PASKAIDROJUMA RAKSTS

1.PRIEKŠLIKUMA KONTEKSTS

•Priekšlikuma pamatojums un mērķi

Ūdens ir ierobežots resurss Eiropas Savienībā (ES) — viena trešdaļa ES teritorijas saskaras ar ūdens resursu noslodzi. Iedzīvotāju pieaugošo vajadzību un klimata pārmaiņu dēļ turpmāk Eiropā ūdens pieejamība pietiekamā daudzumā un kvalitātē būs vēl lielāka problēma. Ūdens pārmērīga ieguve ne tikai lauksaimnieciskajai apūdeņošanai, bet arī rūpnieciskajai izmantošanai un pilsētu attīstībai ir viens no galvenajiem ES ūdens vides apdraudējumiem, savukārt pienācīgas kvalitātes ūdens pieejamība ir būtisks izaugsmes nosacījums no ūdens atkarīgajās ekonomikas nozarēs un sabiedrībā kopumā. 2003. gada sausuma vispārējā ietekme uz ekonomiku ir aplēsta vismaz 8,7 miljardu euro apmērā (galvenokārt saistībā ar Vidusjūras reģiona valstīm, Franciju un Apvienoto Karalisti), kuri noteikti kā aplēstie zaudējumi, kas rodas tieši sausuma dēļ (EK, 2007. gads). Sausuma tiešās sekas, piemēram, lauksaimniecībai un infrastruktūrai nodarītais kaitējums, kā arī netiešākās sekas, piemēram, nevēlēšanās ieguldīt riska zonā, arī var nopietni ietekmēt ekonomiku.

Klimata pārmaiņu dēļ sausuma biežums un intensitāte, kā arī tā kaitējums videi un ekonomikai ir krasi pieaudzis pēdējo trīsdesmit gadu laikā, proti, no 1976. gada līdz 2006. gadam sausuma skarto reģionu un iedzīvotāju skaits pieauga gandrīz par 20 % un sausuma izraisītās kopējās izmaksas sasniedza 100 miljardus euro (EK, 2012. gads). Ekonomisko zaudējumu apmērus var apliecināt arī 2017. gada vasaras sausums, saistībā ar kuru tikai Itālijas lauksaimniecības nozarē vien prognozēja zaudējumus 2 miljardu euro apmērā. Paredzams, ka šī tendence turpināsies un ūdens trūkums vairs neskars tikai dažus Eiropas nostūrus, bet gan radīs problēmas jau visā ES, būtiski ietekmējot vidi un ekonomiku. Tas, savukārt, var ietekmēt konkurētspēju un iekšējā tirgus efektīvu darbību. Lai risinātu šo problēmu, Eiropas ūdens resursi ir jāpārvalda efektīvāk. Komisijas paziņojumā Eiropas Parlamentam un Padomei par ūdens trūkumu un sausumu ir izklāstīta to pasākumu secība, kas dalībvalstīm jāievēro ūdens trūkuma un sausuma pārvaldības jomā, uzsverot, ka ūdens taupīšanai jākļūst par prioritāti un ka jāizpēta visas iespējas ūdens izmantošanas efektivitātes uzlabošanai. Integrētas ūdens resursu apsaimniekošanas pieejas ietvaros ne tikai ūdens taupīšana, bet arī komunālo notekūdeņu attīrīšanas stacijās attīrītie notekūdeņi nodrošina uzticamu ūdensapgādes alternatīvu dažādiem mērķiem. No šiem mērķiem lauksaimnieciskajai apūdeņošanai ir vislielākais potenciāls, lai intensīvāk ieviestu ūdens atkalizmantošanu un veicinātu ūdens trūkuma samazināšanu Eiropā. Attīrītu notekūdeņu atkalizmantošanai parasti ir mazāka ietekme uz vidi nekā, piemēram, ūdens pārvadei vai atsāļošanai, un tā nodrošina daudzus ekoloģiskus, ekonomiskus un sociālus ieguvumus. Turklāt tā paildzina ūdens aprites ciklu, tādējādi palīdzot saglabāt ūdens resursus un pilnībā ievērot aprites ekonomikas mērķus. Pašlaik, lai gan ūdens atkalizmantošana ES nekad, visticamāk, viena pati nevarētu atrisināt ūdens trūkuma problēmas, ūdens atkalizmantošanas prakses veidi, kas dažādās dalībvalstīs būtiski atšķiras, netiek izmantoti pilnā apmērā.

Saistībā ar pielāgošanos klimata pārmaiņām galvenais mērķis ir veicināt ūdens trūkuma mazināšanu visā ES, jo īpaši intensīvāk ieviešot ūdens atkalizmantošanu lauksaimnieciskajai apūdeņošanai tur, kur tas ir būtiski un izmaksu ziņā lietderīgi, vienlaikus nodrošinot augsta sabiedrības veselības un vides aizsardzības līmeņa saglabāšanu. Nosakot saskaņotas minimālās prasības (jo īpaši references patogēnu galvenos parametrus) pārgūtā ūdens kvalitātei un monitoringam, kā arī saskaņotus riska pārvaldības uzdevumus, varētu nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus tiem, kas nodarbojas ar ūdens atkalizmantošanu, un tiem, kurus tā ietekmē, novērst iespējamos šķēršļus ar pārgūto ūdeni apūdeņoto lauksaimniecības produktu brīvai apritei, nodrošināt veselības un vides aizsardzību un tādējādi arī palielināt uzticību ūdens atkalizmantošanas praksei. Tiek lēsts, ka ierosinātais instruments gadā varētu sekmēt 6,6 miljardu m3 ūdens atkalizmantošanu lauksaimnieciskajā apūdeņošanā salīdzinājumā ar 1,7 miljardiem kubikmetru gadā ES tiesiskā regulējuma neesības gadījumā. Atkalizmantojot vairāk nekā 50 % no ūdens kopapjoma, kas ES teorētiski pieejams apūdeņošanai no notekūdeņu attīrīšanas stacijām, varētu vairāk nekā par 5 % novērst tiešu ūdens ieguvi no ūdensobjektiem un gruntsūdeņiem, tādējādi samazinot vairāk nekā par 5 % ūdens resursu noslodzi kopumā. Tūlītēja rīcība palīdzētu mazināt ūdens resursu noslodzi tajās ES vietās, kur tā jau pašlaik ir realitāte, un arī sagatavotu uzņēmējus un lauksaimniekus tam, lai tie būtu gatavi rīkoties arī tajās ES daļās, kas saskarsies ar pieaugošo ūdens resursu noslodzi turpmākajos gados un desmitgadēs.

Nepieciešamība risināt šo problēmu ES līmenī ir atzīta Komisijas 2012. gada paziņojumā “Eiropas ūdens resursu aizsardzības konceptuālais plāns” (COM(2012) 673). Dokumentā par ES saldūdens aizsardzības politikas derīguma pārbaudi (SWD(2012) 393), kas publicēts 2012. gada novembrī kā minētā plāna pamatelements, tika secināts, ka, lai novērstu ūdens trūkumu, “ir jāizmanto arī citas ūdensapgādes iespējas ar nelielu ietekmi uz vidi”. Vairāki ūdens atkalizmantošanas veicināšanas pasākumi ir iekļauti Komisijas paziņojumā “Noslēgt aprites loku — ES rīcības plāns pārejai uz aprites ekonomiku” (COM(2015) 614), tostarp pasākums, lai sagatavotu tiesību akta priekšlikumu par minimālām prasībām ūdens atkalizmantošanai apūdeņošanā un gruntsūdens papildināšanā. Šis priekšlikums ir iekļauts Eiropas Komisijas 2017. un 2018. gada darba programmā, jo tas sekmē to politisko prioritāšu īstenošanu, kuras Komisija noteica aprites ekonomikas aktīvākai veicināšanai. Turklāt tas var papildināt iecerēto kopējās lauksaimniecības politikas turpmāko modernizāciju. Visbeidzot, ierosinātā regula veicina to, ka ES īsteno ilgtspējīgas attīstības mērķus (IAM) un jo īpaši sesto IAM par tīru ūdeni un sanitāriju, kurā paredzēts līdz 2030. gadam visā pasaulē būtiski palielināt reciklēšanu un drošu ūdens atkalizmantošanu.

Padome savos secinājumos par Komisijas paziņojumiem sakarā ar konceptuālo plānu un aprites ekonomiku un secinājumos par ūdens resursu ilgtspējīgu apsaimniekošanu (11902/16) ar interesi atzīmēja ieceri pievērsties ūdens atkalizmantošanai, sagatavojot jaunu tiesību akta priekšlikumu. Savukārt Eiropas Parlaments 2015. gada septembra rezolūcijā par turpmākiem pasākumiem saistībā ar Eiropas pilsoņu iniciatīvu “Right2Water” un Reģionu komiteja 2016. gada decembra atzinumā “Efektīva ūdens resursu apsaimniekošanas sistēma: inovatīvu risinājumu pieeja” mudināja Komisiju izstrādāt tiesisko regulējumu ūdens atkalizmantošanas jomā.

•Saskanība ar konkrētajā politikas jomā spēkā esošajiem noteikumiem

Pašlaik ūdens atkalizmantošana jau ir paredzēta un atbalstīta divu spēkā esošu ES instrumentu noteikumos, kuros tomēr nav precizēti nosacījumi attiecībā uz atkalizmantošanu. Šie instrumenti ir:

·Ūdens pamatdirektīva (2000/60/EK, ŪPD) — tās VI pielikuma B daļā ūdens atkalizmantošana ir minēta kā viens no iespējamiem papildu pasākumiem;

·Komunālo notekūdeņu attīrīšanas direktīva (91/271/EEK, KNAD) — tās 12. pantā saistībā ar notekūdeņu novadīšanas nosacījumu ir paredzēts, ka “[attīrītos notekūdeņus izmanto otrreiz, kad vien tas ir pieņemami. Novadīšanas ceļi samazina nelabvēlīgo ietekmi uz vidi”.

Ūdens pamatdirektīvā ūdens trūkuma jautājuma risināšana ir viens no galvenajiem ūdens resursu apsaimniekošanas aspektiem. Šajā tiesību aktā cita starpā ir izvirzīts pamatmērķis līdz 2015. gadam panākt, ka Eiropas ūdeņu stāvoklis uzlabojas. Tajā paredzēts, ka dalībvalstīm, lai sasniegtu mērķi par ūdens stāvokļa uzlabošanos, jāsniedz sava ūdens stāvokļa raksturojums saistībā ar cilvēka darbību radīto spiedienu un jāsagatavo “pasākumu programmas”. Šīs programmas ir daļa no upju baseinu apsaimniekošanas plāniem, kas jāpārskata un jāpaziņo Eiropas Komisijai ik pēc sešiem gadiem. ES 2007. gada politikas dokumentā par ūdens trūkumu un sausumu (COM(2007) 414) tika plašāk aplūkota ūdens trūkuma plānošanas integrācija upju baseinu apsaimniekošanas plānos, tostarp piemērotu ūdens cenu un ekoloģisko prasību izmantošana attiecībā uz upju notecēm. Tajā tika norādīta to pasākumu secība, kas dalībvalstīm jāievēro ūdens trūkuma un sausuma pārvaldības jomā, prioritāti piešķirot ūdens taupīšanas un izmantošanas efektivitātes pasākumiem un papildu ūdensapgādes infrastruktūras alternatīvas apsverot tikai citu iespēju izsmelšanas gadījumā. Ierosinātā regula par ūdens atkalizmantošanu ir jāapsver šādas integrētas ūdens resursu apsaimniekošanas pieejas ietvaros. Turklāt ierosinātā regula papildinās Komunālo notekūdeņu attīrīšanas direktīvu.

Priekšlikums regulai papildinātu un būtu saskaņots — vienlaikus nepazeminot piemērojamos vides aizsardzības līmeņus — ar pašreizējo ES tiesisko regulējumu ūdens jomā, jo īpaši:

·Ūdens pamatdirektīvu, Gruntsūdeņu direktīvu, Vides kvalitātes standartu direktīvu, Komunālo notekūdeņu attīrīšanas direktīvu, Notekūdeņu dūņu direktīvu, Atkritumu pamatdirektīvu, Ķimikāliju reģistrēšanas, vērtēšanas, licencēšanas un ierobežošanas regulu un Nitrātu direktīvu;

·pārtikas nekaitīguma jomā, jo īpaši Regulu par pārtikas produktu higiēnu.

•Atbilstība pārējiem ES politikas virzieniem

Priekšlikuma galvenais mērķis ir pilnīgā saskaņā ar Septīto vides rīcības programmu un, pasaules līmenī, Apvienoto Nāciju Organizācijas Ilgtspējīgas attīstības programmu 2030. gadam un palīdz sasniegt ilgtspējīgas attīstības sesto mērķi, proti, “nodrošināt ūdens un sanitārijas pieejamību visiem”, jo īpaši attiecībā uz diviem šādiem mērķiem: