LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 44/81

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Finanšu darījumu aplikšana ar nodokli” (pašiniciatīvas atzinums)

2011/C 44/14

Ziņotājs: NYBERG kgs

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 2010. gada 18. februārī saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu nolēma izstrādāt pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“Finanšu darījumu aplikšana ar nodokli”.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Ekonomikas un monetārās savienības, ekonomiskās un sociālās kohēzijas specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2010. gada 23. jūnijā.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 464. plenārajā sesijā, kas notika 2010. gada 14. un 15. jūlijā (2010. gada 15. jūlija sēdē), ar 121 balsi par, 55 balsīm pret un 7 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Kopsavilkums un secinājumi

1.1. Finanšu darījumu kopējā vērtība 1990. gadā bija aptuveni 15 reižu lielāka par visas pasaules iekšzemes kopproduktu (IKP), savukārt 2007. gadā tā pasaules IKP vērtību pārsniedza jau aptuveni 70 reižu (1). Tā kā tūlītēju darījumu (spot transactions) apjoma attiecība pret IKP praktiski nav mainījusies, finanšu darījumu vērtības četrkārtējo pieaugumu gandrīz pilnībā veido darījumi ar atvasinātiem instrumentiem, tostarp galvenokārt procentu likmju atvasinātajiem instrumentiem. Tirdzniecības apjoms ar atvasinātiem instrumentiem 2008. gada otrajā pusē samazinājās, taču 2009. gada pirmajā pusē tas atkal pieauga. Jāsecina, ka finanšu nozarē ierastā prakse nav būtiski mainījusies.

1.2. Finanšu nozare, kuras galvenais uzdevums ir atbalstīt reālo ekonomiku, ASV 2007. gadā guva 40 % no visu ASV uzņēmumu kopējās peļņas, taču to devums IKP bija tikai 7 %. Notikusi arī koncentrācija, un tāpēc pašlaik darbojas tikai daži tirgi — galvenokārt tā ir Londona un Ņujorka — un nedaudzas ļoti lielas finanšu iestādes. Lai šīs iestādes paglābtu no sabrukuma, minētajā nozarē ir ieguldīti milzīgi naudas līdzekļi, un tādēļ budžetu deficīts ir sasniedzis vēl nepieredzētu apjomu.

1.3. Finanšu darījumu nodoklis (FDN) varētu būtiski ietekmēt finanšu iestāžu rīcību, samazinot bieži vien riskanto ļoti īsa termiņa darījumu skaitu.

1.4. EESK atzinumā par Larosière grupas ziņojumu (2) būtībā atbalstīja ieceri ieviest FDN: “EESK uzskata, ka īstermiņa pieeja jāaizstāj ar ilgtermiņa pieeju un premiālo samaksu nedrīkst aprēķināt, ņemot vērā spekulatīvos darījumus. Komiteja arī atbalsta ideju par finanšu darījumu aplikšanu ar nodokļiem […]”. Ar šo atzinumu EESK vēlas piedalīties pašreizējās debatēs par minēto nodokli un rūpīgāk analizēt šāda nodokļa mērķus un ietekmi.

1.5. Pirmais, kas 1936. gadā ierosināja ieviest vērtspapīru darījumu nodokli, bija J.M. Keynes. Viņa mērķis bija samazināt destabilizējošas spekulācijas ar vērtspapīriem un panākt, lai akciju cenu vairāk noteiktu ekonomisko darbību raksturojoši ilgtermiņa pamatrādītāji (fundamentals). Šo ierosmi 20. gadsimta septiņdesmitajos gados pilnveidoja James Tobin. Viņš vēlējās mazināt finanšu tirgus dinamiku un panākt tā ciešāku saikni ar reālo ekonomiku, ieviešot nodokli tūlītējiem starptautiskajiem darījumiem ar valūtu. Tolaik izvirzītais mērķis bija tāds pats kā viens no pašlaik apspriestajiem — samazināt īstermiņa darījumu skaitu.

1.6. Tobin ierosināja ieņēmumus no nodokļa nodot SVF vai Pasaules bankai, taču ieņēmumu gūšana nebija viņa galvenais mērķis: “Jo vairāk ar nodokļa palīdzību izdosies pietuvoties manis izvirzītajiem svarīgākajiem ekonomiskajiem mērķiem … jo mazāki būs ieņēmumi no šā nodokļa …”.

1.7. Tā kā 2008. gadā sākās finanšu krīze, atkal tiek apspriesta iecere par nodokļa ieviešanu, tagad jau uz visiem finanšu iestāžu veiktajiem finanšu darījumiem.

1.8. EESK uzskata, ka FDN galvenajam mērķim jābūt mainīt finanšu nozarē ierasto praksi un samazināt īstermiņa spekulatīvu finanšu darījumu skaitu. Šādi izdotos panākt, ka finanšu nozares darbība būtu pakļauta tirgus cenu mehānismam. Lord Turner (Lielbritānijas Finanšu pakalpojumu uzraudzības iestāde) dažus no šiem darījumiem pat nodēvējis par sociāli nelietderīgiem. Tā kā FDN visvairāk ietekmē tieši visbiežāk veiktos darījumus, izvirzīto mērķi varētu sasniegt.

1.9. Ja FDN ievērojami samazinās īstermiņa darījumus ar vērtspapīriem un atvasinātiem instrumentiem, tad samazināsies arī finanšu nozares peļņa, kas savukārt varētu izraisīt prēmiju apjoma kritumu, kā arī nodokļu ieņēmumu samazināšanos. Tas neietekmēs tradicionālās bankas, kuru darbības pamatā ir uzņēmumu un mājsaimniecību kreditēšana, ko tās finansē ar noguldījumiem, un kuru peļņu veido kredītu un noguldījumu procentu likmju starpība. Šādu veida banku darbība varētu atkal kļūt par finanšu nozares galveno mērķi, uzkrājumus izmantojot kā efektīvu investīciju avotu. Nedrīkstētu pieļaut, ka jaunās finanšu grūtības 2010. gadā un SVF un ES vēlme rast metodes nākamo krīžu finansēšanai kļūtu par iemeslu, kura dēļ mēs neizmantotu šo iespēju panākt uzlabojumus finanšu nozarē, atsakoties no īstermiņa pieejas.

1.10. Otrs FDN mērķis ir iegūt vairāk līdzekļu, kas nonāktu publiskajos budžetos. Šo jauno ieņēmumu avotu varētu izlietot, lai atbalstītu attīstības valstu ekonomisko attīstību, finansētu klimata politikas pasākumus šajās valstīs vai mazinātu publisko budžetu deficītu. Pēdējā izlietojuma veida priekšnoteikums ir finanšu nozarei piešķirto publisko subsīdiju atmaksa. Ilgtermiņā šādi ieņēmumi varētu kļūt par jaunu vispārējo publisko ienākumu avotu.

1.11. FDN būtu progresīvi piemērojams nodoklis, jo finanšu iestāžu klienti un arī pašas šīs iestādes, kas ar tirdzniecību nodarbojas savās interesēs, ir sabiedrības turīgākā daļa. Izplatīts ir arī viedoklis, ka finanšu nozare nerīkojas godīgi un neveic atbilstoša apjoma nodokļu maksājumus.

1.12. FDN jāpiemēro pēc iespējas plašāk, un to būtu vēlams iekasēt gan valstu, gan arī starptautiskajos tirgos. Pasaules mērogā EESK iesaka noteikt FDN likmi 0,05 % apmērā. Eiropā ieteicama būtu zemāka likme, lai izvairītos no traucējumiem finanšu tirgus darbībā.

1.13. Nodokļu ieviešana vienmēr samazina aktīvu vērtību, bet vai tie ietekmē arī tirdzniecības vietas, ja šāds nodoklis nav globāls? Kādā pētījumā secināts, ka Lielbritānijā pašlaik piemērotās zīmognodevas dēļ apgrozījums samazinājies par 20 %, bet tā nav izraisījusi darījumu pārtraukšanu Londonā.

1.14. Nav šaubu, ka nodokļa ieviešana neradītu nekādas administratīvas, tehniskas vai ekonomiskas izmaksas, jo visi darījumi jau ir datorizēti. Tomēr datorizēts joprojām nav ārpusbiržas darījumu (over the counter — OTC) tirgus, taču pašlaik tiek izstrādāti tam vajadzīgie ES tiesību akti. Nepieciešamība visus darījumus, tai skaitā ārpusbiržas darījumus, iekļaut organizētā biržas tirgū liecina, ka tiesiskais regulējums un nodokļi, piemēram, FDN ir savstarpēji papildinoši un nevis alternatīvi risinājumi.

1.15. Panākot izmaiņas finanšu nozarē ierastajā praksē, proti, veicinot to, ka nozares dalībnieki savā darbībā vairāk izmanto ekonomiku raksturojošus ilgtermiņa pamatrādītājus, kā arī palielinot publiskos ieņēmumus, FDN sniegtu divkāršu labumu. Tomēr nav šaubu — jo augstāka būs nodokļa likme, jo vairāk samazināsies īstermiņa darījumu skaits, līdz ar ko mazāki būs arī ieņēmumi. Tādēļ ir jāizvēlas tāda nodokļa likme, kas nodrošinātu līdzsvaru starp abiem FDN ieviešanas mērķiem — panākt izmaiņas ierastajā praksē un nodrošināt nodokļu ieņēmumus.

1.16. Ja nodokli piemērotu visā Eiropā, ieņēmumu apjoms sasniegtu aptuveni 1,5 % no IKP, lielāko daļu saņemot no Lielbritānijas finanšu tirgus. Piemērojot nodokli visā pasaulē, ieņēmumu apjoms būtu apmēram 1,2 % no pasaules IKP. Šis apjoms būtu visai līdzīgs kā Eiropā, tā arī ASV.

1.17. G20 sanāksmē, kas 2010. gada 26. un 27. jūlijā notika Toronto, nav ierosināts ieviest globālu nodokli finanšu darījumiem. EESK uzskata, ka finanšu sistēmas reformu darba kārtībā joprojām jāsaglabā jautājums par šāda nodokļa ieviešanu Eiropā.

2. Vispārīga informācija

2.1. Minēti daudzi iemesli, kas izraisīja plašo finanšu krīzi, kura sākās pēc Lehman Brothers (3) bankrota 2008. gadā. Šie iemesli ir: zemas procentu likmes un līdz ar to lēti naudas resursi; augsta riska vērtspapīru izplatīšana, tos nodrošinot ar citiem vērtspapīriem; tiesiskā regulējuma un uzraudzības nepilnības; ekonomisko resursu novirzīšana spekulatīvām darbībām, darbā gūtos ienākumus ilgstoši ieguldot kapitālā; finanšu tirgus globalizācija u.c.

2.2. Salīdzinājumā ar IKP pieaugumu izaugsme finanšu nozarē ir gandrīz prātam neaptverama. Finanšu darījumu kopējā vērtība 1990. gadā bija aptuveni 15 reižu lielāka par visas pasaules IKP. Līdz 2008. gada krīzei tā bija jau 70 reižu lielāka par pasaules IKP vērtību (4). Tā kā tūlītēju darījumu attiecība pret pasaules IKP kopš 1990. gada gandrīz nav mainījusies, finanšu darījumu vērtības četrkārtējo pieaugumu gandrīz pilnībā veido darījumi ar atvasinātiem instrumentiem. Tie lielākoties ir ārpusbiržas darījumi (OTC), finanšu iestāžu un to klientu tieši līgumi, un lielākā daļa no tiem ir procentu likmju atvasinātie instrumenti (5). Īstermiņa tirgū tika veikti pat tradicionāli ilgtermiņa darījumi, piemēram, ar hipotekārajām ķīlu zīmēm, un to īpašnieki bieži mainījās. Jaunu darījumu veidu rašanos veicina gan vēlme ierobežot risku, gan arī vēlme spekulēt.

2.2.1. Atvasināto instrumentu tirgus attīstība ir jauns ekonomikas sistēmas aspekts, kas ne vienmēr ar reālo ekonomiku ir saistīts tāpat kā tradicionālais kapitāls. Atvasinātie instrumenti ir ļoti daudzveidīgi, piemēram, iespēju līgumi, standartizēti nākotnes līgumi, nestandartizēti nākotnes līgumi un mijmaiņas darījumi, kuru pamatā ir, piemēram, dažādas preces, valūtas maiņa, procentu likmes vai vienkārši spekulācija.

2.2.2. Statistika liecina, ka 2008. gada otrajā pusē tirdzniecības apjoms ar atvasinātiem instrumentiem samazinājās. Taču kritums nebija īpaši būtisks — tas sasniedza līmeni, kāds bija pirms trīs gadiem. Savukārt 2009. gada pirmajā pusē tirdzniecības apjoms atsāka pieaugt (6). Arī šīs izmaiņas saistītas galvenokārt ar procentu likmju atvasinātajiem instrumentiem. Tāpēc jāsecina, ka finanšu nozarē ierastā prakse nav būtiski mainījusies. Toties tirgū praktiski vairs nenotiek pārvēršana vērtspapīros, kas bija galvenais finanšu krīzes iemesls (7).

2.2.3. ASV finanšu nozares uzņēmumi 2007. gadā — īsi pirms krīzes — guva 40 % no visu ASV uzņēmumu kopējās peļņas, taču to devums IKP bija tikai 7 % (8). Ja finanšu nozare gūst 40 % no kopējās peļņas, tad tā vairs neaprobežojas ar sava uzdevuma — finanšu starpniecības — pildīšanu. Šajā ziņā finanšu sektora oligopola struktūra dažās valstīs nav efektīva, lai finansētu reālo ekonomiku.

2.2.4. Notikusi arī koncentrācija, un tāpēc pašlaik darbojas tikai daži tirgi — galvenokārt tā ir Londona un Ņujorka. Par koncentrāciju liecina arī tas, ka izveidojušās nedaudzas ļoti lielas finanšu iestādes. Šīs iestādes kļuva “pārak lielas, lai varētu bankrotēt”, un tāpēc daudzas valdības bija spiestas glābt dažas bankas, lai novērstu visas finanšu nozares sabrukumu. Nozarē ieguldīja milzīgus naudas līdzekļus, un tādēļ budžetu deficīts ir sasniedzis vēl nepieredzētu apjomu.

2.3. Larosière grupas ziņojumā izteikta virkne priekšlikumu par izmaiņām finanšu sistēmā, lai krīzes turpmāk nepieļautu (9). Neilgi pēc tam Eiropas Komisija iesniedza četrus priekšlikumus (10) par finanšu nozares makrouzraudzības un mikrouzraudzības tiesisko regulējumu un vēl vairākus priekšlikumus (11) par izmaiņām noteikumos, kas jāievēro finanšu sektorā. Vienlaicīgi plašas debates notiek arī ASV.

2.3.1. Priekšlikumi jauniem tiesību aktiem galvenokārt attiecas uz uzraudzību un noteiktu finanšu iestāžu regulējumu, paredzot daļēji aizvietot finanšu nozarē izmantoto pašregulējuma sistēmu. Ļoti maz ir priekšlikumu mainīt finanšu nozarē izmantoto praksi. Nav izteikts neviens priekšlikums regulēt finanšu nozarē lietotos instrumentus, lai arī daži no tiem bija finanšu krīzes patiesais iemesls.

2.4. Nav arī izskanējuši oficiāli ES priekšlikumi par finanšu darījumu nodokli (FDN), kaut gan pēdējos gados par šo jautājumu daudz debatēts. EESK uzskata, ka šādam nodoklim varētu būt būtiska ietekme uz finanšu nozarē ierasto praksi un instrumentiem. To varētu panākt, ierobežojot atsevišķus šobrīd plaši izplatītus īstermiņa finanšu darījumus.

2.4.1. G20 vadītāji 2009. gada septembrī Pitsburgā notikušajā sanāksmē lūdza SVF “līdz nākamajai sanāksmei (2010. gada jūnijā) sagatavot ziņojumu par to, kādus pasākumus valstis nolēmušas vai vēlētos veikt, lai panāktu, ka finanšu nozare rīkojas godīgi un sedz būtisku daļu no izdevumiem, kas radās, valdībām glābjot banku sistēmu”. SVF 2010. gada aprīlī iesniegtajā provizoriskajā ziņojumā runa bija galvenokārt par pasākumiem, lai novērstu finanšu krīzes nākotnē, un jo īpaši par finanšu stabilitātes nodevu un maksātspējas atjaunošanas sistēmu. Šajā atzinumā EESK neizteiks īpašas piezīmes par minētajiem priekšlikumiem, bet tikai īsi pievērsīsies SVF apsvērumiem par FDN pašreizējās krīzes apstākļos.

2.4.2. EESK atzinumā par Larosière grupas ziņojumu būtībā atbalstīja ieceri piemērot FDN: “EESK uzskata, ka īstermiņa pieeja jāaizstāj ar ilgtermiņa pieeju un premiālo samaksu nedrīkst aprēķināt, ņemot vērā spekulatīvos darījumus. Komiteja arī atbalsta ideju par finanšu darījumu aplikšanu ar nodokļiem.” Ar šo atzinumu EESK vēlas piedalīties pašreizējās debatēs par minēto nodokli un rūpīgāk analizēt šāda nodokļa mērķus un ietekmi.

3. Ievads

3.1. Pirmais, kas 1936. gadā ierosināja ieviest vērtspapīru darījumu nodokli (STT), bija J.M. Keynes, kura mērķis bija samazināt destabilizējošas spekulācijas ar akciju kapitālu un panākt, lai akciju cenu vairāk noteiktu ilgtermiņa pamatrādītāji.

3.2. James Tobin 20. gadsimta septiņdesmitajos gados ierosināja valūtu darījumu nodokli (CTT), dēvētu par “Tobin nodokli”, lai samazinātu destabilizējošas valūtas spekulācijas. Kapitāla brīva aprite atviegloja spekulatīvus uzbrukumus valstu valūtām. Viņš vēlējās mazināt finanšu tirgus dinamiku un panākt tā ciešāku saikni ar reālo ekonomiku, kā arī palielināt monetārās politikas ietekmi. Nodokli bija iecerēts piemērot tūlītējiem darījumiem ar valūtu, nosakot 0,5 % likmi. Lai arī nodokli nebija paredzēts piemērot visiem finanšu darījumiem (pašlaik tūlītēju darījumu īpatsvars ir mazāks par 10 % no visas pasaules darījumu kopējā apjoma), tolaik izvirzītais mērķis bija tāds pats kā viens no pašlaik apspriestajiem — samazināt īstermiņa darījumu skaitu.

3.2.1. Tobin ierosināja ieņēmumus no nodokļa nodot SVF vai Pasaules bankai, taču ieņēmumu gūšana nebija viņa galvenais mērķis: “Jo vairāk ar nodokļa palīdzību izdosies pietuvoties manis izvirzītajiem svarīgākajiem ekonomiskajiem mērķiem … jo mazāki būs ieņēmumi no šā nodokļa … ” (12).

3.3. Ieceri par nodokli vēlreiz apsprieda 2008. gada finanšu krīzes laikā, apsverot iespējas to piemērot ne tikai darījumiem ar valūtu, bet jau visiem finanšu darījumiem. Lai arī nodokļa piemērošanas joma ir ļoti plaša, jāatzīmē, ka tas neattiecas uz finanšu darījumiem, kurus veic mājsaimniecības un uzņēmumi. Nodoklis būtu jāpiemēro tikai finanšu iestāžu savstarpējiem darījumiem. Nodokļa atbalstītāju vidū ir visdažādākās pilsoniskās sabiedrības organizācijas, ekonomisti, finanšu nozares pārstāvji, piemēram, Lielbritānijas Finanšu pakalpojumu iestādes priekšsēdētājs Lord Turner, un arī Eiropadome (par to liecina tās 2010. gada 17. jūnija sanāksmē pieņemtie priekšlikumi, kas attiecas uz G20 sanāksmi) (13). Pret šāda nodokļa ieviešanu iebilst Starptautiskais valūtas fonds, ESAO un Pasaules banka.

3.4. Kādi ir šāda nodokļa galvenie mērķi? Kādiem darījumiem tas būtu jāpiemēro? Kādai jābūt tā likmei? Vai to var piemērot atsevišķās valstīs, vai arī tas būtu jāpiemēro visas ES vai pasaules līmenī? Kādi ir sagaidāmie rezultāti? Mēs apspriežam šos jautājumus un ilustrējam tos ar skaitļiem, kas iegūti no Austrijas Ekonomikas pētniecības institūta (WIFO) (14) un Masačūsetsas universitātes (Amherst) Centre for Economic and Policy Research (CEPR) un Political Economy Research Institute (PERI) veiktiem pētījumiem (15).

3.5. Keynes un Tobin rosinātajās diskusijās secināts, ka finanšu nozarē ierasto praksi var ietekmēt, FDN piemērojot īstermiņa darījumiem. Taču īstermiņa darījumu biežuma dēļ FDN paaugstina īstermiņa darījumu izmaksas salīdzinājumā ar ilgtermiņa darījumiem. Izmantojot izmaksu relatīvās izmaiņas, valdības var regulēt finanšu nozari, proti, izmantot cenu veidošanās mehānismus, lai tirgū vairāk tiktu ņemti vērā reālās ekonomikas ilgtermiņa pamatrādītāji.

4. Mērķi

4.1. Rūpīga finanšu tirgus analīze liecina, ka tirdzniecības apjoma pieaugumu veido galvenokārt īstermiņa darījumi, kuru mērķis bieži vien ir spekulācijas vai riska ierobežošana. Salīdzinājumā ar reālo ekonomiku daudzu šādu darījumu apjoms ir pārāk liels. Tā kā īstermiņa svārstības veicina arī aktīvu cenu ilgtermiņa izmaiņas, šādi var arī zust saikne ar reālās ekonomikas norisēm (16). Lord Turner dažus no šiem darījumiem nodēvējis par sociāli nelietderīgiem.

4.1.1. Tāpēc EESK uzskata, ka FDN svarīgākajam mērķim jābūt mainīt finanšu nozarē ierasto praksi, samazinot īstermiņa spekulatīvu finanšu darījumu skaitu. Finanšu nozares aktivitātes pieaugumu 21. gadsimta pirmajā desmitgadē veicināja galvenokārt tieši īstermiņa darījumi. Finanšu nozarei atkal jāuzņemas tai uzticētie pastāvīgie pienākumi reālās ekonomikas jomā.

4.1.2. SVF ziņojumā minēta FDN šķietami negatīvā ietekme uz nozarē ierasto praksi. Kā viens no negatīvajiem aspektiem norādīts, ka šis nav pareizais veids, kā turpmāk finansēt maksātspējas atjaunošanas sistēmu. Tas nekad nav bijis FDN mērķis. Izteikta arī iebilde, ka labāk nodokli piemērot tieši tiem darījumiem, kuru apjomu iecerēts samazināt. Tieši to ar FDN arī varēs panākt, ja visvairāk tas ietekmēs īstermiņa darījumus.

4.1.3. Īstermiņa tirdzniecības apjoma samazināšanās arī samazina šādu darījumu īpatsvaru finanšu iestāžu kopējā darbībā. Tas savukārt nozīmē, ka palielinātos citu darījumu skaits, bankai darbojoties kā uzkrājumu veidotāju un aizņēmēju starpniekam. Finanšu nozares darbība nav pašmērķis, bet gan instruments citu ekonomikas mērķu sasniegšanai. Uzkrājumus visoptimālāk spēs pārvaldīt efektīva finanšu nozare, investējot tos reālajā ekonomikā.

4.1.4. Komercbankas pamatā nodarbojas ar uzņēmumu un mājsaimniecību kreditēšanu, peļņu gūstot no procentu likmju starpības. Lai atbalstītu savus klientus, bankas tiem palīdz iegūt finanšu līdzekļus kapitāla tirgos, savukārt starptautiskajā tirdzniecībā iesaistītajiem tās palīdz nodrošināties pret valūtas un izejvielu cenu svārstībām un nodrošina nākotnes darījumus ar lauksaimniecības precēm. Sniedzot minētos pakalpojumus, bankas pārsvarā reālā laikā pašas novērš savus riskus, veicot darījumus ar citām bankām. Klientu apkalpošana var būt saistīta ar vairākiem ļoti īsa termiņa darījumiem. Bankas arī gūst peļņu, patstāvīgi tirgojoties ar vērtspapīriem un atvasinātiem instrumentiem. To visu nevajadzētu izskaust no finanšu tirgus, jo tā ir daļa no starpbanku darbības, kas nodrošina likviditāti. Taču, ja FDN ievērojami samazinās īstermiņa darījumus ar vērtspapīriem un atvasinātiem instrumentiem, tad samazināsies arī finanšu nozares peļņa, kas savukārt varētu izraisīt prēmiju apjoma kritumu, kā arī nodokļu ieņēmumu samazināšanos. Tradicionālo banku darbību tas praktiski neietekmēs; samazināsies finanšu iestāžu turpmākā peļņa, un tā būs atkarīga galvenokārt no tradicionālajiem banku pakalpojumiem.

4.1.5. Par šo jautājumu publicētie viedokļi ir atšķirīgi, tomēr viens no ietekmes veidiem varētu būt dažādu aktīvu cenu svārstīguma samazināšanās. Samazinoties spekulatīvo darījumu skaitam, aktīvu cenas varētu vairāk nostabilizēties. Citi savukārt uzskata, ka neregulāri darījumi var būt ļoti svārstīgi un tiem var būt gadījuma raksturs, turklāt bez apjoma radītā slāpējošā efekta.

4.1.6. Apkopojot FDN iespējamo ietekmi uz dažādās finanšu iestādēs ierasto praksi, vēlamies uzsvērt, ka šādas izmaiņas varētu samazināt ļoti biežus tirdzniecības darījumus. Nedrīkstētu pieļaut, ka jaunās finanšu grūtības 2010. gadā un SVF un ES vēlme rast metodes nākamo krīžu finansēšanai kļūtu par iemeslu, kura dēļ mēs atsakāmies no šīs iespējas panākt uzlabojumus finanšu nozarē.

4.2. Otrs svarīgākais FDN mērķis ir iegūt vairāk līdzekļu, kas nonāktu publiskajos budžetos. FDN palīdzētu gūt ievērojamus ieņēmumus. Apspriežot to, kādiem mērķiem šie ieņēmumi būtu jāizlieto, ir nosaukti šādi: atbalstīt attīstības valstu ekonomisko attīstību, finansēt klimata politikas pasākumus šajās valstīs vai mazinātu publisko budžetu deficītu, kas krīzes dēļ ir palielinājies. Pēdējā laikā Eiropas Savienībā notikušās politiskās debates liecina, ka nodoklis, visticamāk, kalpos par publisko ieņēmumu avotu.

4.2.1. Komisija informējusi, ka apstiprinātās finansiālās palīdzības apjoms sasniedzis 30 % no ES iekšzemes kopprodukta. Neskaitot garantijas, šīs palīdzības apjoms ir 13 %. Apvienotās Karalistes gadījumā šī procentuālā daļa jādubulto. Vērtējot šīs publiskās izmaksas, kas saistītas ar finanšu nozares glābšanas pasākumiem krīzes laikā, jāatzīmē, ka aptuveni puse no šīs naudas nav izmantota un liela daļa, iespējams, tiks atmaksāta. Minētos 13 % veido tādi pasākumi kā kapitāla ieguldīšana (banku pamatkapitālā), aktīvu iegāde un tiešais atbalsts. Šķiet, ka liela garantiju daļa vispār netiks neizmantota.

4.2.2. FDN ieņēmumus sākotnēji varētu izmantot vēl neatmaksātās palīdzības atmaksāšanai. Valstīs, kurās banku glābšanai bija jāizlieto visvairāk publisko līdzekļu, arī ieņēmumiem no FDN būtu jābūt vislielākajiem, jo šo valstu finanšu tirgos ir vislielākā finanšu iestāžu koncentrācija. Taču kopējās publiskās izmaksas ir bijušas daudz lielākas, jo jāpieskaita arī sociālās drošības shēmās neveiktās iemaksas, automātisko stabilizatoru izmaksas, paaugstinātie procentu maksājumi par publiskajiem aizņēmumiem u.c. Pat SVF atzīmē: “Ekonomikas krīzes augsto fiskālo, ekonomisko un sociālo izmaksu dēļ finanšu nozares ieguldījumam vispārējos ieņēmumos jāpārsniedz ar tiešo atbalstu saistītās fiskālās izmaksas” (17).

4.2.3. Turpmāk FDN būtu jāuzskata par jaunu vispārējo publisko ienākumu avotu. Tā kā finanšu pakalpojumi ir atbrīvoti no PVN un tātad banku pakalpojumu lietotāji maksā mazākus nodokļus par banku pakalpojumiem salīdzinājumā ar lielāko daļu citu pakalpojumu, kā arī ņemot vērā lielo peļņu finanšu nozarē, šīs nozares aplikšana ar nodokļiem šķiet īpaši pamatota.

4.2.4. Saskaņā ar Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (ESAO) veikto pētījumu gandrīz pusi no visu ESAO valstu kopējā budžeta deficīta 2011. gadā veidos ASV budžeta deficīts. Paredzams, ka šajā pašā gadā budžeta deficīts euro zonas valstīs sasniegs aptuveni 6 % no IKP. Stāvoklis ir patiešām sarežģīts ne tikai euro zonas valstīs, piemēram, Grieķijā, bet arī Apvienotajā Karalistē, kur budžeta deficīts ir apmēram 12 %.

4.2.5. SVF provizoriskajā ziņojumā apskatīta alternatīva finanšu darījumu nodoklim, proti, finanšu darbības nodoklis, ko piemēro peļņai un atlīdzībai. Tas ir vienkāršs veids, kā aplikt ar nodokli finanšu darbību, taču finanšu darbības nodokļa lielākā atšķirība no FDN ir tā, ka finanšu darbības nodokli piemēro visām darbībām, nešķirojot īstermiņa un ilgtermiņa darījumus. Tas ir tikai veids, kā banku gūtos ienākumus aplikt ar nodokli.

4.2.6. Pat nosakot vienotu nodokļa likmi, FDN būtu progresīvi piemērojams nodoklis, jo finanšu iestāžu klienti un arī pašas šīs iestādes, kas ar tirdzniecību nodarbojas savās interesēs, ir sabiedrības turīgākā daļa. Kaut arī ir svarīgi pievērst uzmanību tam, kā panākt, lai FDN būtu pēc iespējas efektīvāks finanšu nozares instruments, uzmanība jāpievērš arī nodokļa ietekmes analīzei. Komisijas dienestu darba dokumentā (18) teikts, ka “par inovatīvu avotu priekšrocību bieži vien tiek uzskatīts tas, ka tiem ir lielāks politiskais atbalsts, sevišķi, ja fiskālais apgrūtinājums piemērojams tādām grupām vai nozarēm, kurām dotajā brīdī uzliktais nodokļu slogs nešķiet taisnīgs”.

4.2.7. Eiropas Parlaments lūdza Komisijai “savlaicīgi pirms nākamā G20 samita izstrādāt globāla finanšu darījumu nodokļa ietekmes novērtējumu, izpētot gan tā priekšrocības, gan arī trūkumus” (19). Arī EESK uzskata, ka daudzi ar FDN saistītie tehniskie aspekti ir jāizpēta. Komisijas dienestu darba dokumentā (20) nav pievērsta uzmanība visiem Eiropas Parlamenta priekšlikumiem. Tāpēc EESK vēlas uzsvērt, ka līdztekus oficiālam priekšlikumam par FDN ir vajadzīgs pilnīgs ietekmes novērtējums.

5. Koncepcija

5.1. Vispārējā darbības joma

5.1.1. Nodoklis būtu jāpiemēro ne tikai starptautiskajiem darījumiem, bet visiem finanšu darījumiem. Pat lietojot vārdu “visiem”, lielākajā daļā veikto aprēķinu tomēr ievēroti ierobežojumi, kas attiecas uz darījumiem, kurus apliek ar nodokli, vai uz darījuma vērtību. CEPR/PERI veiktajā pētījumā apskatītas dažādas nodokļa bāzes. WIFO pētījumā savukārt izvēlēts variants, kad nodokli piemēro visiem darījumiem.

5.1.2. Vērtējot, kādi darījumi jāapliek ar nodokli, galvenā uzmanība būtu jāpievērš īstermiņa darījumiem. Otrkārt, piemērošanas jomai jābūt pēc iespējas plašākai. Treškārt, jāizlemj, vai nodoklis piemērojams tikai darījumiem valstu tirgos vai arī starptautiskiem darījumiem.

5.1.3. Ja ar nodokli apliktu kā valstu, tā arī starptautiskus darījumus, tas aptvertu visus darījumus. Vēlme neradīt traucējumus reālās ekonomikas darbībai varētu būt iemesls nodokli nepiemērot tūlītējiem darījumiem.

5.1.4. Ja nodokli nepiemēro visiem darījumiem, konkurences nosacījumi dažādu darījumu veikšanai būs atšķirīgi. Šāda ietekme ir vēlama, ja īstermiņa spekulatīviem darījumiem tiek noteikts augstāks nodokļu slogs salīdzinājumā ar ilgtermiņa nespekulatīviem darījumiem. To patiešām izdosies panākt, jo biežāk veiktiem darījumiem būs arī attiecīgi lielāks nodokļu slogs.

5.1.5. Kritiski tiek vērtēta finanšu darījumu nosacītās vērtības izmantošana par FDN piemērošanas kritēriju, norādot, kā šāda vērtība būtībā ir fiktīva. Ja netiek piemērots finanšu darījumu nodoklis, ar nodokli varētu aplikt līdzekļus, kurus finanšu iestādes saņem, tirgojoties ar atvasinātajiem instrumentiem, proti, komisijas maksas, prēmijas vai jebkuras citas izmaksas, kas jāsedz klientiem. EESK tomēr uzskata, ka finanšu darījumu nosacītās vērtības dinamikas un IKP attiecība ir pamatots kritērijs, lai noteiktu, kādas ir finanšu tirgus darījumu apjoma izmaiņas laika gaitā.

5.2. Ģeogrāfiskā darbības joma

5.2.1. Vai FDN jābūt valstiskam, reģionālam (ES mēroga) vai globālam? Nav šaubu, ka vispiemērotākais risinājums būtu globāls nodoklis. Ja tas nav iespējams, tad nodoklim noteikti jābūt piemērojamam ES mērogā. Tomēr ir arī piemēri, kas liecina, ka ir iespējams pat valstu mēroga nodoklis, īpaši valstīs, kur finanšu nozare ir ļoti attīstīta. Varētu šķist, ka nodoklim būs liela ietekme uz norisēm tirdzniecības vietās. Tomēr pieredze liecina, ka tas neradīs būtiskas problēmas (21).

5.2.2. Aktīviem piemērojams nodoklis vienmēr samazina šo aktīvu vērtību, bet vai tas ietekmē arī tirdzniecības vietas? Kādā pētījumā secināts, ka Lielbritānijā akcijām un dažām obligācijām piemērotās zīmognodevas dēļ apgrozījums samazinājies par 20 %, bet tādēļ nevar apgalvot, ka tas veicinājis tirdzniecības pārtraukšanu Londonā (22).

5.3. Nodokļa likme

5.3.1. Ierosinātas dažādas nodokļa likmes — no 0,1 % līdz 0,01 %. Visbiežāk pieminētā likme ir 0,05 %. Ja nodokli ieviestu visā pasaulē, arī Komiteja iesaka noteikt šādu FDN likmi. Tā ir pietiekami zema, lai to varētu ieviest, neriskējot ietekmēt īstermiņa darījumus tik lielā mērā, ka tas varētu traucēt finanšu tirgus darbību. Ieviešot FDN Eiropā, tomēr būtu jāapsver zemāka likme.

5.3.2. Panākot izmaiņas finanšu nozarē ierastajā praksē, proti, veicinot to, ka nozares dalībnieki savā darbībā vairāk izmanto ekonomiku raksturojošus ilgtermiņa pamatrādītājus, kā arī palielinot publiskos ieņēmumus, FDN sniegtu divkāršu labumu. Tomēr nav arī šaubu — jo augstāka būs nodokļa likme, jo vairāk samazināsies īstermiņa darījumu skaits, līdz ar ko mazāki būs arī ieņēmumi. Tādēļ ir jāizvēlas tāda nodokļa likme, kas nodrošinātu līdzsvaru starp abiem FDN ieviešanas mērķiem — izmaiņas ierastajā praksē un nodokļu ieņēmumi.

5.3.3. Visā pasaulē ar nodokļiem un nodevām vienmēr ir aplikti nevis visi, bet gan tikai atsevišķi finanšu darījumi. Piemērojot nodokļus visiem darījumiem, nav iespējams iepriekš precīzi paredzēt to ietekmi. Tādēļ nodokļa likme būtu jāpārskata, piemēram, pēc trīs gadiem, lai noskaidrotu, vai tā būtu jāpaaugstina vai jāpazemina.

5.4. Īstenošanas iespējas

5.4.1. Jārod atbilde arī uz jautājumu, cik viegli šādu nodokli būs iekasēt. Lielākā daļa darījumu, kurus ierosināts aplikt ar nodokli, jau ir datorizēta. Tas nozīmē, ka šā nodokļa ieviešana faktiski nerada nekādas administratīvas, tehniskas vai ekonomiskas izmaksas. Protams, jāizstrādā īpaša datorprogramma. Daži izmēģinājumi jau ir veikti.

5.4.2. Jāpārbauda, vai tiek izstrādāti vai arī jau ir ieviesti tādi inovatīvi finanšu produkti, kuri nav aplikti ar nodokļiem vai pat radīti tieši nolūkā izvairīties no nodokļu nomaksas. Nodoklis jāattiecina arī uz tiem.

5.4.3. Ārpusbiržas darījumu datorizēts tirgus vēl nav izveidots. Pašlaik tiek izstrādāti attiecīgi Eiropas tiesību akti. Nepieciešamība ārpusbiržas darījumu tirgu iekļaut organizētā biržas tirgū liecina, ka tiesiskais regulējums un tādi nodokļi kā FDN ir papildinoši un nevis alternatīvi risinājumi.

6. Ietekme

6.1. Mazāks īstermiņa darījumu skaits

6.1.1. Nav precīzu aprēķinu par to, kā FDN varētu ietekmēt īstermiņa tirdzniecību. Varam izteikt tikai pieņēmumus. Apspriežot FDN, tā ir būtiska problēma. Tādēļ nav arī pieejami nekādi statistikas dati par to, kā tas ietekmēs galvenā mērķa sasniegšanu — īstermiņa darījumu skaita samazināšanu. Pieejami tikai statistikas aprēķini par nodokļu ieņēmumu iespējamo apjomu.

6.1.2. Pieredze liecina, ka FDN samazina likviditāti. Taču kāda ir vēlamā likviditāte? Vai 2007. gadā, kad likviditātes līmenis bija īpaši augsts, ekonomika darbojās efektīvāk nekā 1990. vai 2000. gadā? Vai likviditāte ir līdzvērtīga finanšu darījumu kopējam skaitam? Atbildei jābūt noliedzošai, ja vairāku darījumu priekšmets ir vieni un tie paši vērtspapīri, kas nozīmē, ka darījumu kopējais skaits nevar būt īpaši labs “patiesās” likviditātes rādītājs. Atgādinot, ka finanšu nozares galvenā funkcija ir finanšu starpniecības nodrošināšana, šķiet, ka ir svarīgi panākt likviditātes līmeņa atbilstību IKP apjomam. Nepaužot konkrētu viedokli par to, cik tieši lielam samazinājumam jābūt, nav šaubu, ka ar izmaiņām jācenšas panākt samazinājums, par atskaites punktu nosakot 2007. gada līmeni.

6.1.3. Tā kā FDN visvairāk ietekmētu visbiežāk veiktos darījumus, līdzās darījumu skaita samazinājumam būtu vērojamas izmaiņas arī ilgtermiņa un īstermiņa darījumu skaita attiecībā. FDN pretinieki apgalvo, ka nodoklis varētu samazināt finanšu tirgu pārredzamību, jo samazinātos īstermiņa darījumu skaits. Ņemot vērā šādu īstermiņa darījumu pašreizējo skaitu, pat būtisks samazinājums nenozīmētu ikdienas darījumu pilnīgu pārtraukšanu. Nevar apgalvot, ka finanšu nozare šādā izpratnē bija nepārredzama, piemēram, 2000. gadā.

6.1.3.1. WIFO pētījumā teikts, ka aizvien plašāka atvasināto instrumentu izmantošana veicināja gan īstermiņa, gan arī ilgtermiņa cenu pārmērīgu pieaugumu. Tāpēc atvasināto instrumentu ierobežota izmantošana drīzāk varētu mazināt cenu svārstīgumu finanšu tirgū, nevis — kā dažkārt dzirdēts — to palielināt.

6.1.3.2. Ar finanšu tirdzniecību gandrīz vienādā apjomā nodarbojas bankas un citas finanšu iestādes. Par īstermiņa un ilgtermiņa darījumu skaita attiecību šādi dati nav pieejami.

6.2. Publisko ieņēmumu apjoms

6.2.1. WIFO pētījumā izteikts pieņēmums, ka ar nodokli apliekamo darījumu apjoms samazināsies par 65 %, ja nodokļa likme būs 0,05 %. Aprēķināts, ka zemāka nodokļa likme darījumu skaitu samazinās mazāk, savukārt augstāka likme — attiecīgi vairāk.

6.2.1.1. Saskaņā ar iepriekšminēto pētījumu, piemērojot FDN tikai Apvienotajā Karalistē, nodokļu ieņēmumi sasniegtu gandrīz 7 % no Apvienotās Karalistes IKP. Vācijā — ES dalībvalstī, kurā šādu darījumu skaits ir otrs lielākais pēc Apvienotās Karalistes, ieņēmumi nedaudz pārsniegtu 1 % no IKP. Ja nodokli piemērotu visā ES, ieņēmumu apjoms sasniegtu aptuveni 1,5 % no IKP, lielāko ieņēmumu daļu saņemot no Lielbritānijas finanšu tirgus. Piemērojot nodokli visā pasaulē, ieņēmumu apjoms būtu apmēram 1,2 % no pasaules IKP.

6.2.2. CEPR/PERI pētījumā turpretī prognozēts, ka tirdzniecības apjoma kritums būtu no 25 līdz 50 %. Lai nodrošinātu salīdzināmību ar WIFO pētījumā nosauktajiem skaitļiem, šajā atzinumā pieņemam, ka nodokļa bāze samazināsies par 50 %. Pētījumā ietverti dati par atsevišķām aktīvu grupām, ar kurām notiek darījumi. Pētījumā ASV dolāros norādītie dati pārrēķināti procentuālā daļā no ASV iekšzemes kopprodukta.

— Akcijas un citi vērtspapīri 0.75 %

— Obligācijas 0.18 %

— Iespēju līgumi 0.03 %

— Tūlītēji valūtas maiņas darījumi 0.05 %

— Standartizēti nākotnes līgumi 0.05 %

— Mijmaiņas darījumi 0.16 %

— KOPĀ 1.23 %

6.2.3. Abu pētījumu rezultāti par datiem Eiropā un ASV ir ļoti līdzīgi. CEPR/PERI pētījums arī liecina, ka tūlītējo darījumu īpatsvars kopējo darījumu skaitā ir ļoti neliels.

Briselē, 2010. gada 15. jūlijā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Mario SEPI

(1) Starptautisko norēķinu bankas (SNB) dati.

(2) Larosière grupas ziņojums, OV C 318/11, 23.12.2009., 57. lpp.

(3) Globāls finanšu pakalpojumu uzņēmums.

(4) Stephan Schulmeister, A General Financial Transaction Tax, WIFO darba dokumenti 344/2009.

(5) Starptautisko Norēķinu banka (SNB); Davas/ von Weizsäcker, “Financial Transaction Tax: Small is Beautiful”, 2010. gads.

(6) Sk. 5. zemsvītras piezīmi.

(7) H.W. Sinn, iepazīstinot ar Eiropas Ekonomikas padomdevēju grupas ziņojumu par ekonomikas stāvokli 2010. gadā, 23.02.2010., Brisele.

(8) Helene Schubert, Austrijas Valsts banka.

(9) Larosière grupas ziņojums, OV C 318/11, 23.12.2009., 57. lpp.

(10) “Eiropas Parlamenta un Padomes regula par Kopienas finanšu sistēmas makrouzraudzību un Eiropas Sistēmisko risku komitejas izveidošanu”, OV C 277/25, 17.11.2009., 117. lpp.

(11) “Kredītnovērtējuma aģentūras”, OV C 277/25, 17.11.2009., 117. lpp.;

Atzinums par tematu “Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva, ar ko groza Direktīvu 2003/71/EK par prospektu, kurš jāpublicē, publiski piedāvājot vērtspapīrus vai atļaujot to tirdzniecību, un Direktīvu 2004/109/EK par atklātības prasību saskaņošanu attiecībā uz informāciju par emitentiem, kuru vērtspapīrus atļauts tirgot regulētajā tirgū”.

(12) Tobin, James: “A Proposal for International Monetary Reform”, 1978. gads.

(13) Eiropadomes secinājumi (2010. gada 17. jūnijs): “ES būtu jāvada centieni noteikt globālu pieeju, lai ieviestu nodokļu un nodevu sistēmu attiecībā uz finanšu iestādēm, ar mērķi nodrošināt visā pasaulē vienlīdzīgus konkurences nosacījumus, un stingri aizstāvēt šo nostāju sarunās ar G20 partneriem. Šajā kontekstā ir jāizpēta un jāturpina attīstīt globālā finanšu darījumu nodokļa ieviešana.”

(14) Stephan Schulmeister, A General Financial Transaction Tax, WIFO Working papers 344/2009.

(15) Baker, Pollin, McArthur, Sherman: The Potential Revenue from Financial Transactions Taxes. CEPR/PERI, 2009. gada decembris.

(16) Skatīt 14. zemsvītras piezīmi.

(17) SVF, “A fair and substantial contribution by the financial sector”, starpposma ziņojums G20.

(18) SEC(2010) 409, Komisijas dienestu darba dokuments, galīgā redakcija, “Pasaules līmeņa inovatīvs finansējums” (Innovative financing at a global level).

(19) PE432.992v01-00, rezolūcijas priekšlikums.

(20) SEC(2010) 409 galīgā redakcija.

(21) Šādas nodevas ir ieviestas Dienvidkorejā, Honkongā, Austrālijā, Taivānā un Indijā, kā arī līdzīgas — Beļģijā, Argentīnā un Brazīlijā.

(22) Fiskālo pētījumu institūts, 2002. gads, “Stamp duty on share transactions: is there a case for change?”, 89. piezīme.