par to, kā tiek īstenota Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 13. decembra Direktīva 2011/99/ES par Eiropas aizsardzības rīkojumu

1.Ievads

1.1.Vispārīga informācija

Direktīva 2011/99/ES par Eiropas aizsardzības rīkojumu (turpmāk “direktīva”) ir pirmā savstarpējas atzīšanas direktīva, kas pieņemta saskaņā ar LESD 82. panta 1. punkta a) un d) apakšpunktu pēc Lisabonas līguma piemērošanas sākšanas.

Direktīva tika ierosināta 2010. gadā pēc 12 dalībvalstu (Beļģijas, Bulgārijas, Igaunijas, Spānijas, Francijas, Itālijas, Ungārijas, Polijas, Portugāles, Rumānijas, Somijas un Zviedrijas) iniciatīvas. Tā tika pieņemta 2011. gada 13. decembrī. Kopā ar Regulu (ES) Nr. 606/2013 par aizsardzības pasākumu savstarpēju atzīšanu civillietās (turpmāk “regula”) un Direktīvu 2012/29/ES, ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus (turpmāk “Cietušo tiesību direktīva”), tā veido pasākumu kopumu, kas vērsts uz noziegumos cietušo tiesību un aizsardzības stiprināšanu Eiropas Savienībā. Konkrētāk, direktīva un regula attiecas uz aizsardzības rīkojumu atzīšanu krimināllietās un civillietās, un to mērķis ir stiprināt to personu (cietušo un potenciālo cietušo) aizsardzību, kam tā nepieciešama, kad šīs personas uzturas citā dalībvalstī vai pārceļas uz to.

Direktīva ir saistoša visām dalībvalstīm, izņemot Īriju un Dāniju.

2018. gadā Eiropas Parlaments publicēja ziņojumu par direktīvas īstenošanu, balstoties uz 2017. gadā veiktu pētījumu. Eiropas Parlaments pētīja Eiropas aizsardzības rīkojuma darbību arī 2018. gadā publicētā vispārējā pētījumā par kriminālprocesuālajām tiesībām ES.

1.2.Direktīvas mērķis un galvenie elementi

Direktīvas mērķis ir nodrošināt, ka persona, uz kuru kādā no dalībvalstīm ir attiecināts aizsardzības pasākums, var turpināt paļauties uz šo aizsardzību, pārceļoties vai ceļojot uz citu dalībvalsti.

Direktīvas noteikumi nodrošina, ka kompetentās iestādes var garantēt šādu nepārtrauktu aizsardzību visā Savienībā.

Direktīvā noteikts, ka izdevējvalsts kompetentajām iestādēm ir pienākums, pamatojoties uz valsts aizsardzības rīkojumu, izdot atsevišķu aktu — Eiropas aizsardzības rīkojumu (EAR) — un pārsūtīt to izpildvalsts kompetentajām iestādēm, lai tās to atzītu un izpildītu. Izpildiestāde var īstenot jebkādus pasākumus, kas tās valsts tiesību aktos paredzēti līdzīgiem gadījumiem, lai aizsargājamajai personai nodrošinātu nepārtrauktu aizsardzību. Pamatojoties uz minēto aktu, kompetentā izpildiestāde var turpināt aizsargājamās personas aizsardzību savas valsts teritorijā.

Direktīva attiecas uz valstu aizsardzības pasākumiem, kuru mērķis ir aizsargāt personu no noziedzīgas darbības, kas var apdraudēt personas dzīvību, fizisko, psiholoģisko vai seksuālo neaizskaramību, cieņu vai personas brīvību. To piemēro trim visbiežāk sastopamajiem valstu aizsardzības pasākumiem:

·aizliegumam apmeklēt vietas, kur dzīvo, strādā vai uzturas aizsargājamā persona vai ko tā regulāri apmeklē,

·aizliegumam vai noteikumiem, kas attiecas uz jebkāda veida saziņu ar aizsargājamo personu,

·aizliegumam vai noteikumiem, kas attiecas uz tuvošanos aizsargājamai personai tuvāk par noteiktu attālumu.

Praksē aizsardzības pasākumus visbiežāk piemēro, lai aizsargātu sievietes, kas cietušas no partnera vardarbības vai vardarbības ģimenē, uzmākšanās, vajāšanas vai seksuāla rakstura uzbrukumiem. Tas tā ir tādēļ, ka šādos noziegumos cietušajiem ir īpaši liels risks saskarties ar sekundāru un atkārtotu viktimizāciju, iebiedēšanu un atriebību.

1.3.Ziņojuma mērķis un tvērums