KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI Lauksaimniecības ģenētiskie resursi no saglabāšanas līdz ilgtspējīgai izmantošanai /* COM/2013/0838 final */





KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI Lauksaimniecības ģenētiskie resursi no saglabāšanas līdz ilgtspējīgai izmantošanai 1. Ģenētiskie resursi — mūsu dabas kapitāla balsts un pārtikas nodrošinājuma pamats Tā kā pasaules iedzīvotāju skaits joprojām aug, pārtikas nodrošinājums ir kļuvis par īpaši nozīmīgu problēmu. Uzmanība jāpievērš tam, kā nodrošināt ilgtspējīgu apgādi ar pārtiku, mainoties vides un klimatiskajiem apstākļiem, kā arī mainoties vajadzībām. Lauksaimniecības ekosistēmu ražīgums, pielāgošanās spējas un elastīgums cita starpā ir atkarīgi no bagātīga mājlopu šķirņu un kultūraugu šķirņu ģenētiskā mantojuma pieejamības. Ģenētiskā daudzveidība lauksaimniecībā saistās ar visdažādākajiem vides un ekonomikas ieguvumiem, kas ir būtiski ilgtspējīgai lauksaimnieciskajai ražošanai, taču atbilst arī vēl plašākām vispārības interesēm. Šīs priekšrocības ietver daudzveidīgu tradicionālo lauksaimniecības ainavu un bagātīgas augu un dzīvnieku valsts saglabāšanu, pārtikas produktu ar augstvērtīgām organoleptiskajām īpašībām ražošanu, produktus, kas atbilst īpašajām vajadzībām lauksaimniecības un pārtikas industrijā, būdami ļoti svarīgi jaunām ekonomikas attīstības koncepcijām, piemēram, īsas piegādes ķēdes un alternatīvais tūrisms. Tas ir saistīts ar pieaugošu atzinību vietējiem un tradicionāliem paradumiem un to vērtību kultūras mantojuma izteiksmē. Lauksaimniecības ģenētisko resursu saglabāšana ir ilgtermiņa vajadzība, kas nav tikai valstu interesēs. 2010. gadā Savienības valstu vadītāji vienojās citu darbu starpā līdz 2020. gadam[1] apturēt bioloģiskās daudzveidības samazināšanos Savienībā, un Savienība uzņēmās Konvencijā par bioloģisko daudzveidību noteiktās saistības un apņēmās tās pildīt ar Savienības bioloģiskās daudzveidības stratēģiju, kas tika pieņemta 2011. gadā. Šajā ziņojumā ir aprādītas iespējas, kas izriet no lauksaimniecības bioloģiskās daudzveidības un tās potenciāla izmantošanas visdažādāko stratēģijā "Eiropa 2020" minēto vides un ekonomikas problēmu un iespēju risināšanā. Ar šo ziņojumu Komisija plāno virzīties uz priekšu Eiropas lauksaimniecības ģenētiskās daudzveidības saglabāšanā, pamatojoties uz iepriekšējo pieredzi. Tā mērķis ir atgādināt par ģenētisko resursu saglabāšanas un ilgtspējīgas izmantošanas vajadzību un nodrošināt, ka šis mērķis tiek pienācīgi ņemts vērā, turpmāk izstrādājot attiecīgo politiku un programmas, it īpaši: · Lauku attīstības politiku, izmantojot agrovides pasākumus, kas vērsti uz praktiskās lauksaimniecības līmeņa celšanu, un izmantojot Eiropas inovāciju partnerību, lai prakses vajadzības satuvinātu ar pētniecības pasākumiem un veicinātu mijiedarbību starp attiecīgajiem dalībniekiem. · Pētniecības un inovācijas politiku ar tās pamatprogrammu "Apvārsnis 2020", lai izveidotu lauksaimniecības ģenētiskās daudzveidības zināšanu bāzi. 2. Problēmjomas un vajadzības Pastāvīga piekļūšana drošai un kvalitatīvai pārtikai par pieņemamām cenām un ilgtspējīgas lauksaimnieciskās ražošanas nodrošināšana ir problēmas, kas jārisina saistībā ar augošo pieprasījumu pēc lauksaimniecības produktiem. Ģenētisko resursu saglabāšana un ilgstoša izmantošana lauksaimniecībā veicina sabiedrisko labumu sagādi un ekosistēmas pakalpojumu sniegšanu, un tai ir būtiska nozīme ilgtspējīgā lauksaimnieciskajā ražošanā, kas ietver apputeksnēšanu, kaitēkļu apkarošanas uzlabošanu, noturīgākas lauksaimniecības ekosistēmas un augsnes stabilitāti. Tādēļ lauksaimniecības bioloģiskā daudzveidība palīdz uzlabot pārtikas nodrošinājumu, mazinot riskus, ko rada intensīvas un šauri specializētas ražošanas sistēmas. Mūsdienu tradicionālajai lauksaimniecībai ir tendence izmantot izplatītākās augu un mājlopu šķirnes, un lauksaimniecības ainavā lielā mērā dominē monokultūras un kultūraugu šķirņu vienveidība. Ģenētisko resursu daudzveidības saglabāšana un pilnveidošana lauksaimniecības augu un dzīvnieku šķirnēs ir drošības tīkls, lai varētu pielāgoties mainīgajiem apstākļiem un veicināt novatoriskus risinājumus. Tā veidosies arī ekonomiskas iespējas lauksaimniecības nozarei, pamatojoties uz kvalitātes shēmām un pārtikas piedāvājuma daudzveidību, un tas būs patērētāju interesēs. Ekonomiskā dzīvotspēja ir viens no būtiskākajiem faktoriem, kas ietekmē lauksaimnieku šķirņu un kultūru izvēli. Lai saglabātu ģenētiskos resursus, ir jāuzlabo ekonomiskais ieguvums lauksaimniekiem no novārtā atstāto sugu un šķirņu izmantošanas. Tas ietver jaunu produktu un patērētāju pieprasījuma pieauguma veicināšanu. Lai atsvērtu atteikšanos no tradicionālām vietēji pielāgotām šķirnēm un kultūrām, lauksaimniekiem jāatgūst pieredze saistībā ar selekciju un ciltsdarbu un citādu tradicionālo lauksaimniecības praksi. Lai mudinātu lauksaimniekus iesaistīties šajās darbībās un stimulētu uz zināšanu apmaiņu, ir jānodrošina taisnīgi saimnieciskie ieņēmumi un konsultācijas un atbalsts būtu jāvērš uz modernām, novatoriskām ekonomiskām iespējām, pamatojoties uz tradicionālām zināšanām un praksi. Ģenētisko resursu saglabāšana un ilgstoša izmantošana jābalsta ar sistemātiskiem zinātniski pamatotiem pasākumiem ģenētisko resursu genotipa un fenotipa noteikšanai arī tālab, lai konstatētu īpatnības īpašos (dabas) apstākļos un/vai konkrētos lietošanas veidos. Līdztekus augu un dzīvnieku šķirņu saglabāšanai un ilgtspējīgai izmantošanai eksperti uzsver, cik svarīgi ir pievērst uzmanību mikroorganismiem, kas joprojām lielā mērā nav izpētīti, bet ir saistīti ar augsnes auglību un izturētspēju un ilgtspējīgu kaitēkļu kontroli. Sadarbība un mijiedarbība starp pētniecības nozari un visām ieinteresētajām personām nodrošinās lauksaimniecības ģenētisko resursu vērtības pieaugumu. 3. Globālais konteksts Konferences "Rio+20" deklarācija "Nākotne, kādu vēlamies" atkārtoti apliecināja vajadzību uzlabot pārtikas nodrošinājumu, kura pamatā ir ilgtspējīgas lauksaimniecības metodes, ar kurām var saglabāt dabas resursus, ieskaitot ģenētisko daudzveidību, izmantojot uzlabotu lauksaimniecisko pētniecību un pastiprinātu starptautisko sadarbību. Būdama Konvencijas par bioloģisko daudzveidību līgumslēdzēja puse, Eiropas Savienība piekrita tam, ka līdz 2020. gadam tiks saglabāta kultivēto augu un mājlopu un tiem radniecīgo savvaļas sugu ģenētiskā daudzveidība, ieskaitot citas sociālekonomiski un kulturāli vērtīgas sugas, un būs izstrādātas un ieviestas stratēģijas ģenētiskās erozijas samazināšanai un to ģenētiskās daudzveidības aizsardzībai. Līdz šim vienīgais specializētais starptautiskais dokuments ir Starptautiskais līgums par augu ģenētiskajiem resursiem pārtikai un lauksaimniecībai[2] (Līgums), kuru apspriež FAO Pārtikas un lauksaimniecības ģenētisko resursu komisija, kurā Savienība ir aktīva dalībniece. Līgums, kas ir specializēta vienošanās par piekļuvi un ieguvumu sadali saistībā ar Nagojas Protokolu, liek tā pusēm saglabāt augu lauksaimniecisko bioloģisko daudzveidību gan ekosistēmās un dabiskajos biotopos (ieskaitot saimniecību), gan ārpus tiem, un ģenētiskos resursus izmantot ilgtspējīgi. Puses vienojas iesaistīties pasākumos, kas attiecas uz lauksaimniecību, pētniecību un selekcijas darbu un atvieglināt piekļuvi augu ģenētiskajiem resursiem. Līgums atzīst lauksaimnieku lomu un tiesības lauksaimniecības ģenētisko resursu saglabāšanā, lietošanā un uzlabošanā un ar tām saistīto ieguvumu kopīgā izmantošanā. 4. Vieta Savienības politikā Lai sasniegtu vienu no stratēģijas "Eiropa 2020" izceltajiem mērķiem — apturēt bioloģiskās daudzveidības izzušanu —, ES ir pieņēmusi bioloģiskās daudzveidības saglabāšanas stratēģiju[3]. Stratēģija aicina visas politikas nozares aptvert bioloģiskās daudzveidības problēmas. 3. mērķis īpaši attiecas uz lauksaimniecību un mežsaimniecību, uzsverot prasību saglabāt Savienības lauksaimniecības ģenētisko daudzveidību, it īpaši izmantojot lauku attīstības politiku, ierosinot, lai tiktu veikti agrovides pasākumi, kas saglabā ģenētisko daudzveidību, un izpētot iespējas izstrādāt lauksaimniecības ģenētiskās daudzveidības saglabāšanas stratēģiju. Agrovides pasākumi, kas ir daļa no lauku attīstības politikas, piedāvā dalībvalstīm iespēju praktiskās lauksaimniecības līmenī noteikt mērķi saglabāt ģenētiskos resursus lauku saimniecībās. Agrovides pasākumi ietver iespēju kompensēt lauksaimniekiem papildu izmaksas un negūtos ienākumus, ko izraisa aizsardzības pasākumi, lai saglabātu šķirnes un kultūraugus, kam draud ģenētiskā erozija. Atbalsts ģenētisko resursu saglabāšanai un ilgstošai izmantošanai ietilpst arī kopējās lauksaimniecības politikas reformas paketē, un Komisija ir cieši apņēmusies mudināt dalībvalstis un reģionus šos jautājumus īpaši uzsvērt turpmākās programmās. Nolūkā balstīt bioloģisko daudzveidību un aizsargāt dabas vidi Savienība ir arī izstrādājusi tiesību aktus par "šķirnēm uzturēšanai un amatieru šķirnēm" (Direktīvas 2008/62/EK un 2009/145/EK) un zālaugu maisījumiem ar savvaļas augiem (Direktīva 2010/60/ES). 2012. gadā kopējos augu šķirņu katalogos bija 656 uzturēšanas vai amatieru šķirnes: 158 no laukaugu un 498 no dārzeņu sugām. Kopienas programma[4] ģenētisko resursu saglabāšanai, raksturošanai, vākšanai un izmantošanai lauksaimniecībā noteica in situ un ex situ saglabāšanas pasākumus. Tie paplašināja zināšanas par augu ģenētiskajiem resursiem un uzlaboja rezultātu izplatīšanu. Citu pasākumu mērķis bija izveidot stratēģijas un vadlīnijas un izveidot lauksaimniecības dzīvnieku sugu un šķirņu Eiropas datubāzi. Šī programma ir beigusies 2012. gadā, un šāda veida darbības jāturpina saskaņā ar Savienības pētniecības un inovācijas programmu, kas nākotnē ļaus izmantot vairāk uz praksi orientētus formātus ar daudziem dalībniekiem. Savienības pētniecības un inovācijas politika ar tās aktuālo 7. pamatprogrammu ir sniegusi atbalstu vidēja un liela mēroga pētniecības projektiem ar daudziem dalībniekiem saistībā ar ģenētisko resursu raksturošanu un izmantošanu lauksaimniecībā, mežsaimniecībā un zivsaimniecībā. Savienības pētniecības un inovācijas politikas pamatprogrammas "Apvārsnis 2020" priekšlikums par 2014.–2020. gada budžeta periodu uzsver ilgtspējīgu pārtikas nodrošinājumu un no jauna vērš uzmanību uz pasākumiem, kas orientēti uz praksi, tostarp darbībām attiecībā uz izpēti un ieguldījumiem ar ģenētiskajiem resursiem saistītajā lauksaimnieciskajā pētniecībā. Priekšlikums ietver arī darbības, kas uzlabos ģenētisko resursu daudzveidību, veicinot tās potenciālos galaproduktus, t. i., kvalitatīvus, daudzveidīgus produktus. Šādas darbības ietver pētniecību par veselīgas un nekaitīgas pārtikas sagādi, ilgtspējīgas un konkurētspējīgas lauksaimniecības un pārtikas nozares izveidi un patērētāja izvēles informētības veicināšanu. 5. Pašreizējais stāvoklis Lai gan lauksaimniecības bioloģiskās daudzveidības pastāvīgā samazināšanās lauku saimniecību līmenī joprojām ir nopietna problēma, pasākumi, kas veikti ģenētisko resursu saglabāšanai un ilgtspējīgai izmantošanai, liecina, ka saglabāšanas pieejas attīstīšanai un izvēršanai ir skaidra perspektīva. Tomēr ģenētisko resursu ilgtspējīgas izmantošanas veicināšanai līdz šim tikusi nepietiekama uzmanība. Lauku attīstības programmas ir devušas ieguldījumu ģenētisko resursu saglabāšanā saimniecību līmenī un mudinājušas lauksaimniekus saglabāt vietējās šķirnes un kultūras, atalgojot lauksaimniekus un citus saņēmējus (nevalstiskās organizācijas un citas ieinteresētās personas), kas ir iesaistītas lauksaimniecības ģenētisko resursu saglabāšanā vai izplatīšanas un konsultēšanas darbībās. Ar ģenētiskajiem resursiem saistītas darbības bija plānotas 21 dalībvalstī, un laikposmā no 2007. līdz 2011. gadam tika noslēgti 59 000 līgumu un izmaksāti aptuveni 143 miljoni euro. Kopienas lauksaimniecības ģenētisko resursu saglabāšanas programma5 sniedza līdzfinansējumu 17 saglabāšanas darbībām, gan in situ, gan ex situ, kas attiecās uz dažādiem mājlopiem, augiem un meža kokiem. Šīs darbības īstenoja aptuveni 180 partneri 25 dalībvalstīs un 12 valstīs, kas nepieder pie ES, un to budžets ir 8,9 miljoni euro[5]. Programmas rezultātā tika savākti un raksturoti vairāki tūkstoši jaunu papildinājumu un tika izveidotas saglabāšanas infrastruktūras, datubāzes, pamatkrājumi, gēnu bankas un papildinājumu katalogi. Turklāt darbības paredzēja vadlīniju formulēšanu un ģenētiskā materiāla apmaiņu starp programmas dalībniekiem un galalietotājiem (lauksaimniekiem, selekcionāriem, dārzniekiem). Kā bija uzsvērts programmas novērtējuma ziņojumā, tā uzlaboja zinātnes atziņas par dabu, dažādu lauksaimniecības ģenētisko resursu pārvaldību un potenciālu, un uzlaboja izpratni par vietējo praksi un vajadzībām. Tā arī palīdzēja panākt efektīvu pārrobežu sadarbību, veicināt kontaktus un aktīvu tīklošanu un piesaistīt ieinteresēto personu uzmanību aizsardzības pasākumu nozīmīgumam. Tomēr bija arī trūkumi: galalietotāju nepilnīga iesaistīšanās, kas tieši ietekmēja ģenētisko resursu "lietošanu", un nepietiekama sadarbība un informācijas un zināšanu apmaiņa starp attiecīgajiem dalībniekiem. Pētniecības politika aptver visu ar ģenētiskajiem resursiem saistīto pasākumu spektru: raksturošana (genomika, fenotipizācija, molekulārbioloģija), uzlabotas pieejas selekcijai un saglabāšana ex situ. Laikā no 2009. līdz 2012. gadam 7. pamatprogrammā augu un dzīvnieku ģenētisko resursu pētniecība saņēma aptuveni 44 miljonu euro finansējumu. 2013. gada darba programmā ir paredzētas īpašas apropriācijas: 19 miljoni euro attiecībā uz augu ģenētiskajiem resursiem, 15 miljoni euro — dzīvnieku ģenētiskajiem resursiem, un 6 miljoni euro — zivju ģenētiskajiem resursiem. Tomēr ir jāvelta vairāk uzmanības, lai veicinātu mijiedarbību starp pētniekiem un galalietotājiem, it īpaši lauksaimniekiem un selekcionāriem, lai paaugstinātu pētniecības rezultātu vērtību inovācijas un praktiskās izmantošanas izteiksmē. Agrārās bioloģiskās daudzveidības un mainības reālai saglabāšanai un uzlabošanai Savienībā ir nepieciešams tiesiskais regulējums, kas ņemtu vērā ar ģenētiskajiem resursiem saistītus jautājumus, lai sekmētu saglabāšanas pasākumus un ģenētisko resursu ilgtspējīgu izmantošanu. Tāpēc Komisija nesen ierosinājusi pamatīgi pārskatīt tiesību aktus par augu pavairojamo materiālu, kas nodrošinātu ģenētisko resursu saglabāšanas būtisku uzlabojumu, jo tas ievērojami atvieglo tradicionālo šķirņu piekļuvi tirgum un paver iespējas mazāk vienveidīgām šķirnēm. Lai gan ar lauku attīstības pasākumiem ir panākta aktīva lauksaimnieku iesaiste, iepriekš minēto darbību virzošais spēks ir pētniecības kopiena. Kā secināts novērtējuma ziņojumā par Kopienas programmu, daudz vairāk jādara, lai aptvertu galalietotājus, veicinot un paplašinot ģenētisko resursu ilgtspējīgu izmantošanu lauksaimniecībā. Plašajai savāktajai zinātniskajai informācijai ir jārod pielietojums selekcijas un saimniekošanas praksē, kur tā ir jāpielāgo prakses vajadzībām un jāapvieno ar tradicionālajām zināšanām, kas pastāv lauku saimniecību līmenī. Lai veicinātu kopīgu jaunradi un zināšanu apmaiņu starp visām iesaistītajām personām, aktīvai sakaru veidošanai un saziņas atvieglināšanai ir jāpārvar plaisa starp zinātniski pamatotu darbu, ieskaitot ģenētisko resursu raksturošanu un novērtēšanu, un daudzveidīgāku šķirņu izveidi, lai paplašinātu ģenētisko resursu ilgtspējīgu izmantošanu. 6. Darbības prioritārās jomas Lauksaimniecības bioloģiskās daudzveidības saglabāšana un ģenētisko resursu ilgtspējīga izmantošana lauksaimniecībā prasa darbības, kuras noteiktais regulējums pagaidām neskar. Īpaši uzmanība jāpievērš integrētai un visaptverošai pieejai, kas nodrošina ģenētisko resursu saglabāšanas pasākumu labāku koordināciju, izmantojot ilgtspējīgu izmantošanu un efektīvu mijiedarbību starp attiecīgajiem dalībniekiem. Ģenētisko resursu ilgtspējīga izmantošana ir jāattīsta, līdztekus uzlabojot ģenētisko resursu saglabāšanā iesaistīto lauksaimniecības sistēmu ekonomisko dzīvotspēju. Ir nepieciešamas selekcijas darbības, kas lauku saimniecību līmenī vērstas uz novārtā atstātām sugām, tradicionālām un vietējām šķirnēm un kultūrām. Tas prasa izveidot Savienības mēroga tīklus, kas paaugstinātu šādu materiālu vērtību, lai stiprinātu lauksaimniecības lomu lauku apvidu attīstībā, tradīciju un tradicionālās lauksaimniecības prakses uzturēšanu un ar vidi saistīta sabiedriska labuma sagādi. Jārīkojas tā, lai lauksaimnieki varētu atgūt tradicionālās zināšanas un viņiem tiktu sniegtas vajadzīgās prasmes un zināšanas, kas vajadzīgas darbam ar vietējām šķirnēm un kultūrām, vienlaikus ņemot vērā mainīgos klimata apstākļus. Lai nodrošinātu ekonomiski stabilu pamatu ģenētisko resursu saglabāšanai un izmantošanai, specializētu mazo pārtikas pārstrādes uzņēmumu, uz vietējo publiku orientētu restorānu un alternatīvu tūrisma veidu iesaiste var reāli paaugstināt lauksaimniecības ģenētisko resursu vērtību un palīdzēt atdzīvināt vietējo ekonomiku. Pētniecībai būtu jāturpina izmantot zinātnes un tehnoloģiju sasniegumus, lai virzītos uz priekšu genomu un fenotipu raksturošanā, vēlams, tiecoties uz tādu attiecīgo iezīmju noteikšanu un izvērtēšanu, kas cita starpā saistītas ar ražīgumu, noturību, veselību, labklājību, resursu izmantošanu un produktu kvalitāti. Ģenētisko resursu un augu un dzīvnieku šķirņu novērtējuma rezultāti kompetentajām iestādēm un/vai popularizācijas dienestiem būtu jādara pieejami lauksaimniekiem. Pētniecības pasākumiem būtu jāatbilst prakses vajadzībām, būtu jāsadala to prioritātes un tie būtu jākoordinē, lai ņemtu vērā iespējamos trūkumus un pārklāšanos un ieteiktu risinājumus galalietotājiem. Zinātniski pamatotai analīzei ir jāaptver arī kultūraugu radniecīgās sugas, jo tās var sniegt noderīgu informāciju par atsevišķas sugas noturību. Pētījumi par ainavu ģenētiku palīdzētu iegūt informāciju par gēnu plūsmu, šķirņu un kultūru atlasi un dinamisku pielāgošanos vietējiem un potenciāli mainīgiem klimata apstākļiem. Ir vajadzīga turpmāka izpēte par augsnes bioloģisko daudzveidību, citādiem mikroorganismu un bezmugurkaulnieku ģenētiskajiem resursiem (piemēram, kaitēkļu apkarošanas, lauksaimniecības un pārtikas rūpniecības, apputeksnēšanas vajadzībām), kā arī mikrobiotas un citu sugu mijiedarbības analīze (piemēram, par atgremotājiem). Pētnieki un valstu kompetentās iestādes ir izveidojuši daždažādus krājumus un saistītas datubāzes par ģenētiskajiem resursiem un dzīvnieku un augu šķirnēm. Lai gan šī informācija parasti ir pieejama, tomēr vēl ir daudz darāma, lai panāktu labāku koordināciju un saskaņošanu, kas nodrošinātu šo krājumu, datubāzu un informācijas sistēmu sadarbspēju. Aktīvai tīklošanai un stabilai informācijas un zināšanu apmaiņai starp zinātni, selekciju un lauksaimniecības praksi ir būtiska nozīme, radot sinerģiju un panākot apjomradītus ietaupījumus, reizē izvairoties no dublēšanās un padarot rezultātus pieejamākus lietotājiem. Šādi tīkli uzlabo koordināciju un paver iespējas inovācijai, balstoties uz kopīgām vajadzībām. 7. Galvenie dalībnieki Visu attiecīgo ieinteresēto personu un valsts kompetento iestāžu aktīva iesaiste ir priekšnoteikums sekmīgai ģenētisko resursu saglabāšanai un ilgtspējīgai izmantošanai lauksaimniecībā. Lauksaimnieki, pētnieki, selekcionāri, pārtikas un citādi apstrādes rūpniecības uzņēmumi un patērētāji ir ieinteresēti, jo tie var potenciāli gūt labumu no iespējām, ko piedāvā ģenētiskie resursi. Turklāt tiem ir izšķiroša nozīme vērtības ķēdē. Dodot savu artavu saglabāšanā ex situ, papildus saglabāšanai un izmantošanai in situ, zinātnieki un kompetentās iestādes veic pasākumus, lai raksturotu un izvērtētu dzīvnieku, augu un mikroorganismu/bezmugurkaulnieku ģenētisko materiālu un atlasītu noderīgās iezīmes. Tie arī iesaistās metodoloģijas un instrumentārija uzlabošanā, lai efektivizētu ģenētisko resursu raksturošanu un testēšanu un optimizētu selekcijas metodes. Turklāt tiem ir svarīga loma veikto pētījumu rezultātu sintēzē un izplatīšanā un ģenētiskā materiāla rezultātu un saistītās informācijas pieejamības nodrošināšanā praktiskiem lietojumiem, ieskaitot ražošanu, selekciju un lauksaimniecību. Lauksaimnieki nodarbojas ar saglabāšanu saimniecībā un ilgtspējīgu izmantošanu. Dažos gadījumos lauksaimnieku motivācija iesaistīties, iespējams, pārspēj tūlītēja saimnieciskā labuma principu un loģiku, kas parasti saistās ar pārtikas ražošanu vai augstāku un ilgtspējīgāku peļņu. Tomēr ģenētisko resursu ilgtspējīgas izmantošanas plašākai integrācijai būtu vajadzīgs ekonomiski dzīvotspējīgs pamats. Šo dzīvotspēju var iegūt, uzlabojot spēju pielāgoties biotiskam un abiotiskam stresam, slimībām un kaitēkļiem vai kāpinot ražošanas efektivitāti un pārvaldību; tā arī izriet no piedāvātās kvalitātes un vienreizības, it īpaši saistībā ar vietējo tirgu un attiecīgām kultūras vērtībām un tradīcijām. Selekcionāri, ieskaitot audzētājus saimniecībās, sagaida, ka ģenētiskie resursi izveidos veselīgas dzīvnieku šķirnes/fenotipus un augu šķirnes ar paaugstinātu agronomisko vērtību (piemēram, lielāku ražīgumu, mazāku uzņēmību pret slimībām), vienlaikus nodrošinot drošus produktus ar labām organoleptiskām un uztura īpašībām un/vai citādām iezīmēm. Lai vietējās un mazāk izmantotās šķirnes un kultūras kļūtu ekonomiski konkurētspējīgas, tām jāreaģē uz vajadzībām, un tās prasa specializētas selekcijas darbības, kas uzlabotu to ražīgumu vai atlasītu izcilas īpašības un vērtīgas agronomiskās īpatnības. Selekcionāriem ir jāievēro gan lauksaimnieku vajadzības, gan patērētāju prasības, vienlaikus piegādājot lauksaimniecības un pārtikas ražošanas nozarei produktus, kas pielāgoti ražošanas ķēdei. Patērētāju izvēle nosaka lēmumus visos piegādes ķēdes posmos un tādējādi ietekmē vispārīgos lauksaimniecības un pārtikas produktu ražošanas modeļus, it īpaši primārās ražošanas līmenī. Tirdzniecības (un izglītības) stratēģija var sekmēt šo procesu; pēdējos desmit gados arvien vairāk patērētāju ir mainījuši attieksmi un priekšplānā izvirza kvalitāti, daudzveidību, ilgtspēju, godīgas tirdzniecības jautājumu, mājlopu labturību, izklaidi un saviesīgumu, kas saistās ar pārtiku. No tradicionālām un diversificētām šķirnēm iegūtu produktu atbalstīšana un veicināšana palīdzēs paplašināt šos tirgus un mudinās lauksaimniekus ekonomiski izdevīgāk izmantot novārtā atstātās sugas vai tās, kam draud ģenētiska erozija. Šos pasākumus nevar organizēt "no augšas uz leju", bet ir vajadzīga mijiedarbība un sadarbība starp visām iesaistītajām personām, ieskaitot lauksaimniekus, pārstrādātājus, mazumtirgotājus un patērētājus. Lai nodrošinātu labvēlīgus apstākļus, lēmumu pieņēmējiem un pārvaldes iestādēm ir jāuzņemas sava daļa darba un jānodrošina koordinācija visos līmeņos, arī ar attiecīgajām starptautiskajām standartizācijas organizācijām un starptautiskajiem tīkliem, un efektīvi jāizmanto esošās struktūras. Turklāt tiem ir jāiesaistās institucionālā un tiesiskā satvara izveidē atbilstīgi ģenētisko resursu saglabāšanai un ilgtspējīgai izmantošanai lauksaimniecībā, vienlaikus uzlabojot to ekonomisko dzīvotspēju. Lauku attīstības politika, kas noteikta saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku, paredz attiecīgu šķirņu un augu ģenētisko resursu saglabāšanu, mērķtiecīgas darbības šo resursu raksturošanai un novērtēšanai un kvalitātes shēmas lauksaimniecības un pārtikas produktiem. Jāveicina pasākumi, kuru mērķis ir atbalstīt ģenētisko resursu saglabāšanas, raksturošanas un novērtēšanas pētījumu rezultātu nodošanu lauksaimniekiem un selekcionāriem. Turklāt ir jāveicina zināšanu apmaiņa starp visām iesaistītajām personām, ieskaitot galalietotājus. 8. No pētniecības uz saglabāšanu un aktīvu, ilgtspējīgu izmantošanu Labākās izredzes atgūt, uzturēt un atraisīt lauksaimniecības bioloģiskās daudzveidības potenciālu nodrošinās integrēta un visaptveroša stratēģija. Tajā pašā laikā ir ārkārtīgi svarīgi, lai lauku attīstības programmu un Eiropas inovāciju partnerības, kā arī "Apvāršņa 2020" pašreizējā izstrāde apvienotu saglabāšanas pasākumus ar pieeju, kas orientēta uz galalietotāju, balstoties uz ģenētisko resursu ekonomiskā potenciāla atraisīšanu vērtības ķēdē. Tas jāpapildina ar mijiedarbību un sadarbību starp visiem dalībniekiem, kas iesaistīti ģenētisko resursu saglabāšanā, kā arī zinātnisko darbību un rezultātu izplatīšanu lauksaimnieku un galalietotāju vidū. Šai pieejai būtu galvenokārt jāpanāk tālāk aprakstītie rezultāti. Ģenētisko resursu ilgtspējīga izmantošana · Izmantojot iespējas, ko piedāvā lauku attīstības politika, dalībvalstīm būtu jāpārliecina lauksaimnieki un potenciāli ieinteresētie dalībnieki apņemties paplašināt saglabāšanas darbības in situ / saimniecībās. · Visiem pārtikas ķēdē iesaistītajiem dalībniekiem būtu jādod ieguldījums lauksaimniecības ģenētiskās bagātības potenciāla atraisīšanā visā ražošanas ķēdē un jāizmanto esošie ES instrumenti un procesi, lai saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu padarītu par rentablu un pelnošu darbības lauku, it īpaši veicinot patērētāju pieprasījumu pēc produktiem, kas iegūti no tradicionālām un vietējām šķirnēm. · Zinātniekiem un darbības grupām Eiropas Inovācijas partnerībā "Lauksaimniecības ražība un ilgtspēja" būtu jāsadarbojas, lai paaugstinātu ģenētisko resursu ekonomisko nozīmi un uzsvērtu ekonomiskās iespējas. To var panākt, piemēram, kāpinot no resursiem atvasināto ģenētisko produktu patieso vērtību, izstrādājot produktus kvalitātes shēmām vai veicot specializētas selekcijas darbības. Zinātnes un tehnoloģiju attīstība · Zinātniekiem būtu jāliek lietā zinātnes un tehnoloģijas sasniegumi, lai veicinātu lauksaimnieciski un rūpnieciski būtisku iezīmju aptverošāku raksturošanu, izvērtēšanu un dokumentēšanu. Jaunām zinātnes un tehnoloģijas atziņām būtu jāatļauj visu veidu dalībniekiem iesaistīties ar ģenētiskajiem resursiem saistītās darbībās visos attiecīgos līmeņos, nodrošinot viņiem vajadzīgās prasmes un zināšanas. · Zinātniekiem un citiem dalībniekiem būtu jāveido veicinošs satvars, kas nodrošina daudzpusēju pieeju un aktīvu zināšanu apmaiņu ģenētisko resursu jautājumos starp visiem dalībniekiem. · Zinātnieki un citi attiecīgie dalībnieki var veicināt ģenētisko resursu ilgtspējīgu izmantošanu, atbalstot esošās prakses pielāgošanu sakarā ar Nagojas Protokola stāšanos spēkā un attiecīgos tiesību aktus un normatīvās prasības. Koordinācija, saskaņošana un tīklošana · Ir jāiesaista visi dalībnieki, lai labāk tiktu koordinēti ģenētisko resursu saglabāšanas pasākumi nolūkā panākt apjomradītus ietaupījumus, novērst pārklāšanos, radīt sinerģijas un efektīvi izmantot esošās struktūras, lai sniegtu rezultātus, kas svarīgi un pieejami galalietotājiem. Eiropas Inovācijas partnerības tīkls ir efektīvs līdzeklis šādai koordinēšanai. · Eiropas Inovācijas partnerības tīklam būtu jānodrošina aktīva un pastāvīga informācijas aprite starp dažādiem dalībniekiem, it īpaši zinātniekiem un ģenētisko resursu galalietotājiem, lai efektīvi savstarpēji sasaistītu virzošos un lietišķos pētījumus ar praktiskām uz galalietotāju orientētām darbībām un nodrošinātu rezultātu pieejamību lauksaimniekiem. Institucionālais un juridiskais satvars · Komisija veicinās plašāku politiku, kurā būtu ietverta novārtā atstāto un vietējo ģenētisko resursu aizsardzība, līdztekus efektīvi izmantojot finansējumu, kas pieejams saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku, kā arī Savienības pētniecības un inovācijas programmām. · Komisija nodrošinās, ka ģenētisko resursu saglabāšana un izmantošana lauksaimniecībā ir pamatota ar saskaņotu tiesisko regulējumu Savienības līmenī. · Komisija nodrošinās, ka lauksaimniecības ģenētisko resursu saglabāšana un ilgtspējīga izmantošana papildina starptautiskās saistības. Ir nepieciešami saskaņoti Savienības pasākumi, lai pildītu Savienības starptautiskās saistības, jo īpaši sakarā ar Līgumu, kā arī saistības, kas izriet no Nagojas Protokola par piekļuvi ģenētiskajiem resursiem un godīgu un vienlīdzīgu to ieguvumu sadali, kas gūti no šo resursu izmantošanas, īpaši uzsverot, ka ir jāatzīst vietējo kopienu un pamatiedzīvotāju tiesības. Lai iesaistītos Nagojas Protokola īstenošanā, Savienībai un tās dalībvalstīm ir jānodrošina, ka visi lietotāji Savienībā atbilst spēkā esošajiem tiesību aktiem vai regulatīvajām prasībām attiecībā uz ģenētisko resursu un ar tiem saistīto tradicionālo zināšanu pieejamību un bauda tiesisko noteiktību, ka to izmantošanā iegūto labumu sadale notiks taisnīgi un vienlīdzīgi saskaņā ar savstarpēji saskaņotiem noteikumiem. Pārskatītajiem tiesību aktiem par augu reproduktīvajiem materiāliem būs nozīmīga loma, nodrošinot apstākļus augu pavairojamā materiāla ražošanai un tirdzniecībai, ieskaitot primitīvās šķirnes un tradicionālās šķirnes. Kā svarīgs Savienības politikas elements, kas atbalsta saglabāšanu in situ un lauku saimniecībās, agrovides pasākumi, kas iekļauti kopējā lauksaimniecības politikā, turpinās atbalstīt lauksaimniekus, kas audzē un izmanto tradicionālas apdraudētas vietējās šķirnes un/vai saglabā vietējo augu ģenētiskos resursus, kuriem draud ģenētiskā erozija. Lauku attīstības programmas var arī sniegt atbalstu saņēmējiem, kuri veic darbības, kas vērstas uz ģenētisko resursu raksturošanu un vākšanu. Pie lauku attīstības pasākumiem, kas palīdz pārejā no ģenētisko resursu saglabāšanas uz efektīvu, ilgtspējīgu izmantošanu un turpmāku attīstību, pieder zināšanu nodošana, sadarbība un konsultāciju pakalpojumi. Nākamajā budžeta plānošanas periodā 2014.–2020. gadam dalībvalstīm būtu jāpievērš vairāk uzmanības pasākumiem, kuri potenciāli var sekmēt tradicionālo šķirņu saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu, it īpaši kopā ar tirgdarbības stratēģiju, kas veicina vietējo un diversificētu kvalitatīvo produktu un īso piegādes ķēžu ekonomisko dzīvotspēju. Papildus šīm darbībām tiks izvirzītas ekoloģiskošanas prasības tiešajiem maksājumiem saskaņā ar 1. pīlāru, it sevišķi prasība nodrošināt zināmu kultūraugu dažādības līmeni un saglabāt ilggadīgos zālājus, ieskaitot augsti bioloģiski diversificētos zālājus, ko izmanto ekstensīvām lopkopības sistēmām. Lauksaimniecības ģenētisko resursu saglabāšanai un ilgtspējīgai izmantošanai un integrācijai vērtību ķēdē būtu jāsaņem pastiprināta zināšanu bāze, kas kopā ar selekcionāru un lauksaimnieku kopīgu zināšanu jaunradi apvienota visaptverošā darba programmā, kura izveidota saskaņā ar Eiropas Savienības pētniecības un inovācijas pamatprogrammu "Apvārsnis 2020". Šai darba programmai jāaptver visdažādākie pasākumi, kas saistīti ar ģenētiskajiem resursiem, ieskaitot progresīvu pētniecību, kā arī tāda veida darbības, kas agrāk tika iekļautas Kopienas programmā, kas izveidota saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 870/2004. Tai jāaptver lauksaimniecības ģenētisko resursu inovatīva izmantošana, spēju palielināšana (piemēram, bioloģiskie repozitoriji saglabāšanai ex situ, zināšanu kopfondi un vadlīnijas), uz praksi orientētu raksturošanas metožu izstrāde, izvērtēšana, iezīmju atlase selekcijas uzlabošanai un demonstrējumu projekti, kas veicina ģenētisko resursu ilgtspējīgu izmantošanu. Šo jautājumu risināšana ar pamatprogrammu "Apvārsnis 2020", nevis ar atsevišķu programmu, ļaus nodrošināt administratīvo vienkāršošanu. Tam būs nepieciešama starpvalstu līdzdalība un kombinācijā ar Eiropas Inovācijas partnerības funkciju —veicināt Savienības mēroga apmaiņu starp visiem attiecīgajiem dalībniekiem — būs jānodrošina ES pievienotā vērtība, ieskaitot efektīvu koordināciju un mijiedarbību starp dažādiem pasākumiem. "Apvāršņa 2020" sabiedrības problēmu 2. darba programmā īpaši jāuzsver daudzpusīgas pieejas, kur pētnieki un galalietotāji no dažādām nozarēm var mijiedarboties ar lauksaimniecības konsultatīvajiem pakalpojumiem un novatorisma starpniekiem, lai veicinātu zināšanu apmaiņu un jaunu zinātnes atziņu izplatīšanu, un tiem ir iespēja veikt eksperimentus saimniecībās un laboratorijas testu validāciju. Vajadzība uzlabot informācijas apmaiņu starp visiem attiecīgajiem dalībniekiem ir viena no galvenajām gūtās pieredzes atziņām. Eiropas Inovācijas partnerība "Lauksaimniecības ražība un ilgtspēja", kas ir efektīvs satvars pētniecības un prakses mijiedarbības veicināšanai, piedāvā būtiskas iespējas integrēt ar ģenētiskajiem resursiem saistītus pasākumus. Eiropas Inovācijas partnerība tiek veidota tā, lai mobilizētu dalībniekus, uzlabotu informētību, nodrošinātu labāku informācijas apriti un sekmētu zināšanu apmaiņu un sadarbību. Eiropas Inovācijas partnerības mehānismi būtu īpaši labi piemēroti, lai integrētu pasākumus, kas paredzēti lauksaimniecības ģenētiskās daudzveidības reģenerācijai un uzturēšanai, kā arī ilgtspējīgai izmantošanai un turpmākai attīstībai. Praksē Eiropas Inovāciju partnerība sniegtu ieinteresētajām personām attiecīgo informāciju par iespējām, ko piedāvā Savienības tiesību akti un politika, un iespējamiem sadarbības partneriem. Izveidojot projektu datubāzes, rīkojot seminārus un izveidojot specializētu ģenētisko resursu mērķa grupu, Eiropas Inovācijas partnerība veicinātu zināšanu apmaiņu un ieinteresēto personu sadarbību. Tādējādi tā uzlabotu papildināmību starp pētniecību, kas atbalsta ģenētisko resursu saglabāšanu, un praktiskām darbībām, kas vērstas uz lauksaimniecības praksi. Saglabāšanas pasākumu labāka integrācija un apdraudētu kultūru un šķirņu izmantošana selekcijā un ražošanas ķēdē varētu izmantot priekšrocības, ko sniedz savstarpēja mācīšanās no visiem iesaistītajām dalībniekiem un iniciatīvas "no apakšas", it īpaši nolūkā pielāgot ģenētisko resursu pasākumus vietējam kontekstam un vajadzībām. Lai izmantotu ekspertu zināšanas un uzlabotu koordināciju Savienības līmenī, Eiropas Inovācijas partnerības pasākumus ar aktīvu iesaistīšanos atbalstītu Ģenētisko resursu komiteja, kas ir izveidota ar Regulu (EK) Nr. 870/2004 un turpinās darboties. 9. Secinājumi Atbilstoši saistībām saskaņā ar Savienības bioloģiskās daudzveidības stratēģiju, veicinot un integrējot pāreju no pētniecības un saglabāšanas uz ilgtspējīgu izmantošanu lauku saimniecībā, Savienība iesaistās stratēģiskā procesā, kura mērķis ir apturēt lauksaimniecības bioloģiskās daudzveidības samazināšanos. Izveidojot grodu pamatu saskaņā ar iepriekš izklāstīto ievirzi, Komisija veicina sekojošas pārmaiņas politiskajā ievirzē, mudinot attiecīgās ieinteresētās personas iesaistīties ģenētisko resursu saglabāšanā un pāriet arī uz to aktīvu, ilgtspējīgu izmantošanu. Šīs pārmaiņas atspoguļojas saskanīgajā un papildinošajā pieejā, kas iedibināta ar dažādiem (jauniem) Savienības politikas instrumentiem un rīkiem, kuri virza uz spēcīgāku un efektīvāku lauksaimniecības bioloģiskās daudzveidības aizsardzību. Tuvojoties 2020. gadam, ģenētisko resursu joma var balstīties uz prāvākiem finanšu resursiem un plašāku finansēšanas iespēju klāstu, jo to nosaka lauku attīstības programma un "Apvārsnis 2020", kā arī citi Savienības politikas virzieni. Pastiprinātie centieni veikt ko vairāk, nekā tikai saglabāšanu, pozitīvi iespaidos arī lauksaimniecisko ražošanu, pētniecības un inovācijas rezultātus, klimata pārmaiņas, vidi un nodarbinātību. Šis pozitīvais iespaids dos labumu vispārībai un īpaši skars lauku apvidus, kam ir ciešas saites ar tradicionālo praksi un ar to saistītajām kultūras un teritoriālajām vērtībām. Ģenētisko resursu saglabāšana un ilgtspējīga izmantošana lauksaimniecībā ir daļa no plašākiem centieniem sekmēt novatorisku praksi un veicināt gudru, ilgtspējīgu izaugsmi saskaņā ar stratēģiju "Eiropa 2020". Lai ģenētisko resursu saglabāšanu padarītu par lauku attīstības politikas un pētniecības un inovācijas politikas panākumu, ir vajadzīgi pasākumi visos līmeņos, gan ES, gan dalībvalstu, gan reģionu, kā arī ieinteresēto personu stingra apņemšanās aktīvi iesaistīties. Ieviešot aptverošāku un holistiskāku pieeju attiecībā uz lauksaimniecības ģenētiskajiem resursiem, tiktu dots nozīmīgs ieguldījums, veicinot ilgtspēju un ekonomisko dzīvotspēju dažādās lauksaimniecības sistēmās, kā arī visā pārtikas ķēdē. [1] Eiropadomes secinājumi. [2] http://www.planttreaty.org/. [3] COM(2011) 244. [4] Padomes Regula (EK) Nr. 870/2004. [5] Sīku aprakstu par programmu un tās novērtējumu sk. Komisijas dienestu darba dokumentā, kas pievienots šim ziņojumam.