Attiecībā uz ilgtspējīgiem risinājumiem paredzētajā secinājumā ir paustas bažas par Covid-19 ietekmi uz ilgtspējīgu risinājumu meklējumiem, uzsvērta to nozīme un aicināts vairāk iesaistīties, lai veicinātu labvēlīgus apstākļus izcelsmes valstīs (t. sk. centienus novērst pamatcēloņus), un īstenot bēgļu brīvprātīgu repatriāciju drošā un cieņpilnā veidā, kā arī ilgtspējīgu reintegrāciju, un lai atbalstītu pārmitināšanu un atvieglotu piekļuvi papildu kanāliem, t. sk. ģimenes atkalapvienošanai, darba tirgum un studiju iespējām, saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

Attiecībā uz ieceļošanas, pārvietošanās un patvēruma pieejamības ierobežojumiem paredzētajā secinājumā ir atzinīgi vērtēti pasākumi, ko valstis veikušas, lai nodrošinātu, ka pasākumi, kas īstenoti, lai ierobežotu ieceļošanu pie robežām saistībā ar sabiedrības veselības ārkārtas situācijām, ir īslaicīgi, nediskriminējoši, nepieciešami, samērīgi un konkrētajiem apstākļiem atbilstoši, un tos piemēro, ievērojot tiesības meklēt un izmantot patvērumu un neizraidīšanas principu. Tajā arī atzinīgi vērtēti valstu un UNHCR veiktie adaptīvie pasākumi, lai nodrošinātu nepārtrauktu piekļuvi patvēruma un bezvalstniecības noteikšanas procedūrām un to darbību, reģistrāciju un dokumentu izsniegšanu. Paredzētajā secinājumā ir atzīmēts, cik svarīgi ir nodrošināt, lai jebkādi pārvietošanās ierobežojumi attiecībā uz UNHCR uzmanības lokā esošām personām sabiedrības veselības aizsardzības nolūkā būtu nediskriminējoši, paredzēti tiesību aktos, nepieciešami, konkrētajiem apstākļiem atbilstoši un citādi saskanīgi ar starptautiskajām tiesībām, un atzinīgi vērtēts tas, ka tiek izmantotas alternatīvas aizturēšanai, kas nodrošina sabiedrības veselības aizsardzības pasākumu ievērošanu.

Mērķis paredzētā secinājuma projektam, kas tika izstrādāts slēgtajās sanāksmēs 2021. gada 12. un 18. maijā, 1. jūnijā, 16. jūnijā un 8. jūlijā, ir atzīt Covid-19 pandēmijas ietekmi uz bēgļiem, patvēruma meklētājiem, bēgļiem repatriantiem, bezvalstniekiem un iekšzemē pārvietotām personām (turpmāk — “UNHCR uzmanības lokā esošas personas”) un uzņēmējkopienām, atgādināt par starptautisko bēgļu un humanitāro tiesību galvenajiem principiem, kuri ir jāievēro veselības ārkārtas situācijas kontekstā, gūt atziņas no UNHCR, valstu un citu ieinteresēto personu veiktajiem pasākumiem Covid-19 pandēmijas novēršanā, vienlaikus cenšoties nodrošināt piekļuvi starptautiskajai aizsardzībai, t. sk. izmantojot inovatīvus rīkus, un mudināt valstis turpināt atbalstīt ilgtspējīgus risinājumus un piekļuvi veselības aprūpes pakalpojumiem UNHCR uzmanības lokā esošajām personām.

Novērotājiem atšķirībā no dalībniekiem nav tiesību balsot, bet ir tiesības uzstāties Izpildu komitejas atklātajās sanāksmēs. Attiecībā uz starpvaldību organizācijām, kurām Izpildu komitejā ir novērotāja statuss, Izpildu komitejas reglamenta, kurā jaunākie grozījumi izdarīti 2016. gada oktobrī, 38. noteikuma otrajā daļā ir paredzēts: “Komiteja pēc Pastāvīgās komitejas ieteikuma ik gadu var lemt uzaicināt starpvaldību organizācijas, kurām ir novērotāja statuss Komitejā, piedalīties tās slēgtajās sanāksmēs par patvēruma un bēgļu jautājumiem, kas ir to kompetencē.” Pamatojoties uz šo noteikumu, Izpildu komiteja 2017. gada 5. maijā uzaicināja Eiropas Savienību piedalīties slēgtajās sanāksmēs par patvēruma un bēgļu jautājumiem, kas ir Eiropas Savienības kompetencē.

Ierosinātais 6. darbības punkts (OP6) nerada juridisku pienākumu un tikai mudina dalībvalstis to reakcijā uz pandēmiju pievērsties garīgajai veselībai un psihosociālajai labklājībai, veicinot garīgās veselības un psihosociālā neatliekamā atbalsta pieejamību UNHCR uzmanības lokā esošām personām. Dalībvalstīm jau ir pienākums saskaņā ar Uzņemšanas nosacījumu direktīvu nodrošināt slimību un nopietnu garīgu traucējumu primāro ārstēšanu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem un ņemt vērā ar dzimumu un vecumu saistītus apsvērumus. Saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvu starptautiskās aizsardzības saņēmējiem būtu jānodrošina piekļuve veselības aprūpei, t. sk. fiziskās un garīgās veselības aprūpei. Vajadzības gadījumā tas ietver garīgu traucējumu ārstēšanu starptautiskās aizsardzības saņēmējiem, kuriem ir īpašas vajadzības, piemēram, personām, kas ir spīdzinātas, izvarotas vai ir tikušas pakļautas citu veidu nopietnai psiholoģiskai, fiziskai vai seksuālai vardarbībai;

Attiecībā uz ilgtspējīgiem risinājumiem un saskaņā ar pastāvošajiem ES noteikumiem un politiku — jo īpaši dažādajiem Eiropadomes un Tieslietu un iekšlietu padomes secinājumiem, Migrācijas un patvēruma paktu, ES stratēģiju par brīvprātīgu atgriešanos un reintegrāciju, Rīcības plānu par integrāciju un iekļaušanu 2021.–2027. gadam, priekšlikumu regulai, ar ko izveido Savienības pārmitināšanas sistēmu, — ES būtu jāatbalsta tas, ka tiek paustas bažas par Covid-19 ietekmi uz ilgtspējīgu risinājumu meklējumiem, uzsverot to nozīmi un aicinot vairāk iesaistīties, lai a) veicinātu labvēlīgus apstākļus izcelsmes valstīs, t. sk. centienus novērst pamatcēloņus, un īstenot bēgļu brīvprātīgu repatriāciju, b) atbalstītu pārmitināšanu, c) atvieglotu piekļuvi papildu kanāliem, t. sk. ģimenes atkalapvienošanai, darba tirgum un studiju iespējām, saskaņā ar valsts tiesību aktiem un d) veicinātu patstāvību un nodrošinātu integrācijas iespējas.

ES saskaņā ar spēkā esošajiem ES noteikumiem būtu jāatbalsta tas, ka valstis nodrošina UNHCR uzmanības lokā esošajām personām uzticamu un drošu piekļuvi veselības aprūpes pamatpakalpojumiem un psihosociālajam atbalstam. Attiecībā uz uzņemšanas apstākļiem dalībvalstis var izmantot Uzņemšanas nosacījumu direktīvā 2013/33/ES paredzēto iespēju izņēmuma kārtā, pienācīgi pamatotos gadījumos un uz saprātīgu laikposmu, kam vajadzētu būt pēc iespējas īsākam, noteikt izmaiņas uzņemšanas materiālajos nosacījumos, kas atšķiras no parasti prasītajiem. Šādām izmaiņām jebkurā gadījumā ir jāaptver pamatvajadzības, tostarp veselības aprūpe, attiecībā uz kurām Uzņemšanas nosacījumu direktīvas 19. pantā ir paredzēti sīki izstrādāti noteikumi.

ES būtu jāatbalsta atgādinājums par to, cik svarīgi ir nodrošināt, lai jebkādi pārvietošanās ierobežojumi attiecībā uz UNHCR uzmanības lokā esošām personām nolūkā aizsargāt sabiedrības veselību, būtu nediskriminējoši, paredzēti tiesību aktos, nepieciešami, samērīgi konkrētajos apstākļos un citādi saskanīgi ar starptautiskajām tiesībām, un būtu atzinīgi jāvērtē alternatīvas aizturēšanai. Uz aizturēšanu un brīvas pārvietošanās ierobežojumiem attiecas Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Direktīva 2013/33/ES, ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (“Uzņemšanas nosacījumu direktīva”), — uz ko atsaucas Patvēruma procedūru direktīvas 26. pants par aizturēšanu —, un jo īpaši 7. pants par dzīvesvietu un pārvietošanās brīvību un 8.–11. pants par aizturēšanu. Pirms izdot rīkojumu par patvēruma meklētāju aizturēšanu, dalībvalstīm ir pienākums vispirms apsvērt mazāk ierobežojošus alternatīvus pasākumus. Šīs direktīvas 8. panta 3. punkta e) apakšpunktā ir paredzēta aizturēšanas iespēja, ja tas nepieciešams valsts drošības vai sabiedriskās kārtības aizsardzībai.

Lai gan Šengenas Robežu kodeksā paredzētie nosacījumi trešo valstu valstspiederīgo regulārai ieceļošanai Šengenas zonā ietver prasību, ka persona neapdraud sabiedrības veselību nevienā no dalībvalstīm, tas neskar bēgļu un personu, kas lūdz starptautisko aizsardzību, tiesības, jo īpaši attiecībā uz neizraidīšanu. Komisija 2020. gada 16. martā pieņēma paziņojumu Eiropas Parlamentam, Eiropadomei un Padomei, kurā tā aicināja piemērot pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz Eiropas Savienību, ņemot vērā Covid-19, un 2020. gada 30. jūnijā Padome pieņēma Ieteikumu par pagaidu ierobežojumu nebūtiskiem ceļojumiem uz ES un iespējamu šāda ierobežojuma atcelšanu, kuri paredz izņēmumus no šiem pagaidu ierobežojumiem personām, kurām nepieciešama starptautiskā aizsardzība vai kuras jāuzņem dalībvalstu teritorijā citu humānu iemeslu dēļ. Komisijas 2020. gada 16. aprīļa norādījumos ir noteikts, ka pasākumiem, ko dalībvalstis veic, lai apturētu un ierobežotu Covid-19 tālāku izplatību, vajadzētu būt balstītiem uz riska novērtējumiem un zinātniskiem ieteikumiem, un tiem joprojām jābūt samērīgiem. Ierobežojumiem patvēruma, atgriešanas un pārmitināšanas jomā jābūt samērīgiem, īstenotiem nediskriminējošā veidā un tādiem, kuros ņemts vērā neizraidīšanas princips un starptautiskajās tiesībās noteiktās saistības.

Saskaņā ar spēkā esošo ES acquis un politiku ES būtu arī jāatbalsta tas, ka ieceļošanas ierobežojumi un citi pasākumi, kas veikti, lai ierobežotu ieceļošanu pie robežām saistībā ar sabiedrības veselības ārkārtas situācijām, tiek piemēroti tādā veidā, kas aizsargā sabiedrības veselību, vienlaikus nodrošinot, ka tiek ievērotas tiesības meklēt un saņemt patvērumu un neizraidīšanas princips. ES būtu arī atzinīgi jānovērtē un jāatbalsta tas, ka valstis ir veikušas adaptīvus pasākumus, lai nodrošinātu nepārtrauktu piekļuvi patvēruma un bezvalstniecības noteikšanas procedūrām un to darbību, dokumentu reģistrēšanu un izdošanu un citus attiecīgus procesus UNHCR uzmanības lokā esošām personām, tostarp tehnoloģiju izmantošanu attālinātai iztaujāšanai.

2. Irānas ierosinātajā punktā visas valstis tiek stingri mudinātas atturēties no jebkādu vienpusēju piespiedu pasākumu veikšanas, kas varētu negatīvi ietekmēt uzņēmējvalstu spēju aizsargāt bēgļus un samazinātu humanitāro telpu, jo īpaši pašreizējās pandēmijas laikā (OP7.terAlt). Irāna šo priekšlikumu iesniedza ļoti vēlā sarunu procesa posmā, un to joprojām varētu noraidīt procesuālu iemeslu dēļ;

Veselība ir humānās palīdzības pamatnozare. Kopš Covid-19 pandēmijas sākuma “Eiropas komanda”, kurā apvienoti ES, tās dalībvalstu un Eiropas finanšu iestāžu resursi, sniedza finansiālu atbalstu pandēmijas sociālekonomisko seku mazināšanai. Visā pasaulē nodrošināt drošas un cenas ziņā pieejamas Covid-19 vakcīnas — jo īpaši valstīm ar zemiem un vidējiem ienākumiem — Eiropas Savienībai ir prioritāte, kuru īsteno galvenokārt ar COVAX starpniecību;

3. jāatbalsta skaidra atsauce uz seksuālās un reproduktīvās veselības aprūpes pakalpojumiem UNHCR uzmanības lokā esošām personām kā veids, kādā veicināt dzimumu līdztiesību un pilnvērtīgu iespēju nodrošināšanu sievietēm visos reaģēšanas uz sabiedrības veselības ārkārtas situācijām posmos (OP14).

Nedz Uzņemšanas nosacījumu direktīva (19. pants), Kvalifikācijas direktīva (30. pants), nedz 2016. gada priekšlikums pārstrādātajai direktīvai (18. pants) skaidri neparedz seksuālās un reproduktīvās veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanu. Tajās ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina nepieciešamo veselības aprūpi, kas ietver vismaz neatliekamo medicīnisko palīdzību un slimību un nopietnu garīgo traucējumu primāro ārstēšanu, un sniedz nepieciešamo medicīnisko vai cita veida palīdzību pieteikuma iesniedzējiem ar īpašām uzņemšanas vajadzībām, tostarp vajadzības gadījumā atbilstošu garīgās veselības aprūpi. Tādēļ ir lietderīgi noteikt ES nostāju šajā jautājumā.

4. jānoraida jebkurš OP7.terAlt ietverts priekšlikums secinājumā iekļaut atsauci, kas mudina valstis neizmantot vienpusējus piespiedu pasākumus, kuri var negatīvi ietekmēt uzņēmējvalstu spēju aizsargāt bēgļus un samazina humanitāro telpu.

Ierobežojošie pasākumi (sankcijas) ir būtisks ES kopējās ārpolitikas un drošības politikas (KĀDP) līdzeklis, kuru izmantojot ES vajadzības gadījumā var iejaukties, lai novērstu konfliktus vai reaģētu uz jaunām vai pašreizējām krīzēm.

Jebkurā gadījumā ir lietderīgi noteikt nostāju, kas Savienības vārdā jāieņem Izpildu komitejā, jo paredzētais secinājums var ietekmēt kopīgos noteikumus, kas ietverti Uzņemšanas nosacījumu direktīvā, kā arī Patvēruma procedūru direktīvā, kā izklāstīts iepriekš.

4.Juridiskais pamats

4.1.Procesuālais juridiskais pamats

4.1.1.Principi

Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 218. panta 9. punktā paredzēti lēmumi, ar kuriem nosaka “nostāju, kas Savienības vārdā jāapstiprina kādā ar nolīgumu izveidotā struktūrā, ja šāda struktūra ir tiesīga pieņemt lēmumus ar juridiskām sekām, izņemot lēmumus, kas papildina vai groza attiecīgajā nolīgumā noteikto iestāžu sistēmu”.

LESD 218. panta 9. punktu piemēro neatkarīgi no tā, vai Savienība ir attiecīgās struktūras vai nolīguma dalībniece.

Jēdziens “lēmumi ar juridiskām sekām” ietver aktus, kam ir juridiskas sekas saskaņā ar starptautisko tiesību normām, kuras reglamentē attiecīgo struktūru. Tas ietver arī instrumentus, kas nav saistoši saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, bet kas “var būtiski ietekmēt Savienības likumdevēja pieņemtā tiesiskā regulējuma saturu”.

4.1.2.Piemērošana konkrētajā gadījumā

Izpildu komiteja ir struktūra, kas izveidota uz nolīguma, proti, Apvienoto Nāciju Organizācijas Ekonomikas un sociālo lietu padomes 1958. gada 30. aprīļa rezolūcijas par Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstā komisāra bēgļu jautājumos programmas Izpildu komitejas izveidi, pamata.

Secinājums, kuru Izpildu komiteja ir aicināta pieņemt, ir akts ar juridiskām sekām. Kaut arī Izpildu komitejas secinājumi nav juridiski saistoši, tie palīdz interpretēt un pilnveidot starptautiskos standartus par bēgļu aizsardzību. Tiem ir svarīga loma, nosakot, kādā veidā tiek interpretēta un piemērota 1951. gada Konvencija un 1967. gada Protokols. Augstā komisāra bēgļu jautājumos (UNHCR) birojs izmanto Izpildu komitejas secinājumus, pildot savu pienākumu uzraudzīt 1951. gada Konvencijas un 1967. gada Protokola noteikumu piemērošanu, kurus līgumslēdzējas valstis veicina saskaņā ar 1951. gada Konvencijas 35. pantu. Izpildu komitejas secinājumiem ir nozīme arī bēgļu starptautiskās aizsardzības sistēmas pilnveidošanā tādā veidā, kas papildina un stiprina 1951. gada Konvenciju un tās 1967. gada protokolu, kurus līgumslēdzējas valstis ir apņēmušās ievērot un kuru ir atzinīgi novērtējusi ANO Ģenerālā asambleja. Tie sniedz pierādījumus par jau iedibinātām starptautisko paražu tiesību normām vai ved pie tiesību jaunrades. Tiem dažkārt piešķir ievērojamu nozīmi valstu un starptautiskās tiesas, tostarp Eiropas Cilvēktiesību tiesa.

Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 18. pants garantē patvēruma tiesības, pienācīgi ievērojot 1951. gada Konvencijas un 1967. gada Protokola noteikumus. ES sekundāro tiesību aktu pamatā ir 1951. gada Konvencija un tās 1967. gada Protokols:

Kopējās Eiropas patvēruma sistēmas pamatā ir 1951. gada Konvencijas un 1967. gada Protokola pilnīga un ietveroša piemērošana, tādējādi apstiprinot neizraidīšanas principu (sk. Kvalifikācijas direktīvas, Uzņemšanas nosacījumu direktīvas un Patvēruma procedūru direktīvas 3. apsvērumu).

Kvalifikācijas direktīvā ir noteikti standarti bēgļa statusa definēšanai un saturam, lai dotu norādījumu dalībvalstu kompetentajām struktūrām 1951. gada Konvencijas piemērošanā (23. apsvērums). Tajā ir noteikti arī standarti alternatīvās aizsardzības statusa definēšanai un saturam, kura ir komplementāra un papildus tai bēgļu aizsardzībai, kas paredzēta 1951. gada Konvencijā (33. apsvērums, skat. arī Patvēruma procedūru direktīvas 25. apsvērumu). Visbeidzot, tās īstenošana būtu jānovērtē, jo īpaši ņemot vērā dalībvalstu starptautisko saistību attīstību attiecībā uz neizraidīšanu (48. apsvērums).

Saskaņā ar Uzņemšanas nosacījumu direktīvu (15. apsvērums) pieteikuma iesniedzēju aizturēšana būtu jāveic saskaņā ar pamatprincipu, ka personu nedrīkst aizturēt tikai tāpēc, ka viņa vēlas iegūt starptautisko aizsardzību, īpaši saskaņā ar dalībvalstu starptautiskajām juridiskajām saistībām un 1951. gada Konvencijas 31. pantu.

Šie apsvērumi ir piemērojami paredzētajam secinājumam. Paredzētajā secinājumā, pamatojoties uz Covid-19 pandēmijas pieredzi, ir noteikti standarti un saskaņota valsts prakse attiecībā uz to, kā UNCHR uzmanības lokā esošām personām nodrošina piekļuvi patvēruma procedūrām, piemēro ieceļošanas un pārvietošanās ierobežojumus un sniedz veselības aprūpi veselības ārkārtas situācijas kontekstā. Tajā pilnveidota bēgļu starptautiskās aizsardzības sistēma, atzīstot, cik svarīgi ir veselības ārkārtas situācijas kontekstā ievērot starptautisko bēgļu tiesību principus, jo īpaši neizraidīšanas principu, piemērojot ieceļošanas ierobežojumus un citus pasākumus, kas veikti, lai ierobežotu ieceļošanu pie robežām saistībā ar sabiedrības veselības ārkārtas situācijām, tādā veidā, kas ievēro tiesības meklēt un saņemt patvērumu un neizraidīšanas principu, piemērojot UNCHR uzmanības lokā esošām personām pārvietošanās ierobežojumus, lai aizsargātu sabiedrības veselību, nediskriminējošā veidā un tikai tad, ja tie paredzēti tiesību aktos, ir nepieciešami un konkrētajiem apstākļiem atbilstoši, nodrošinot UNHCR uzmanības lokā esošām personām veselības aprūpi veselības ārkārtas situācijas kontekstā un atzinīgi vērtējot adaptīvus pasākumus, lai nodrošinātu nepārtrauktu piekļuvi patvēruma un bezvalstniecības noteikšanas procedūrām un to darbību. Iepriekš minētos aspektus reglamentē ES tiesību akti, kas būtu konsekventi jāpiemēro saskaņā ar 1951. gada Konvenciju un 1967. gada 31. janvāra Protokolu. Šajā ziņā paredzētais secinājums var būtiski ietekmēt ES tiesību aktu saturu un to piemērošanu.