LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 44/36

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Eiropas Garīgās veselības gads – labākas darba vietas un augstāka dzīves kvalitāte” (pašiniciatīvas atzinums)

2013/C 44/06

Ziņotājs: Bernd SCHLÜTER

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 2012. gada 12. jūlijā saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu nolēma sagatavot pašiniciatīvas atzinumu par tematu:

“Eiropas Garīgās veselības gads – labākas darba vietas un augstāka dzīves kvalitāte.”

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Nodarbinātības, sociālo lietu un pilsoniskuma specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2012. gada 23. novembrī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 485. plenārajā sesijā, kas notika 2012. gada 12. un 13. decembrī (2012. gada 13. decembra sēdē), ar 74 balsīm par, 1 balsi pret un 2 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1. Garīgā veselība ir visu ES iedzīvotāju dzīves kvalitātes un labklājības būtiska sastāvdaļa. Pasaules Veselības organizācija definējusi, ka garīgā veselība ir stāvoklis, kad cilvēks jūtas labi un spēj pilnvērtīgi izmantot savas spējas, pārvarēt dzīves grūtības, ar kurām saskaras, produktīvi un ražīgi strādāt un pūlēties savas kopienas labā (1). Ekonomikas rādītāji, piemēram, IKP, to pietiekami neatspoguļo. Pašreizējās krīzes dēļ daudzi miljoni cilvēku cieš no bailēm par iztiku, identitātes krīzes un bezdarba, un tā ietekmējusi pašnāvību iespējamību. Lai ļoti daudzu cilvēku dzīve būtu laimīga, abstraktiem finanšu jautājumiem ir mazāka nozīme nekā psihiskās stabilitātes nodrošināšanai. Ja runājam par katru cilvēku atsevišķi, garīgā veselība ir priekšnosacījums, lai viņš varētu atraisīt savu intelektuālo un emocionālo potenciālu. Sabiedrības līmenī garīgā veselība ir viens no avotiem, kas nodrošina sociālo kohēziju, kā arī sociālo un ekonomisko labklājību.

1.2. Iniciatīvas mērķis ir visaptveroši stiprināt garīgo veselību un palielināt sabiedrības izpratni. Iniciatīva aptver ne tikai hroniskas un akūtas garīgās slimības vai traucējumus, bet arī ierobežojošus traucējumus, kurus neuzskatīta par slimībām un kuriem var būt arī fiziski iemesli vai ietekme. Garīgā veselība ir tēma, kurai ir daudzas un dažādas daļas, kuras veido gan medicīnas un sociālās politikas aspekti, gan arī dzīves posmi vai apstākļi, piemēram, profesionālā darbība, jaunība, vecumdienas un nabadzība.

1.3. Traucējumiem var būt dažādi iemesli un sekas, piemēram, traumas, nomācoša pieredze bērnībā, narkotiku lietošana, pārpūle, bezdarbs, bezpajumtniecība, izolētība — arī saistībā ar ģenētiskajām nosliecēm. Tāpēc vienlīdz daudzveidīgi ir risinājumi un attiecīgās politikas jomas. Šos iemeslus bieži var ietekmēt, un tāpēc tiem būtu jāpievērš atbilstoša uzmanība integrējošas politikas īstenošanā un tautsaimniecībā. Šajā procesā būtiska nozīme var būt sociālajiem uzņēmumiem, pilsoniskai sabiedrībai un jauniem sociālās uzņēmējdarbības veidiem. Garīgo slimību profilaksei, savlaicīgai diagnosticēšanai un ārstēšanai jābūt daudzpusīgai (psihoterapeitiskie, medicīniskie, sociālie un ekonomiskie aspekti). Garīgiem traucējumiem un slimībām lielāka uzmanība jāpievērš veselības aprūpes darbinieku, audzinātāju, skolotāju un vadītāju vispārējās izglītības posmā. Publiski atbalstīta veselības saglabāšanas veicināšana uzņēmumos un mūsdienīga uzņēmējdarbības kultūra var atbalstīt cilvēkus ar traucējumiem un ierobežot ar darbu saistītu problēmu rašanos.

1.4. Būtiska nozīme ir pilsonisko, brīvprātīgo, ģimenes un profesionālo tīklu stiprināšanai un šo problēmu skarto personu un viņu apvienību līdzdalībai. Profilakse un izpratnes veidošana ir visas sabiedrības uzdevums. Ja ambulatoru palīdzību var saņemt tuvu dzīves vietai un aprūpi var saņemt mājās, bieži var izvairīties no brīvības ierobežošanas un stacionāras ārstēšanas. Tāpēc īpaši svarīgi ir Eiropas ieteikumi un labas prakses piemēri, kas attiecas uz stacionārās psihiatrijas un medikamentu lietošanas atbilstošu samazināšanu un sekmē sociālajā telpā sniegtās palīdzības un vēl citu palīdzības veidu piedāvājuma paplašināšanu. Tā ietaupītos līdzekļus varētu piešķirt zinātnei un pētniecībai, kas varētu vairāk veicināt garīgās veselības saglabāšanu. Arī finansiāli vājākās dalībvalstīs var mainīt struktūru un noteikt jaunas prioritātes.

1.5. Eiropas Savienībā būtu jāatbalsta centieni palielināt sabiedrības izpratni par šiem jautājumiem, piemēram, arī bērnudārzos un skolās, uzņēmumos, ārstu praksēs un aprūpes iestādēs. Pret stigmatizāciju vērstas kampaņas un nediskriminējoša valoda plašsaziņas līdzekļos var mazināt garīgi slimo cilvēku diskrimināciju. Jāatzīmē, ka cilvēku veselības stāvoklis būtiski ietekmē arī tautsaimniecību. Šai ietekmei salīdzinājumā ar daudz lielāko ietekmi uz pašu cilvēku drīzāk ir otršķirīga nozīme (2). Vairāk būtu jāinteresējas par to, kādas sociālās, politiskās un ekonomiskās intereses un struktūras šīs problēmas palielina un kā, efektīvi pilnveidojot šo personu vajadzībām atbilstošas aprūpes struktūras un atbalstot ģimenes, kas cilvēku dzīvē ir pirmā pieredzes vieta, var aktīvi veicināt integrāciju. Atzinīgāk jānovērtē un vairāk jāpopularizē nozīmīgie panākumi, kas gūti medicīnā, profesionālās un brīvprātīgās palīdzības jomā un uzņēmumos, kas veic profilaktiskus pasākumus veselības saglabāšanai.

2. Vispārīga informācija

2.1. Eiropā visizplatītākās slimības ir spriedzes radīti veselības traucējumi, depresija un ar atkarībām saistītas slimības. Pētījumi, kas veikti 2010. gadā, liecina, ka 38 % Eiropas iedzīvotāju cieš no garīgām slimībām (3). 2005. gadā šis skaits bija sasniedzis jau 27 % (4). Katru gadu 58 000 cilvēku izdara pašnāvību. Paredzams, ka rūpnieciski attīstītajās valstīs līdz 2020. gadam depresija kļūs par otru izplatītāko slimību (5). Piemēram, no 2006. līdz 2009. gadam kādas lielas vācu slimokases (6) apdrošināto personu, kas bija nodarbinātas, ar garīgām slimībām saistītie darba kavējumi palielinājās par 38 %, savukārt šīs pašas sabiedrības apdrošināto bezdarbnieku kavējumi palielinājās par 44 %. Šajā laika posmā par 33 % palielinājās to gadījumu skaits, kad medikamenti (tostarp arī, piemēram, antidepresanti) izrakstīti nervu sistēmas ārstēšanai (7). Arī Lielbritānijā 44 % darba ņēmēju norāda uz problēmu, kas saistītas ar garīgo veselību, palielināšanos un 40 % darba ņēmēju norāda, ka arvien biežāki ir stresa izraisītie darba kavējumi (8).

2.2. Līdz šim neviens Eiropas gads nav bijis veltīts garīgās veselības un labklājības jautājumam. Tomēr aizspriedumi par garīgās veselības problēmām un psihosociālu invaliditāti un stigmatizācija, piemēram, sabiedrībā vai darba vietā arī pašlaik ir viens no joprojām risināmiem jautājumiem. Arī stratēģijā “Eiropa 2020” uzsvērts, ka virzībā uz integrējošu un ilgtspējīgu izaugsmi jānodrošina šīs grupas ciešāka sociālā integrācija un ES jāizstrādā atbilstošas programmas veselības jomā. Turklāt ANO Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām, kas bija pirmais starptautiskais cilvēktiesību instruments, kam ES pievienojās, paredz skaidru tiesību kopumu personām ar psihosociālu invaliditāti. Visās attiecīgajās ES politikas programmās un pasākumos ir jāievēro un jāīsteno minētajā konvencijā noteiktās tiesības. Tādējādi viens no veidiem, kā pievērst pienācīgu uzmanību šīm prasībām, būtu veltīt Eiropas gadu garīgās veselības un labklājības jautājumam.

2.3. Kopš pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu vidus daži īpaši projekti, kuru mērķi ir saistīti ar garīgo veselību, ir īstenoti Eiropas veselības politikas jomā, norādot, ka garīgā veselība ir īpaša vērtība (9). Komisija 2005. gadā sāka apspriešanos, kuras pamatā bija Zaļā grāmata par garīgo veselību (10).

2.4. EESK vēlreiz norāda uz atzinumā (11) par Zaļo grāmatu pausto viedokli un uzsver, ka garīgajai veselībai, kas ir jēdziena “veselība” būtiska sastāvdaļa, ir īpaša nozīme gan sabiedrības, gan cilvēka dzīvē. Eiropas Savienībai, kas proklamējusi, ka tā ir vērtību kopiena, garīgā veselība ir svarīgs sociālās kohēzijas un visu sabiedrības locekļu līdzdalības avots. Tāda prasība izvirzīta arī Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijā par personu ar invaliditāti tiesībām, kurā iekļauti noteikumi attiecībā uz cilvēka tiesībām, lai nodrošinātu šo cilvēku līdzdalību un holistisku attieksmi pret šiem cilvēkiem.

2.5. Komisija analizē šos jautājumus arī saistībā ar ekonomikas, nodarbinātības un veselības aizsardzības politiku (public health). Augsta veselības aizsardzības līmeņa nodrošināšana, kā tas noteikts LESD 168. pantā, ir viens no transversāliem ES uzdevumiem. Ja īstenotu ieceri par Eiropas Garīgās veselības gadu, ES pildītu arī tai LESD 6. pantā noteikto uzdevumu “veikt darbības, lai atbalstītu, koordinētu vai papildinātu dalībvalstu darbības. Eiropas līmenī šādas darbības attiecas uz: […] cilvēku veselības aizsardzību un uzlabošanu […]”.

2.6. ES stratēģija garīgās veselības jomā veicināja arī Eiropas pakta par garīgo veselību un labklājību pieņemšu 2008. gadā (12). Minētais pakts arī veido pamatu Padomes secinājumiem, kas pieņemti 2011. gada jūnijā (13).

2.7. Saistībā ar ES stratēģiju rīkotās tematiskās konferences nebija pietiekami piemēroti pasākumi, lai vairāk sabiedrības locekļu informētu par šiem jautājumiem un panāktu, ka ES iedzīvotāji ikdienā par tiem aizdomājas. To varētu panākt ar attiecīgu Eiropas gadu. Tad šim jautājumam uzmanību pievērstu visu līmeņu publiskās iestādes un pilsoniskās sabiedrības organizācijas, kas veic dažādus uzdevumus, proti, dalās pieredzē, izplata informāciju un darbojas kā sociālie uzņēmumi. Eiropas Garīgās veselības gads jārīko tā, lai tas pilnībā atbilstu ANO Konvencijai par personu ar invaliditāti tiesībām. Jānodrošina, ka visur tiek atzītas personu ar garīgās veselības problēmām vai garīgu invaliditāti tiesības uz viņu tiesībspēju un viņu rīcībspēja visās dzīves jomās (skatīt Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 12. pantu).

2.8. Neraugoties uz medicīnas un sociālo dienestu lielajiem sasniegumiem šajā jomā, daudziem cilvēkiem ar garīgiem traucējumiem nav nodrošināta speciālistu ieteikumiem un ētikas normām atbilstoša ārstēšana, rehabilitācija un palīdzība, lai viņi varētu iekļauties sabiedrības dzīvē. Bieži vērojams, ka garīgā veselība nav veselības politikas prioritāte. Jo īpaši laikā, kad finanšu stāvoklis budžetos ir sarežģīts un valda krīze, palīdzības struktūras netiek pilnveidotas, bet vajadzīgie pakalpojumi un ārstēšanas iespējas bieži vairs netiek nodrošinātas vai sadārdzinās. Tieši ekonomikas krīzes laikā būtu jārīkojas citādi un līdzekļi jāiegulda integrācijā, izglītībā un sociālajā ekonomikā. Tieši krīzes laikā valsts nedrīkst mazināt pūliņus sociālajā jomā. Gaidīšana rindā un tāli ceļi nekādi nesekmē problēmu (jo īpaši, akūtu problēmu) risināšanu. Stacionārā palīdzība un brīvības ierobežošana būtu, cik iespējams, jāsamazina, priekšroku dodot dzīvesvietai tuviem ambulatoriem dienestiem, tikšanās vietām un konsultāciju centriem. Ar tādām juridiski noteiktām tiesībām un koncepcijām, kas neliedz attiecīgajām personām iespēju pašām pieņemt lēmumus, bet gan palīdz pieņemt šādus lēmumus, arī par vajadzīgo palīdzību un ārstēšanu, būtu jāstiprina šo personu patstāvība, lai nebūtu jāierobežo viņu rīcībspēja. Iekļaušana slimību grupās, vienpusēja iesaistīšana psihiatriskajā ārstēšanā, psihotropu zāļu izrakstīšana un varas lietošana regulāri un kritiski ir jānovērtē, un šajos procesos ir jānodrošina tiesiskuma principu un cilvēktiesību ievērošana. Visa veida iestāžu un dzīvesvietu koncepcijā būtu jāparedz, ka tiek nodrošināta līdzdalība sabiedrības dzīvē, lietderīga nodarbinātība un dienas kārtība. Ar lielāku iejūtību jāraugās uz psihotropo zāļu ietekmi uz līdzdalības spēju un saslimstību. Palīdzības struktūru sadrumstalotība un birokrātiskas un laikietilpīgas pieteikšanās procedūras nedrīkst ierobežot palīdzības pieejamību. Lai krīzes laikā varētu sniegt palīdzību un novērst pašnāvības mēģinājumus, dienestiem jābūt pieejamiem un profesionālā ziņā kompetentiem. Visās Eiropas valstīs būtu jāievieš visiem valsts iedzīvotājiem zināmi palīdzības dienestu tālruņa numuri un jānodrošina citas iespējas saņemt palīdzību.

2.9. Vienmēr arī jāievēro, ka sociālajiem un ekonomiskajiem apstākļiem, bezdarbam un slimības radītajiem apgrūtinājumiem ir savstarpēji pastiprinoša ietekme. Sabiedrībā ir arī garīgi slimi cilvēki, kuriem ir vajadzīgi līdzekļi un atbalsts, lai viņi varētu dzīvot labu dzīvi. Tas nozīmē, ka, izvēloties Eiropas gada tēmas, uzmanība būtu jāpievērš cilvēku ar hroniskām garīgās veselības problēmām un cilvēku ar garīgiem traucējumiem līdzdalības iespēju palielināšanai un tiesiskā statusa stiprināšanai.

2.10. Sniedzot palīdzību cilvēkiem ar garīgiem traucējumiem, jāpievērš uzmanība filozofiskajām, reliģiskajām, pastorālajām un spirituālajām vajadzībām un ietekmei.

2.11. Sociālie faktori būtiski ietekmē garīgās veselības saglabāšanu. Liela nozīme ir labam darbam, jo tas ir uzdevums, kas piešķir dzīvei jēgu un veicina sevis apzināšanos. Taču dažkārt ikdienišķos dzīves un darba apstākļus vairs nenosaka stabilas kultūras tradīcijas un vietējā līmenī pieņemti demokrātiski lēmumi, bet gan centralizētas ekonomiskas stratēģijas un struktūras. Tāpēc ekonomikas politikā un struktūrpolitikā uzmanība būtu jāpievērš cilvēku garīgajai veselībai un tādiem mērķiem kā pienācīgas kvalitātes un iekļaujoši dzīvojamie rajoni un darba apstākļi.

2.12. Mūsdienu cilvēks daudzu iespēju, plašsaziņas līdzekļu un patēriņa sabiedrībā sakaras ne tikai ar jaunām iespējām, bet arī ar jauniem stresa faktoriem. Jāpiebilst arī, ka, piemēram, izglītības sistēmas bieži nespēj nodrošināt kvalitatīvu ētisko, kognitīvo un sociālo izglītību, kas ir ļoti vajadzīga. Tā varētu veicināt nepieciešamo patstāvību un garīgo līdzsvaru. Arvien biežāk vērojama sociālo attiecību iziršana, un tādēļ cilvēks zaudē ārējos resursus, piemēram, draugus, ģimeni un kolēģus. Biežā darba un līdz ar to arī dzīves vietas maiņa, bezdarbs un atsvešināšanās savstarpējās attiecībās neveicina sociālā tīkla veidošanos cilvēka dzīvesvietas tuvākajā apkārtnē. Tāpēc jo svarīgāka ir attiecīgo personu un viņu apvienību obligāta iesaistīšana palīdzības un tīkla struktūru veidošanā.

2.13. Ja individuālās atbildības un sociālās drošības līdzsvars ir izjaukts, palielinās draudi, ka varam saslimt ar garīgām slimībām. Tas attiecas, piemēram, uz stimuliem, kuru mērķis ir iesaistīšana darba tirgū, bet kuri nav efektīvi, jo trūkst darba vietu vai (strukturālu iemeslu dēļ) iespēju uzsākt uzņēmējdarbību. Arī bezpajumtniecība un garīgie traucējumi bieži ir cieši saistīti, un tāpēc palīdzība ir jāsniedz abu problēmu risināšanai. Vecāki, kuru nodarbinātības nosacījumi nav stabili, un viņu bērni saskaras ar visdažādākajām grūtībām, kuru pamatā ir nedrošība, nabadzība, izglītības prasības, laika trūkums un stress ģimenē. Vienlīdz daudzveidīgai jābūt palīdzībai, paredzot arī, piemēram, publiski finansētu atbalstu bērnu izglītošanai un ģimenes atpūtai. Valstu lielie parādi un ekonomiskās grūtības, sociālā nodrošinājuma samazināšana un augstais bezdarba līmenis būtiski palielina iespējamību, ka var sākties depresija, satraukuma izpausmes un ar atkarībām saistītas slimības. Pašnāvību skaits 2011. gada pirmajā pusē 11 ES dalībvalstīs palielinājies par vairāk nekā 10 %. To varētu būtiski samazināt ar atbilstošiem ieguldījumiem, kas paredzēti sociālajam nodrošinājumam un sociālajiem pakalpojumiem (14).

3. Garīgā veselība noteiktās dzīves jomās

3.1. Darba vide

3.1.1. Darba attiecību nestabilitāte, bieža pārstrukturēšana, nepieciešamība būt vienmēr sasniedzamam, lielais stress, ko rada nepieciešamība ievērot termiņu, pārslodze, arvien augstākās prasības attiecībā uz elastību un mobilitāti bieži ietekmē arī garīgo veselību (15). Nīderlandē apkopoti statistikas dati par darba nespēju liecina, ka garīgās veselības problēmas 2010. gadā bija galvenais garu slimības atvaļinājumu (aptuveni 55 dienas) iemesls. Lielbritānijas Health and Safety Executive (HSE) (16) aprēķini liecina, ka ar darbu saistīta stresa dēļ zaudēti aptuveni 9,8 miljoni darba dienu (2009.–2010. gads) un personas, kas cieš no darba izraisīta stresa, slimības atvaļinājumā vidēji pavada 22,6 dienas. No 2010. līdz 2011. gadam tika zaudēti 10,8 miljoni darba dienu (17). Garīgo veselību apdraud arī tas, ka ģimenes dzīvi, piederīgo kopšanu un kulturālās, sportiskās un garīgās atpūtas brīžus nevar apvienot ar profesionālo darbību. Dažas valstis ir ieviesušas piederīgo kopšanas atvaļinājumu un tiesības uz atbrīvojumu no darba. Bieži uzņēmumiem ir jārisina problēmas, kas nav radušās saistībā ar to darbību. Sabiedrībā vairāk būtu jāpopularizē uzņēmumos veiksmīgi ieviesti risinājumi, kuru mērķis ir profilaktiska veselības aprūpe, integrācija, iespējas strādāt nepilnu darba slodzi, palīdzība darba vietā un vadītāju un darbinieku tālākizglītība. Novatoriska uzņēmējdarbības kultūra var paaugstināt darba un ražojumu kvalitāti. Piemērojot līguma noteikumus un pamatdirektīvu 89/391/EEK, kuras mērķis ir uzlabot strādājošo drošības un veselības aizsardzību darbā, kā arī piemērojot starp Eiropas sociālajiem partneriem 2004. gadā noslēgto pamatnolīgumu par stresu darbā, konsekventā profilakses stratēģijā, balstoties uz pētījumu secinājumiem, būtu jāiekļauj tādi elementi kā stresa riska profilaktiska novēršana, stresa likvidēšana un samazināšana. Papildu draudus rada arī nedrošība, kas saistīta ar darbu un iztiku, un pārmērīgā strukturālā ietekme darba tirgū. Jānosaka skaidras robežas darba ņēmēju centieniem pārspēt vienam otru darba ražīguma jomā un darba devēju centieniem pārspēt vienam otru darba apstākļu pasliktināšanas jomā. Zaudētājiem darba tirgū bieži uzveļ vainu, kaut arī viņi nav vainīgi. Darba devēju prasība, ka darba ņēmējiem jābūt tik elastīgiem, cik tas ir vajadzīgs un pieļaujams, ir tikpat pamatota kā darba ņēmēju prasība nodrošināt elastību, kad runa ir par darba ņēmēja ģimeni, tuvinieku aprūpi un problēmām (darba ņēmēju izrādītās rūpes un “uz cilvēku vērsta” pieeja). Garīgi slimi cilvēki ir pakļauti lielākam riskam, ka viņi varētu zaudēt darbu vai slimības dēļ kļūt darba nespējīgi. Šajā ziņā liela ietekme ir arī sabiedrības aizspriedumiem. Tādēļ zaudējam darbaspēku un kopējos resursus un netiek radīta vērtība.

3.1.1.1. Dažās dalībvalstīs esošie noteikumi par kvotām, kas attiecas, piemēram, uz cilvēkiem ar invaliditāti, nav pietiekami efektīvi instrumenti. Ir svarīgi aktīvi īstenot profesionālās integrācijas politiku, kas sniegtu labumu daudziem līdz šim atstumtiem cilvēkiem un sabiedrībai.

3.1.2. Lielāku atklātību šo jautājumu risināšanā varētu nodrošināt, ja, ievērojot paritātes principu, tiktu izveidoti publiski finansētas konsultāciju un strīdu izšķiršanas struktūras. Būtu jāveido uzņēmumu struktūras vai ārējas struktūras, kas pārstāv cilvēku ar invaliditāti un cilvēku ar garīgiem traucējumiem intereses nodarbinātības jomā. Risku arī jācenšas ierobežot ar atbilstošu aizsardzību pret atlaišanu, tiesību normām attiecībā uz darba aizsardzību, bezdarbnieku atbalsta shēmām, publiski atbalstītu sistēmu uzņēmumu darbinieku veselības aizsardzības pārvaldībai, plāniem, kas sekmē atgriešanos darbā, un aktīvu darba tirgus un ģimenes politiku. Ievērojot darba devēju, jo īpaši mazo un vidējo uzņēmumu intereses, arī jānodrošina konkurētspējas saglabāšana, jāizvairās no birokrātijas un jāpanāk publiskā atbalsta struktūru uzticamība. Sabiedriska labuma organizācijām, labdarības apvienībām un citām pilsoniskās sabiedrības organizācijām var būt svarīga nozīme, jo tās var sniegt politisku un praktisku atbalstu attiecīgajām personām, uzņēmumiem un nodarbinātības iestādēm (18).

3.2. Bērni un jaunieši

3.2.1. Precīzi statistikas dati par bērnu un jauniešu garīgajām slimībām gandrīz nav pieejami. Tas izskaidrojams arī ar to, ka bieži nav viegli noteikt, kurš ir slims un kuram ir uzvedības traucējumi, kuram ir vajadzīgas konsultācijas, kuram ir vajadzīga izglītība un kuram ir vajadzīga ārstēšana. Tas nozīmē, ka minēto vajadzību nodalīšana parasti gandrīz nav iespējama; pārējas nav skaidri izteiktas. Piemēram, Vācijas Psihoterapeitu apvienības (Psychotherapeutenkammer) dati par izplatību liecina, ka katru gadu 9,7 % gadījumu saistīti ar garīgām slimībām un 21,9 % gadījumu — ar uzvedības traucējumiem (19). Runājot par depresiju, jānorāda, ka pirmreizējās saslimšanas risks palielinās un pirmreizējo slimnieku vecums samazinās. Eksperti atzīmē, ka pieaug to bērnu un jauniešu skaits, kam raksturīgi nemiera un uzvedības traucējumi, un noteikti palielinās to bērnu un jauniešu skaits, kuri lieto psihotropas zāles.

3.2.2. Bērnudārzu un skolu sniegtā informācija arī liecina, ka pieaug to bērnu un jauniešu skaits, kuri, piemēram, pārtrauc mācības (Eiropas Savienībā tie ir 14,4 %), kuriem ir uzvedības traucējumi, kuriem ir koncentrēšanās grūtības un kuri ir vardarbīgi. Jāatzīmē arī, ka bieži šiem bērniem un jauniešiem ir vairākas problēmas, ko papildina arī garīgās veselības traucējumi, nespēja pretoties patēriņa kārdinājumiem (20) un plašsaziņas līdzekļiem, atkarība no datora vai citas atkarības un vispārēji attīstības traucējumi. Satraukumu rada arvien lielākais antidepresantu, metilfenidāta un līdzīgu medikamentu patēriņš bērnībā un jaunībā. Par šo parādību steidzami jāvāc dati visās ES valstīs, un jāizstrādā alternatīvi risinājumi.

3.2.3. Bērnu un jauniešu, kā arī viņu vecāku arvien lielākā nedrošība ir problēma, ko bērnu un jauniešu psihiatri nevar atrisināt — īpaši tad, ja tas viņiem jādara vieniem pašiem. Palīdzība agrā bērnībā un atbalsts ģimenēm to pamatuzdevuma veikšanā ir tikpat svarīgs kā bērnudārzu darbinieku, pediatru un skolu darbinieku profesionālās kompetences nodrošināšana. Nav arī lietderīgi uzskatīt, ka katrs uzvedības traucējums ir garīgās veselības traucējums vai garīga slimība un sarežģītas cilvēka un sabiedrības problēmas ir jārisina vienīgi mediķiem (21). Individuālisms, atšķirīgās iespējas iegūt izglītību, bezdarbs, nabadzība, sociālā atstumtība, cilvēka izjustais kauns un vecāku pārpūle, kā arī izglītības sistēmas, kas jau no bērnu gadiem ir orientētas uz pieaugošu konkurenci un iespēju ierobežošanu personām, kas nevar sacensties šajā konkurencē, var būt faktori, kuriem profilaksē jāpievērš uzmanība. Atbildība jāuzņemas visiem sabiedrības locekļiem: vajadzīga dinamiska dzīves vide, piemēroti principi jauniešu izglītībai, labi aprīkotas skolas un bērnudārzi, nekomerciālas un pastāvīgas brīvā laika pavadīšanas iespējas, jauniešu grupas, apvienības un kultūras pasākumi, visaptverošs profesionālas, ineterdisciplināras palīdzības tīkls, piemēram, konsultācijas izglītības jautājumos un neformālās izglītības iespējas. Pret narkotiku lietošana būtu konsekventi jāvēršas, nodrošinot agrīnu diagnostiku, profilaksi, konsultācijas un ārstēšanu, kā arī narkotiku piegādes ceļu kontroli. Ieguldot līdzekļus šajā jomā, var novērst milzīgu kaitējumu cilvēkam un sabiedrībai. Likumā jāgarantē nepilngadīgo un pilngadīgo jauniešu iespējas iegūt izglītību un darbu, kā arī iesaistīties citās lietderīgās nodarbēs. Visās šajās jomās īpaša politiska un praktiska nozīme ir nekomerciālām labdarības un pilsoniskās sabiedrības organizācijām un apvienībām.

3.3. Vecāki cilvēki (22)

3.3.1. Paredzamā dzīves ilguma līdzšinējais un turpmākais pieaugums ir viens no būtiskajiem cēloņiem, kāpēc garīgo saslimstību skaits kopumā palielinās. Gados vecākiem cilvēkiem raksturīgas vairākas somatiskas saslimšanas, un vienlaikus pieaug depresijas iespējamība. Arī noteiktas ar vecumu saistītas slimības, piemēram, Alcheimera slimība un Parkinsona slimība bieži izraisa depresiju. Dinamiska dzīves vide, kas veicina līdzdalību, pieejami un ambulatoriski sociālie pakalpojumi, iespējas iesaistīties brīvprātīgo darbā, attiecīgos gadījumos atbilstošas iespējas strādāt un veikt uzņēmējdarbību un atbilstošas aprūpes iestāžu prioritātes ir būtiski faktori vientulības novēršanas un slimību profilakses jomā. Sociālajās telpās, aprūpes dienestiem un ārstiem jāattīsta pietiekama kompetence gerontopsihiatrijā. Eiropas līmenī lielāka uzmanība jāvelta labas prakses piemēriem, īpaši tiem, kas attiecas uz demences slimniekiem.

3.3.2. Vecākos cilvēkus parasti aprūpē vispārējo medicīnisko izglītību ieguvuši ģimenes ārsti, kas pacientus nenosūta pie neiropsihiatrijas speciālistiem tik bieži, kā tas būtu vajadzīgs. Tieši demences un depresijas savlaicīga atklāšana ir svarīga, un tāpēc visur ir jānodrošina transversāla pieeja aprūpei. Vairumā veco ļaužu aprūpes iestādēs netiek nodrošināta regulāra psihiatriskā aprūpe, ko veic attiecīgie speciālisti. Tā netiek nodrošināta arī citās vecākiem cilvēkiem paredzētās iestādēs, piemēram, konsultāciju centros. Medicīnas un, jo īpaši gerontoloģijas, kā arī tehnisko palīglīdzekļu jomā gūtie panākumi ir jāizmanto, lai sniegtu piemērotu labumu visiem cilvēkiem, kas saskaras ar minētājām problēmām.

3.3.3. Kopumā jānorāda, ka gan vispārējās medicīnas, gan vispārējās psihiatrijas un vispārējās psihoterapijas speciālistu apmācības programmās lielāka uzmanība jāvelta bērnu, jauniešu un veco cilvēku psihiatrijas īpatnībām.

4. Stigmatizācijas novēršanas politika

4.1. Eiropas Garīgās veselības gadā īpaša nozīme būtu pieejai, kuras pamatā ir cilvēktiesību ievērošana. Ar medicīnas un garīgās aprūpes pakalpojumiem ir jāatbalsta attiecīgie cilvēki un, palielinot viņu iespējas (empowerment), jāvairo viņu spējas palīdzēt pašiem sev. Īpaša vērība turklāt jāvelta cilvēka cieņai un likumā noteiktajām tiesībām, kas ir orientieris tām personām, kuras palīdz šiem cilvēkiem krīzes laikā. Turklāt dažādu pakalpojumu jomu speciālistiem jāpaaugstina veiktspēja, lai uzlabotu savu izpratni par garīgās veselības problēmām un psihosociāliem traucējumiem.

4.2. Cilvēki, kas pārdzīvo garīgu krīzi, bieži necenšas pārvarēt savas slimības, jo sabiedrības attieksme pret tām ir nelabvēlīga. Tādas attieksmes veidošanā būtisks nopelns ir plašsaziņas līdzekļiem. Bieži slimības atspoguļojums ir tāds, kas vairumā iedzīvotāju raisa bailes, noraidošu attieksmi un neticību lietderīgām ārstēšanas iespējām. Eiropā steidzami jāīsteno kampaņas, kas vērstas pret stigmatizāciju. Tām jābūt ilgtermiņa kampaņām, kas vērstas uz profilaksi. Šajās kampaņās jāiesaista arī visu tiesiski nozīmīgo jomu (tiesu, policijas, pašvaldību utt.) darbinieki, lai, cik iespējams, pilnveidotu viņu speciālās un profesionālās prasmes, kas vajadzīgas saskarsmē ar garīgi slimiem cilvēkiem. Arī palīdzības organizēšanā un finansēšanā pēc iespējas jāizvairās no stigmatizācijas. Visiem iedzīvotājiem īpaši jāpiedāvā iespējas stiprināt prasmi pārvaldīt savu dzīvi. Šajā politikā liela uzmanība būtu jāpievērš tam, lai sekmētu saskarsmi un apmaiņu starp slimiem cilvēkiem un cilvēkiem bez psihiatrijas pieredzes.

4.3. Arī nodarbinātības jomā, cik iespējams, nebūtu jāveido īpašas vides, kurās slimību skartos cilvēkus ievieto, neievērojot viņu vēlmes un izvēles tiesības. Attiecīgajam cilvēkam vispirms ir jāvar pašam izlemt, vai viņš, saņemot atbalstu, strādās īpašā iestādē jeb parastajā darba vidē. Uzņēmumu nodrošinātā palīdzība iesaistīties darbā bieži palielina attiecīgo personu iespējas atgūt darbspējas (“supported employment”) (23). Kopumā jānorāda, ka par paveikto darbu ir jāmaksā pamatalga, par kuru būtu jāvienojas sociālajiem partneriem. “Kabatas nauda” iztikas nodrošināšanai nav risinājums, kas piemērots garīgi slimiem cilvēkiem un cilvēkiem ar garīgās veselības traucējumiem. Diezgan efektīvs pakāpeniskas integrācijas modelis ir tā dēvētais Hamburgas modelis (24).

4.4. Eiropas Savienībā konstatēti šādi cilvēku ar garīgās veselības traucējumiem tiesību pārkāpumi: pārmērīga brīvības ierobežošana un piespiedu ārstēšana bez attiecīgās personas apzinātas piekrišanas, turklāt bieži trūkst arī iespēju izmantot tiesiskus līdzekļus. Būtiska nozīme ir deinstitucionalizācijas programmām, ambulatoriskiem aprūpes pakalpojumiem, kurus var saņemt dzīves vietas tuvumā, palīdzības pieejamībai, ko neierobežo birokrātiski šķēršļi, cilvēktiesību normām atbilstošiem ārstēšanas nolīgumiem un stigmatizācijas novēršanas politikai, kuras īstenošanā jāiesaista arī cilvēki ar garīgās veselības problēmām, jo viņi vislabāk pārzina stāvokli, kādā nonākuši.

4.5. ES stratēģija garīgās veselības jomā būtu jāpārskata. EESK uzskata, ka vispirms jānoskaidro, cik liela ir garīgi slimo cilvēku atstumtība no sabiedrības kopumā un jo īpaši no darba tirgus. Vienlaikus jāanalizē, kā ar profilakses pasākumiem un labu aprūpi var nepieļaut darbspēju pilnīgu vai daļēju zaudēšanu. Būtu arī jādomā par to, kā, piemēram, medicīnā, plašsaziņas līdzekļos un sabiedrībā lietotā valoda apgrūtina vai kavē integrāciju.

4.6. Ja šo iniciatīvu īstenos, varēs palielināt sabiedrības informētību par garīgās veselības jautājumiem. Tā izdosies ietekmēt politiskā darba kārtības tematiskās prioritātes un radīt labvēlīgus apstākļus novatorisku ideju, kas sniedz labumu visai sabiedrībai, veicināšanai.

4.7. Lai veicinātu Eiropas garīgās veselības gada norisi, īpaši svarīgi ir iesaistīt ne tikai EESK, bet arī attiecīgos pilsoniskās sabiedrības pārstāvjus, tostarp grupas, apvienības un ieinteresētās personas, kam ir pieredze psihiatrijas jomā, veselības aprūpes nozares pārstāvjus, kā arī attiecīgos Komisijas ģenerāldirektorātus, Eiropas Parlamenta deputātus un Reģionu komiteju. Valstu līmenī jāiesaista attiecīgās ministrijas un valstu parlamentu deputāti. Specializēto politiku veidošanā kopumā vairāk jāiesaista slimie cilvēki.

4.8. Lai ar iniciatīvu varētu sasniegt jūtamus rezultātus arī dalībvalstu līmenī, vienlaikus būtu jāīsteno “Rīcības plāns garīgās veselības jomā” un jāizstrādā vienotu pamatprincipu kopums attiecībā uz garīgās veselības veicināšanas pasākumiem, kas īstenojami veselības aprūpes sistēmās un sociālajā politikā, kā arī tādās svarīgās dzīves jomās kā izglītība un nodarbinātība. Kā savstarpējās mācīšanās instruments salīdzinoši novērtējumi būtu jālieto tāpat kā atklātā koordinācijas metode. Pasākumu rezultātiem jāatspoguļojas tiesību aktos, finanšu noteikumos, piemēram, tajos, kas attiecas uz Eiropas Sociālo fondu, un attiecīgo slimnieku un uzņēmumu tiesībās. Jāanalizē, vai būtu lietderīgi izveidot pastāvīgu novērošanas centru, kas pastāvīgi rūpētos par šo jautājumu virzību uz priekšu. ES līmeņa ziņojumos pastiprināti būtu jāiekļauj Eiropas dati par garīgajām slimībām, īpaši, dati par palīdzības veidiem un gadījumiem, kas stacionāri saņemta psihiatra palīdzība, kā arī par psihotropo zāļu lietošanu. Laikā gaitā jāpanāk, ka potenciālie sadarbības partneri no visdažādākajām sabiedrības jomām sniedz pastāvīgu atbalstu. Nebūtu pieļaujams, ka iniciatīvas un paša Eiropas gada ietekme izpaužas tikai noteiktu laiku. Tieši pretēji, tiem jānodrošina pastāvīga un nezūdoša izpratne par garīgās veselības jautājumiem un attiecīgajiem cilvēkiem ir jāizjūt to ietekme.

Briselē, 2012. gada 13. decembrī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Staffan NILSSON

(1) http://www.who.int/mediacentre/factsheets/fs220/en/ (informācija iegūta 4.10.2012).

(2) COM(2005) 484 final.

(3) “The size and burden of mental disorders and other disorders of the brain in Europe 2010”, H.U. Wittchen et al., European Neuropsychopharmacology (2011) 21, 655.–679. lpp.

(4) http://www.psychiatrie-psychotherapie.de/archives/14 (informācija iegūta 15.8.2012).

(5) Sk. 1. zemsvītras piezīmi.

(6) Gesundheitsreport 2010, Techniker Krankenkasse, Vācija.

(7) Sk. 6. zemsvītras piezīmi.

(8) Catherine Kilfedder, British Telecom, EESK rīkotā uzklausīšanas sanāksme, 30.10.2012.

(9) “Action for Mental Health. Activities co-funded from European Community Public Health Programmes 1997–2004”.

(10) Sk. 1. zemsvītras piezīmi.

(11) COM(2005) 484 final.

(12) Eiropas pakts par garīgo veselību un labklājību, Brisele, 2008. gada 12. un 13. jūnijs.

(13) Nodarbinātības, sociālās politikas, veselības un patērētāju tiesību aizsardzības padomes 309. sanāksme, 6.6.2011.

(14) Paziņojums presei “Depressions and suicides: how to reduce the human cost of the crisis”, EP Preses dienests, 25.6.2012.

(15) Gesundheitsreport 2011, Betriebskrankenkassen (BKK), Vācija.

(16) Veselības un drošības dienests, http://www.hse.gov.uk/

(17) Eiropas Darba drošības un veselības aizsardzības aģentūra, Bilbao/Spānija.

(18) OV C 351, 15.11.2012., 45.–51. lpp.

(19) Skatīt Bundespsychotherapeutenkammer informāciju, Vācija, http://www.bptk.de/presse/zahlen-fakten.html (informācija iegūta 15.8.2012).

(20) OV C 351, 15.11.2012., 6.–11. lpp.

(21) AOLG (Arbeitsgemeinschaft der Obersten Landesgesundheitsbehörden) darba grupa “Psychiatrie”, Bericht für die Gesundheitsministerkonferenz der Länder in Deutschland 2012 (Ziņojums Vācijas federālo zemju veselības ministru konferencei 2012. gadā), 15.3.2012., 20. lpp.

(22) OV C 51, 17.2.2011., 55.–58. lpp.

(23) Kontaktgespräch Psychiatrie iesaistīto apvienību atzinums par ANO Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām, Freiburga/Berlīne/Štutgarte, 15.5.2012.

(24) Sociālo tiesību aktu krājums V — 74. pants un Sociālo tiesību aktu krājums IX — 28. pants (tiesību akti par cilvēkiem ar invaliditāti vai cilvēkiem, kam draud invaliditāte). Darba ņēmējs ar savu ārstu saskaņo integrācijas plānu, kas atbilst darba ņēmēja atveseļošanās gaitai. Ārsta izsniegtajos dokumentos ir iekļauts integrācijas plāns un, ja iespējams, prognoze par to, kad darba ņēmējs varētu atgūt darba spējas. Pirms tā visa ir jāsaņem darba devēja un slimokases piekrišana. Darba ņēmējs turpina saņemt slimības pabalstu no savas slimokases vai pārejas pabalstu no pensiju fonda.