Saskaņā ar tiesībām uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kas atzītas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7 pantā, dalībvalstij, kas palīdz, Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie, būtu jāsniedz aizsardzība, kā noteikts Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvā 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā , saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā savas valsts valstspiederīgo ģimenes locekļiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie, ņemot vērā, ka dalībvalstis var nespēt sniegt visu veidu konsulāro aizsardzību ģimenes locekļiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie, piemēram, izsniegt pagaidu ceļošanas dokumentus . Tomēr dalībvalstīm būtu jāveic visas darbības, kas ir to spēkos, lai nodrošinātu pilsoņa ģimenes integritāti. Saskaņā ar Hartas 24. pantu pirmām kārtām vērā būtu jāņem bērna intereses, kā noteikts ANO 1989. gada 20. novembra Konvencijā par bērna tiesībām.

Saskaņā ar tiesībām uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kas atzītas Eiropas savienības Pamattiesību hartas 7. pantā, dalībvalstij, kas palīdz, Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie, būtu jāsniedz aizsardzība ar tādiem pašiem nosacījumiem kā savas valsts valstspiederīgo ģimenes locekļiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie. Nosakot, kuras personas ir ģimenes locekļi, būtu jāiedvesmojas no 2. un 3. panta Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvā 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā. Dalībvalstis var nespēt sniegt visu veidu konsulāro aizsardzību ģimenes locekļiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie, konkrēti , pagaidu ceļošanas dokumenti netiek izsniegti . Saskaņā ar Hartas 24. pantu pirmām kārtām vērā būtu jāņem bērna intereses, kā noteikts ANO 1989. gada 20. novembra Konvencijā par bērna tiesībām.

Dalībvalstij, kura palīdz, būtu jāapsver aizsardzības sniegšana atzītiem bēgļiem un bezvalstniekiem, kā arī citām personām, kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, taču dzīvo vienā no dalībvalstīm un kam ir šīs dalībvalsts izsniegts ceļošanas dokuments, ņemot vērā šo personu īpašo situāciju.

Aizsardzība būtu jāsniedz, ja pieteikuma iesniedzēji pierāda, ka viņi ir Savienības pilsoņi. Nepārstāvētiem pilsoņiem, kuriem nepieciešama konsulārā aizsardzība, var vairs nebūt personu apliecinošu dokumentu. Savienības pilsonības pamatstatusu tieši piešķir Savienības tiesību akti, un personu apliecinošiem dokumentiem ir tikai deklaratīva vērtība. Tāpēc, ja pieteikuma iesniedzēji nespēj uzrādīt personu apliecinošus dokumentus, viņiem būtu vajadzīga iespēja apliecināt savu personu citos veidos, ja vajadzīgs, to pārbaudot tās dalībvalsts iestādēs, par kuras valstspiederīgo pieteikuma iesniedzējs sevi norāda. Vēstniecībai vai konsulātam, kas palīdz, būtu jānodrošina nepārstāvētiem pilsoņiem līdzekļi, kuri nepieciešami šo pilsoņu identitātes pārbaudīšanai.

Aizsardzība būtu jāsniedz, ja pieteikuma iesniedzēji pierāda, ka viņi ir Savienības pilsoņi. Nepārstāvētiem pilsoņiem, kuriem nepieciešama konsulārā aizsardzība, var vairs nebūt personu apliecinošu dokumentu. Savienības pilsonības pamatstatusu tieši piešķir Savienības tiesību akti, un personu apliecinošiem dokumentiem ir tikai deklaratīva vērtība. Tāpēc, ja pieteikuma iesniedzēji nespēj uzrādīt personu apliecinošus dokumentus, viņiem būtu jābūt iespējai apliecināt savu personu citos veidos, ja vajadzīgs, to pārbaudot tās dalībvalsts iestādēs, par kuras valstspiederīgo pieteikuma iesniedzējs sevi norāda.

Lai precizētu, kuri koordinācijas un sadarbības pasākumi ir nepieciešami, būtu konkrēti jānosaka sadarbības un koordinācijas darbības joma. Nepārstāvētu pilsoņu konsulārā aizsardzība ietver palīdzību vairākās tipiskās situācijās, piemēram, apcietināšanas vai aizturēšanas gadījumā, smagā nelaimes gadījumā vai smagas slimības un nāves gadījumā, kā arī saistībā ar palīdzības sniegšanu un repatriāciju briesmu gadījumā un pagaidu dokumentu izsniegšanu un krīzes situācijās . Tā kā nepieciešamā aizsardzība vienmēr ir atkarīga no faktiskās situācijas, konsulārā aizsardzība nebūtu jāattiecina vienīgi uz situācijām, kuras ir konkrēti minētas šajā direktīvā.

Lai precizētu, kuri koordinācijas un sadarbības pasākumi ir nepieciešami, būtu konkrēti jānosaka sadarbības un koordinācijas darbības joma. Nepārstāvētu pilsoņu konsulārā aizsardzība ietver palīdzību vairākās tipiskās situācijās, piemēram, aizturēšanas vai ieslodzījuma gadījumā, smagā nelaimes gadījumā vai smagas slimības un nāves gadījumā, kā arī saistībā ar palīdzības sniegšanu un repatriāciju briesmu gadījumā un pagaidu dokumentu izsniegšanu. Tā kā nepieciešamā aizsardzība vienmēr ir atkarīga no faktiskās situācijas, konsulārā aizsardzība nebūtu jāattiecina vienīgi uz situācijām, kuras ir konkrēti minētas šajā direktīvā.

Dalībvalstīm būtu jāapsver iespēja izveidot konsulārās aizsardzības “ieguldījumu fondu”, no kura palīdzību sniedzošās dalībvalsts vēstniecība vai konsulāts varētu saņemt avansu saviem izdevumiem par palīdzību nepārstāvētam pilsonim un kurā tā nepārstāvētā pilsoņa dalībvalsts, kuram palīdzība sniegta, atmaksātu finanšu avansu. Komisijai, sadarbojoties ar dalībvalstīm, būtu jāievieš skaidri noteikumi, nosakot finansiālā sloga sadali pienācīgai šāda fonda darbībai.

EĀDD, lai veicinātu palīdzības sniegšanu pilsoņiem, tostarp nepārstāvētajiem pilsoņiem, vajadzētu rīkot konsulāro darbinieku apmācības, kas būtu daļa no gatavošanās krīzes situācijām.

Savienību trešajās valstīs pārstāv Savienības delegācijas, kuras kopā ar dalībvalstu diplomātiskajām un konsulārajām pārstāvniecībām palīdz īstenot Savienības pilsoņu tiesības attiecībā uz konsulāro aizsardzību, kā sīkāk noteikts Līguma par Eiropas Savienību 35. pantā. Saskaņā ar Vīnes Konvenciju par konsulārajiem sakariem dalībvalstis var sniegt konsulāro aizsardzību citas dalībvalsts vārdā, ja attiecīgā trešā valsts pret to neiebilst . Dalībvalstīm būtu jāveic nepieciešamie pasākumi attiecībā uz trešajām valstīm, lai nodrošinātu, ka var sniegt konsulāro aizsardzību citu dalībvalstu vārdā .

Šajā direktīvā nosaka sadarbības un koordinācijas pasākumus, kuri vajadzīgi, lai veicinātu to, ka Savienības pilsoņu aizsardzību trešās valsts teritorijā, kurā viņu valstspiederības dalībvalsts nav pārstāvēta, nodrošina jebkuras citas dalībvalsts diplomātiskās vai konsulārās iestādes ar tādiem pašiem nosacījumiem kā attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem. Ja vajadzīgs, arī Savienības delegācijām var uzticēt konsulāros uzdevumus attiecībā uz nepārstāvētiem pilsoņiem.

Šajā direktīvā nosaka sadarbības un koordinācijas pasākumus, kuri vajadzīgi, lai veicinātu to, ka tiek īstenotas Savienības pilsoņu tiesības trešās valsts teritorijā, kurā viņu valstspiederības dalībvalsts nav pārstāvēta, saņemt jebkuras citas dalībvalsts diplomātisko vai konsulāro iestāžu aizsardzību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem.

3. Goda konsuli to kompetences robežās tiek uzskatīti par līdzvērtīgiem pieejamām vēstniecībām vai konsulātiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem un praksi.

2. Dalībvalsts var pārstāvēt citu dalībvalsti pastāvīgi un dalībvalstu vēstniecības vai konsulāti trešā valstī var noslēgt vienošanos par sloga dalīšanu ar nosacījumu, ka tiek nodrošināta pieteikumu efektīva apstrāde. Dalībvalstis informē Eiropas Komisiju par jebkuru šādu vienošanos nolūkā to publicēt attiecīgajā interneta vietnē.

2. Ja Savienības pilsonis nespēj uzrādīt derīgu pasi vai personas apliecību, valstspiederību var pierādīt jebkādā citā veidā, ja vajadzīgs, to pārbaudot tās dalībvalsts iestādēs, par kuras valstspiederīgo pieteikuma iesniedzējs sevi norāda. Vēstniecība vai konsulāts, kas palīdz, nepārstāvētiem pilsoņiem nodrošina līdzekļus, kuri nepieciešami šo pilsoņu identitātes pārbaudīšanai.

2. Ja Savienības pilsonis nespēj uzrādīt derīgu pasi vai personas apliecību, valstspiederību var pierādīt jebkādā citā veidā, ja vajadzīgs, to pārbaudot tās dalībvalsts iestādēs, par kuras valstspiederīgo pieteikuma iesniedzējs sevi norāda.

(c)

(c)

(c)

2. Liela apmēra krīzes gadījumā, ja to prasa dalībvalsts, kas palīdz, evakuācijas vai atbalsta izmaksas proporcionāli atlīdzina pilsoņa valstspiederības dalībvalsts, izdalot kopējās izmaksas ar to pilsoņu skaitu, kam sniegta palīdzība.

1. Savienības delegācijas koordinē starp dalībvalstīm ārkārtas rīcības plānošanu, ar kuru nodrošina visaptverošu gatavību, tostarp to uzdevumu sadali, kas nepieciešami, lai nodrošinātu, ka nepārstāvētiem pilsoņiem krīzes gadījumā tiek pilnībā sniegta palīdzība, lai nodrošinātu pārstāvju iecelšanu pulcēšanas punktiem un informācijas sniegšanu nepārstāvētiem pilsoņiem par krīzes gatavības pasākumiem saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā saviem valstspiederīgajiem .

2. Krīzes gadījumā dalībvalstis un EĀDD cieši sadarbojas, lai nodrošinātu nepārstāvētu pilsoņu efektīvu aizsardzību. Savienības delegācija savlaicīgi koordinē informācijas apmaiņu par pieejamām evakuācijas spējām , tā pati koordinē evakuāciju un sniedz evakuācijai nepieciešamo palīdzību ar iespējamu atbalstu no esošajām Savienības līmeņa palīdzības vienībām, tostarp konsulārajiem ekspertiem, jo īpaši no nepārstāvētām dalībvalstīm.

2. Krīzes gadījumā dalībvalstis un Savienība cieši sadarbojas, lai nodrošinātu nepārstāvētu pilsoņu efektīvu aizsardzību. Dalībvalstis un Savienība savlaicīgi informē cita citu par pieejamām evakuācijas spējām. Pēc attiecīga lūguma dalībvalstis var saņemt atbalstu no esošajām Savienības līmeņa palīdzības vienībām, tostarp konsulārajiem ekspertiem, jo īpaši no nepārstāvētām dalībvalstīm.

2. Dalībvalsts tiek iecelta par vadītājvalsti konkrētā trešajā valstī, ja tā ir paziņojusi savu nodomu, izmantojot esošu drošu komunikācijas tīklu, ja vien cita dalībvalsts 30 dienu laikā neiebilst vai ja ierosinātā vadītājvalsts neatsakās no uzdevuma, izmantojot esošu drošu komunikācijas tīklu. Ja vairāk nekā viena dalībvalsts vēlas kopīgi uzņemties vadītājvalsts uzdevumu, tās kopīgi paziņo savu nodomu, izmantojot drošukomunikācijas tīklu. Krīzes gadījumā vairāk nekā viena dalībvalsts var nekavējoties uzņemties šo uzdevumu un paziņo par to 24 stundu laikā. Dalībvalstis var noraidīt piedāvājumu, tomēr to valstspiederīgie un citi potenciālie saņēmēji saskaņā ar 6. panta 1. punktu joprojām ir tiesīgi saņemt vadītājvalsts palīdzību. Ja vadītājvalsts nav, uz vietas pārstāvētās dalībvalstis vienojas, kura dalībvalsts koordinēs palīdzību nepārstāvētiem pilsoņiem.