par to, kā tiek īstenota Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2010/64/ES (2010. gada 20. oktobris) par tiesībām uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā

Direktīvā ir noteiktas vispārējas tiesības uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā — no brīža, kad kompetentās iestādes ir informējušas personas par to, ka tās tiek turētas aizdomās vai ir apsūdzētas par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, līdz procesa pabeigšanai.

Vairumā dalībvalstu tiesību uz mutisko un rakstisko tulkojumu piemērošanas brīdi un ilgumu nodrošina ar vispārēju noteikumu, ar kuru norāda brīdi, kad piemēro šīs tiesības (piem., “jebkurā laikā kriminālprocesā”, “visā kriminālprocesa gaitā”, “kriminālprocesā”, “procesuālo darbību veikšanas laikā”). Tomēr to, kurā brīdī un kādā veidā personai dara zināmu, ka tā tiek turēta aizdomās vai apsūdzēta par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, lielākā daļa dalībvalstu transponēšanas pasākumos nav skaidri noteikušas, bet to varētu izsecināt, veicot attiecīgo tiesisko regulējumu kriminālprocesa dažādu posmu detalizētu analīzi.

Direktīvas 1. panta 2. punktā ir noteikts, ka tiesības uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procesā piemēro no brīža, kad kompetentās iestādes ir personu informējušas par to, ka tā tiek turēta aizdomās vai ir apsūdzēta par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, līdz brīdim, kad process ir pabeigts, proti, kamēr lēmums kļuvis galīgs un neatsaucams.

Direktīvas 1. pantā ir noteikts tās priekšmets un darbības joma — nodrošināt tiesības uz rakstisko un mutisko tulkojumu kriminālprocesā aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām, kas nerunā tiesvedības valodā vai nesaprot to. Galvenais Direktīvas mērķis ir ļaut šīs tiesības piemērot praksē, lai nodrošinātu tiesības uz taisnīgu tiesu. Tiesības uz mutisko un rakstisko tulkojumu attiecas arī uz Eiropas apcietināšanas ordera procesu.

Komisijas galvenais mērķis bija nodrošināt, ka visas dalībvalstis transponē Direktīvas prasības savos tiesību aktos, lai tajā ietvertās tiesības tiktu aizsargātas visā Eiropas Savienībā. Direktīvas transponēšana ir priekšnoteikums, lai pareizi izvērtētu, ciktāl dalībvalstis ir veikušas nepieciešamos pasākumus Direktīvas prasību izpildei. Komisija sāka izvērtēt valstu pasākumu atbilstību Direktīvai, tiklīdz dalībvalstis par tiem bija paziņojušas. Kopējo izvērtēšanas procesu nācās atlikt transponēšanas kavēšanās dēļ. Dažas pārkāpuma procedūras par nepaziņošanu vai daļēju paziņošanu tika izbeigtas tikai 2018. gadā — pēc tam, kad dalībvalstis pieņēma tiesību aktu grozījumus. Šajos apstākļos un ņemot vērā to, cik sarežģīti ir novērtēt visus pasākumus, kurus paziņojušas tās 27 dalībvalstis, kurām Direktīva ir saistoša, un jo īpaši to atšķirīgo valstu tiesību sistēmu dēļ, Komisijai nebija iespēju iesniegt šo ziņojumu agrāk.

Direktīvas 2. panta 5. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām ir gan tiesības apstrīdēt lēmumu, ar kuru noteikts, ka mutiskais tulkojums nav vajadzīgs, gan iespēja sūdzēties par to, ka tulkojuma kvalitāte nav pietiekama, lai nodrošinātu taisnīgu lietas izskatīšanu.

Lielākā daļa dalībvalstu ir valsts tiesību aktos nepārprotami definējušas noteikumu par tiesībām saņemt mutiskās tulkošanas pakalpojumus saziņai ar advokātu. Tomēr dažās dalībvalstīs šīs tiesības ir minētas tikai juridiskajā praksē, komentāros par valsts tiesību aktiem vai judikatūru, kā arī noteikumos, ar ko nodrošina vispārējās tiesības uz mutisko tulkojumu, un tas ietekmē atbilstības šai Direktīvai nodrošināšanu. Vairākās citās dalībvalstīs, pretstatā Direktīvā noteiktajam, šīs tiesības ir atkarīgas no tā, vai aizdomās turētā vai apsūdzētā persona vai tās advokāts ir izteikuši īpašu lūgumu. Vienā dalībvalstī tiesībaizsardzības iestādes vispirms par tulku ieceļ advokātu, ja tas prot aizdomās turētās vai apsūdzētās personas lietoto valodu, un tikai kā alternatīvu nodrošina kvalificēta tulka palīdzību.

Direktīvas 1. panta 4. punktā ir noteikts, ka šī direktīva neietekmē ne valsts tiesību aktus par advokāta klātbūtni jebkurā no kriminālprocesa posmiem, ne arī valsts tiesību aktus par aizdomās turētās vai apsūdzētās personas tiesībām piekļūt kriminālprocesā izmantotajiem dokumentiem.

Direktīvas 3. panta 3. punktā ir noteikts, ka par to, vai kāds cits dokuments ir būtisks, katrā konkrētajā gadījumā lemj kompetentās iestādes, un ka šādā nolūkā aizdomās turētās vai apsūdzētās personas vai viņu advokāti var iesniegt pamatotu lūgumu.

Dažās dalībvalstīs atbilstība netiek nodrošināta, jo tulkojamo dokumentu saraksts neietver visus Direktīvā uzskaitītos dokumentus (piem., ir noteikts, ka tulko tikai atsevišķas daļas no apsūdzības raksta vai ka netulko visus ar brīvības atņemšanas pasākumiem saistītos dokumentus).

Direktīvas 3. pantā ir noteiktas tiesības uz rakstisko tulkojumu kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera procesā, nosakot, ka dalībvalstīm pieņemamā termiņā ir jāsniedz visu tādu dokumentu rakstiskais tulkojums, kuri ir būtiski, lai īstenotu tiesības uz aizstāvību. Šīs tiesības ietver iespēju apstrīdēt gan atteikumu sniegt rakstisko tulkojumu, gan tulkojuma kvalitāti. Kā izņēmums, ievērojot stingrus nosacījumus, tiek pieļauts mutiskais tulkojums un atteikšanās no tiesībām uz tulkojumu. Dalībvalstīm arī ir jānodrošina tulkošanas pakalpojumu kvalitāte.

Direktīvas 2. panta 8. punktā ir noteikts, ka mutiskajam tulkojumam ir jābūt pietiekami kvalitatīvam, lai nodrošinātu taisnīgu lietas izskatīšanu, jo īpaši nodrošinot, lai aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām būtu skaidrs, par ko tās apsūdz, un lai tās spētu īstenot savas tiesības uz aizstāvību. Gandrīz visas dalībvalstis ir transponējušas šo noteikumu, lai gan lielākā daļa no tām nepārprotami nemin mutiskā tulkojuma kvalitāti. No minētajām dalībvalstīm 16 tie prasīts, ka procesā iesaistītajiem tulkiem, kad ir izpildīts noteikts kvalitātes kritēriju kopums, ir jābūt reģistrētiem vai zvērinātiem tulkiem, vai arī jābūt iekļautiem sarakstos, kurus dara pieejamus tiesībaizsardzības iestādēm.

Puse no dalībvalstīm ir izvēlējušās noteikt šo iespēju. No tām 12 dalībvalstis ir norādījušas uz Direktīvas 2. panta 6. punktā noteikto ierobežojumu. Divas dalībvalstis ir minējušas, ka sakaru tehnoloģiju izmantošana nedrīkstētu apgrūtināt aizdomās turētās vai apsūdzētās personas tiesības uz aizstāvību.

Direktīvas 3. panta 8. punktā ir pieļauta iespēja atteikties no tiesībām uz dokumentu rakstisko tulkojumu, ja aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām pirms tam ir sniegta juridiskā konsultācija vai tās citādi ir pilnībā informētas par šādas atteikšanās sekām un ja atteikšanās ir formulēta skaidri un izteikta brīvprātīgi.

3.3.8.Atteikšanās no tiesībām uz rakstisko tulkojumu — 3. panta 8. punkts

Sešas no dalībvalstīm, kas transponējušas šo iespēju, norāda, ka mutiskais tulkojums vai mutiskais kopsavilkums tiks sniegts tad, ja tas neskar taisnīgu lietas izskatīšanu. Vairākas citas dalībvalstis nenorāda, ka mutiskie tulkojumi ir kā izņēmums attiecībā pret rakstiskajiem tulkojumiem, un praksē dažreiz nav skaidrs, vai tā ir, jo šķiet, ka pamatnoteikums varētu būt sniegt mutiskos tulkojumus.

Gandrīz visas dalībvalstis (izņemot četras) ir pareizi transponējušas šo noteikumu. Vairums no šīm dalībvalstīm pilnīgi nepārprotami nosaka tiesības uz Eiropas apcietināšanas ordera rakstisko tulkojumu.

Lai gan Direktīvā tas netiek prasīts, sešas dalībvalstis ir gājušas vēl tālāk un nosaka iespēju aizstāt tulkotāju, pamatojoties uz to, ka veiktais rakstiskais tulkojums nav bijis pietiekami kvalitatīvs.

Attiecībā uz iespēju sūdzēties par rakstiskā tulkojuma kvalitāti mazāk nekā puse no dalībvalstīm ir skaidri norādījušas, ka pastāv šāda sūdzības procedūra. Pārējās dalībvalstis ir atsaukušās uz vispārējām sūdzību un iebildumu iesniegšanas procedūrām vai pat pārsūdzību, pamatojoties uz procesuālo tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

Direktīvas 3. panta 5. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām ir tiesības apstrīdēt lēmumu, ar kuru noteikts, ka dokumentu vai tā fragmentu tulkojums nav vajadzīgs, un ir iespējas sūdzēties par to, ka tulkojuma kvalitāte nav pietiekama, lai nodrošinātu taisnīgu lietas izskatīšanu.

Dažās dalībvalstīs šis minimālais standarts tiek pārsniegts un ir noteikts, ka vienmēr ir jāiztulko būtiskie dokumenti pilnībā, nevis tikai to atbilstīgie fragmenti.

Lielākā daļa dalībvalstu ir izmantojušas šo izvēles noteikumu. Valstu tiesību aktos ir norādīti atšķirīgi pamatojumi tam, kāpēc fragmenti netiek tulkoti, — sākot no tā, ka tie nav būtiski attiecībā uz iespēju sniegšanu aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām uzzināt, par ko tās apsūdz, līdz tam, ka tie nav būtiski tiesību uz aizstāvību īstenošanā.

Lielākā daļa dalībvalstu atļauj lūgt tulkot papildu dokumentus, kas ir būtiski aizdomās turētajai vai apsūdzētajai personai. Tomēr sešas dalībvalstis neļauj aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām vai to advokātiem iesniegt pamatotu lūgumu par papildu dokumenta rakstisko tulkošanu. Apmēram puse no dalībvalstīm ir minējušas dažus vispārīgus kritērijus dokumentu būtiskuma noteikšanai (piem., ja tie ir nepieciešami, lai īstenotu tiesības uz aizstāvību, vai ja tas ir vispārējā tiesiskuma interesēs).

Desmit dalībvalstis pārsniedz ar šo noteikumu definēto minimālo standartu un neparedz iespēju atteikties no tiesībām uz būtisku dokumentu rakstisko tulkojumu kriminālprocesā.

3.3.9.Rakstiskā tulkojuma kvalitāte — 3. panta 9. punkts

Direktīvas 3. panta 9. punktā ir noteikts, ka rakstiskajam tulkojumam ir jābūt pietiekami kvalitatīvam, lai nodrošinātu taisnīgu lietas izskatīšanu, jo īpaši nodrošinot, lai aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām būtu skaidrs, par ko tās apsūdz, un lai tās spētu īstenot savas tiesības uz aizstāvību.

Lielākā daļa dalībvalstu, lai gan nepārprotami nenorāda uz rakstiskā tulkojuma kvalitāti, tomēr definē prasību par pietiekamu tulkojuma kvalitāti — vai nu nosakot, ka procesā iesaistītajiem tulkotājiem, kad ir izpildīts noteikts kvalitātes kritēriju kopums, ir jābūt reģistrētiem vai zvērinātiem tulkotājiem, vai arī iekļaujot tos attiecīgos sarakstos, kurus dara pieejamus tiesībaizsardzības iestādēm. Tikai divas dalībvalstis nav transponējušas šo noteikumu.

3.4.Mutiskā un rakstiskā tulkojuma izmaksas (4. pants)

Direktīvas 4. pantā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāsedz mutiskā un rakstiskā tulkojuma izmaksas kriminālprocesā neatkarīgi no procesa iznākuma.

Gandrīz visas dalībvalstis, izņemot trīs, ir pareizi transponējušas šo pienākumu. Lielākajā daļā dalībvalstu prasība segt mutiskā un rakstiskā tulkojuma izmaksas “neatkarīgi no procesa iznākuma” izriet netieši no citiem valsts tiesību aktu noteikumiem, kas nodrošina, ka tiesības uz mutisko un rakstisko tulkojumu attiecas uz pirmstiesas un iztiesāšanas posmu un ka ar to saistītās izmaksas nesedz aizdomās turētā vai apsūdzētā persona. Dažas dalībvalstis ir noteikušas, ka mutiskā un rakstiskā tulkojuma izmaksas kriminālprocesā sedz valsts. Vairākas citas dalībvalstis ir noteikušas, ka izmaksas sedz konkrētas iestādes (piem., pirmstiesas izmeklēšanas iestādes pirmstiesas posmā, tiesas — iztiesāšanas posmā).

3.5.Mutiskā un rakstiskā tulkojuma kvalitāte (5. pants)

Direktīvas 5. pantā ir noteikts dalībvalstu pienākums veikt pasākumus mutiskā un rakstiskā tulkojuma kvalitātes nodrošināšanai. Turklāt dalībvalstīm ir jācenšas uzturēt tulku un tulkotāju reģistrus un darīt tos pieejamus advokātiem un attiecīgajām iestādēm.

3.5.1.Konkrēti pasākumi kvalitātes nodrošināšanai — 5. panta 1. punkts

Direktīvas 5. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāveic konkrēti pasākumi, lai nodrošinātu, ka sniegtais mutiskais un rakstiskais tulkojums atbilst kvalitātei, kas prasīta saskaņā ar Direktīvas 2. panta 8. punktu un 3. panta 9. punktu.

Kā jau minēts, lielākā daļa dalībvalstu ir ieviesušas pasākumus mutiskā un rakstiskā tulkojuma kvalitātes nodrošināšanai, galvenokārt izmantojot noteikumus, kas regulē tulku un tulkotāju profesiju, kā arī īpašas kvalifikācijas prasības.

Dažas dalībvalstis ir veikušas īpašus pasākumus, kas pārsniedz Direktīvas noteikumus, nolūkā nodrošināt pietiekamu mutiskā un rakstiskā tulkojuma kvalitāti, regulējot tulku un tulkotāju profesiju vai norādot uz tulku un tulkotāju rīcības kodeksu vai ētikas prasībām.

3.5.2.Tulku un tulkotāju reģistri — 5. panta 2. punkts

Direktīvas 5. panta 2. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jācenšas izveidot neatkarīgu un pienācīgi kvalificētu tulku un tulkotāju reģistru vai reģistrus.

Lai gan šis pants nenosaka dalībvalstīm pienākumu izveidot reģistru, lielākajai daļai dalībvalstu ir tulku un tulkotāju reģistrs vai reģistri un tikai dažas valstis šai nolūkā vēl nav veikušas nekādus pasākumus. Sešās dalībvalstīs ir noteikts, ka izņēmuma gadījumos, kas parasti ir saistīti ar tulka vai tulkotāja nepieejamību, konkrētas valodas tulka vai tulkotāja neesamību vai nesamērīgām izmaksām, dalībai procesā var izsaukt oficiālos reģistros vai sarakstos neiekļautus tulkus vai tulkotājus.

3.5.3.Konfidencialitāte — 5. panta 3. punkts

Direktīvas 5. panta 3. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, lai tulki un tulkotāji, pildot savus pienākumus, ievērotu konfidencialitāti.

Lielākā daļa dalībvalstu tulkiem un tulkotājiem nosaka īpašu konfidencialitātes prasību, ko piemēro kriminālprocesā, turpretī dažās dalībvalstīs ir vispārīgāks konfidencialitātes pienākums. Divas dalībvalstis šo noteikumu nav transponējušas, jo nav noteikušas konfidencialitātes pienākumu tulkiem un tulkotājiem, kas ir pretstatā Direktīvā noteiktajam.

3.6.Apmācība — 6. pants