumu, ka tas spēj darboties konkrētajā tirgū, nepārdodot pirmos minētos produktus. Ja attiecīgās investīcijas (piemēram, investīcijas konkrētajām darbībām paredzētās mēbelēs) jau ir amortizētas, atlīdzinājumu var proporcionāli koriģēt.

38. Turpmāk sniegts piemērs, kā izmaksas sadalīt gadījumā, ja izplatītājs darbojas arī kā aģents attiecībā uz konkrētiem tā paša piegādātāja produktiem. Neatkarīgs izplatītājs pārdod produktus A, B un C. Produkti A un B pieder vienam un tam pašam produktu tirgum, kurā ir diferencēti produkti ar objektīvi atšķirīgām iezīmēm. Produkts C pieder pie cita produktu tirgus. Produkta B piegādātājs principā izplata savus produktus, izmantojot neatkarīgus izplatītājus. Tomēr, lai izplatītu tā paša produkta konkrētu veidu, proti, produktu A, kuram piemīt jauna funkcija, tas vēlas izmantot aģenta nolīgumu, kuru tas piedāvā noslēgt tā esošajiem neatkarīgajiem izplatītājiem tajā pašā produktu tirgū, tomēr tiem ne de jure, ne de facto neizvirzot prasību noslēgt šādu nolīgumu. Lai uz aģenta nolīgumu neattiektos 101. panta 1. punkts un lai tas atbilstu šo pamatnostādņu 28. līdz 31. punkta nosacījumiem, principālam ir jāsedz visas attiecīgās investīcijas, kuras attiecas gan uz produkta A, gan produkta B (nevis tikai produkta A) pārdošanu, jo abi produkti pieder pie viena un tā paša produktu tirgus. Piemēram, visas izmaksas par veikala pielāgošanu vai aprīkošanu nolūkā izstādīt un pārdot produktus A un B, visticamāk, ir attiecināmas uz konkrēto tirgu. Tāpat arī izmaksas par personāla apmācību nolūkā pārdot produktus A un B un izmaksas par speciālo noliktavas aprīkojumu, kurš vajadzīgs produktiem A un B, visticamāk, ir attiecināmas uz konkrēto tirgu. Šīs specifiskās investīcijas, kas parasti būtu nepieciešamas, lai aģents varētu ieiet tirgū un sākt pārdot produktus A un B, būtu jāsedz principālam, pat ja konkrētais aģents jau darbojas šajā tirgū kā neatkarīgais izplatītājs. Principālam turpretī nebūtu jāsedz investīcijas produkta C pārdošanas vajadzībām, jo tas nepieder pie produktu A un B tirgus. Turklāt, ja produkta B pārdošanai ir nepieciešamas konkrētas investīcijas, kas nav vajadzīgas produkta A pārdošanai (piemēram, speciālas mēbeles vai personāla apmācība), šīs investīcijas nebūtu jāņem vērā un attiecīgi principālam nebūtu jāsedz ar nosacījumu, ka izplatītājs spēj darboties konkrētajā produktu A un B tirgū, pārdodot tikai produktu A. Attiecībā uz reklāmu izmaksas par konkrēti aģenta veikala reklāmu (pretstatā konkrēti produkta A reklāmai) nāktu par labu gan aģenta veikalam vispār, gan produktu A, B un C noietam, tomēr aģenta nolīguma ietvaros tiek pārdots tikai produkts A. Līdz ar to šīs izmaksas būtu jāņem vērā aģenta nolīguma novērtējumā daļēji, ciktāl tās attiecas uz produkta A pārdošanu atbilstoši aģenta nolīgumam, un līdztekus arī uz produktu A un B pārdošanas vispārīgajām darbībām. Turpretī izmaksas par reklāmas kampaņu, kura attiecas tikai uz produktiem B un C, nebūtu jāņem vērā un attiecīgi principālam nebūtu jāsedz ar nosacījumu, ka izplatītājs spēj darboties konkrētajā tirgū, pārdodot tikai produktu A. Tie paši principi attiecas uz investīcijām tīmekļa vietnē vai interneta veikalā – daļa šo investīciju nebūs jāņem vērā, jo tās būtu jāveic neatkarīgi no produktu pārdošanas saskaņā ar aģenta nolīgumu. Tādējādi vispārīgās investīcijas tīmekļa vietnes izveidē nebūtu jāatlīdzina, ja šo tīmekļa vietnes arhitektūru var izmantot konkrētajā produktu tirgū neietilpstošu produktu pārdošanai (piemēram, produktam C vai vispār jebkuriem produktiem, kas nav A un B). Turpretī investīcijas, kas attiecas uz konkrētā produktu tirgus produktu (tātad A un B) pārdošanas vai reklamēšanas darbībām, būtu jāņem vērā. Līdz ar to atkarībā no investīcijām, kas nepieciešamas produktu A un B reklamēšanai un pārdošanai tīmekļa vietnē, principālam būtu jāsedz daļa no vietnes vai interneta veikala izveides izmaksām. Konkrētās investīcijas tikai produkta B reklamēšanai vai pārdošanai nebūtu jāsedz ar nosacījumu, ka izplatītājs spēj darboties konkrētajā tirgū, pārdodot tikai produktu A.

3.2.2. 101. panta 1. punkta piemērošana aģenta nolīgumiem

39. Ja nolīgums atbilst nosacījumiem tā klasificēšanai par aģenta nolīgumu 101. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā, aģenta pārdošanas vai pirkšanas funkcijas pieder pie principāla darbībām. Tā kā principāls uzņemas komerciālos un finansiālos riskus, kas saistīti ar līguma preču vai pakalpojumu pārdošanu un pirkšanu, visas saistības, kas aģentam noteiktas saistībā ar līgumiem, kurus tas sagatavo un/vai noslēdz principāla uzdevumā, ir ārpus 101. panta 1. punkta tvēruma. Šā punkta beigās uzskaitītās aģenta saistības tiks uzskatītas par aģenta nolīguma neatņemamu sastāvdaļu, jo šīs saistības attiecas uz principāla spēju noteikt aģenta darbības tvērumu attiecībā uz līguma precēm vai pakalpojumiem. Tās ir nepieciešamas, principālam uzņemoties riskus attiecībā uz līgumiem, kurus principāla uzdevumā sagatavo un/vai noslēdz aģents. Tātad principāls var noteikt komercstratēģiju šādās jomās: a) ierobežojumi attiecībā uz teritoriju, kurā aģents drīkst pārdot attiecīgās preces vai pakalpojumus; b) ierobežojumi attiecībā uz klientu grupām, kurām aģents drīkst pārdot līguma preces vai pakalpojumus; c) cenas un nosacījumi, kas aģentam jāievēro, pārdodot vai pērkot līguma preces vai pakalpojumus.

40. Turpretī, ja aģents uzņemas vienu vai vairākus šo pamatnostādņu 28. līdz 31. punktā minētos riskus, aģenta un principāla nolīgums nav uzskatāms par aģenta nolīgumu 101. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā. Šādā situācijā aģents tiks uzskatīts par neatkarīgu uzņēmumu, un uz aģenta un principāla nolīgumu attieksies 101. panta 1. punkts, tāpat kā jebkuru citu vertikālo nolīgumu gadījumā. Tālab VNGAR 1. panta 1. punkta k) apakšpunktā ir precizēts, ka uzņēmums, kas saskaņā ar nolīgumu, uz kuru attiecas 101. panta 1. punkts, pārdod preces vai pakalpojumus citu uzņēmumu uzdevumā, ir pircējs.

41. Pat ja aģents neuzņemas nekādus vai tikai nebūtiskus šo pamatnostādņu 28. līdz 31. punktā aprakstītos riskus, tas ir no principāla nošķirts uzņēmums, un tāpēc 101. panta 1. punkts ar noteikumiem par aģenta un principāla attiecībām var būt pārkāpts neatkarīgi no tā, vai šie noteikumi ir iekļauti nolīgumā, kas reglamentē līguma produktu pārdošanu vai pirkšanu, vai citā nolīgumā. Uz šiem noteikumiem var attiekties VNGAR, it īpaši tad, ja ir izpildīti VNGAR 5. panta nosacījumi, vai, ja VNGAR nav piemērojama, konkrētos gadījumos tie var atbilst 101. panta 3. punkta nosacījumiem, kā aprakstīts šo pamatnostādņu 8.1.2. iedaļā. Piemēram, aģenta nolīgumi var ietvert noteikumu, kas principālam liedz iecelt citus aģentus attiecībā uz noteiktu darījumu veidu, klientu grupu vai teritoriju (aģenta ekskluzivitātes noteikumi), un/vai noteikumu, kas aģentam liedz darboties kā tādu uzņēmumu aģentam vai izplatītājam, kuri konkurē ar principālu (viena zīmola izplatīšanas noteikumi). Aģenta ekskluzivitātes noteikumi parasti nerada konkurenci ierobežojošu ietekmi. Savukārt ar viena zīmola izplatīšanas noteikumiem un pēctermiņa nekonkurēšanas noteikumiem, kas attiecas uz zīmolu savstarpējo konkurenci, 101. panta 1. punkts var tikt pārkāpts, ja tie veicina (kumulatīvu) bloķējošu iedarbību konkrētajā tirgū, kurā tiek pārdotas vai pirktas līguma preces vai pakalpojumi (skatīt jo īpaši šo pamatnostādņu 8.2.1. un 6.2.2. iedaļu).

42. 101. panta 1. punkts uz aģenta nolīgumu var attiekties, pat ja principāls uzņemas visus attiecīgos finansiālos un komerciālos riskus, taču šis nolīgums veicina aizliegtas vienošanās iespēju. Tā tas var būt, piemēram, gadījumā, ja vairāki principāli izmanto vienu un to pašu aģentu pakalpojumus, vienlaikus kolektīvi liedzot citiem izmantot šo aģentu pakalpojumus, vai ja tie izmanto aģentus, lai aizliegti vienotos par tirdzniecības stratēģiju vai savā starpā apmainītos ar sensitīvu tirgus informāciju.

43. Ja neatkarīgs izplatītājs attiecībā uz konkrētām tā paša piegādātāja precēm vai pakalpojumiem darbojas arī kā aģents, atbilstība šo pamatnostādņu 34. līdz 37. punkta prasībām ir jāvērtē skrupulozi. Tas ir nepieciešams, lai novērstu aģenta jēdziena ļaunprātīgu izmantošanu tādās situācijās, kad piegādātājs faktiski neveic darbību mazumtirdzniecības līmenī – nepieņem visus saistītos izplatīšanas lēmumus un neuzņemas visus 28. līdz 31. punktā minētos riskus, bet gan tādējādi iedibina vieglu veidu, kā kontrolēt attiecīgo produktu mazumtirdzniecības cenas, panākot lielus tālākpārdošanas uzcenojumus. Tā kā saskaņā ar VNGAR 4. pantu tālākpārdošanas cenu uzturēšana ir smagais ierobežojums (par ko sīkāki skaidrojumi sniegti šo pamatnostādņu 6.1.1. iedaļā), piegādātāji nedrīkst ļaunprātīgi izmantot aģenta jēdzienu, lai apietu 101. panta 1. punktu.

3.2.3. Aģenta nolīgumi un tiešsaistes platformu ekonomika

44. Uzņēmumi, kas sniedz tiešsaistes starpniecības pakalpojumus, VNGAR ir kategorizēti kā piegādātāji (skatīt arī šo pamatnostādņu 60. līdz 64. punktu), un tāpēc tie principā nevar kvalificēties kā aģenti 101. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā. Turklāt tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzēji parasti darbojas kā neatkarīgi ekonomikas dalībnieki, nevis kā piederīgi to pārdevēju uzņēmumiem, kuriem tie sniedz tiešsaistes starpniecības pakalpojumus. Spēcīgais tīkla efekts un citas tiešsaistes platformu ekonomikas iezīmes var veicināt to, ka izveidojas ievērojama līgumslēdzēju pušu lieluma un spēju aizstāvēt savas intereses nelīdzsvarotība un rodas situācija, kurā līguma preču vai pakalpojumu pārdošanas nosacījumus un komercstratēģiju nosaka tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzējs, nevis pārdevēji, kuru precēm vai pakalpojumiem tiek izmantoti starpniecības pakalpojumi. Turklāt tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzēji bieži vienlaikus apkalpo ļoti daudzus pārdevējus, un tādējādi tiem nav iespējams faktiski piederēt kādam no pārdevēju uzņēmumiem. Bez tam tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzēji parasti veic būtiskas uz konkrēto tirgu attiecināmas investīcijas, piemēram, programmatūrā, reklāmā un pēcpārdošanas pakalpojumos, kas liecina, ka šie uzņēmumi uzņemas būtiskus finansiālos vai komerciālos riskus, kuri saistīti ar līgumiem, ko tie sagatavo pārdevēju vārdā, izmantojot savus tiešsaistes starpniecības pakalpojumus.

3.3. Apakšuzņēmuma nolīgumi

45. Uz apakšuzņēmuma nolīgumiem, kas Komisijas 1978. gada 18. decembra Paziņojumā par dažu apakšlīgumu novērtēšanu saistībā ar Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma 85. panta 1. punktu (turpmāk “paziņojums par apakšuzņēmuma nolīgumiem”) ( 28 ) definēti kā “apakšlīgumi”, 101. panta 1. punkts parasti neattiecas. Paziņojums par apakšuzņēmuma nolīgumiem joprojām ir piemērojams, un tajā ir sniegti papildu norādījumi par šā vispārīgā noteikuma piemērošanu. Piemēram, paziņojumā par apakšuzņēmuma nolīgumiem ir paredzēts, ka gadījumā, ja līgumslēdzējs nosaka ierobežojumus attiecībā uz apakšuzņēmējam nodrošināto tehnoloģiju vai aprīkojuma izmantošanu, šīm tehnoloģijām vai aprīkojumam ir jābūt nepieciešamiem apakšuzņēmējam attiecīgo produktu ražošanai ( 29 ) . Paziņojumā arī precizēts vispārīgā noteikuma tvērums, jo īpaši tas, ka 101. pants parasti attiecas uz citiem apakšuzņēmējam noteiktajiem ierobežojumiem, piemēram, saistībām neveikt vai neizmantot pašam savu pētniecību un izstrādi vai neražot trešo personu vajadzībām ( 30 )

4. VNGAR TVĒRUMS

4.1. VNGAR noteiktā likumīguma prezumpcija

46. VNGAR 2. panta 1. punkta grupu atbrīvojums paredz likumīguma prezumpciju vertikālajiem nolīgumiem VNGAR nozīmē ar nosacījumu, ka piegādātāja un pircēja tirgus daļas to konkrētajos tirgos nepārsniedz VNGAR 3. pantā noteiktos robežlielumus (skatīt šo pamatnostādņu 5.2. iedaļu) ( 31 ) un nolīgumā nav VNGAR 4. pantā noteikto smago ierobežojumu (skatīt šo pamatnostādņu 6.1. iedaļu) ( 32 ) . Šī likumīguma prezumpcija ir piemērojama tikmēr, kamēr Komisija vai dalībvalsts konkurences iestāde (turpmāk “VKI”) konkrētā gadījumā saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1/2003 29. pantu nav atsaukusi grupu atbrīvojuma piemērošanu (skatīt šo pamatnostādņu 7.1. iedaļu).

47. VNGAR 2. panta 1. punktā paredzētā likumīguma prezumpcija ir spēkā arī tad, ja piegādātājs to pašu nolīgumu vai nolīgumus izmanto vairāku veidu preču vai pakalpojumu izplatīšanai. Šādā produktu portfeļa izplatīšanas gadījumā VNGAR ir piemērojama attiecīgajam vertikālajam nolīgumam tikai attiecībā uz tām precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir izpildīti VNGAR piemērošanas nosacījumi. Savukārt attiecībā uz tām precēm vai pakalpojumiem, kas neietilpst VNGAR tvērumā, vertikālajam nolīgumam ir piemērojams 101. pants. Tādā gadījumā nav piemērojams grupu atbrīvojums saskaņā ar VNGAR 2. panta 1. punktu, bet nav arī prezumpcijas, ka šāds nolīgums būtu nelikumīgs.

4.2. Vertikālā nolīguma definīcija

48. 101. panta 1. punkts attiecas uz nolīgumiem uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumiem un saskaņotām darbībām. Šajā normā uzņēmumi, kas darbojas vienā ražošanas vai izplatīšanas ķēdes posmā, nav nošķirti no uzņēmumiem, kas darbojas dažādos posmos. Tādējādi 101. panta 1. punkts ir piemērojams gan horizontālajiem nolīgumiem un saskaņotām darbībām, gan vertikālajiem nolīgumiem un saskaņotām darbībām ( 33 )

49. Padomes 1965. gada 2. marta Regula Nr. 19/65/EEK par Līguma 85. panta 3. punkta piemērošanu atsevišķām līgumu un saskaņotu darbību kategorijām ( 34 ) , ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1999. gada 10. jūnija Regulu (EK) Nr. 1215/1999 ( 35 ) (turpmāk “pilnvarojuma regula”), pilnvaro Komisiju, izmantojot regulu, saskaņā ar 101. panta 3. punktu noteikt grupu atbrīvojumus attiecībā uz vertikālajiem nolīgumiem un saskaņotām darbībām.

50. Saskaņā ar pilnvarojuma regulas 1. un 3. pantu VNGAR vajadzībām vertikāls nolīgums tās 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir definēts šādi: “nolīgums vai saskaņota darbība starp diviem vai vairākiem uzņēmumiem, no kuriem katrs nolīguma vai saskaņotās darbības ietvaros darbojas citā ražošanas vai izplatīšanas ķēdes posmā, un kas attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem puses var pirkt, pārdot vai tālākpārdot konkrētas preces vai pakalpojumus” ( 36 ) . Šī definīcija ietver vismaz trīs galvenās prasības, kuras skaidrotas turpmāk.

4.2.1. Vienpusēja rīcība neietilpst VNGAR tvērumā

51. VNGAR attiecas uz vertikālajiem nolīgumiem un saskaņotām darbībām. Uz uzņēmumu vienpusēju rīcību tā neattiecas. Uz šādu vienpusēju rīcību var attiekties Līguma par Eiropas Savienības darbību 102. pants (turpmāk “102. pants”), ar kuru ir aizliegta dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana ( 37 ) . Nolīguma pastāvēšanai 101. panta nozīmē pietiek ar to, ka attiecīgās personas ir paudušas kopīgu nodomu tirgū rīkoties kādā noteiktā veidā (tā dēvētā “gribas saskanība”). Forma, kādā ir pausts šis nodoms, nav būtiska, ja vien tā patiesi atspoguļo attiecīgo personu nodomu.

52. Ja pušu gribas saskanība nav pausta tieši formulēta nolīguma veidā, Komisijai 101. panta piemērošanas nolūkā jāpierāda, ka vienas puses vienpusējai politikai ir piekritusi otra puse. Vertikālo nolīgumu gadījumā piekrišanu konkrētai vienpusējai politikai var konstatēt divējādi: a) pirmkārt, tieši formulētu piekrišanu var deducēt no pilnvarām, kas attiecīgajām pusēm piešķirtas iepriekš sagatavotā vispārīgā nolīgumā. Ja šāda vispārīgā nolīguma noteikumos ir paredzēts vai atļauts, ka viena puse vēlāk noteiks konkrētu vienpusēju politiku, kas būs saistoša otrai pusei, uz tā pamata var konstatēt, ka otra puse piekrīt šai politikai (38); b) otrkārt, attiecībā uz tieši neformulētu piekrišanu vispirms ir jāpierāda, ka viena puse ir tieši vai netieši prasījusi, lai otra puse sadarbotos tās vienpusējās politikas īstenošanā, un pēc tam jāpierāda, ka otra puse šo prasību ir izpildījusi, šo vienpusējo politiku īstenojot praksē (39). Piemēram, ja pēc tam, kad piegādātājs paziņojis, ka paralēlās tirdzniecības novēršanas nolūkā vienpusēji samazina piegādes, izplatītāji nekavējoties samazina savus pasūtījumus un pārtrauc paralēlo tirdzniecību, šie izplatītāji ir tieši neformulētā veidā piekrituši piegādātāja vienpusējai politikai. Šādu secinājumu savukārt nevar izdarīt, ja izplatītāji turpina paralēlo tirdzniecību vai cenšas atrast jaunus paralēlās tirdzniecības kanālus.

53. Ņemot vērā iepriekš minēto, vispārīgie pārdošanas noteikumi, kurus noteikusi viena puse un kuriem tieši neformulētā veidā piekritusi otra puse, 101. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā ir uzskatāmi par nolīgumu ( 40 )

4.2.2. Uzņēmumi, kas darbojas dažādos ražošanas vai izplatīšanas ķēdes posmos

54. VNGAR attiecas uz divu vai vairāku uzņēmumu nolīgumiem vai saskaņotām darbībām neatkarīgi no to darījumdarbības modeļa. Tā kā galapatērētāji nedarbojas kā uzņēmumi, VNGAR neattiecas uz vertikālajiem nolīgumiem vai saskaņotām darbībām, kuros otra puse ir patērētāji.

55. Turklāt, lai atbilstu VNGAR 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta definīcijai, nolīgumam jābūt noslēgtam tādu uzņēmumu starpā, kuri attiecīgā nolīguma ietvaros darbojas dažādos ražošanas vai izplatīšanas ķēdes posmos. Piemēram, vertikālais nolīgums pastāv, ja viens no uzņēmumiem ražo kādu izejvielu vai sniedz kādu pakalpojumu, ko tas pārdod citam uzņēmumam, kurš to izmanto par ielaidi savās precēs vai pakalpojumos. Tāpat vertikālais nolīgums pastāv, ja ražotājs pārdod produktu vairumtirgotājam, kurš to tālākpārdod mazumtirgotājam.

56. Tā kā VNGAR 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā sniegtajā definīcijā ir minēta darbošanās konkrētā nolīguma ietvaros, tas, ka viena nolīguma puse darbojas vairāk nekā vienā piegādes vai izplatīšanas ķēdes posmā, neliedz piemērot VNGAR. Savukārt, ja nolīgums ir starp konkurējošiem uzņēmumiem, jāņem vērā VNGAR 2. panta 4. punkts. Norādījumus par VNGAR 2. panta 4. punktu skatīt šo pamatnostādņu 4.4.3. iedaļā.

4.2.3. Nolīgumi attiecas uz preču vai pakalpojumu pirkšanu, pārdošanu vai tālākpārdošanu

57. VNGAR 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka, lai vertikālais nolīgums būtu VNGAR tvērumā, nolīgumam ir jāattiecas uz nosacījumiem, ar kādiem piegādātājs un pircējs “ var pirkt, pārdot vai tālākpārdot konkrētas preces vai pakalpojumus ”. Saskaņā ar grupu atbrīvojuma regulas vispārīgo mērķi, kas ir juridiskās noteiktības nodrošināšana, VNGAR 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē plaši, tas ir, ka tas attiecas uz visiem vertikālajiem nolīgumiem neatkarīgi no tā, vai tie attiecas uz starppatēriņa vai galapatēriņa precēm vai pakalpojumiem. VNGAR piemērošanas nolūkā par līguma precēm vai pakalpojumiem ir uzskatāmas gan piegādātās preces vai sniegtie pakalpojumi, gan – attiecībā uz starppatēriņa precēm vai pakalpojumiem – galapatēriņa preces vai pakalpojumi.

58. VNGAR 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts attiecas arī uz vertikālajiem nolīgumiem tiešsaistes platformu ekonomikas jomā, tai skaitā tiem, kuri noslēgti ar VNGAR 1. panta 1. punkta d) apakšpunktā minētajiem tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzējiem. Lai VNGAR piemērotu nolīgumiem, uz kuru pamata tiek sniegti tiešsaistes starpniecības pakalpojumi, un nolīgumiem, uz kuru pamata starpniecības ceļā tiek piegādātas preces vai sniegti pakalpojumi, par līguma precēm vai pakalpojumiem ir uzskatāmi gan tiešsaistes starpniecības pakalpojumi, gan preces vai pakalpojumi darījumos, kuru veikšanu minētie pakalpojumi atvieglo.

59. VNGAR neattiecas uz vertikālajiem ierobežojumiem, kuri nav saistīti ar konkrētu līguma preču vai pakalpojumu pirkšanas, pārdošanas un tālākpārdošanas nosacījumiem. Attiecīgie nolīgumi ir jānovērtē individuāli, lai noteiktu, vai konkrētais nolīgums ietilpst 101. panta 1. punkta tvērumā, un, ja ietilpst, vai ir izpildīti 101. panta 3. punkta nosacījumi. Piemēram, VNGAR neattiecas uz vertikālajā nolīgumā ietvertām saistībām, kas pusēm liedz veikt neatkarīgu pētniecību un izstrādi. Vēl viens piemērs ir nomas un līzinga nolīgumi. VNGAR attiecas uz precēm, kas tiek pārdotas un pirktas iznomāšanai trešām personām, bet neattiecas uz pašiem nomas un līzinga nolīgumiem, jo šajā gadījumā piegādātājs nepārdod preci vai pakalpojumu pircējam.

4.3. Vertikālie nolīgumi tiešsaistes platformu ekonomikas jomā

60. Tiešsaistes platformu ekonomika ieņem arvien lielāku nozīmi preču un pakalpojumu izplatīšanā. Uzņēmumi, kas darbojas tiešsaistes platformu ekonomikā, praktizē jaunus darījumdarbības veidus, no kuriem dažus nav viegli kategorizēt, izmantojot jēdzienus, kas tradicionāli lietoti vertikālās attiecībās starp piegādātājiem un izplatītājiem fiziskas tirdzniecības gadījumā.

61. Piegādes un izplatīšanas ķēdē darbojošies uzņēmumi VNGAR vajadzībām tiek kategorizēti kā piegādātāji vai pircēji. Atkarībā no tā, kurai kategorijai ir pieskaitāms attiecīgais uzņēmums, VNGAR piemērošana var atšķirties, īpaši šādās jomās: a) atbrīvojums attiecībā uz konkurentu nesavstarpējiem vertikālajiem nolīgumiem saskaņā ar VNGAR 2. panta 4. punktu (skatīt šo pamatnostādņu 4.4. iedaļu); b) tirgus daļu aprēķināšana VNGAR 3. panta 1. punktā noteiktā robežlieluma piemērošanai (skatīt šo pamatnostādņu 5. iedaļu); c) VNGAR atbrīvojuma atsaukšana saskaņā ar VNGAR 4. pantu (skatīt šo pamatnostādņu 6.1. iedaļu); d) konkrētu ierobežojumu izslēgšana no VNGAR paredzētās likumīguma prezumpcijas saskaņā ar VNGAR 5. pantu (skatīt šo pamatnostādņu 6.2. iedaļu).

62. VNGAR ir sniegta piegādātāja definīcija (VNGAR 1. panta 1. punkta d) apakšpunktā) un pircēja definīcija (VNGAR 1. panta 1. punkta j) apakšpunktā). Lai vienlaikus ņemtu vērā gan grūtības, kas saistītas ar šo jēdzienu izsmeļošu definēšanu, gan VNGAR mērķi nodrošināt pēc iespējas lielāku juridisko noteiktību, minētajos noteikumos ir tikai precizēts, ka konkrēti uzņēmumu veidi ietilpst vienā vai attiecīgi otrā kategorijā.

63. VNGAR 1. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir noteikts, ka uzņēmums, kas sniedz tiešsaistes starpniecības pakalpojumus, VNGAR vajadzībām ir uzskatāms par piegādātāju. Tas nozīmē, ka atbilstoši VNGAR paredzētajam piegādātāju un pircēju nošķīrumam šis uzņēmums nevar tikt vienlaikus uzskatīts arī par pircēju VNGAR 1. panta 1. punkta j) apakšpunkta nozīmē tajos darījumos, kuru veikšanu tas atvieglo. VNGAR 1. panta 1. punkta d) apakšpunktā turklāt ir precizēts, ka tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzējs VNGAR vajadzībām ir uzskatāms par piegādātāju arī tad, ja tas pats ir puse darījumā, kura veikšanu tas atvieglo. Tas nozīmē, ka uzņēmums, kurš sniedz tiešsaistes starpniecības pakalpojumus un līdz ar to ietilpst VNGAR 1. panta 1. punkta d) apakšpunkta definīcijas tvērumā, nevar apiet tā atzīšanu par piegādātāju attiecībā uz sniegtajiem tiešsaistes starpniecības pakalpojumiem, piemēram, kļūstot par pusi darījumā, kura veikšanu tas atvieglo, vai līgumiski nosakot, ka tas ir šajā darījumā pirkto preču vai sniegto pakalpojumu pircējs.

64. P2B regula”) Tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzēja definīcija, kas sniegta VNGAR 1. panta 1. punkta d) apakšpunktā, balstās uz definīcijām Eiropas Parlamenta un Padomes 2019. gada 20. jūnija Regulā (ES) 2019/1150 par taisnīguma un pārredzamības veicināšanu komerciālajiem lietotājiem paredzētos tiešsaistes starpniecības pakalpojumos (turpmāk “regula”) ( 41 ) . Definīcijas pamatā ir uzstādījums, ka uzņēmums, kas sniedz tiešsaistes starpniecības pakalpojumus, sniedz tos, lai atvieglotu tiešus darījumus starp pārdevējiem un pircējiem vai starp pārdevējiem un patērētājiem, kas izmanto šos tiešsaistes starpniecības pakalpojumus. VNGAR 1. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir ņemts vērā, ka tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzējs parasti nodrošina infrastruktūru, kura uzņēmumiem dod iespēju tiešsaistē atrast un noslēgt darījumus ar citiem uzņēmumiem vai patērētājiem, bet pats nav ne juridiski, ne faktiski atbildīgs par to darījumiem.

4.4. VNGAR piemērošanas robežas

4.4.1. Mazumtirgotāju apvienības

65. Ar VNGAR 2. panta 2. punktu tās piemērošanas jomā ir iekļauti konkrētiem nosacījumiem atbilstīgi uzņēmumu apvienību vertikālie nolīgumi, un līdz ar to no likumīguma prezumpcijas ir izslēgti visu pārējo uzņēmumu apvienību vertikālie nolīgumi. Tas nozīmē, ka vertikālie nolīgumi starp apvienību un tās atsevišķiem dalībniekiem vai starp apvienību un tās atsevišķiem piegādātājiem VNGAR tvērumā ietilpst tikai tad, ja visi dalībnieki ir mazumtirgotāji, kas pārdod preces (nevis pakalpojumus) galapatērētājiem un ja nevienam atsevišķam apvienības dalībniekam kopējais gada apgrozījums nepārsniedz 50 miljonus EUR ( 42 ) . Tomēr, ja gada apgrozījuma 50 miljonu EUR robežlielums ir pārsniegts tikai nedaudziem apvienības dalībniekiem un šo dalībnieku kopējais apgrozījums nepārsniedz 15 % no visu dalībnieku kopējā apgrozījuma, saskaņā ar 101. pantu veiktā novērtējuma rezultāts parasti būs tāds pats.

66. Uzņēmumu apvienībām var būt gan horizontālie, gan vertikālie nolīgumi. Horizontālie nolīgumi ir jāvērtē saskaņā ar principiem, kas noteikti Pamatnostādnēs par Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. panta piemērojamību horizontālās sadarbības nolīgumiem (turpmāk “horizontālo nolīgumu pamatnostādnes”) ( 43 ) . Ja minētajā novērtējumā tiek secināts, ka uzņēmumu sadarbība pirkšanas vai pārdošanas jomā ir pieļaujama, jo tā atbilst minēto pamatnostādņu konkrētajiem nosacījumiem attiecībā uz pirkuma un/vai komercializācijas nolīgumiem, ir jāveic papildu novērtējums, lai vertikālos nolīgumus, kurus apvienība noslēgusi ar atsevišķiem piegādātājiem vai atsevišķiem dalībniekiem, izskatītu saskaņā ar VNGAR noteikumiem, jo īpaši 3. līdz 5. panta nosacījumiem, un saskaņā ar šīm pamatnostādnēm. Piemēram, apvienības dalībnieku noslēgtie horizontālie nolīgumi vai tādi apvienības pieņemtie lēmumi kā lēmums, kas prasa, lai apvienības dalībnieki iegādātos preces no apvienības, vai lēmums iedalīt ekskluzīvas teritorijas apvienības dalībniekiem vispirms, ir jāvērtē kā horizontāls nolīgums. Tikai tad, ja šajā novērtējumā tiek secināts, ka attiecīgais horizontālais nolīgums neierobežo konkurenci, jānovērtē vertikālie nolīgumi starp apvienību un tās atsevišķiem dalībniekiem vai starp apvienību un atsevišķiem piegādātājiem.

4.4.2. Vertikālie nolīgumi, kuros iekļauti noteikumi par intelektuālā īpašuma tiesībām (IĪT)

67. VNGAR 2. panta 3. punktā ir noteikts, ka VNGAR var attiekties uz vertikālajiem nolīgumiem, kuros iekļauti konkrēti noteikumi par IĪT nodošanu vai izmantošanu. Attiecīgi visi pārējie vertikālie nolīgumi, kuros iekļauti IĪT noteikumi, ar 2. panta 3. punktu tiek izslēgti no VNGAR piemērošanas jomas.

68. VNGAR attiecas uz vertikālajiem nolīgumiem, kuros iekļauti IĪT noteikumi, ja ir izpildīti pieci nosacījumi: a) IĪT noteikumi ir iekļauti vertikālajā nolīgumā, tas ir, nolīgumā, kas attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem puses var pirkt, pārdot vai tālākpārdot konkrētas preces vai pakalpojumus; b) IĪT ir nodotas pircējam vai licencētas pircējam izmantošanas nolūkā; c) IĪT noteikumi nav nolīguma galvenais priekšmets; d) IĪT noteikumi ir tieši saistīti ar preču vai pakalpojumu izmantošanu, pārdošanu vai tālākpārdošanu, ko veic pircējs vai tā klienti. Franšīzes gadījumā, kad IĪT izmantošanas priekšmets ir tirdzniecība, preces vai pakalpojumus izplata galvenais franšīzes ņēmējs vai franšīzes ņēmēji; e) IĪT noteikumi attiecībā uz līguma precēm vai pakalpojumiem neietver konkurences ierobežojumus, kuru mērķis ir tāds pats kā vertikālajiem ierobežojumiem, uz kuriem atbrīvojums saskaņā ar VNGAR neattiecas.

69. Šie nosacījumi nodrošina to, ka VNGAR attiecīgajiem vertikālajiem nolīgumiem ir piemērojama tad, ja preču vai pakalpojumu izmantošanu, pārdošanu vai tālākpārdošanu var veikt efektīvāk, IĪT nododot vai licencējot pircējam. Tas nozīmē, ka ierobežojumiem attiecībā uz IĪT nodošanu vai licencēšanu VNGAR var piemērot tad, ja nolīguma galvenais priekšmets ir preču vai pakalpojumu pirkšana vai izplatīšana.

70. Pirmais nosacījums skaidri iezīmē, ka konteksts, kādā IĪT tiek nodrošinātas, ir nolīgums par preču pirkšanu vai izplatīšanu vai nolīgums par pakalpojumu pirkšanu vai sniegšanu, un nevis nolīgums par IĪT nodošanu vai licencēšanu preču ražošanai vai tīrs licencēšanas nolīgums. Piemēram, VNGAR neattiecas uz: a) nolīgumiem, ar kuriem viena puse nodrošina otrai pusei recepti un piešķir šai pusei licenci konkrēta dzēriena ražošanai atbilstoši šai receptei; b) nolīgumiem, ar kuriem viena puse nodrošina otrai pusei veidni vai paraugeksemplāru un piešķir šai pusei licenci kopiju izgatavošanai un izplatīšanai; c) tīru licenci attiecībā uz preču zīmi tirdzniecības veicināšanas nolūkā; d) sponsorēšanas līgumiem par tiesībām reklamēties kā kāda pasākuma oficiālajam sponsoram; e) autortiesību licencēšanu, piemēram, apraides līgumiem par tiesībām ierakstīt un/vai pārraidīt kādu pasākumu.

71. Otrais nosacījums skaidri iezīmē, ka VNGAR nav piemērojama, ja pircējs nodrošina IĪT piegādātajam neatkarīgi no tā, vai IĪT attiecas uz ražošanas vai uz izplatīšanas procesiem. VNGAR neattiecas uz tādu nolīgumu, kurš paredz IĪT nodošanu piegādātājam un ietver iespējamus ierobežojumus attiecībā uz piegādātāja veikto pārdošanu. Tas jo īpaši nozīmē to, ka VNGAR piemērošanas jomā neietilpst apakšuzņēmuma līgumi, kas paredz zinātības nodošanu apakšuzņēmējam (skatīt arī šo pamatnostādņu 3.3. iedaļu). Turpretī vertikālie nolīgumi, ar kuriem pircējs piegādātājam nodrošina tikai specifikācijas, kurās raksturotas piegādājamās preces vai pakalpojumi, ietilpst VNGAR piemērošanas jomā.

72. Trešais nosacījums skaidri iezīmē, ka, lai VNGAR attiektos uz konkrētu nolīgumu, tā galvenais priekšmets nevar būt IĪT nodošana vai licencēšana. Galvenajam priekšmetam ir jābūt preču vai pakalpojumu pirkšanai, pārdošanai vai tālākpārdošanai, un IĪT noteikumiem jākalpo šā vertikālā nolīguma īstenošanai.

73. Ar ceturto nosacījumu tiek izvirzīta prasība, ka IĪT noteikumiem ir jāpalīdz pircējam vai tā klientiem izmantot, pārdot vai tālākpārdot preces vai pakalpojumus. Preces vai pakalpojumus izmantošanai vai tālākpārdošanai parasti piegādā licenciārs, bet licenciāts tos var pirkt arī no kāda trešā piegādātāja. IĪT noteikumi parasti attiecas uz preču vai pakalpojumu tirdzniecību. Kā piemēru var minēt franšīzes nolīgumu, saskaņā ar kuru franšīzes devējs pārdod franšīzes ņēmējam preces tālākpārdošanai un piešķir franšīzes ņēmējam licenci izmantot tā preču zīmi un zinātību attiecīgo preču tirdzniecībai, vai nolīgumu, saskaņā ar kuru koncentrāta piegādātājs piešķir licenci pircējam, lai tas to atšķaidītu un sapildītu pudelēs un pēc tam pārdotu šādi saražoto dzērienu.

74. Piektajā nosacījumā uzsvērts, ka IĪT noteikumiem nedrīkst būt tāds pats mērķis kā smagajiem ierobežojumiem, kas uzskaitīti VNGAR 4. pantā, vai kā ierobežojumiem, kas ar VNGAR 5. pantu ir izslēgti no VNGAR tvēruma (skatīt šo pamatnostādņu 6. iedaļu).

75. IĪT, kas tiek izmantotas vertikālo nolīgumu īstenošanai VNGAR 2. panta 3. punkta nozīmē, parasti attiecas uz trim galvenajiem intelektuālā īpašuma veidiem: preču zīmēm, autortiesībām un zinātību.

4.4.2.1. Preču zīmes

76. Preču zīmes licence, kas tiek piešķirta izplatītājam, var attiekties uz licenciāra produktu izplatīšanu konkrētā teritorijā. Ja tā ir ekskluzīva licence, attiecīgais nolīgums ir ekskluzīvas izplatīšanas nolīgums.

4.4.2.2. Autortiesības

77. Ja tālākpārdevējs pārdod preces vai pakalpojumus (piemēram, grāmatas vai programmatūru), uz ko attiecas autortiesības, šo autortiesību īpašnieks var tālākpārdevējam uzlikt pienākumu tālākpārdot vienīgi ar nosacījumu, ka pircējs – cits tālākpārdevējs vai galalietotājs – nepārkāps autortiesības. Ja uz šīm tālākpārdevēja saistībām attiecas 101. panta 1. punkts, tās ietilpst VNGAR piemērošanas jomā.

78. Nolīgumi, saskaņā ar kuriem tālākpārdošanai tiek piegādātas programmatūras cietās kopijas un tālākpārdevējs neiegūst licenci ne uz kādām tiesībām attiecībā uz programmatūru, bet tam ir vienīgi tiesības tālākpārdot cietās kopijas, VNGAR vajadzībām ir uzskatāmi par nolīgumiem par preču piegādi tālākpārdošanai. Izmantojot šādu izplatīšanas veidu, programmatūras licencēšana notiek tikai starp autortiesību īpašnieku un programmatūras lietotāju. Tā var būt licence “plēves apvalkā”, tas ir, nosacījumu kopums, kas iekļauts cietās kopijas iepakojumā un par ko uzskata, ka, atverot iepakojumu, galalietotājs piekrīt šiem nosacījumiem.

79. Pircējiem, kas iegādājas aparatūru, kurā ietilpst programmatūra, uz ko attiecas autortiesības, autortiesību īpašnieks var noteikt pienākumu nepārkāpt autortiesības, kas nozīmē, ka tie nedrīkst izgatavot programmatūras kopijas, tālākpārdot šo programmatūru vai izmantot attiecīgo programmatūru citā aparatūrā. Ja uz šiem lietošanas ierobežojumiem attiecas 101. panta 1. punkts, tie ietilpst VNGAR piemērošanas jomā.

4.4.2.3. Zinātība

80. Franšīzes nolīgumi, izņemot rūpnieciskās franšīzes nolīgumus, ir visspilgtākais piemērs gadījumiem, kuros pircējam tirdzniecības nolūkos nodod zinātību ( 44 ) . Franšīzes nolīgumi ietver IĪT licences, kas attiecas uz preču zīmēm un zinātību preču izmantošanas un izplatīšanas vai pakalpojumu sniegšanas nolūkā. Papildus IĪT licencei franšīzes devējs franšīzes ņēmējam visā nolīguma darbības laikā parasti sniedz tādu komerciālo vai tehnisko palīdzību kā iepirkuma pakalpojumi, apmācība, konsultācijas par nekustamo īpašumu un finanšu plānošana. Licence un sniegtā palīdzība ir franšīzei nodotās darījumdarbības metodes neatņemamas sastāvdaļas.

81. Franšīzes nolīgumos ietvertā licence ietilpst VNGAR tvērumā, ja ir izpildīti visi pieci šo pamatnostādņu 70. punktā uzskaitītie nosacījumi. Šie nosacījumi parasti ir izpildīti, jo atbilstoši lielākajai daļai franšīzes nolīgumu, tai skaitā galveno franšīzes devēju nolīgumiem, franšīzes devējs nodrošina franšīzes ņēmējam preces vai pakalpojumus, jo īpaši komerciālās vai tehniskās palīdzības pakalpojumus. IĪT palīdz franšīzes ņēmējam tālākpārdot franšīzes devēja vai franšīzes devēja norādīta piegādātāja piegādātos produktus vai izmantot šos produktus un pārdot rezultātā iegūtās preces vai pakalpojumus. Franšīzes nolīgumi, kuri attiecas tikai vai galvenokārt uz IĪT licencēšanu, neietilpst VNGAR tvērumā, bet Komisija šādiem nolīgumiem principā piemēros principus, kas noteikti VNGAR un šajās pamatnostādnēs.

82. Turpmāk uzskaitītas saistības, kuras attiecas uz IĪT un parasti tiek uzskatītas par nepieciešamām franšīzes devēja IĪT aizsardzībai, un, ja uz šīm saistībām attiecas 101. panta 1. punkts, uz tām attiecas arī VNGAR: a) franšīzes ņēmēja saistības tieši vai netieši nenodarboties ar līdzīga veida darījumdarbību; b) franšīzes ņēmēja saistības neiegūt tādu finansiālo līdzdalību konkurējoša uzņēmuma kapitālā, kas franšīzes ņēmējam dotu iespēju ietekmēt šā uzņēmuma saimniecisko rīcību; c) franšīzes ņēmēja saistības neizpaust trešām personām zinātību, ko nodrošinājis franšīzes devējs, ja vien šī zinātība nav vispārpieejama; d) franšīzes ņēmēja saistības informēt franšīzes devēju par pieredzi, kas uzkrāta, izmantojot franšīzi, un piešķirt franšīzes devējam un pārējiem franšīzes ņēmējiem neekskluzīvu licenci attiecībā uz zinātību, kas izriet no minētās pieredzes; e) franšīzes ņēmēja saistības informēt franšīzes devēju par IĪT licences pārkāpumiem, celt prasību pret pārkāpuma izdarītājiem vai palīdzēt franšīzes devējam tiesvedībā pret pārkāpuma izdarītājiem; f) franšīzes ņēmēja saistības neizmantot franšīzes devēja piešķirto zinātības licenci mērķiem, kas nav franšīzes izmantošana; g) franšīzes ņēmēja saistības bez franšīzes devēja piekrišanas nenodot citai personai tiesības un pienākumus, kas paredzēti franšīzes nolīgumā.

4.4.3. Konkurentu vertikālie nolīgumi

83. Saskaņā ar VNGAR 2. panta 8. punktu, par kuru norādījumi ir sniegti šo pamatnostādņu 4.5. iedaļā, VNGAR nepiemēro vertikālajiem nolīgumiem, uz kuru priekšmetu attiecas kāda cita grupu atbrīvojuma regula, ja vien attiecīgajā regulā nav noteikts citādi, turklāt ar VNGAR 2. panta 4. punkta pirmo teikumu no VNGAR piemērošanas jomas tiek izslēgti vertikālie nolīgumi starp konkurējošiem uzņēmumiem, izņemot, ja uz attiecīgo vertikālo nolīgumu attiecas VNGAR 2. panta 4. punkta a) vai b) apakšpunktā paredzētie izņēmumi. Tas nozīmē, ka konkurentu vertikālie nolīgumi, kuri ir izslēgti no VNGAR tvēruma, ir jānovērtē saskaņā ar horizontālo nolīgumu pamatnostādnēm, tai skaitā norādījumiem par informācijas apmaiņu konkurējošu uzņēmumu vertikālo nolīgumu gadījumā. Ja uz vertikālo nolīgumu attiecas VNGAR 2. panta 4. punkta a) vai b) apakšpunktā paredzētais izņēmums un nolīgumā nav ietverti horizontāli konkurences ierobežojumi mērķa dēļ, nolīgums jānovērtē tikai saskaņā ar šīm pamatnostādnēm.

84. VNGAR 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā konkurējošs uzņēmums ir definēts kā faktisks vai potenciāls konkurents. Divus konkrētus uzņēmumus uzskata par faktiskiem konkurentiem, ja tie darbojas vienā un tajā pašā konkrētajā (produktu un ģeogrāfiskajā) tirgū. Vienu uzņēmumu uzskata par otra uzņēmuma potenciālu konkurentu, ja gadījumā, ja nolīguma nebūtu, pirmais uzņēmums neliela, taču pastāvīga relatīvo cenu kāpuma gadījumā īsā laikā, kas parasti nepārsniedz vienu gadu, visticamāk, veiktu vajadzīgās papildu investīcijas vai segtu vajadzīgās pārorientēšanās izmaksas, lai ieietu konkrētajā tirgū, kurā darbojas otrs uzņēmums. Tas ir jānovērtē reālistiski, ņemot vērā tirgus struktūru un tiesisko un ekonomisko kontekstu, kurā uzņēmums darbojas. Tas nozīmē, ka nepietiek ar teorētisku iespēju, ka uzņēmums varētu ieiet attiecīgajā tirgū. Uzņēmumam ir jābūt reālām un konkrētām iespējām ieiet tirgū, bez jebkādiem nepārvaramiem šķēršļiem ieiešanai šajā tirgū. Tomēr nav nepieciešams pārliecinoši pierādīt, ka minētais uzņēmums faktiski ieies attiecīgajā tirgū, un vēl jo mazāk – ka tas pēc tam spēs tur noturēties. ( 45 )

85. Izplatītājs, kas ražotājam sniedz specifikācijas attiecībā uz konkrētu preču ražošanu ar izplatītāja zīmolu, nav uzskatāms par šo sava zīmola preču ražotāju un tādējādi par ražotāja konkurentu. Līdz ar to VNGAR 2. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojums ir piemērojams nolīgumiem starp izplatītāju, kurš pārdod šādas sava zīmola preces, kuras saražojusi trešā persona, un zīmola preču piegādātāju tajā pašā konkrētajā tirgū. Turpretī izplatītāji, kuri paši ražo preces ar savu zīmolu, ir uzskatāmi par ražotājiem. Tas nozīmē, ka VNGAR 2. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojums nav piemērojams nolīgumiem starp šiem izplatītājiem un zīmola preču piegādātājiem tajā pašā konkrētajā tirgū. Tāpēc šādi nolīgumi ir jānovērtē saskaņā ar horizontālo nolīgumu pamatnostādnēm.

86. VNGAR 2. panta 4. punkta otrajā teikumā ir noteikti divi izņēmumi no vispārīgā noteikuma, ka konkurentu vertikālie nolīgumi ir izslēgti no VNGAR paredzētās likumīguma prezumpcijas. Abi izņēmumi, kas paredzēti VNGAR 2. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā, attiecas uz divējādās izplatīšanas nolīgumiem starp preču piegādātāju vai pakalpojumu sniedzēju, kas darbojas arī mazumtirdzniecības tirgū, un tā izplatītājiem. Šie parasti ir gadījumi, kad piegādātājs galvenokārt darbojas augšupējā tirgū un tam ir ierobežotas palīgdarbības mazumtirdzniecības tirgū. Ja piegādātāja un pircēja kopējā tirgus daļa konkrētajā tirgū mazumtirdzniecības līmenī nepārsniedz [10] %, ir maz ticams, ka varētu rasties bažas horizontālā līmenī, un ir uzskatāms, ka potenciālā ietekme uz pušu horizontālo konkurenci mazumtirdzniecības līmenī ir mazāk nozīmīga nekā pušu vertikālā nolīguma potenciālā ietekme uz konkurenci vispār piegādes vai izplatīšanas līmenī.

87. Tādējādi konkurentu vertikālajam nolīgumam, uz kuru attiecas VNGAR 2. panta 4. punkta a) vai b) apakšpunkts, VNGAR 2. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojums ir piemērojams, ja ir izpildīti šādi nosacījumi: a) atbilstoši VNGAR 2. panta 8. punktam uz nolīguma priekšmetu neattiecas kāda cita grupu atbrīvojuma regula; b) piegādātāja un pircēja kopējā tirgus daļa konkrētajā tirgū mazumtirdzniecības līmenī nepārsniedz [10] %, tādējādi nav ievērojama konkurences ierobežojuma 101. panta 1. punkta nozīmē (46), un nolīgumā nav VNGAR 4. pantā noteikto smago ierobežojumu; c) ir izpildīti VNGAR 2. panta 4. punkta a) vai b) apakšpunkta nosacījumi; d) atbilstoši VNGAR 2. panta 6. punktam nolīgumā nav ietverti horizontāli konkurences ierobežojumi mērķa dēļ. Atbrīvojums ir piemērojams visiem nesavstarpēja vertikālā nolīguma aspektiem un horizontālajiem ierobežojumiem seku dēļ, tai skaitā tiem, kas izriet no informācijas apmaiņas konkurējošo uzņēmumu starpā. Uz konkurences horizontālajiem ierobežojumiem mērķa dēļ VNGAR 2. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētie izņēmumi neattiecas (47). Tas, vai kādu nolīgumu VNGAR 2. panta 4. punkta a) vai b) apakšpunkta nolūkā var uzskatīt par divējādās izplatīšanas nolīgumu, šo noteikuma izņēmuma rakstura dēļ ir jāvērtē šauri.

88. VNGAR 2. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzētais izņēmums attiecas uz situācijām, kurās piegādātājs ir preču ražotājs, vairumtirgotājs vai importētājs un reizē arī izplatītājs, savukārt pircējs ir tikai izplatītājs, kurš nekonkurē ar ražotāju augšupējā līmenī.

89. VNGAR 2. panta 4. punkta b) apakšpunktā paredzētais izņēmums attiecas uz situācijām, kurās piegādātājs ir pakalpojumu sniedzējs, kas darbojas vairākos tirdzniecības līmeņos, savukārt pircējs sniedz savus pakalpojumus tikai mazumtirdzniecības līmenī un nekonkurē ar piegādātāju tajā tirdzniecības līmenī, kurā tas pērk līguma pakalpojumus.

90. VNGAR 2. panta 5. punktā ir paredzēts, ka tad, ja konkurējošo pušu kopējā tirgus daļa mazumtirdzniecības līmenī pārsniedz [10] %, VNGAR 2. panta 1. punktā paredzētais grupu atbrīvojums to vertikālajam nolīgumam tomēr ir piemērojams, ja ir izpildīti šādi nosacījumi: a) atbilstoši VNGAR 2. panta 8. punktam uz nolīguma priekšmetu neattiecas kāda cita grupu atbrīvojuma regula; b) ir ievērots VNGAR 3. pantā noteiktais tirgus daļas robežlielums, un nolīgumā nav VNGAR 4. pantā noteikto smago ierobežojumu; c) ir izpildīti VNGAR 2. panta 4. punkta a) vai b) apakšpunkta nosacījumi; d) visa informācijas apmaiņa pušu starpā atbilst attiecīgajai horizontālo nolīgumu pamatnostādņu nodaļai par informācijas apmaiņas novērtējumu no konkurences viedokļa; e) atbilstoši VNGAR 2. panta 6. punktam nolīgumā nav ietverti horizontāli konkurences ierobežojumi mērķa dēļ.

91. VNGAR 2. panta 7. punktā ir paredzēts, ka izņēmumi attiecībā uz divējādo izplatīšanu nav piemērojami, ja tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzējiem VNGAR 1. panta 1. punkta d) apakšpunkta nozīmē ir hibrīdfunkcija, tas ir, ja tie sniedz tiešsaistes starpniecības pakalpojumus un pārdod preces vai pakalpojumus, konkurējot ar uzņēmumiem, kuriem tie sniedz šos pakalpojumus. Tā kā mazumtirdzniecības darbības, kuras veic tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzēji ar šādu hibrīdfunkciju, parasti rada ievērojamas bažas horizontālā līmenī, tās neatbilst divējādās izplatīšanas izņēmuma uzstādījumam, turklāt minētais izņēmums jebkurā gadījumā ir jāinterpretē šauri. Tā paša iemesla dēļ VNGAR neattiecas arī uz ierobežojumiem attiecībā uz to, kādā mērā vai ar kādiem nosacījumiem tiešsaistes starpniecības pakalpojumus var sniegt trešām personām. Minētais attiecas ne tikai uz ierobežojumiem, kas noteikti nolīgumā ar tiešsaistes starpniecības pakalpojumu pircēju, bet arī nolīgumos par to preču vai pakalpojumu pirkšanu, ko pārdod tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzējs, kuram ir hibrīdfunkcija.

92. Vertikālie nolīgumi ar šādiem tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzējiem ar hibrīdfunkciju ir jānovērtē individuāli, ņemot vērā gan šīs pamatnostādnes (skatīt to 8. iedaļu), gan horizontālo nolīgumu pamatnostādnes. Šajā novērtējumā jāizskata visi aspekti minēto tiešsaistes starpniecības pakalpojumu sniedzēju un šos pakalpojumus izmantojošo uzņēmumu attiecībās, ieskaitot jebkādu informācijas apmaiņu starp tiem.

4.5. Saikne ar citām grupu atbrīvojuma regulām

93. Kā skaidrots šo pamatnostādņu 4.1. un 4.2. iedaļā, VNGAR ir piemērojama nolīgumiem starp uzņēmumiem, kuri darbojas dažādos ražošanas vai izplatīšanas ķēdes posmos, un kas attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem puses var pirkt, pārdot un tālākpārdot konkrētas preces vai pakalpojumus. Šādi vertikālie nolīgumi ir novērtējami vienīgi saskaņā ar VNGAR un šīm pamatnostādnēm neatkarīgi no šā novērtējuma iznākuma. VNGAR paredzētā likumīguma prezumpcija tiem būs piemērojama, ja nav pārsniegti tirgus daļu robežlielumi un nolīgumos nav ietverti smagie ierobežojumi.

94. Tomēr VNGAR 2. panta 8. punktā ir noteikts, ka VNGAR “nepiemēro vertikālajiem nolīgumiem, uz kuru priekšmetu attiecas kāda cita grupu atbrīvojuma regula, ja vien attiecīgajā regulā nav noteikts citādi”. Tāpēc ir svarīgi jau no paša sākuma pārbaudīt, vai vertikālais nolīgums neietilpst kādas citas grupu atbrīvojuma regulas piemērošanas jomā. Piemēram, kā noteikts VNGAR 2. panta 4. punktā, vertikālie nolīgumi, kas noslēgti starp konkurējošiem uzņēmumiem, principā ir izslēgti no VNGAR darbības jomas un ir jānovērtē saskaņā ar noteikumiem, kas piemērojami horizontālajiem nolīgumiem. VNGAR 2. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā ir paredzēti izņēmumi no šā principa, kas jāskata saistībā ar VNGAR 2. panta 5. punktu, ja ir pārsniegts VNGAR 2. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā noteiktais tirgus daļas robežlielums, bet nav pārsniegts VNGAR 3. pantā noteiktais tirgus daļas robežlielums. Šajos noteikumos ir ņemts vērā tas, ka divējādās izplatīšanas nolīgumu ietekme uz tirgu un iespējamās konkurences problēmas var būt līdzīgas kā horizontālajiem nolīgumiem.

95. Attiecīgi VNGAR nav piemērojama vertikālajiem nolīgumiem, uz kuriem attiecas turpmāk minētās grupu atbrīvojuma regulas vai nākotnē pieņemtas grupu atbrīvojuma regulas par turpmākajos apakšpunktos minēto nolīgumu veidiem, ja vien attiecīgajā regulā nav noteikts citādi: — Komisijas 2014. gada 21. marta Regula (ES) Nr. 316/2014 par Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. panta 3. punkta piemērošanu tehnoloģiju nodošanas nolīgumu kategorijām (48), — Komisijas 2010. gada 14. decembra Regula (ES) Nr. 1217/2010 par Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. panta 3. punkta piemērošanu dažām pētniecības un izstrādes nolīgumu kategorijām (49), — Komisijas 2010. gada 14. decembra Regula (ES) Nr. 1218/2010 par Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. panta 3. punkta piemērošanu dažām specializācijas nolīgumu kategorijām (50).

96. VNGAR nav piemērojama arī horizontālo nolīgumu pamatnostādnēs minētajiem konkurentu nolīgumu veidiem, izņemot, ja attiecīgajā horizontālo nolīgumu pamatnostādņu nodaļā ir noteikts citādi.

97. VNGAR attiecas uz vertikālajiem nolīgumiem par mehānisko transportlīdzekļu rezerves daļu pirkšanu, pārdošanu vai tālākpārdošanu un mehānisko transportlīdzekļu remonta un tehniskās apkopes pakalpojumu sniegšanu. Tomēr VNGAR šiem nolīgumiem ir piemērojama tikai tad, ja papildus VNGAR atbrīvojuma nosacījumiem tie atbilst papildu prasībām, kas noteiktas Komisijas 2010. gada 27. maija Regulā (ES) Nr. 461/2010 par Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu nolīgumu un saskaņotu darbību kategorijām mehānisko transportlīdzekļu nozarē ( 51 ) un attiecīgajās skaidrojošajās pamatnostādnēs.

4.6. Galvenie izplatīšanas sistēmu veidi

98. Piegādātājs var brīvi izvēlēties, kā veidot savu izplatīšanas sistēmu. Tas var, piemēram, izvēlēties vertikālo integrāciju, tas ir, pārdot savas preces vai pakalpojumus tieši galalietotājiem vai izplatīt tos, izmantojot vertikāli integrētus izplatītājus, kas ir saistītie uzņēmumi VNGAR 1. panta 2. punkta nozīmē. Šāda izplatīšanas sistēma ir organizēta tikai viena konkrēta uzņēmuma ietvaros, tāpēc 101. panta 1. punkts uz to neattiecas.

99. Piegādātājs var arī nolemt iecelt neatkarīgus izplatītājus. Tālab tas var izveidot vienu izplatīšanas sistēmu vai kombinēt dažādas sistēmas. Izplatītākie veidi ir ekskluzīvā izplatīšana, selektīvā izplatīšana un franšīze. Tā kā šo izplatīšanas sistēmu izveidei nepieciešamie vertikālie nolīgumi tiek noslēgti starp neatkarīgiem uzņēmumiem, uz tiem var attiekties 101. panta 1. punkts un VNGAR vai individuāls atbrīvojums saskaņā ar 101. panta 3. punktu, ja ir izpildīti attiecīgie nosacījumi.

4.6.1. Ekskluzīvas izplatīšanas sistēmas

4.6.1.1. Ekskluzīvu izplatīšanas sistēmu definīcija

100. Ekskluzīvā izplatīšanas sistēmā piegādātājs teritoriju vai klientu grupu iedala ekskluzīvi vienam vai nedaudziem pircējiem un/vai rezervē to sev, ierobežojot citu Savienībā darbojošos pircēju iespējas aktīvi pārdot ekskluzīvajā teritorijā vai ekskluzīvajai klientu grupai ( 52 )

101. Piegādātāji bieži izmanto šāda veida sistēmu, lai stimulētu izplatītājus veikt finansiālās un nefinansiālās investīcijas, kas vajadzīgas to zīmola izvēršanai teritorijā, kurā tas nav plaši pazīstams, vai lai pārdotu jaunu produktu konkrētā teritorijā vai konkrētai klientu grupai, vai panāktu izplatītāju darbību koncentrēšanu uz konkrētu produktu (piemēram, ar speciāliem mārketinga vai izstādīšanas pasākumiem). Savukārt izplatītāji, pateicoties ekskluzīvi iedalītās teritorijas vai klientu grupas lielumam un ar ekskluzivitāti saistītajai aizsardzībai, cenšas panākt noteiktu darījumdarbības apjomu un peļņu, kas ļautu atpelnīt veiktās investīcijas.

102. Atbilstoši šim uzstādījumam ekskluzīvo izplatītāju skaitam konkrētā teritorijā vai attiecībā uz konkrētu klientu grupu jābūt ierobežotam: viens izplatītājs vai nedaudzi izplatītāji (dalītās ekskluzivitātes gadījumā). Ekskluzīvo izplatīšanu nevar izmantot, lai daudzus izplatītājus pasargātu no konkurentiem ārpus ekskluzīvās teritorijas, jo šāda rīcība būtu uzskatāma par iekšējā tirgus sadali. Tāpēc pilnvaroto izplatītāju skaits būtu jānosaka samērīgi ar iedalīto teritoriju vai klientu grupu tā, lai nodrošinātu noteiktu darījumdarbības apjomu, kas ļauj atpelnīt veiktās investīcijas.

103. Piegādātājs aizsargā pilnvarotos izplatītājus pret iespēju, ka citi pircēji varētu nodarboties ar aktīvo pārdošanu ekskluzīvajā teritorijā vai ekskluzīvajai klientu grupai. Ja piegādātājs ekskluzīvo teritoriju vai klientu grupu iedala vairāk nekā vienam izplatītājam, visi šie izplatītāji tiek vienlīdz aizsargāti pret aktīvo pārdošanu, ko veic citi pircēji, savukārt aktīvo un pasīvo pārdošanu šo izplatītāju vidū nevar ierobežot.

104. Vertikālajos nolīgumos, kurus izmanto ekskluzīvajai izplatīšanai, konkrēti jānosaka teritorija vai klientu grupa, kas tiek ekskluzīvi iedalīta izplatītājiem. Ekskluzīvā teritorija var būt veselas dalībvalsts teritorija vai teritorija, kas ir mazāka vai lielāka. Ekskluzīvo klientu grupu var definēt, piemēram, kā klientus ar noteiktu nodarbošanos vai kā konkrētu klientu uzskaitījumu pēc viena vai vairākiem objektīviem kritērijiem. Atkarībā no šiem kritērijiem ir iespējams, ka klientu grupā ir tikai viens klients.

105. Ja noteikta teritorija vai klientu grupa vēl nav iedalīta vienam vai vairākiem izplatītājiem, piegādātājs šo teritoriju vai klientu grupu var rezervēt sev, attiecīgi informējot par to savus izplatītājus. Tādā gadījumā piegādātājam nav obligāti jāveic komercdarbība rezervētajā teritorijā vai attiecībā uz rezervēto klientu grupu – piegādātājs to var rezervēt ar mērķi nākotnē iedalīt to citiem izplatītājiem.

4.6.1.2. 101. panta piemērošana ekskluzīvām izplatīšanas sistēmām

106. Izplatīšanas sistēmā, kurā piegādātājs ekskluzīvi iedala teritoriju vai klientu grupu vienam vai vairākiem pircējiem, galvenie iespējamie riski no konkurences viedokļa ir tirgus sadalīšana, kas var veicināt cenu diferenciāciju, un zīmola iekšējās konkurences mazināšanās, īpaši gadījumā, ja ir viens vienīgs izplatītājs. Ja lielākā daļa, visi vai spēcīgākie piegādātāji, kas darbojas noteiktā tirgū, izmanto ekskluzīvu izplatīšanas sistēmu, var vājināties arī zīmolu savstarpējā konkurence un veicināta aizliegtu vienošanos iespēja gan piegādātāju, gan izplatītāju līmenī. Visbeidzot, ekskluzīvā izplatīšana var bloķēt citu izplatītāju piekļuvi tirgum un tādējādi samazināt zīmola iekšējo konkurenci izplatīšanas līmenī.

107. VNGAR paredzētais atbrīvojums ekskluzīvās izplatīšanas nolīgumiem ir piemērojams, ja ne piegādātāja, ne pircēja tirgus daļa nepārsniedz 30 % un nolīgumos nav smago ierobežojumu. VNGAR paredzētā likumīguma prezumpcija uz ekskluzīvās izplatīšanas nolīgumu var attiekties, ja tajā ir ietverti citi vertikālie ierobežojumi, kas nav smagi, piemēram, nekonkurēšanas saistības ne ilgāk kā uz pieciem gadiem, daudzuma prasības vai ekskluzīvā pirkšana. Tomēr tad, ja ekskluzīvo izplatītāju skaits nav ierobežots un nav noteikts samērīgi ar iedalīto teritoriju vai klientu grupu tā, lai nodrošinātu noteiktu darījumdarbības apjomu, kas ļauj atpelnīt to veiktās investīcijas, šāda izplatīšanas sistēma, visticamāk, neradītu efektivitātes pieaugumu. Ja ir konstatējama ievērojama konkurenci ierobežojoša ietekme, VNGAR piemērošana, visticamāk, tiktu atsaukta.

108. Tālāk līdz šīs iedaļas beigām ir sniegti norādījumi par ekskluzīvās izplatīšanas nolīgumu individuālu novērtēšanu gadījumos, kad ir pārsniegts tirgus daļas 30 % robežlielums.

109. Ekskluzīvās izplatīšanas sistēmas novērtējumā svarīgs faktors ir tas, cik daudziem izplatītājiem ir ekskluzīvi iedalīta attiecīgā teritorija vai klientu grupa. Jo lielāks izplatītāju skaits, jo mazāka zīmola iekšējās konkurences mazināšanās, bet mazāka arī varbūtība, ka ekskluzīvajiem izplatītājiem ir stimuls investēt šā zīmola izvēršanā un piegādātāja produkta vai produktu pārdošanas veicināšanā.

110. Liela nozīme ir piegādātāja un tā konkurentu stāvoklim tirgū, jo zīmola iekšējās konkurences zudums ir problemātisks vienīgi tad, ja ir ierobežota zīmolu savstarpējā konkurence. Jo spēcīgāks ir piegādātāja stāvoklis tirgū (virs 30 % robežlieluma), jo lielāka ir vājas zīmolu savstarpējās konkurences varbūtība un lielāks no zīmola iekšējās konkurences samazināšanās izrietošais risks konkurencei.

111. Piegādātāja konkurentu stāvoklim tirgū var būt nozīme divējādā ziņā. Gadījumā, kad ir spēcīgi konkurenti, zīmola iekšējās konkurences samazināšanos, kas var būt īpaši izteikta viena vienīga izplatītāja situācijā, parasti atsver pietiekama zīmolu savstarpējā konkurence. Tomēr, ja piegādātāju skaits noteiktā tirgū ir visai ierobežots un to stāvoklis šajā tirgū to tirgus daļas, jaudas un izplatīšanas tīkla ziņā ir visai līdzīgs, pastāv aizliegtas vienošanās un/vai konkurences vājināšanās risks. Zīmola iekšējās konkurences zudums var vēl palielināt šo risku, jo īpaši, ja vairākiem piegādātājiem ir līdzīgas izplatīšanas sistēmas. Ekskluzīva vairāku zīmolu produktu tirdzniecība, tas ir, ja vairāki piegādātāji attiecīgajā teritorijā pilnvaro vienus un to pašus ekskluzīvos izplatītājus, var vēl vairāk palielināt aizliegtas vienošanās un/vai konkurences vājināšanās risku gan piegādātāja, gan izplatītāja līmenī. Ja piegādātāji vienam vai vairākiem izplatītājiem piešķir ekskluzīvas tiesības tajā pašā teritorijā izplatīt divus vai vairākus nozīmīgus konkurējošus produktus, šo zīmolu savstarpējā konkurence var būtiski samazināties, jo īpaši lineāru vairumtirdzniecības cenu gadījumā. Jo lielāka ir ekskluzīvo vairāku zīmolu produktu izplatītāju kumulatīvā tirgus daļa attiecībā uz to izplatītajiem zīmoliem, jo lielāks ir aizliegtas vienošanās un/vai konkurences vājināšanās risks un jo vairāk samazinās zīmolu savstarpējā konkurence. Ja viens vai vairāki mazumtirgotāji ir vairāku zīmolu ekskluzīvie izplatītāji, pastāv risks, ka gadījumā, ja viens piegādātājs samazinātu sava zīmola vairumtirdzniecības cenu, ekskluzīvie mazumtirgotāji nesamazinātu cenas galapatērētājiem, jo tādējādi mazumtirgotājiem samazinātos pārējo zīmolu produktu pārdošanas apjoms un attiecīgā peļņa. Līdz ar to salīdzinājumā ar gadījumu, kad nepastāvētu ekskluzīva vairāku zīmolu produktu tirdzniecība, piegādātāji nelabprātāk konkurētu savā starpā ar cenām. Šādas kumulatīvās iedarbības situācijas var būt pamats VNGAR atbrīvojuma piemērošanas atsaukšanai, ja piegādātāju un pircēju tirgus daļas ir zem VNGAR noteiktā 30 % robežlieluma.

112. Šķēršļi ieiešanai tirgū, kas piegādātājiem var kavēt pašiem savu integrētās izplatīšanas tīklu izveidi vai alternatīvu izplatītāju atrašanu, ir mazāk nozīmīgs elements ekskluzīvās izplatīšanas iespējamās konkurenci ierobežojošās ietekmes novērtējumā, īpaši dalītās ekskluzivitātes gadījumā. Citu piegādātāju bloķēšana nav konstatējama, ja ekskluzīvā izplatīšana nav apvienota ar viena zīmola izplatīšanu, kas izplatītāju piespiež vai mudina konkrēta veida produktu pasūtīt no viena piegādātāja. Lai gan viena zīmola izplatīšana neprasa, lai izplatītājs produktus pirktu no konkrētā piegādātāja, ekskluzīvās izplatīšanas apvienošana ar viena zīmola izplatīšanu var citiem piegādātājiem apgrūtināt alternatīvu izplatītāju atrašanu.

113. Citu izplatītāju tirgus piekļuves bloķēšana nav problemātiska, ja piegādātājs, kuram ir ekskluzīva izplatīšanas sistēma, pilnvaro daudz ekskluzīvo izplatītāju tajā pašā tirgū, un šie ekskluzīvie izplatītāji bez ierobežojumiem var pārdot produktu citiem izplatītājiem, kas nav pilnvaroti. Citu izplatītāju tirgus piekļuves bloķēšana turpretī var būt problemātiska, ja pircējiem ir tirgus vara lejupējā tirgū, jo īpaši ļoti plašu teritoriju gadījumā, kur kāds ekskluzīvais izplatītājs kļūst par vienīgo pircēju visā tirgū. Kā piemēru var minēt lielveikalu tīklu, kas kļūst par vadoša zīmola preču vienīgo izplatītāju attiecīgās valsts pārtikas mazumtirdzniecības tirgū. Ekskluzīvas vairāku zīmolu produktu tirdzniecības gadījumā citu izplatītāju piekļuve tirgum var tikt bloķēta vēl spēcīgāk.

114. Pircēja vara turklāt var palielināt aizliegtas vienošanās risku pircēju vidū, ja nozīmīgi pircēji, kas atrodas vienā un tajā pašā vai dažādās teritorijās, vienam vai vairākiem piegādātājiem uzspiež ekskluzīvu izplatīšanas sistēmu.

115. Ir svarīgi novērtēt tirgus dinamiku, jo augošs pieprasījums, tehnoloģiju maiņa un mainīgs stāvoklis tirgū var mazināt negatīvās ietekmes varbūtību salīdzinājumā ar nobriedušiem tirgiem.

116. Svarīgs faktors ir tirdzniecības līmenis, jo iespējamās negatīvās sekas vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības līmenī var būt atšķirīgas. Ekskluzīvo izplatīšanu galvenokārt izmanto galapatēriņa preču vai pakalpojumu izplatīšanā. Zīmola iekšējās konkurences zudums mazumtirdzniecības līmenī ir jo īpaši iespējams, ja ekskluzīvo izplatīšanu izmanto plašās teritorijās, jo galapatērētājiem attiecībā uz nozīmīgu zīmolu var būt mazas izvēles iespējas starp izplatītāju ar augstām cenām un augstu apkalpošanas līmeni un izplatītāju ar zemām cenām un zemu apkalpošanas līmeni.

117. Ražotājs, kurš vairumtirgotāju izvēlas kā tā ekskluzīvo izplatītāju, parasti iedala tam lielāku teritoriju, piemēram, visu vienas dalībvalsts teritoriju. Ja vien vairumtirgotājs var bez ierobežojumiem pārdot produktus lejupējiem mazumtirgotājiem, nav sagaidāma ievērojama konkurenci ierobežojoša ietekme. Iespējamo zīmola iekšējās konkurences zudumu vairumtirdzniecības līmenī viegli atsver efektivitātes pieaugums loģistikā un tirdzniecības veicināšanā, īpaši, ja ražotājs atrodas citā dalībvalstī. Savukārt iespējamie riski attiecībā uz zīmolu savstarpējo konkurenci ekskluzīvas vairāku zīmolu produktu tirdzniecības gadījumā vairumtirdzniecības līmenī ir lielāki nekā mazumtirdzniecības līmenī. Ja viens vairumtirgotājs kļūst par ekskluzīvo izplatītāju ievērojamam skaitam piegādātāju, pastāv ne tikai konkurences vājināšanās risks šo zīmolu vidū, bet arī pieaug risks, ka tiek bloķēta piekļuve tirgum vairumtirdzniecības līmenī.

118. Novērtējot ekskluzīvu izplatīšanas sistēmu, kurā piegādātājs vienam vai vairākiem pircējiem ekskluzīvi iedala klientu grupu, ņem vērā tos pašus faktorus, kas minēti šo pamatnostādņu 100. līdz 117. punktā, bet papildus ņem vērā arī turpmāk sniegtos norādījumus.

119. Tāpat kā teritorijas ekskluzīvas iedalīšanas gadījumā, arī klientu grupas ekskluzīva iedalīšana parasti apgrūtina klientiem izvēles iespējas. Turklāt, tā kā katram pilnvarotajam izplatītājam tiek iedalīta sava klientu kategorija, tādiem izplatītājiem, kuriem nav ekskluzīvi iedalīta klientu grupa, var rasties grūtības ar produktu sagādi no piegādātāja. Līdz ar to samazinās citu izplatītāju izvēles iespējas.

120. Tomēr ekskluzīva izplatīšanas sistēma, kas ierobežo konkurenci 101. panta 1. punkta nozīmē, tik un tā var radīt efektivitātes pieaugumu, kas atbilst 101. panta 3. punkta nosacījumiem, un tādējādi tā var individuālā kārtā tikt atbrīvota no 101. panta piemērošanas.

121. Kā minēts šo p