EIROPAS KOMISIJA Briselē, 4.12.2018 COM(2018) 789 final KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI par to, kā tiek īstenota Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 16. aprīļa Direktīva 2014/54/ES par pasākumiem, ar ko veicina darba ņēmējiem piešķirto tiesību īstenošanu darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jomā



1.IEVADS 1.1. Direktīva Darba ņēmēju pārvietošanās brīvība ir Savienības pilsoņu pamatbrīvība un viens no Savienības iekšējā tirgus balstiem. Tā ir noteikta Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 45. pantā. Šīs tiesības ir sīkāk noteiktas sekundāros tiesību aktos, it sevišķi Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 5. aprīļa Regulā (ES) Nr. 492/2011 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā. Tāpat tās ir sīkāk noteiktas Eiropas Savienības Tiesas judikatūrā. Neraugoties uz samērā stabilu un pilnīgu noteikumu kopumu, kā apliecinājuši vairāki ziņojumi, Savienības pilsoņi, īstenojot savas kā ES darba ņēmēju tiesības, joprojām var saskarties ar praktiskiem sarežģījumiem. Cenšoties novērst plaisu starp tiesību aktiem un to piemērošanu praksē, Eiropas Parlaments un Padome 2014. gada 16. aprīlī pieņēma Direktīvu 2014/54/ES par pasākumiem, ar ko veicina darba ņēmējiem piešķirto tiesību īstenošanu darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jomā (turpmāk — direktīva). Direktīva darba ņēmējiem un/vai to ģimenes locekļiem nenosaka jaunas materiālās tiesības papildus tām, kas paredzētas LESD 45. pantā un Regulā (ES) Nr. 492/2011. Tās mērķis ir vien panākt esošo tiesību efektīvāku un vienotāku piemērošanu un izpildi. 1.2. Ziņojums Saskaņā ar direktīvas 9. pantu šajā ziņojumā ir aplūkota direktīvas īstenošana. Ciktāl to ļauj pieejamā informācija, ziņojumā ir arī izskatīta direktīvas efektivitāte praksē. Turklāt tajā ir analizēts, vai būtu nepieciešams grozīt direktīvu, lai nodrošinātu Savienības tiesību aktu par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību labāku izpildi. Ziņojuma pamatā galvenokārt ir informācija par direktīvas transponēšanas pasākumiem, kuru Komisijai ir sniegušas dalībvalstis saskaņā ar direktīvas 8. pantu. Atsauces uz valstu tiesību aktiem, ar kuriem transponē direktīvu, ir pieejamas Eur-Lex tīmekļa vietnē. Komisija ir arī apspriedusies ar Padomdevējas komitejas darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jautājumos locekļiem, nosūtot viņiem detalizētu anketu (turpmāk — anketa) un vēlāk ziņojuma projektu. Vajadzības gadījumā Komisija Tehniskās komitejas darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jautājumos locekļiem arī pieprasīja paskaidrojumus par īstenošanas pasākumiem. Jāatzīmē, ka tika saņemta ļoti dažāda satura un detalizētības informācija. Tāpat Komisija ir izmantojusi informāciju, ko ir apkopojis tās juridisko ekspertu tīkls darba ņēmēju pārvietošanās brīvības un sociālā nodrošinājuma koordinācijas jautājumos. 2.TRANSPONĒŠANAS PROCESS Saskaņā ar direktīvas 8. pantu dalībvalstīm direktīva bija jātransponē līdz 2016. gada 21. maijam. Lai dalībvalstīm palīdzētu veikt transponēšanu, Komisija 2015. gada novembrī iesniedza neoficiālu dokumentu, kurā bija sīkāk izskaidroti direktīvas galvenie noteikumi. Laikā no 2015. līdz 2018. gadam direktīvas īstenošana tika apspriesta vairākās iepriekš minēto komiteju sanāksmēs. Tomēr, pienākot transponēšanas termiņam, tikai septiņas dalībvalstis bija paziņojušas pasākumus, kas pilnībā transponēja direktīvu. Komisija 2016. gada septembrī uzsāka pārkāpuma procedūras pret 12 dalībvalstīm, kuras joprojām nebija paziņojušas par direktīvas pilnīgu transponēšanu. Pēdējās divas valstis pilnīgu transponēšanu paziņoja 2017. gada novembrī. Tādēļ pārkāpuma procedūras slēdza. Komisija pašlaik pabeidz savu analīzi par valstu pasākumu atbilstību, lai nodrošinātu direktīvas pareizu īstenošanu. Notiekošās atbilstības pārbaudes ietvaros Komisija sazinās ar dalībvalstīm par šajā ziņojumā izklāstītajiem jautājumiem. 3.DIREKTĪVAS ĪSTENOŠANA Direktīva ir transponēta dažādos veidos. Lielākā daļa dalībvalstu grozīja savus valsts tiesību aktus. Tomēr būtiski atšķīrās grozījumu apjoms, proti, no viena konkrēta tiesību akta (Malta, Kipra, Grieķija, Portugāle) līdz dučiem grozītu tiesību aktu (Lietuva, Rumānija). Dānija, Francija, Spānija, Itālija, Nīderlande un Apvienotā Karaliste uzskatīja, ka to valsts tiesību akti jau atbilst direktīvai un ka nav vajadzīgi nekādi papildu likumdošanas pasākumi. Austrijā un Beļģijā direktīva ir transponēta ar aktiem gan federālā, gan reģionālā līmenī. Neviena no dalībvalstīm neminēja kāda no direktīvas noteikumiem īstenošanu ar koplīgumu starpniecību. Kopumā dalībvalstis paredzēja neleģislatīvus pasākumus, lai īstenotu noteikumus, kas it sevišķi saistīti ar struktūru darbību (sk. 3.3. iedaļu) un/vai (kvalitatīvas) informācijas pieejamības uzlabošanu (sk. 3.5. iedaļu). 3.1. Konkrētā un materiālā darbības joma (1. un 2. pants)

Pat pirms direktīvas pieņemšanas dalībvalstīm bija jānodrošina, lai to tiesību akti par pārvietošanās brīvību nediskriminējoši attiecas uz visām personām un ietver visus LESD 45. panta jautājumus. Tā kā direktīvas 1. un 2. pantā ir saglabāta LESD 45. panta un Regulas (ES) Nr. 492/2011, kas abi ir tieši piemērojami, darbības joma, dalībvalstīm netiek paredzēti nekādi jauni pienākumi attiecībā uz transponēšanu. Tomēr abi minētie panti mudina dažas dalībvalstis pārliecināties, vai to spēkā esošie valsts noteikumi patiešām atbilst iepriekš minēto noteikumu konkrētajai un materiālajai darbības jomai. 3.2. Tiesību aizsardzība (3. pants) Visas dalībvalstis nodrošina iespēju vērsties tiesā, ļaujot Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem aizstāvēt savas LESD 45. pantā un Regulā (ES) Nr. 492/2011 noteiktās tiesības, ja viņi uzskata, ka tās ir pārkāptas. Galvenokārt to nodrošina ar procesuāliem noteikumiem attiecībā uz nediskrimināciju kā tādu, kuri bija spēkā pat pirms direktīvas stāšanās spēkā. Dažās valstīs ir konkrēti tiesību akti par ārvalstu darba ņēmēju iespēju vērsties tiesā. Kā noteikts direktīvā, nekas neierobežo pārkāptu tiesību aizsardzību, pat pēc tam, kad ir beigušās attiecības, kurās tika pieļauts iespējamais ierobežojums un šķērslis vai diskriminācija. Asociācijām, organizācijām (tostarp sociālajiem partneriem) un citām personām, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir likumīgi ieinteresētas, lai direktīva tiktu ievērota, ir tiesības uzsākt tiesvedību un/vai administratīvu procedūru Savienības darba ņēmēju vārdā vai atbalstot šādus darba ņēmējus. Tā tas ir visās dalībvalstīs, izņemot Itāliju, kur arodbiedrības, šķiet, var uzsākt procedūru tikai kolektīvas diskriminācijas gadījumā. Runājot par pakļaušanu netaisnībai, lielākajā daļā valstu pasākumi, lai Savienības darba ņēmējus aizsargātu pret negatīvu attieksmi vai negatīvām sekām, ir noteikti valsts pretdiskriminācijas tiesību aktos vai darba tiesībās. Tikai Malta un Kipra pēc direktīvas transponēšanas ir pieņēmušas īpašus noteikumus par pakļaušanu netaisnībai. Šķiet, ka Lietuvā un Portugālē aizsardzība attiecas tikai uz darba attiecībām un tādējādi netiek aizsargāti, piemēram, darba meklētāji, kas varētu ciest no publisko iestāžu netaisnības. Informācija par 3. panta noteikumu īstenošanu praksē ir ļoti ierobežota. Anketā tikai Lietuvas arodbiedrības atbildē bija minētas četras lietas, kuras nesen ierosinātas valsts tiesās saistībā ar jautājumiem, uz ko attiecas direktīva. Igaunija bija pieminējusi divas sūdzības, kuras 2017. gadā izskatīja ārpustiesas iestādes. Tās attiecās uz publisko iestāžu konkrētu praksi saistībā ar profesionālu kvalifikāciju atzīšanu un uzturēšanās tiesību piešķiršanu Savienības valstspiederīgā ģimenes loceklim. Vācija un Lietuva norādīja, ka ir bijuši gadījumi, kuros organizācijas ir iesaistījušās tiesvedībā/administratīvā procedūrā, lai atbalstītu darba ņēmējus. Nepietiekamo informāciju var skaidrot ar to, ka direktīva ir ieviesta tikai nesen, ka pārvietošanās brīvības struktūras (4. pants) vēl nav apkopojušas šādu informāciju vai ka šādi gadījumi netiek grupēti, balstoties uz Savienības darba ņēmēju diskrimināciju valstspiederības dēļ. 3.3. Struktūra (vai struktūras), kas veicina vienlīdzīgu attieksmi (4. pants) Direktīva ir inovatīva, jo uzliek dalībvalstīm pienākumu izraudzīties struktūru, kas veicinātu vienlīdzīgu attieksmi pret Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem, pamatojoties uz valstspiederību, kā arī novērst nepamatotus ierobežojumus un šķēršļus, kuri kavē viņu pārvietošanās brīvību. Struktūras izraudzīšanās un uzdevumu izpilde Kopš 2017. gada novembra visās dalībvalstīs ir izraudzītas pārvietošanās brīvības struktūras, lai gan Francijā, Itālijā un Apvienotajā Karalistē šīs struktūras iecelšana nav publiskota saskaņā ar 6. panta 1. punkta prasībām. Minētās dalībvalstis nav pieņēmušas nevienu tiesību aktu, ar ko īstenotu direktīvu. Tāpat struktūru tīmekļa vietnēs nav minēts, ka tās ir struktūras direktīvas vajadzībām vai ka tās veic direktīvā minētos uzdevumus. Struktūru sarakstu tiešsaistē ir publicējusi Eiropas Komisija. Lielākajā daļā dalībvalstu pārvietošanās brīvības struktūras lomu ir uzņēmušās esošas struktūras, izņemot Vāciju un Slovēniju, kur ir izveidotas jaunas struktūras. Runājot par struktūras veidu, jānorāda, ka 20 dalībvalstīs ir paplašināta līdztiesības iestāžu atbildības joma, lai ietvertu jautājumus par diskrimināciju pret Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem valstspiederības dēļ. Otras visbiežāk sastopamās struktūras ir darba tirgus iestādes (piemēram, valsts nodarbinātības vai EURES dienesti un darba inspekcijas) un nodarbinātības ministrijas. Netipiski ir tas, ka Austrijā šo struktūru vidū ir federālās un reģionālās nodarbinātības kameras, savukārt Zviedrijā šo lomu pilda Valsts tirdzniecības padome, kas ir valsts iekšējā tirgus iestāde. Runājot par struktūru uzdevumiem, dažas dalībvalstis apgalvo, ka struktūra veic visus direktīvā uzskatītos uzdevumus, lai gan daži uzdevumi nav skaidri minēti struktūras statūtos un nav konkrētu piemēru, kas apliecinātu, ka struktūra tos pilda. Neminētie uzdevumi ietver apsekojumus un analīzes par šķēršļiem, kas ierobežo pārvietošanās brīvību, un ieteikumu sagatavošanu par jebkādiem jautājumiem attiecībā uz nepamatotiem ierobežojumiem un šķēršļiem vai diskrimināciju. Šķiet, ka Itālijā, Latvijā, Slovākijā un Apvienotajā Karalistē struktūru pienākumos nav ietverti pilnīgi visi uzdevumi. Turklāt papildus diskriminācijai valstspiederības dēļ ES noteikumi par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību aizliedz arī pārvietošanās brīvībai piemērot nepamatotus ierobežojumus vai šķēršļus. Pagaidām vēl nav iespējams konstatēt, vai direktīvas īstenošanas laikā ieceltās struktūras praksē nodrošina šo jautājumu. Labākā prakse Nīderlandē — sociālo plašsaziņas līdzekļu lietotņu izmantošana Nīderlandē Valsts informācijas dienests atbild uz jautājumiem, kas uzdoti Twitter, Facebook un WhatsApp. Kā liecina atbildes uz anketas jautājumiem, praksē struktūru veiktās galvenās darbības atbilst direktīvā noteiktajiem uzdevumiem. Lielākā daļa valstu koncentrē uzmanību uz: 1) palīdzības, galvenokārt informācijas un juridisku konsultāciju, sniegšanu; 2) informētības vairošanu par pārvietošanās brīvības tiesībām un par struktūru darbībām, izmantojot dažādus informācijas kanālus; un/vai 3) sadarbības stiprināšanu ar citām ieinteresētajām personām. Dažas valstis izmanto (vai plāno izmantot) sociālo plašsaziņas līdzekļu lietotnes, lai uzrunātu cilvēkus, kuriem vajadzīga informācija. Tomēr informācija par to, cik bieži struktūras sniedz juridisku un/vai cita veida palīdzību, joprojām ir nepilnīga. Anketas atbildēs tikai dažas valstis norādīja, cik bieži tās sniedz šādu palīdzību. Labākā prakse Dānijā — apsekojums par šķēršļiem Dānijā šī struktūra veic apsekojumu par visām attiecīgajām iestādēm attiecībā uz šķēršļu/diskriminācijas gadījumiem to kompetences jomā. Apsekojumi, analīze vai ziņojumi par darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jautājumiem ir sagatavoti (vai plānoti) tikai septiņās dalībvalstīs. Ir svarīgi apkopot, novērtēt un publiskot informāciju par šķēršļiem, ierobežojumiem un diskrimināciju. Tas var ne tikai uzlabot vispārējo informētību par tiesībām un to aizsardzības procedūras, bet arī atturēt citus darba devējus un pārvaldes iestādes izmantot šādu praksi. Spējai nodrošināt 4. panta 2. punkta a), c) un d) apakšpunktā noteikto uzdevumu neatkarīgu izpildi ir izšķiroša nozīme mobilu Savienības darba ņēmēju aizsardzībā. Kā minēts iepriekš, vairāk nekā pusē dalībvalstu kā pārvietošanās brīvības struktūras ir izraudzītas līdztiesības struktūras. Joprojām stipri atšķiras to pilnvaras, kompetence, struktūra un resursi.

Struktūru neatkarība ir sevišķi aktuāla valstīs, kurās tās nav atsevišķas struktūras, kas pašas par sevi nodrošinātu vismaz nelielu neatkarības pakāpi. Sevišķa uzmanība ir jāpievērš tam, cik neatkarīga ir juridiskā palīdzība, ko sniedz personām, kuras ir direktīvas darbības jomā. Šķiet, ka Bulgārijā, Horvātijā, Kiprā, Ungārijā, Latvijā, Polijā, Slovākijā, Spānijā un Apvienotajā Karalistē struktūru neatkarība ir apšaubāma. Anketas atbildes liecina tikai par divām struktūrām, kas līdz šim ir izskatījušas sūdzības par pārvietošanās brīvību. Direktīva paredz, ka dalībvalstīm ir nediskriminējoši jānodrošina bezmaksas palīdzība tiesvedības ietvaros personām, kuru rīcībā nav pietiekamu resursu. Horvātijā ārvalstu valstspiederīgajiem, kuri uz laiku uzturas šajā valstī, ir tiesības uz bezmaksas juridisko palīdzību, ievērojot savstarpības principu. Francija nav sniegusi pieprasīto paskaidrojumu par to, kā tā īsteno šo noteikumu. Tikai Austrija, Igaunija, Grieķija un arodbiedrība Lietuvā norādīja, ka tiesvedības ietvaros tiek faktiski sniegta neatkarīga palīdzība. Struktūru pienācīga darbība Labākā prakse Slovēnijā — ESF projekts Slovēnijā Eiropas Sociālā fonda projekts "Pakalpojumu pilnveide, lai veicinātu darba ņēmēju starpvalstu mobilitāti" palīdz stiprināt struktūru spējas. Lai struktūras varētu pienācīgi pildīt savus uzdevumus, ir svarīgi, lai tām tiktu piešķirti pietiekami resursi. Sevišķi svarīgi tas ir gadījumā, ja direktīva ir īstenota, uzticot papildu uzdevumus esošām struktūrām (4. panta 1. punkts kopā ar 18. apsvērumu). Šis jautājums ir uzdots lielākajai daļai valstu. Daudzas valstis saskaras ar finansiāliem ierobežojumiem un cenšas “panākt vairāk, ieguldot mazāk”. Struktūru papildu darba apjoms būtiski atšķiras atkarībā no iebraucošo un izbraucošo mobilo darba ņēmēju skaita. Turklāt dažās dalībvalstīs struktūras ir veikušas direktīvā paredzētajiem uzdevumiem līdzīgus uzdevumus pat pirms tās tika izraudzītas. Tikai dažas dalībvalstis skaidri norādīja, ka ir piešķīrušas papildu resursus jauno uzdevumu izpildei. Komisija pārbaudīs gadījumus, kuros papildu resursu trūkums varētu nozīmēt, ka struktūra nespēj pienācīgi pildīt direktīvā noteiktos uzdevumus. Vienpadsmit dalībvalstīs ir izraudzītas vairākas struktūras. Tādēļ ir būtiski, lai, kā noteikts 4. panta 5. punktā, to uzdevumi tiktu atbilstīgi koordinēti. Lielākajai daļai dalībvalstu ir oficiāli noteikumi, kas valstu iestādēm uzliek par pienākumu sadarboties vai savstarpēji sniegt informāciju, vai izraudzīt kādu no iestādēm kā “koordinējošo struktūru”. Tomēr dažās dalībvalstīs šādi pasākumi, šķiet, nav īstenoti. Labākā prakse Vācijā — reģionālā sadarbība Vācijā ir īstenots īpašs projekts, kura mērķis ir uzlabot valsts nodarbinātības aģentūru procedūras, ko piemēro ES pilsoņiem, un veicināt reģionālo sadarbību starp migrācijas un nodarbinātības dienestiem nodarbinātības pakalpojumu pieejamības jomā. Saskaņā ar direktīvu dalībvalstīm ir jānodrošina, lai to struktūras ne tikai sadarbotos ar citu dalībvalstu struktūrām, bet arī izmantotu Savienības līmenī esošos informācijas un palīdzības pakalpojumus. Tie ietver “Tava Eiropa”, SOLVIT, EURES, Eiropas Biznesa atbalsta tīklu un vienoto kontaktpunktu. Vairākums anketas atbilžu apliecina, ka šāda saziņa notiek. Tomēr šķiet, ka tā ir ierobežota un/vai notiek ad hoc gadījumos, jo šķiet, ka vēl nav konkrētu procedūru vai izstrādātas prakses šīs sadarbības īstenošanai. Daudzas dalībvalstis strādā pie struktūru darbības uzlabošanas, cenšoties novērst sarežģījumus to uzdevumu izpildē un pilnveidojot to spējas. Tas ietver darba programmu/stratēģisku plānu izstrādi; partnerības ar valsts līmeņa ieinteresētajām personām un struktūrām citās valstīs; informācijas un pakalpojumu pieejamības uzlabošanu; un seminārus un apmācības ierēdņiem, lai pilnveidotu to zināšanas par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību. 3.4. Dialoga veicināšana ar sociālajiem partneriem un NVO (5. pants) Dalībvalstu tiesiskie regulējumi paredz iespēju iesaistīties dialogā ar ieinteresētajām personām. Tomēr daudzās valstīs šāds dialogs reti kad ir saistīts tieši ar darba ņēmēju pārvietošanās brīvību (izņemot, piemēram, Bulgāriju), nenotiek regulāri vai tajā nav konkrēti iesaistītas nevalstiskās organizācijas. 3.5. Labāka informācijas sniegšana valsts līmenī Savienības darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem (6. pants) Informācija par pārvietošanās brīvības tiesībām ir pieejama visās valstīs. Tomēr, ņemot vērā samērā augstos kvalitātes standartus, ko paredz direktīva (2. punkts), lielākajā daļā gadījumu joprojām ir grūti nodrošināt, lai informācija būtu vispusīga, aktuāla, skaidra un pieejama vairākās valodās. Dažos gadījumos informācija ir izkaisīta vairākās valsts tīmekļa vietnēs, kas apgrūtina tās pieejamību un padara to sadrumstalotu. Daudzās valstīs informācijas sniegšana joprojām ir nepabeigts process, jo notiek jaunu tīmekļa vietņu izstrāde vai esošo vietņu pārstrādāšana, informācijas brošūru sagatavošana vai informētības kampaņu organizēšana. Dalībvalstīm būtu jāturpina nodrošināt, lai attiecīgās personas būtu informētas par struktūrām un to sniegto atbalstu. Šim informācijas avotam būtu jāpapildina esošās platformas, piemēram, EURES konsultanti, SOLVIT un Tavs Eiropas padomdevējs, kas var sniegt palīdzību vairāk nekā 11,8 miljoniem mobilu Savienības pilsoņu darbspējīgā vecumā, kuri dzīvo ārpus savas valstspiederības valsts,. Šī informācija arī varētu mudināt mobilos pilsoņus ziņot par diskriminācijas gadījumiem un aizsargāt savas tiesības. 3.6. Citi noteikumi (7. pants un 15. un 28. apsvērums) Direktīvas 7. panta 2. punktā ir skaidri noteikts, ka dalībvalstis var paplašināt struktūru kompetenci, lai iekļautu diskrimināciju valstspiederības dēļ attiecībā uz visiem Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kuri izmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos saskaņā ar LESD 21. pantu. Kā minēts iepriekš, vairāk nekā pusē valstu par pārvietošanās brīvības struktūrām direktīvas nolūkā ir izraudzītas līdztiesības struktūras, kuru kompetencē jau bija visi Savienības pilsoņi. Dažas valstis ir paplašinājušas struktūru kompetenci, lai pēc direktīvas īstenošanas tiktu ietverti visi Savienības valstspiederīgie. Kopumā lielākajā daļā dalībvalstu struktūru kompetencē ir visi Savienības pilsoņi. Direktīvas 15. apsvērumā dalībvalstis tiek aicinātas apsvērt, kā īstenot kopīgos principus attiecībā uz pagaidu vai kompensējošiem kolektīvās tiesiskās aizsardzības mehānismiem, kā paredzēts Komisijas 2013. gada 11. jūnija ieteikumā. Tikai trijās anketas atbildēs bija apliecināts, ka šādi tiesiskās aizsardzības mehānismi pastāv, lai gan ne visos gadījumos ir skaidrs, vai tie attiecas uz direktīvas darbības jomā esošajiem jautājumiem. Komisijas 2018. gada 26. janvāra ziņojumā ir sniegta sīkāka informācija par dalībvalstu virzību kolektīvās tiesiskās aizsardzības pasākumu īstenošanā. Saskaņā ar 28. apsvērumu Komisija ir arī izskatījusi iespējamos sarežģījumus, ar ko saskaras gados jauni absolventi, Savienībā meklējot darbu, un Savienības darba ņēmēju dzīvesbiedri no trešām valstīm.