3. attēls: notikumi nodarbinātības un sociālajā jomā

Darba tirgus apstākļi Eiropas Savienībā uzlabojas, un atšķirības starp dalībvalstīm samazinās, savukārt sociālā situācija daudzās dalībvalstīs joprojām ir nopietna.

BMZ rādītāju kopsavilkuma galvenie vēstījumi

2014. gadā bezdarba līmenis Eiropas Savienībā joprojām bija ļoti augsts vairākās valstīs, 3 gadu vidējam rādītājam par 10 % pārsniedzot robežvērtību 12 dalībvalstīs (Bulgārijā, Īrijā, Grieķijā, Spānijā, Francijā, Horvātijā, Itālijā, Kiprā, Latvijā, Lietuvā, Portugālē un Slovākijā). Kopumā 2014. gadā bezdarba līmenis (vecuma grupai no 15 līdz 74 gadiem) bija 11,6 % un 10,2 % eurozonā un Eiropas Savienībā. Tomēr salīdzinoši plašs bezdarba līmeņa kritums sākās 2014. gadā, kad ekonomikas atveseļošanās sāka pieaugt: 2013. un 2014. gadā bezdarba līmenis katru gadu samazinājās attiecīgi par 0,4 procentpunktiem un 0,7 procentpunktiem eurozonā un Eiropas Savienībā. Valstīs ar augstu bezdarba līmeni uzlabojums ir bijis lielāks, palīdzot samazināt atšķirības Eiropas Savienībā un eurozonā. Bezdarba līmeņa samazināšanās bija īpaši izteikta Portugālē, Spānijā, Īrijā, Baltijas valstīs, bet tā bija arī Ungārijā, Bulgārija, Apvienotajā Karalistē un Polijā. Turpretī bezdarba līmenis pieauga Itālijā un Somijā, savukārt kopumā nostabilizējās Vācijā un Francijā. Kopumā uzlabojums bija lielāks, nekā to varētu prognozēt pēc IKP pieauguma, pamatojoties uz lielāku uzticēšanos, strukturālo reformu redzamiem rezultātiem un mazākām vienības darbaspēka izmaksām, kamēr nostrādātās stundas palika pieticīgā līmenī. 2015. gada pirmajā pusē bezdarba līmenis turpināja samazināties lielākajā daļā ES valstu. Kritums ir bijis stabils, jo īpaši valstīs, kuras piedzīvoja strauju bezdarba līmeņa pieaugumu krīzes laikā, tostarp Kiprā, Spānijā, Grieķijā un Portugālē.

Aktivitātes līmenis saglabājās noturīgs vairumā valstu. Kopumā laikposmā no 2013. līdz 2014. gadam eurozonā un Eiropas Savienībā tika attiecīgi reģistrēts palielinājums par 0,2 un 0,3 procentpunktiem, ko lielā mērā var saistīt ar strukturālo pieaugumu sieviešu un gados vecāku darba ņēmēju līdzdalībā, kas turpinājās gandrīz visās valstīs. Tas daļēji atspoguļo arī darbspējīgā vecuma iedzīvotāju skaita samazināšanos, jo īpaši Baltijas valstīs, un mazākā mērā valstīs, kuras skārusi valstu parādu krīze. Trīs gadu perioda procentpunktu izmaiņas aktivitātes līmenī pārsniedz (negatīvo) robežvērtību tikai divās dalībvalstīs, proti, Portugālē un Dānijā. Abās valstīs tas ir galvenokārt saistīts ar to, ka samazinās jauniešu grupu līdzdalība, ko pilnībā neizlīdzina gados vecāku darba ņēmēju līdzdalība; tomēr šī attīstība būtu jāaplūko kopā ar novēroto to jauniešu proporcijas samazinājumu, kas nav iesaistīti ne darba tirgū, ne izglītībā, ne apmācībā, un tas norāda uz arvien lielāku iestāšanos izglītības iestādēs. Noturīgs aktivitātes līmenis apvienojuma ar pozitīvu nodarbinātības izaugsmi ir vairākumā dalībvalstu 2014. gadā veicinājis bezdarba līmeņa krišanos. Kopumā nodarbinātības pieaugums bija izteiktāks starptautiski tirgojamu produktu sektorā. Tas jo īpaši atspoguļoja nozares modeli algu pieaugumam, kas kopumā veicināja produkcijas pārdalīšanu no starptautiski netirgojamu produktu sektora uz starptautiski tirgojamu produktu sektoru, ka tas ir nepieciešams, lai ārēji līdzsvarotu eurozonas valstis, kurās ir budžeta deficīts.

Kopumā bezdarba līmeņa uzlabošanās pieaugums ir galvenokārt saistīta ar atlaišanas līmeņa samazinājumu, kamēr darba atrašanas līmenis, kurš uzlabojas, tomēr joprojām nesasniedz pirmskrīzes līmeni. Konkrēti, darba atrašanas līmeņa atjaunošana nav bijusi pietiekama, lai novērstu ilgtermiņa bezdarba līmeņa pieaugumu, kas pēdējo trīs gadu laikā bija īpaši liels 11 dalībvalstīs, jo īpaši Grieķijā, Spānijā, Portugālē, Kiprā un Itālijā; turprtetī ilgtermiņa bezdarbs samazinājās Vācijā, Baltijas valstīs, Ungārijā un Apvienotajā Karalistē. Ilgtermiņa bezdarba saglabāšanās ietekmē to, cik efektīva ir atbilstība starp piedāvājumu un pieprasījumu darba tirgū, un risku, ka bezdarbs kļūst par pastāvīgu parādību (“bezdarba histerēze”). Tā augstais līmenis rada bažas, jo tam ir smagas sekas sociālajā jomā, piemēram, cilvēkkapitāla noplicināšanās un nabadzības pieaugums Eiropas Savienībā kopš krīzes sākuma.

Lai gan jauniešu bezdarba līmenis samazinājās straujāk nekā vispārējais bezdarba līmenis, tas joprojām ir augstā līmenī, proti, attiecīgi 23,7 % un 22,2 % eurozonā un Eiropas Savienībā 2014. gadā. Apvienojumā ar kopējo bezdarbu jauniešu bezdarba līmenis sāka kristies 2013. gada otrajā pusē, notiekot turpmākiem uzlabojumiem 2014. gadā un 2015. gada sākumā. Starp valstīm, kurās ir augsts jauniešu bezdarba līmenis, pēc 2013. gada maksimāla punkta ievērojams samazinājums tika reģistrēts Grieķijā, Horvātijā, Portugālē, Slovākijā, Bulgārijā, Kiprā un Spānijā. Itālija ir vienīgā valsts ar augstu jauniešu bezdarba līmeni, kurā situācija turpināja pasliktināties lielāko daļu no 2014. gada. Tomēr jaunākais vispārējais jauniešu nodarbinātības uzlabojums nav bijis pietiekams. Tādējādi 3 gadu izmaiņu rādītājs joprojām uzrāda paaugstinātus rādījumus 13 dalībvalstīm (Beļģijai, Grieķijai, Spānijai, Francijai, Horvātijai, Itālijai, Kiprai, Luksemburgai, Nīderlandei, Austrijai, Portugālei, Slovēnijai un Somijai). Jauniešu bezdarba līmeņa samazināšanās lielākajā daļā dalībvalstu notiek kopā ar to jauniešu īpatsvara samazināšanos, kas nav iesaistīti ne darba tirgū, ne izglītībā, ne apmācībā. NEET rādītājs 2014. gadā samazinājās līdz 12,4 %, tomēr tas joprojām krietni pārsniedz pirmskrīzes līmeņus. Visaugstākie NEET līmeņi ir reģistrēti Īrijā, Kiprā, Spānijā, Rumānijā, Horvātijā, Grieķijā, Bulgārijā un Itālijā, savukārt Itālijā, Kiprā un Horvātijā pēdējo 3 gadu laikā ir bijis vislielākais pieaugums. Jauniešu bezdarba līmenis ir agrīna norāde par darba tirgus stāvokļa pasliktināšanos. Tas arī norāda uz mazāku potenciālo izlaidi (sakarā ar prasmju veidošanas zudumu, paliekošu kaitīgu ietekmi un negūtiem ieņēmumiem nākotnē) un ir saistīts ar augstāku sociālo atstumtību.

Garas, ilgstoši negatīvas norises nodarbinātības un sociālajā jomā var dažādos veidos nelabvēlīgi ietekmēt potenciālo IKP izaugsmi un radīt risku, ka tiek pasliktināt makroekonomisko nelīdzsvarotību.

Darbaspēka mobilitāte

Darbaspēka mobilitāte ES iekšienē 2014. gadā turpināja palielināties, lai gan plūsmas nesasniedza to līmeni, kāds bija reģistrēts pirms 2008. gada. Šo kustību lielāko daļu turpināja veidot plūsmas no austrumiem uz rietumiem, ko rada atšķirīgie IKP uz vienu iedzīvotāju un algu atšķirības. Darbaspēka mobilitāte ir mazinājusi atšķirības bezdarba jomā, un par to liecina aizvien būtiskākā nozīme, kāda ir mobilitātei no dienvidiem uz ziemeļiem, no valstīm, kuras krīze skara vissmagāk, uz valstīm, kuras tā skāra mazāk. Neto izejošās naudas plūsmas palielinājies tādās valstīs kā Grieķija, Kipra un Horvātija, savukārt neto ienākošās naudas plūsmas cita starpā pieauga Vācijā un Austrijā. Neto izejošās naudas plūsmas samazinājās Spānijā, Baltijas valstīs un Īrijā, kur ekonomikas situācija ir ievērojami uzlabojusies. Laika gaitā algas ir sākušas vairāk reaģēt uz asimetriskiem satricinājumiem dalībvalstu darba tirgos, un mobilitātes plūsmu reakcija arī ir palielinājusies. Tomēr, to ieguldījums bezdarba kopējā svārstīguma izlīdzināšanā joprojām ir mazs. Kaut arī mobiliem ES pilsoņiem nodarbinātības līmenis vidēji ir augstāks nekā iedzīvotājiem viņus uzņemošajās valstīs, to cilvēciskais kapitāls, šķiet, bieži netiek pilnībā izmantots, tāpat kā tas ir to cilvēku gadījumā, kas ir dzimuši ārpus ES.