Dalībvalstis sociālā nodrošinājuma tīklu ietvaros papildus naudas pabalstiem sniedz arī pabalstus natūrā. Tie citstarp ir, piemēram, sociālie mājokļi, samazināta maksa par noteiktiem pakalpojumiem (piem., sabiedrisko transportu, gāzi, enerģiju un citām komunālo pakalpojumu izmaksām) vai mērķtiecīgs atbalsts, lai segtu personīgās bērnu aprūpes vai veselības aprūpes (arī mātes un zīdaiņu veselības aprūpes) izmaksas. Kaut arī minimālā ienākuma atbalsta saņēmēji, visticamāk, gūs labumu no minētajiem pabalstiem, tie ne vienmēr ir integrēti minimālā ienākuma shēmā un ne visi minimālā ienākuma atbalsta saņēmēji tos izmanto. Pierādījumi liecina, ka, neraugoties uz sniegto papildu atbalstu, dažus no šiem pakalpojumiem (piem., bērnu aprūpi) mājsaimniecības ar zemiem ienākumiem izmanto mazāk.

Kopējā naudas ienākumu atbalstā īpaša loma ir minimālā ienākuma pabalstiem, jo to mērķis ir aizpildīt iztrūkumu, lai attiecīgajā mājsaimniecībā varētu sasniegt noteiktu kopējo ienākumu līmeni. Tie ir ar iemaksām nesaistīti un no ienākumiem atkarīgi pabalsti, kas ir pēdējā iespēja mājsaimniecībām bez pietiekamiem līdzekļiem, kad citi ienākumu avoti vai pabalsti ir izmantoti vai nav adekvāti, lai nodrošinātu cilvēka cienīgu dzīvi. Tie parasti tiek papildināti ar pielāgotu palīdzību un stimuliem piekļuvei darba tirgum, sociālās iekļaušanas veicināšanas pasākumiem un kvalitatīvu pakalpojumu nodrošinājumu. Tādējādi minimālā ienākuma atbalsta shēmas, kurās integrēti visi trīs minētie pastiprinošie aspekti, nav pasīvs instruments, bet, ciktāl iespējams, darbojas kā atspēriena punkts, lai uzlabotu iekļaušanu un nodarbinātības izredzes.

Nodrošināt adekvātus sociālās drošības tīklus, lai aizsargātu cilvēka cienīgu dzīvi, — šo jautājumu Savienība risina jau ilgstoši. Padome 1992. gadā pieņēma Ieteikumu 92/441/EEK par kopīgiem kritērijiem attiecībā uz pietiekamiem resursiem un sociālo palīdzību sociālās aizsardzības sistēmās, kurā kā kopēju mērķi ierosināja noteikt garantēto ienākumu minimālo līmeni, kā arī principus un vadlīnijas šā mērķa sasniegšanai. Šā satvara vispārīgie principi ietvēra aktīvu pieejamību darbam vai arodmācībām cilvēkiem, kuru vecums, veselības stāvoklis un ģimenes situācija to ļauj, kā arī ekonomiskās un sociālās integrācijas pasākumus citām personām. Minētā ieteikuma mērķi tika atkārtoti un vēl vairāk nostiprināti Komisijas Ieteikumā 2008/867/EK par tādu cilvēku aktīvu integrāciju, kuri ir atstumti no darba tirgus.

Turpmāk būs jārisina vēl vairāk strukturālu problēmu, un tas liecina, ka ir vajadzīgi spēcīgi sociālās drošības tīkli. Zaļā un digitālā pārkārtošanās, kas norit arvien straujāk, paver iespējas ekonomikas izaugsmes un darbvietu radīšanas stimulēšanai. Labi izstrādāti un stabili sociālās drošības tīkli var palīdzēt pilnībā izmantot šo potenciālu, atbalstot statusa maiņu darba tirgū un aktīvāku to cilvēku līdzdalību, kuri saskaras ar nelabvēlīgiem apstākļiem. No otras puses, uz iemaksām balstītu pabalstu (arī bezdarbnieka pabalstu un turpmāko pensiju) nepietiekamais segums, ko izraisa arvien lielāks nestandarta nodarbinātības īpatsvars, var radīt papildu slogu uz iemaksām nebalstītām shēmām.

Sestkārt, personas, kam trūkst pietiekamu līdzekļu, saskaras ar vairākiem un sarežģītiem šķēršļiem, lai panāktu iekļaušanu, tāpēc šīm personām ir vajadzīgs individualizēts atbalsts. Daži cilvēki ir aktīvi pieejami, lai (no jauna) iekļautos darba tirgū. Daži citi, iespējams, nevarēs sākt strādāt (uzreiz), piemēram, cilvēki ar smagu invaliditāti vai veselības problēmām, cilvēki, kuriem trūkst sociālo pamatprasmju, bezpajumtnieki vai cilvēki, kuru aprūpē ir mazi bērni vai apgādājami pieaugušie. Šiem cilvēkiem sociālās iekļaušanas politika ir ārkārtīgi svarīga un var atvieglot darba atrašanu vēlāk. Lai sniegtu individualizētu atbalstu, lielākā daļa dalībvalstu veic vajadzību daudzpusīgu novērtējumu. Aptuveni pusē valstu to veic saistībā ar visām personām, kuras dzīvo mājsaimniecībās, kam trūkst pietiekamu līdzekļu, bet mazākā dalībvalstu grupā — tikai attiecībā uz konkrētām grupām (piem., bezdarbniekiem uz noteiktu laiku) vai pēc izvēles. Tomēr tikai aptuveni puse dalībvalstu, kas veic vajadzību daudzpusīgu novērtējumu, piedāvā pielāgotu iekļaušanas plānu, ar ko novērst šķēršļus ceļā uz sociālo integrāciju un, visbeidzot, nodarbinātību. Tā kā liela daļa minimālā ienākuma atbalsta saņēmēju, visticamāk, ir ilgstoši bezdarbnieki, viņiem tiek piedāvāts līgums par integrāciju darbā saskaņā ar Padomes Ieteikumu par ilgstošo bezdarbnieku integrāciju darba tirgū.

Aktīva darba tirgus politika, kas veicina pāreju uz nodarbinātību, ietver mūžizglītību, individualizētu atbalstu un profesionālo orientāciju, kas atbilst konkrētām vajadzībām, veicina kvalitatīvu darbvietu radīšanu, darbvietu saglabāšanu un veicinošu karjeras attīstību saskaņā ar iekļaujošu darba tirgu koncepciju. Tomēr daudzās dalībvalstīs šie pasākumi nav pietiekami pielāgoti to minimālā ienākuma atbalsta saņēmēju individuālajām vajadzībām, kuri bieži vien ir vistālāk no darba tirgus.

Ceturtkārt, ienākumu atbalsta politika joprojām tiek nepietiekami koordinēta ar stimuliem darbspējīgo iedzīvotāju (re)integrācijai darba tirgū. Sociālās drošības tīkli būtu jāveido tā, lai būtu nodrošināti stimuli strādāt. Jo īpaši ienākumu atbalsta struktūra nedrīkst mazināt nodarbinātības stimulus un nedrīkst radīt nabadzības slazdus (vai zema atalgojuma slazdus strādājošiem cilvēkiem, kuri saņem ienākumu atbalstu). Dažos gadījumos augstas minimālā ienākuma pabalstu izmaksas likmes (arī attiecībā uz papildu pabalstiem) vai augsta faktisko nodokļu robežlikme var vāji stimulēt iesaisti darba tirgū. Kaut gan ir skaidrs, ka ienākumiem no darba (jau minimālās algas līmenī) vajadzētu būt lielākiem nekā ienākumiem no pabalstiem, minimālā ienākuma atbalsta saņēmēju pāreju uz darbu ietekmē arī citi faktori (piem., līdzdalība karjeras konsultēšanas vai citos individuāli pielāgotos aktivizācijas pasākumos, kā arī to kvalitāte, prasmju trūkums, veselības problēmas, bērnu aprūpes pieejamība).

Treškārt, šķiet, ka visās dalībvalstīs samērā bieži minimālais ienākuma atbalsts netiek izmantots. Pieejamās aplēses par to, cik daudz atbalsttiesīgo iedzīvotāju neizmanto šo iespēju, parasti ir robežās no 30 % līdz 50 %. To var izskaidrot ar dažādiem faktoriem, piemēram, informācijas trūkumu, piekļuves sarežģītību, neuzticēšanos iestādēm un uzskatu, ka šāds atbalsta rada stigmatizāciju. Šķiet, ka informāciju par šo pabalstu neizmantošanu apkopo vien dažas dalībvalstis.

Ienākumu atbalsta retā pārskatīšana var izraisīt to, ka pabalsti nesaskan ar algu izmaiņām, dzīves dārdzības, cenu vai inflācijas pieaugumu (īpaši attiecībā uz pārtiku un enerģiju), tādējādi vēl vairāk samazinot to adekvātumu. Daudzās dalībvalstīs minimālā ienākuma pabalstu līmeņa noteikšana un paaugstināšana nav balstīta uz stabilu metodiku un nav saistīta ar statistiski pamatotām atsauces vērtībām vai rādītājiem. Automātiskās indeksācijas sistēmas, kas regulāri koriģē ienākumu atbalsta summu, ņemot vērā dzīves dārdzības izmaiņas, piemēro aptuveni trešdaļā dalībvalstu.

Komisija veica apspriešanos ar ieinteresētajām personām divos laikposmos. No 2020. gada 14. janvāra līdz 30. novembrim Komisija veica sabiedrisko apspriešanu par Eiropas sociālo tiesību pīlāra rīcības plānu (arī par 14. principu), kas palīdzēja veidot šā priekšlikuma saturu. Turklāt laikposmā no 2022. gada 5. janvāra līdz 5. maijam Komisija veica mērķorientētas apspriešanas par pašu iniciatīvu. Šīs apspriešanas — galvenokārt tematisku debašu veidā — notika ar sociālajiem partneriem, pilsoniskās sabiedrības organizācijām, Sociālās aizsardzības komiteju un Nodarbinātības komiteju, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju, Eiropas valstu nodarbinātības dienestu tīklu, Reģionu komiteju, jauniešiem, pētniekiem un akadēmisko aprindu pārstāvjiem. Uzaicinājumā iesniegt atsauksmes varēja piedalīties visas ieinteresētās personas un tika iesniegtas 75 individuālas atsauksmes un 33 nostājas dokumenti, galvenokārt no pilsoniskās sabiedrības pārstāvjiem, iedzīvotājiem, kā arī no uzņēmējdarbības asociācijām, akadēmiskajām aprindām, arodbiedrībām un publiskajām iestādēm.

Komisija 1999. gadā iesniedza ziņojumu par Padomes Ieteikuma 92/441/EEK īstenošanu. Ziņojumā tika apstiprināts, ka minimālā ienākuma atbalstam kā pēdējā drošības tīkla mehānismam ir būtiska nozīme. Tajā tika secināts, ka minētais ieteikums ir palīdzējis organizēt un stimulēt dalībvalstu debates par minimālā ienākuma atbalsta nozīmi un attīstību un ir veicinājis konverģenci starp dalībvalstīm. Ziņojumā norādīts, ka joprojām pastāv ievērojamas atšķirības attiecībā uz to, kā darbojas minimālā ienākuma atbalsts, cik lielā mērā un cik ilgi ar to sedz būtiskās vajadzības un kā tas ir saistīts ar citiem sociālā un nodarbinātības atbalsta pasākumiem.

Juridiskais instruments ir priekšlikums Padomes ieteikumam, kurā ievēroti subsidiaritātes un proporcionalitātes principi. Tā pamatā ir spēkā esošie Savienības tiesību akti, un tas atbilst to juridisko instrumentu veidam, kas pieejami Savienības darbības īstenošanai nodarbinātības un sociālās politikas jomā. Padomes ieteikumā dalībvalstīm tiks sniegtas konkrētas norādes par reformu virzienu, bet dalībvalstu ziņā ir atstāta pasākumu pielāgošana valsts iestādēm un īstenošanas modeļiem. Ar to nosaka pasākumus, kas dalībvalstīm ir jāapsver, un nodrošina stabilu pamatu sadarbībai Savienības līmenī šajā jomā, vienlaikus pilnībā ievērojot dalībvalstu kompetenci attiecīgajās politikas jomās. Pēc šā ieteikuma pieņemšanas ar to tiks aizstāts Padomes Ieteikums 92/441/EEK.

Šajā ieteikumā ierosinātie pasākumi ir proporcionāli izvirzītajiem mērķiem. Ar šo priekšlikumu tiek atbalstīti dalībvalstīs jau esošie sociālās drošības tīkli un minimālā ienākuma atbalsts un papildināti dalībvalstu centieni saistībā ar sociālās atstumtības izskaušanu un nelabvēlīgā situācijā esošu personu integrāciju darba tirgū. Piedāvātajā rīcībā ir respektēta dalībvalstu prakse un ņemta vērā to sociālās aizsardzības sistēmu dažādība. Tajā atzīts, ka atšķirīgas valsts, reģionālās vai vietējās situācijas var radīt atšķirības ieteikuma īstenošanā, un dalībvalstīm ir atļauts izmantot šo ieteikumu atbilstoši to konkrētajam kontekstam. Proporcionalitātei bija būtiska nozīme arī juridiskā instrumenta izvēlē.

Kaut arī visas dalībvalstis ir pieņēmušas reformas minimālā ienākuma atbalsta jomā, pierādījumi liecina, ka lielākajā daļā dalībvalstu ir iespējams veikt uzlabojumus, lai identificētās problēmas risinātu integrētā veidā. Nepilnības minimālā ienākuma atbalsta un iesaistīšanas darba tirgū pasākumu rezultatīvā īstenošanā palielina riskus ietekmēto personu un viņu ģimeņu labklājībai — viņi cieš no lielākas ekonomiskās nenoteiktības — un samazina vispārējo nodarbinātības līmeni ekonomikā. Problēma, kas saistīta ar neadekvātu ienākumu atbalstu un nepietiekamu piekļuvi atbalsta pakalpojumiem ievērojamai iedzīvotāju daļai, negatīvi ietekmē sociālo taisnīgumu un ilgtspējīgu izaugsmi. Pastāvīga neaktivitāte un attālinātība no darba tirgus izraisa prasmju samazināšanos un noved pie zemākas kvalitātes un mazproduktīvāka darbaspēka. Tas ir spēcīgs sociālās atstumtības un nabadzības cēlonis un šķērslis mērķrādītāju 2030. gadam sasniegšanai. Kā norādīts šim priekšlikumam pievienotajā dienestu darba dokumentā, nabadzības mazināšanas mērķrādītāju tuvākajos gados, visticamāk, neizdosies sasniegt, ja dalībvalstis nestiprinās savas sociālās aizsardzības un sociālās iekļaušanas sistēmas, savukārt nodarbinātības mērķrādītāja sasniegšanai ir nepieciešama rezultatīvāka politika attiecībā uz iesaistīšanu darba tirgū.

·minimālā ienākuma atbalsta salīdzinošās novērtēšanas sistēmu, par kuru tika panākta vienošanās Sociālās aizsardzības komitejā un kurā tika identificēti trīs politikas ietekmes instrumenti, kas, visticamāk, ietekmēs minimālā ienākuma atbalsta rezultātus: i) pabalstu adekvātums, ii) atbalsttiesīguma noteikumi un pabalstu izmantošanas īpatsvars un iii) aktivizācijas pasākumi un pakalpojumu pieejamība. Sistēmā tika identificēti vairāki rezultātu, snieguma un politikas ietekmes rādītāji, citstarp divkāršs rādītājs attiecībā uz monetāro ienākumu atbalsta adekvātumu: i) kā daļa no valsts nabadzības riska sliekšņa attiecīgajā dalībvalstī un ii) kā daļa no ienākumiem, ko saņem zema atalgojuma saņēmējs, kurš definēts kā persona, kuras ienākumi ir 50 % no vidējās algas;

(12)Kvalitatīva un ilgtspējīga nodarbinātība ir labākais veids, kā izkļūt no nabadzības un sociālās atstumtības. Tajā pašā laikā, nodrošinot to, ka vairāk cilvēku iesaistās darba tirgū, tiek stiprināts sociālās aizsardzības sistēmu finansējums un tiek uzlabota to finansiālā ilgtspēja, savukārt tas veicina taisnīgumu starp paaudzēm un sekmē sociālo kohēziju. Lai sasniegtu augstāku nodarbinātības līmeni, ir ārkārtīgi svarīgi atbalstīt cilvēkus, lai statusa maiņa darba tirgū būtu veiksmīga.

(5)Komisijas 2008. gada 3. oktobra Ieteikumā 2008/867/EK par tādu cilvēku aktīvu integrāciju, kuri ir atstumti no darba tirgus, ir izklāstīta visaptveroša stratēģija, lai veicinātu darbspējīgo iedzīvotāju integrāciju ilgtspējīgā un kvalitatīvā nodarbinātībā un lai nodrošinātu pietiekamus resursus, kas nepieciešami cilvēka cienīgai dzīvei, kā arī atbalstu sociālajai līdzdalībai personām, kuras strādāt nespēj. Šī integrētā pieeja, kuras pamatā ir trīs politikas virzienu apvienojums — adekvāts ienākumu atbalsts, iekļaujošs darba tirgus un kvalitatīvu pakalpojumu pieejamība — ir īpaši svarīga personām, kas ir vistālāk no darba tirgus vai ir atstumtas no sabiedrības.

(15)Šajā ieteikumā galvenā uzmanība ir pievērsta “personām, kam trūkst pietiekamu līdzekļu”, proti, personām, kas dzīvo mājsaimniecībās, kurās ir nepietiekami, neregulāri vai nenoteikti naudas un materiālie līdzekļi, kas nepieciešami šo personu veselībai un labbūtībai, kā arī dalībai ekonomiskajā un sociālajā dzīvē. Darbspējīgiem iedzīvotājiem ar stabiliem sociālās drošības tīkliem ir jāveicina (re)integrācija darba tirgū, izmantojot aktīvus darba tirgus pasākumus, atbalstu darba meklēšanā, izglītību un apmācību. Ikvienam, kam tas vajadzīgs — arī tiem, kuri strādāt nespēj —, tie nodrošina adekvātu ienākumu atbalstu un atbalsta pakalpojumus. Tādējādi sociālās drošības tīkli nav pasīvs instruments, bet, ciktāl iespējams, darbojas kā atspēriena punkts sociālekonomiskajai integrācijai un augšupejošai sociālajai mobilitātei un uzlabo iekļaušanu un nodarbinātības izredzes.

(16)Sociālās drošības tīkli ietver virkni pabalstu naudā un natūrā, kas nodrošina ienākumu atbalstu un piekļuvi atbalsta pakalpojumiem un pamatpakalpojumiem. Svarīga ienākumu atbalsta daļa ir minimālā ienākuma pabalsti, kas definēti kā ar iemaksām nesaistīti pēdējās iespējas naudas pabalsti, kuru mērķis ir novērst iztrūkumu, kas jāsedz, lai sasniegtu noteiktu kopējo ienākumu līmeni attiecīgajā mājsaimniecībā, kad citi ienākumu avoti vai pabalsti ir izmantoti vai nav pietiekami, lai nodrošinātu cilvēka cienīgu dzīvi. Ienākumu atbalsts var ietvert arī citus naudas pabalstus, piemēram, bērnu un ģimenes pabalstus, mājokļa pabalstus, bezdarbnieka pabalstus, invaliditātes pabalstus, vecuma pabalstus vai strādājošo pabalstus. Tas var arī papildināt minimālo pensiju un ienākumus no darba.

(17)Minimālā ienākuma atbalsts ir svarīgs nabadzības un atstumtības novēršanas stratēģiju elements un var darboties kā automātisks stabilizators. Ekonomiskās krīzes apstākļos tas var veicināt ilgtspējīgu un iekļaujošu atveseļošanu, palīdzēt mazināt mājsaimniecību ienākumu kritumu un ierobežot nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto cilvēku skaitu. Darbspējīgiem iedzīvotājiem minimālā ienākuma atbalsts ietver atbilstošus stimulus un individuāli pielāgotus un samērīgus nosacījumus (re)integrācijai darba tirgū. Tajā pašā laikā minimālā ienākuma atbalsts būtu jāveido kopā ar nodarbinātības stimuliem, lai izvairītos no histerēzes efekta darba tirgū un atbalstītu augstu nodarbinātības līmeni.

(18)Pabalsti natūrā var nodrošināt mērķorientētu atbalstu personām, kam trūkst pietiekamu līdzekļu, lai šīm personām atvieglotu piekļuvi konkrētiem pakalpojumiem, piemēram, pirmsskolas izglītībai un aprūpei saskaņā ar Padomes ieteikumu, ar ko izveido Eiropas Garantiju bērniem, veselības aprūpei un ilgtermiņa aprūpei, sociālajiem mājokļiem, nodarbinātībai un apmācībai.

(19)Lielāki centieni integrētu un stabilu sociālās drošības tīklu īstenošanā var ne tikai uzlabot no darba tirgus vistālāk esošo iedzīvotāju situāciju sociālajā un veselības jomā, bet arī sniegt ilgstošus sociālos un ekonomiskos ieguvumus Savienībai, veicināt ekonomisko, sociālo un teritoriālo kohēziju un radīt taisnīgākas, saliedētākas un noturīgākas sabiedrības. Ir jāturpina darbs, lai uzlabotu cilvēku ar zemiem ienākumiem piekļuvi uz apdrošināšanu balstītai sociālās aizsardzības sistēmai, lai palīdzētu viņiem iegūt sociālās aizsardzības tiesības, jo īpaši veicinot kvalitatīvu nodarbinātību, un lai koordinētu ienākumu atbalsta sniegšanu saskaņā ar attiecīgajām shēmām. Ar šiem drošības tīkliem būtu arī jāpalīdz uzlabot nabadzīgo iedzīvotāju piekļuvi veselības aprūpei un veselīgai pārtikai. Dalībvalstīm būtu jācenšas uzlabot savu sociālās aizsardzības sistēmu lietderību un efektivitāti, citstarp atbalstot piekļuvi darba tirgum kopumā, lai nepieļautu, ka cilvēki nonāk nabadzībā vai ka viņiem ilgtermiņā ir jāpaļaujas uz minimālā ienākuma atbalstu.

(20)Kaut arī visās dalībvalstīs ir izveidoti sociālās drošības tīkli, panāktais progress to pieejamības un adekvātuma nodrošināšanas ziņā ir neviendabīgs. Struktūra dažādās dalībvalstīs ir atšķirīga — tā atspoguļo valstu atšķirīgās tradīcijas un sociālās aizsardzības sistēmu vispārējo arhitektūru —, taču problēmas, ar kurām saskaras dalībvalstis, ir līdzīgas. Lai gan ir notikusi zināma konverģence, līdz šim pieņemtās reformas ne vienmēr ir bijušas pietiekamas vai arī to īstenošana ir bijusi lēna, kā to atspoguļo attiecīgie ieteikumi, kas Eiropas pusgada procesā jau sen tikuši adresēti konkrētām valstīm. Atveseļošanas un noturības mehānisma nacionālajos plānos ir paredzēts atbalsts reformām un investīcijām attiecīgajās dalībvalstīs, lai stiprinātu to sociālās aizsardzības sistēmu iedarbīgumu, struktūru un noturību, citstarp uzlabojot minimālā ienākuma atbalsta struktūru un nodrošinot augšupejošu konverģenci attiecībā uz tā adekvātumu un aptvērumu. Vairākas investīcijas ir vērstas arī uz cīņu pret enerģētisko nabadzību un uz to, lai uzlabotu neaizsargāto mājsaimniecību piekļuvi pamatpakalpojumiem.

(21)Ienākumu atbalsts tiek uzskatīts par adekvātu, ja tas nodrošina cilvēka cienīgu dzīvi visos dzīves posmos. Lai nodrošinātu vispārējā ienākumu atbalsta adekvātumu, ir nepieciešama tāda pamatota un pārredzama metodika ienākumu atbalsta noteikšanai un periodiskām korekcijām, kas balstīta uz attiecīgiem rādītājiem un kurā tiek ņemtas vērā mājsaimniecību konkrētās vajadzības. Adekvātuma novērtējuma veidošanā var izmantot atsauces vērtības, piemēram, valsts nabadzības riska slieksni vai metodikas, kuru pamatā ir valstī definēts preču un pakalpojumu grozs, kas atspoguļo dzīves dārdzību attiecīgajā dalībvalstī vai reģionā. Adekvātumu var salīdzināt arī ar ienākumiem no darba, piemēram, ar ienākumiem, ko gūst zema atalgojuma saņēmējs vai minimālās algas saņēmējs. Kaut arī ir acīmredzams, ka ienākumiem no darba (jau minimālās algas līmenī) vajadzētu būt lielākiem nekā ienākumiem no pabalstiem, nav pierādījumu, kas liecinātu par būtisku negatīvu vidējo ietekmi uz varbūtību atrast darbu cilvēkiem, kuri saņem minimālā ienākuma atbalstu. Ņemot vērā to, ka dažādās valstīs adekvātuma līmeņi ir atšķirīgi, dalībvalstīm būtu pakāpeniski jāsasniedz adekvāts vispārējā ienākumu atbalsta līmenis. Pabalsti ir jākoriģē atbilstoši inflācijai (īpaši attiecībā uz pārtikas un enerģijas cenām), dzīves dārdzības pieaugumam un algu izmaiņām.

(22)Noteiktām grupām šķērslis piekļuvei var būt minimālā ienākuma atbalsttiesīguma kritēriji. Principā bērni tiek aptverti kā daļa no mājsaimniecības. Tomēr, ja ir noteikts, ka pretendentu vecuma slieksnis ir vairāk nekā 18 gadu, tas var ierobežot atbalsta pieejamību gados jauniem pieaugušajiem. Ierobežojumi, kas saistīti ar minimālo likumīgās uzturēšanās ilgumu, var ierobežot pieejamību ārvalstniekiem, savukārt pastāvīgas adreses trūkums apgrūtina iespēju saņemt minimālā ienākuma atbalstu bezpajumtniekiem vai cilvēkiem, kas dzīvo trūcīgos rajonos (piem., romu apmetnēs). Lai gan iztikas līdzekļu pārbaude ir būtisks elements, lai varētu nodrošināt minimālā ienākuma atbalsta pienācīgu un mērķtiecīgu noteikšanu, nepietiekams aptvērums var rasties arī tad, ja ienākumu un līdzekļu maksimālās kopējās vērtības slieksnis iztikas līdzekļu pārbaudē ir noteikts zemā līmenī, tādējādi izslēdzot dažas mājsaimniecības, pat ja tās ir nabadzīgas.

(23)Būtu jānovērš minimālā ienākuma atbalsta aptvēruma nepilnības un jānodrošina tā seguma nepārtrauktība dažādos dzīves posmos, ieviešot pārredzamus un nediskriminējošus piekļuves kritērijus. Vecums, pastāvīgas dzīvesvietas esība vai prasība par nesamērīgi ilgu likumīgu uzturēšanos nedrīkst būt par šķērsli minimālā ienākuma atbalsta pieejamībai. Ar iztikas līdzekļu pārbaudēs izmantojamajiem sliekšņiem būtu jāatspoguļo cilvēka cienīga dzīve dažādu veidu un lieluma mājsaimniecībās noteiktā dalībvalstī. Mazi ienākumi no darba (piem., vienreizēji vai neregulāri ienākumi) iztikas līdzekļu pārbaudē būtu jāvērtē proporcionāli — tā, lai nemazinātu stimulus strādāt un neizslēgtu prasītājus no (iespējams, mazāku) pabalstu saņemšanas. Piekļuve minimālā ienākuma atbalstam ir jāpiešķir ātri, un tiesībām uz to vajadzētu būt neierobežotām, ja vien pieprasītāji turpina atbilst atbalsttiesīguma kritērijiem, kas periodiski ir jāpārskata.

(24)Ekonomikas lejupslīdes laikā minimālā ienākuma atbalsta sistēmas elastīgumam — arī ar īslaicīgi vienkāršotu piekļuvi — var būt liela nozīme, lai mazinātu nelabvēlīgās sociālās sekas un stabilizētu ekonomiku. Fiskālās konsolidācijas pasākumi, kuru rezultātā tiek samazināts aizsardzības līmenis, nevis uzlabota shēmu efektivitāte, būtu jāizmanto tikai kā galējais līdzeklis un būtu jāpapildina ar distributīvās ietekmes novērtējumu, lai mazinātu negatīvo ietekmi uz visnelabvēlīgākajā situācijā esošajām personām.

(25)Nesamērīgs administratīvais slogs, izpratnes trūkums vai bailes no stigmatizācijas vai diskriminācijas var būt par iemeslu tam, ka personas, kurām ir tiesības uz minimālā ienākuma atbalstu, to nepieprasa. Minimālā ienākuma atbalsta izmantošanas īpatsvaru var palielināt, izvairoties no sadrumstalotām shēmām, nodrošinot, ka pieteikšanās procedūras ir vispārēji pieejamas un vienkāršas, un piedāvājot administratīvo atbalstu potenciālajiem pieteikumu iesniedzējiem. Ir vajadzīgi turpmāki pasākumi, lai nodrošinātu, ka minimālā ienākuma atbalstu saņem mājsaimniecības, kurās ir tikai viens no vecākiem un kuras galvenokārt vada sievietes. Turklāt informatīvie pasākumi jo īpaši būtu jāvērš uz sociāli vistrūcīgākajiem rajoniem un marginalizētākajām mājsaimniecībām, arī romu. Šķērslis reālai piekļuvei, citstarp personām ar invaliditāti, var būt arī zema digitālo rīku pieejamība vai to izmantošanas prasmju trūkums. Regulāra attiecīgo datu uzraudzība un analīze var palīdzēt izprast atbalsta neizmantošanas cēloņus un uzlabot politikas reakciju.

(26)Lai gan iztikas līdzekļu pārbaude tiek veikta mājsaimniecību līmenī, tajā bieži vien neņem vērā mājsaimniecībā dzīvojošo indivīdu stāvokli , iespējamu nevienlīdzīgu ģimenes ienākumu sadali un vēlmi pēc autonomijas. Tas sevišķi ietekmē sievietes, jo viņām biežāk ir zemāki ienākumi, zemāks atalgojums un vairāk aprūpes pienākumu. Risinājumi, kas atvieglo ienākumu atbalsta saņemšanu atsevišķiem mājsaimniecības locekļiem, nepalielinot mājsaimniecības saņemto pabalstu kopējo apjomu, var veicināt dzimumu līdztiesību un sieviešu un gados jaunu pieaugušo ekonomisko neatkarību un ienākumu drošību.

(27)Lai mazinātu ilgtermiņa atkarību no ienākumu atbalsta, ir svarīgi stiprināt visiem pieejamus un iekļaujošus darba tirgus. Lielākus darba meklēšanas centienus un biežāku darba piedāvājumu pieņemšanu var veicināt aktivizācijas prasības un aktīva darba tirgus politika, ja tā ietver atbalsta pakalpojumus, piemēram, konsultācijas, izaugsmes vadību un palīdzību darba meklēšanā, kā arī pasākumus darba un privātās dzīves līdzsvara nodrošināšanai. Saskaņā ar Padomes ieteikumu “Tilts uz nodarbinātību — Garantijas jauniešiem pastiprināšana” īpaša uzmanība būtu jāpievērš gados jauniem pieaugušajiem, kuriem draud nabadzība vai sociālā atstumtība, lai viņi pēc iespējas drīzāk atgrieztos izglītībā, apmācībā vai darba tirgū, savukārt ienākumu atbalsta saņemšana būtu jāsaista ar īpaši spēcīgiem aktivizācijas pasākumiem. Saskaņā ar Personu ar invaliditāti tiesību stratēģiju īpaša uzmanība būtu jāpievērš arī personu ar invaliditāti vajadzībām. Prasmju pilnveides un pārkvalifikācijas iespējas, individualizēts atbalsts un karjeras konsultēšana, kurā ņemtas vērā īpašās vajadzības, kvalitatīvu darbvietu nodrošināšana, darbavietas saglabāšanas veicināšana un izaugsmes iespējas var atbalstīt pāreju uz nodarbinātību visās vecuma grupās. Nodokļu un pabalstu sistēmu radīto pozitīvo un negatīvo stimulu regulāra pārskatīšana, pakāpeniska ienākumu atbalsta pārtraukšana pēc darba attiecību uzsākšanas vai iespēja to apvienot ar darba samaksu var palielināt mājsaimniecības rīcībā esošos ienākumus, tādējādi veicinot to, ka darbs atmaksājas, samazinot nodarbinātu personu nabadzību un stimulējot oficiālu nodarbinātību. Tajā pašā laikā ir rūpīgi jāizstrādā strādājošo pabalsti, lai izvairītos no zemu algu slazdiem.

(28)Nodarbinātība sociālajā ekonomikā varētu būt atspēriena punkts ceļā uz citām darba tirgus nozarēm. Pāreja uz nodarbinātību būtu jāatbalsta, nodrošinot īpašus pasākumus darba devējiem un vajadzības gadījumā izmantojot mērķorientētus finansiālus stimulus.

(29)Lai izveidotu stabilus sociālās drošības tīklus, ir nepieciešami arī sociālās iekļaušanas pakalpojumi, piemēram, sociālais darbs, konsultācijas, izaugsmes vadība, mentorēšana, psiholoģiskais atbalsts un dažādas rehabilitācijas shēmas, kā arī pasākumi, kas atvieglo piekļuvi citiem atbalsta pakalpojumiem vai pamatpakalpojumiem. Būtu jāturpina arī centieni uzlabot pakalpojumu kvalitāti saskaņā ar brīvprātīgo Eiropas kvalitātes sistēmu sociālo pakalpojumu jomā un nodrošināt nepārtrauktu piekļuvi pamatpakalpojumiem. Būtu jāpastiprina arī pasākumi nolūkā novērst finansiālus un nefinansiālus šķēršļus, kas kavē vienlīdzīgu un vispārēju piekļuvi pakalpojumiem.

(30)Atbalsts, kas ir vairāk individualizēts un kura mērķis ir identificēt un risināt personu, kam trūkst pietiekamu līdzekļu, un viņu mājsaimniecību sarežģītās vajadzības, var ievērojami veicināt šādu personu veiksmīgu sociālo un ekonomisko integrāciju. Vajadzību novērtējuma rezultātā būtu jāsagatavo individuāli pielāgots iekļaušanas plāns, kurš aptver personas, kam trūkst pietiekamu līdzekļu attiecīgajā mājsaimniecībā (atsevišķi vai kopā), un būtu jānosaka vajadzīgā atbalsta veids un mērķi, par kuriem panākta vienošanās. Atbalstam būtu jāietver pareizi secīgi strukturēti sociālās iekļaušanas pasākumi vai aktīvas darba tirgus politikas pasākumi atkarībā no individuālās situācijas un pieejamības darbam, vienlaikus nodrošinot līdzsvaru starp pozitīviem stimuliem un aktivizācijas prasībām. Šim nolūkam var izmantot arī līgumus par integrāciju darbā, kas noslēgti saskaņā ar Padomes Ieteikumu par ilgstošo bezdarbnieku integrāciju darba tirgū, un tos vajadzības gadījumā var pārskatīt, lai iekļautu arī plašāku atbalsta pakalpojumu kopumu nolūkā integrēt personas, kam trūkst pietiekamu līdzekļu.

(31)Stabilu sociālās drošības tīklu ieviešanā būtiska nozīme ir iedarbīgiem pārvaldības mehānismiem. Pabalstu administrēšanā un pakalpojumu sniegšanā būtu jāizmanto digitālās pārkārtošanās piedāvātie rīki, taču vienlaikus būtu jāizvairās no digitālās plaisas radītas atstumtības. Būtu jācenšas nodrošināt esošo shēmu un pabalstu ciešu koordināciju un saskaņošanu, kā arī to koordināciju ar citām politikas jomām. Īpaša uzmanība ir jāpievērš visu iesaistīto iestāžu darbības spēju stiprināšanai. Datu apmaiņa un ciešāka sadarbība starp dažādiem pārvaldības sistēmas līmeņiem un dienestiem, izmantojot arī oficiālus nolīgumus vai vienas pieturas aģentūras, veicina labāk integrētu atbalstu. Uzticama uzraudzība un regulāra politikas ietekmes izvērtēšana, iesaistot visas ieinteresētās personas, var uzlabot efektivitāti, uz informāciju balstītu politikas veidošanu un valsts sistēmu pārredzamību.

(32)Valsts reformu izstrādē un īstenošanā dalībvalstis būtu jāatbalsta ar savstarpēju mācīšanos un paraugprakses apmaiņu Savienības līmenī, kā arī ar analītisko darbu, lai pilnveidotu pašreizējo Savienības minimālā ienākuma atbalsta salīdzinošās novērtēšanas sistēmu, citstarp uzlabojot attiecīgo rādītāju pieejamību un salīdzināmību, kā arī datu pareizību.

(33)Šā ieteikuma īstenošanai ir pieejami Savienības fondu līdzekļi. Eiropas Sociālā fonda Plus ietvaros katrai dalībvalstij vismaz 25 % no Eiropas Sociālā fonda Plus piešķīruma būtu jāiedala cīņai pret sociālo atstumtību. Tāpat Eiropas Reģionālās attīstības fonds un programma InvestEU var atbalstīt investīcijas sociālajā atbalsta infrastruktūrā, piemēram, sociālajos mājokļos un pirmsskolas izglītībā un aprūpē, kā arī aprīkojumā un piekļuvē kvalitatīviem pakalpojumiem. Tehniskā atbalsta instruments un Atveseļošanas un noturības mehānisms jau atbalsta dalībvalstis strukturālo reformu izstrādē un īstenošanā minimālā ienākuma atbalsta jomā.

(34)Šā ieteikuma īstenošanu nevar izmantot, lai pazeminātu aizsardzības līmeni, kas noteikts spēkā esošajos valsts tiesību aktos vai kā paredzēts Ieteikumā 92/441/EEK. Dalībvalstis tiek aicinātas ieviest vai saglabāt labvēlīgākus noteikumus par šeit ieteiktajiem.