Nosaukuma reģistrācijas pieteikuma publikācija saskaņā ar 50. panta 2. punkta a) apakšpunktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1151/2012 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu kvalitātes shēmām

(2022/C 346/05)

Šī publikācija dod tiesības trīs mēnešu laikā no šīs publikācijas dienas pret šo pieteikumu izteikt iebildumus atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1151/2012 (1) 51. pantam.

VIENOTAIS DOKUMENTS

“Châtaigne des Cévennes”

ES Nr.: PDO-FR-02639 – 7.10.2020

ACVN (X) AĢIN ( )

1. Nosaukums vai nosaukumi

“Châtaigne des Cévennes”

2. Dalībvalsts vai trešā valsts

Francija

3. Lauksaimniecības produkta vai pārtikas produkta apraksts

3.1. Produkta veids

1.6. grupa. Svaigi vai pārstrādāti augļi, dārzeņi un labība

3.2. Apraksts par produktu, uz kuru attiecas 1. punktā minētais nosaukums

Ar nosaukumu “Châtaigne des Cévennes” apzīmē svaigus, žāvētus vai miltos samaltus kastaņu augļus, kam ir kopīgas raksturiezīmes un kas potētu kastaņkoku dārzos iegūti no Castanea sativa sugas un tradicionālu šķirņu kastaņām. Augļiem svaigā veidā ir eliptiska, trīsstūra vai apaļa forma, to krāsa var būt no gaišas kastaņkrāsas līdz tumši brūnai, un daži no tiem var būt vertikāli rievoti. Kodolu krāsa pēc izlobīšanas var būt no baltas krēmkrāsas līdz gaiši dzeltenai, un to virsmu klāj izteikts dzīslojums. Iekšējā miza (tan) var ietiekties dziļi kodolā, pat to pārdalot. Simt gramos izlobītu svaigu kastaņu sausna ir vismaz 37 % un kopējais ogļhidrātu saturs ir vismaz 34 %. Svaigus “Châtaigne des Cévennes” grupē pa šķirnēm, kalibrē (diametrs vienāds ar vai lielāks par 20 mm) un sašķiro. Sanitārās kvalitātes ziņā kastaņus šķiro tā, lai nestandarta augļu būtu mazāk par 10 %, no kuriem augstākais 2 % var būt mehāniski bojāti. Pēc garšas tie ir ļoti saldi un ar izteiktu un noturīgu medus, karsta piena, žāvētu augļu, vijolīšu un saldo kartupeļu (batāšu) aromātu. Konsistence ir mīksta un smalkgraudaina.

Žāvētā veidā šāds kodols, sarāvies mazāks, saglabā sākotnējo formu un krāsu un smaržo pēc žāvētiem augļiem, karameles un svaigi ceptas maizes. Pēc tam samaļot un izsijājot iegūst smalkas un kūstošas konsistences miltus. Vismaz 80 % maluma jāizbirst cauri 250 mikrometru sietam. Miltu mitruma pakāpei ir jābūt zemākai par 10 %. Tie ir nespodri baltā vai ziloņkaula krāsā ar nelielu brūnu līdz melnu daļiņu piejaukumu. Raksturīgs ir valriekstu / lazdu riekstu aromāts, kuram var būt piejaukusies grauzdētas maizes smarža.

3.3. Dzīvnieku barība (tikai dzīvnieku izcelsmes produktiem) un izejvielas (tikai pārstrādātiem produktiem)

—

3.4. Konkrēti ražošanas posmi, kas jāveic noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā

Visus “Châtaigne des Cévennes” ražošanas un pārstrādes posmus īsteno ģeogrāfiskajā apgabalā.

3.5. Ar reģistrēto nosaukumu apzīmētā produkta griešanas, rīvēšanas, iepakošanas u. c. īpašie noteikumi

—

3.6. Ar reģistrēto nosaukumu apzīmētā produkta marķēšanas īpašie noteikumi

—

4. Ģeogrāfiskā apgabala īsa definīcija

Šā apgabala robežas, pamatojoties uz administratīvi teritoriālo vienību 2019. gada oficiālo klasifikatoru, ietver šādu 206 pašvaldību teritoriju:

Gāras [Gard] departamentā: Alès, Alzon, Anduze, Arphy, Arre, Arrigas, Aulas, Aumessas, Avèze, Bessèges, Bez-et-Esparon, Blandas, Boisset-et-Gaujac, Bonnevaux, Branoux-les-Taillades, Bréau-Mars, Campestre-et-Luc, Cendras, Chambon, Chamborigaud, Colognac, Concoules, Corbès, Cros, Générargues, Génolhac, L’Estréchure, La Cadière-et-Cambo, La Grand-Combe, La Vernarède, Lamelouze, Lasalle, Laval-Pradel, Le Martinet, Le Vigan, Les Mages, Les Plantiers, Les Salles-du-Gardon, Malons-et-Elze, Mandagout, Mialet, Molières-Cavaillac, Molières-sur-Cèze, Monoblet, Montdardier, Peyrolles, Pommiers, Ponteils-et-Bresis, Portes, Robiac-Rochessadoule, Rogues, Roquedur, Rousson, Saint-Ambroix, Saint-André-de-Majencoules, Saint-André-de-Valborgne, Saint-Bonnet-de-Salendrinque, Saint-Bresson, Saint-Félix-de-Pallières, Saint-Florent-sur-Auzonnet, Saint-Hippolyte-du-Fort, Saint-Jean-de-Valériscle, Saint-Jean-du-Gard, Saint-Jean-du-Pin, Saint-Julien-de-La-Nef, Saint-Julien-Les-Rosiers, Saint-Laurent-Le-Minier, Saint-Martial, Saint-Martin-de-Valgalgues, Saint-Paul-La-Coste, Saint-Roman-de-Codières, Saint-Sébastien-d’Aigrefeuille, Sainte-Cécile-d’Andorge, Sainte-Croix-de-Caderle, Saumane, Sénéchas, Soudorgues, Soustelle, Sumène, Thoiras, Vabres, Val-d’Aigoual, Vissec;

Ēro [Hérault] departamentā: Avène, Babeau-Bouldoux, Bédarieux, Berlou, Boisset, Brenas, Cabrerolles, Cambon-et-Salvergues, Camplong, Carlencas-et-Levas, Cassagnoles, Castanet-le-Haut, Caussiniojouls, Ceilhes-et-Rocozels, Colombières-sur-Orb, Combes, Courniou, Dio-et-Valquières, Faugères, Ferrals-Les-Montagnes, Ferrières-Poussarou, Fos, Fozières, Graissessac, Hérépian, Joncels, La Tour-sur-Orb, La Vacquerie-et-Saint-Martin-de-Castries, Lamalou-les-Bains, Lauroux, Lavalette, Le Bosc, Le Bousquet-d’Orb, Le Cros, Le Poujol-sur-Orb, Le Pradal, Le Puech, Le Soulié, Les Aires, Les Plans, Lodève, Lunas, Mérifons, Mons, Octon, Olargues, Olmet-et-Villecun, Pardailhan, Pégairolles-de-l’Escalette, Pézènes-les-Mines, Poujols, Prémian, Rieussec, Riols, Romiguières, Roqueredonde, Rosis, Saint-Etienne-d’Albagnan, Saint-Etienne-de-Gourgas, Saint-Etienne-Estrechoux, Saint-Geniès-de-Varansal, Saint-Gervais-sur-Mare, Saint-Guilhem-le-Désert, Saint-Jean-de-La-Blaquière, Saint-Julien, Saint-Martin-de-l’Arçon, Saint-Maurice-Navacelles, Saint-Michel, Saint-Pierre-de-la-Fage, Saint-Pons-de-Thomières, Saint-Privat, Saint-Vincent-d’Olargues, Sorbs, Soubès, Soumont, Taussac-la-Billière, Usclas-du-Bosc, Vélieux, Verreries-de-Moussans, Vieussan, Villemagne-l’Argentière;

Lozēras [Lozère] departamentā: Altier, Barre-des-Cévennes, Bassurels, Bédouès-Cocurès, Cans et Cévennes, Cassagnas, Cubières, Cubiérettes, Florac Trois Rivières, Fraissinet-de-Fourques, Gabriac, Gatuzières, Ispagnac, Le Collet-de-Dèze, Le Pompidou, Les Bondons, Meyrueis, Moissac-Vallée-Française, Molezon, Mont Lozère et Goulet, Pied-de-Borne, Pont de Montvert-Sud Mont Lozère, Pourcharesses, Prévenchères, Rousses, Saint-André-Capcèze, Saint-André-de-Lancize, Saint-Etienne-Vallée-Française, Saint-Germain-de-Calberte, Saint-Hilaire-de-Lavit, Saint-Julien-des-Points, Saint-Martin-de-Boubaux, Saint-Martin-de-Lansuscle, Saint-Michel-de-Dèze, Saint-Privat-de-Vallongue, Sainte-Croix-Vallée-Française, Vebron, Ventalon en Cévennes, Vialas, Villefort;

Aveironas [Aveyron] departamentā: Arnac-sur-Dourdou;

Tarnas [Tarn] departamentā: Murat-sur-Vèbre.

5. Saikne ar ģeogrāfisko apgabalu

“Châtaigne des Cévennes” ar tā vidi saista tradicionālo un vietējo kastaņkoku šķirņu pielāgotība Vidusjūras klimatam un ļoti kontrastainajai Sevēnu [Cévennes] topogrāfijai, kas šim produktam piešķir raksturīgas īpašības, kuras izkopt un nostiprināt ir ļāvusi cilvēku lietpratība kastaņkoku audžu apsaimniekošanā un ražas nodrošināšanā.

Ģeogrāfiskā apgabala specifika

Kastaņkoku stādīšanas ģeogrāfisko apgabalu nosaka viendabīgi dabiskie faktori, kas atbilst Castanea sativa augšanas un pastāvēšanas vajadzībām. Kastaņkoki ir pielāgojušies Vidusjūras klimatam, kura ietekmē Sevēni atrodas. Šim klimatam ir raksturīgas karstas un sausas vasaras un maigas ziemas. Teritorijas rietumu daļa ir pakļauta vieglai okeāna klimata ietekmei. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir aptuveni 700 līdz 1 300 milimetru, un tas atbilst kastaņkokiem nepieciešamā mitruma līmenim, proti, aptuveni 700 milimetriem ūdens gadā ar apjoma pieaugumu pēc 15. augusta. Sevēnu kastaņkoku audzes plešas 150 līdz 900 m augstumā virs jūras līmeņa. Sevēnu topogrāfiskā īpatnība ir izteiktās nogāzes, kas sastopamas gandrīz visā platībā. Tā ir paralēlu, dziļu ieleju virkne, kuras no visām pusēm ieskauj dažādas upes (izkārtojums zivs asakas formā): virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem — Altjē–Šasezaka [Altier–Chassezac], Sēza [Cèze], Tarna [Tarn], Gardona [Gardons], Ēro [Hérault], Orba [Orb], Mare [Mare], Žora [Jaur], Torē [Thoré]. Cilmieži ir slānekļa, gneisa, granīta vai smilšakmens tipa kristāli. No tiem izveidojušās augsnes (to pH nepārsniedz 7) ar vienmērīgu daļiņu lieluma sadalījumu un niecīgu māla saturu, tātad pietiekami apgādātas ar skābekli. Aktīvā kaļķakmens to sastāvā nav vispār vai ir ļoti maz (mazāk nekā 4 %).

Žana GALZĒNA [Jean GALZIN] pētījumā par Gāras un Lozēras zemesgabalu toponīmiju, kas 1986. gadā publicēts Parc National des Cévennes [Sevēnu Nacionālā parka] gadskārtējā izdevumā, ir pierādīta kastaņkoku kultūras klātbūtne kopš 1000. gada. Tālāk viduslaiku avoti apliecina, ka kastaņkoki audzēti arī viduslaikos un piedzīvots šīs kultūras uzplaukums.

Kastaņkoku audzēšana attīstījās, pateicoties zemesgabalu ierīkošanai atbilstoši klimatiskajai un demogrāfiskajai situācijai. Šo ražīgo lauksaimniecības teritoriju iekārtošana konkrēti izpaudās kā nolīsto zemesgabalu apstādīšana, kā arī apūdeņošanas kanālu (béals) un novadīšanas noteku (trincats) izveide. Lai novērstu nogruvumus un veicinātu dziļāku augšņu veidošanos, uz nogāzēm būvēja sausā krāvuma akmens sienas — tādējādi kastaņkoku audzes izkārtojās terasēs, ko vietējie iedzīvotāji iesaukuši par faisses jeb bancels.

Šādi cilvēka veikti labiekārtošanas darbi veido Sevēnu materiālo kultūrvēsturisko mantojumu, kurš pat mūsu dienās ir joprojām labi piemērots mūsdienīgajām audzēšanas praksēm.

Kopš 16. gadsimta kastaņkoks saglabājis būtiska pārtikas resursa nozīmi. Tā, piemēram, šis “maizes koks” (arbre à pain) Sevēnu iedzīvotājiem — it sevišķi protestantiem un kamisāriem ticības karu laikā — ir palīdzējis grūtos pārtikas krīžu un konfliktu brīžos. 20. gadsimta vidū iedzīvotāju aizplūšana no laukiem un postošu elementu (nekrozes, vēža izraisītāju utt.) parādīšanās noveda pie kastaņkoku kultūras panīkuma. Vēlāk, pateicoties Sevēnu kastaņkopju lietpratībai un zinātībai potēšanas paņēmienu jomā, izdevās saglabāt šai teritorijai vispiemērotākās šķirnes, un to izmantojums ir pat vērsies plašumā. Ir selekcionētas šķirnes, kurām piemīt svaigēšanai piemērotas garšas īpašības, uzglabāšanai piemērotas īpašības (it sevišķi viegla lobāmība) un kuras atbilst paredzētajiem tirgū laišanas veidiem. Zinātības pamatā ir prasme savā augļudārzā iekopt vairākas šķirnes, kas ļauj ievākt ražu ilgākā laika periodā, sākot ar visagrīnākajām šķirnēm un beidzot ar visvēlīnākajām. Kastaņkopji nodrošina audzes apsaimniekošanai nepieciešamo un cīnās pret klimatiskajiem un augu veselības apdraudējumiem.

Rudeņos novāktos kastaņus var ēst svaigus. Tradicionāli pieņemts daļu kastaņu atlikt žāvēšanai, lai tos varētu lietot uzturā visu atlikušo gadu. Šajā nolūkā kastaņu kaltēšana notiek ēkās, kas ģeogrāfiskā apgabala ziemeļaustrumos iesauktas par clèdes, bet dienvidrietumos — par sécadous.

Sevēnos kaltēto kastaņu malšanai saimniecību teritorijā izbūvēja arī dzirnavas, kurās dzirnu griešanai izmantoja ūdens straumes spēku. Šī prakse atspoguļo tradicionālo kastaņu miltu ražošanu apgabalā. Par šo praksi vēsta tādas senas liecības kā Tomasa Platera [Thomas Platter] 1596. gada liecība par Valrogas [Valleraugue] apkaimi, kurā aprakstīts, ka kastaņus “sevēnieši pārstrādā miltos, no kuriem viņi cep maizi, kas ir ļoti mīksta”.

Produkta specifika

Ņemot vērā gan tradicionālos lietošanas veidus, gan izmaiņas patēriņa tendencēs, ar nosaukumu “Châtaigne des Cévennes” apzīmētais produkts ir sastopams trejādās formās — svaigā, žāvētā un miltu veidā. Svaigu augļu krāsa ir no gaišas kastaņkrāsas līdz tumši brūnai, un daži no augļiem var būt vertikāli rievoti. Izlobītu kodolu krāsa var būt no baltas krēmkrāsas līdz gaiši dzeltenai, un to virsmu klāj izteikts dzīslojums. Iekšējā miza var ietiekties dziļi kodolā, pat to pārdalot. Šiem kastaņiem ir stipra, salda garša. Medus, karsta piena, žāvētu augļu, vijolīšu un saldo kartupeļu (batāšu) aromāts ir izteikts un noturīgs. Konsistence ir mīksta.

Tradicionāli Sevēnos kastaņus izlobīja un izžāvēja. Tad šāds kodols, sarāvies mazāks, saglabā savu sākotnējo formu un krāsu. Tas smaržo pēc žāvētiem augļiem, karameles un svaigi ceptas maizes.

Žāvētus kastaņus samaļot, iegūst smalkas un kūstošas konsistences miltus nespodri baltā vai ziloņkaula krāsā ar nelielu brūnu līdz melnu daļiņu piejaukumu un ar valriekstu / lazdu riekstu aromātu, kuram var būt piejaukusies grauzdētas maizes smarža.

Cēloniskā saikne

Tradicionālo un vietējo šķirņu katalogā iekļauto šķirņu klāstu nosaka dabas faktoru un zinātības daudzveidība. Tā piešķir šīm tradicionālajām šķirnēm vienojošās raksturīgās garšas īpatnības, jo īpaši saldo garšu un mīksto konsistenci, kas sastopama visās šajās šķirnēs.

Uz “Châtaigne des Cévennes” organoleptiskajām īpatnībām var attiecināt arī Vidusjūras klimata ietekmi. Sausās un karstās vasaras ļauj augļos uzkrāties saldo garšu un aromātu noteicošajām sastāvdaļām. Sevēnu apgabala nokrišņi, kas pieņemas spēkā pēc augusta vidus, veicina adatainā apvalka un augļu augšanu, ļaujot tiem briest lielumā. Tajā pašā laikā kodola apgāde ar mitrumu, pateicoties savai fiziskajai iedarbībai, piešķir tā audiem mīkstu konsistenci.

Rudeņos temperatūras svārstību dēļ augļi pilnbriedu sasniedz laikā no septembra līdz decembrim atkarībā no šķirnes un augšanas vietas (augstuma virs jūras līmeņa). Sevēnu teritorijas ierīkojums un lauksaimniecības prakses ļauj iekopt veselīgas kastaņkoku audzes, kas ražo laba kalibra augļus ar atzītu uzturvērtību un raksturīgu saldu garšu.

Kastaņkoku audžu resursi tiek izmantoti, arī šos augļus dažādos veidos uzglabājot. Tas saskaņā ar Daniela TRAVJĒ [Daniel TRAVIER] teikto 2004. gada maija konferencē “L’Arbre à pain des Cévennes ou histoire et rôle de la châtaigneraie à fruit dans les Cévennes traditionnelles” [Sevēnu maizes koks jeb ēdamo kastaņu audžu vēsture un nozīme Sevēnu tradīcijās] izriet no “produkcijas pārpilnības, kas krietni pārsniedz daudzumu, kuru var izmantot tūlītējam patēriņam” svaigā veidā.

No šīm uzglabāšanas iespējām radusies īpaša veida būve — clède —, kas ir raksturīgs elements Sevēnu ainavā un to iedzīvotāju zinātībā par augļu žāvēšanu. Šis Sevēniem raksturīgais žāvēšanas veids, kam izmanto cléde, ir tradicionāls augļu uzglabāšanas paņēmiens — “vislabākais” saskaņā ar Antuāna Ogistēna Parmentjē [Antoine Augustin Parmentier] 1780. gadā publicēto darbu “Traité de la Châtaigne” [Traktāts par kastaņu]. Pateicoties prasmei būvēt clède, kas rada izolētu telpu, un apkārtējā gaisa sausināšanai, izmantojot mērena un pastāvīga siltuma avotu, vietējās metodes ir nostiprinājušās un uzlabojušās, panākot, ka žāvēti kastaņi laika gaitā saglabā savu sākotnējo saldo garšu un raksturīgo mīkstumu.

Žāvētu kastaņu malšana ir vēl viens no augļu uzglabāšanas veidiem un ļauj iegūt smalkus miltus ar saldu garšu, kura atspoguļo Sevēnu kastaņkoku šķirņu garšas un aromāta īpašību kopumu. Šajā teritorijā agrāk bijis ievērojams skaits dzirnavu: vismaz pa vienai katrā apdzīvotā vietā un līdz 10 dzirnavām katras pašvaldības teritorijā malšanai pēc nepieciešamības. 2016. gadā atbilstoši pārstrādātāju aktivitātei darbojās piecas dzirnavas, ar kurām tiek apmierināts lielākās teritorijas daļas pieprasījums Sevēnu kastaņu popularizēšanā.

Kastaņus izmanto, lai pagatavotu arī tādu gardu ēdienu kā bajanat — tradicionālo Sevēnu zupu, kurā tie ir kūstoši un maigi. Tos bauda, pagatavotus pēc affachade metodes, proti, grilētus caurumainā pannā, kurā tie kļūst maigi, saldi un bez rūgtuma. Miltus izmanto arī sausmaizīšu, kūku un maizes gatavošanā.

Tādējādi Sevēnu kastaņu sagatavošanas trejādie veidi atbilst trim tradicionālajiem un mūsdienīgajiem lietojumiem un patēriņa tendencēm.

Kastaņkoku kultūra ir veidojusies dabiskās vides un cilvēkfaktoru mijiedarbībā. Sevēnu teritorijas fiziskās īpašības ir noteikušas kastaņu audzēšanas vēsturi, tipiskos produktus un nostiprinājušas zinātību.

Atsauce uz specifikācijas publikāciju

https://info.agriculture.gouv.fr/gedei/site/bo-agri/document_administratif-0419fb02-f0ac-49c9-8a5c-3e3350d92e60

(1) OV L 343, 14.12.2012., 1. lpp.