PASKAIDROJUMA RAKSTS

1.PRIEKŠLIKUMA KONTEKSTS

•Priekšlikuma pamatojums un mērķi

Līguma par Eiropas Savienību (LES) 3. panta 2. punktā ir noteikts, ka ES ir jāpiedāvā saviem pilsoņiem brīvības, drošības un tiesiskuma telpa bez iekšējām robežām, kur personu brīva pārvietošanās ir nodrošināta saistībā ar piemērotiem pasākumiem, kas attiecas uz ārējo robežu kontroli, patvēruma meklētājiem, imigrāciju un noziedzības novēršanu un apkarošanu.

Brīvības, drošības un tiesiskuma telpu bez iekšējām robežām ir iespējams panākt, citstarp īstenojot stabilu policijas un tiesu iestāžu sadarbību visās dalībvalstīs. Tāpēc katras dalībvalsts policijas darbiniekiem ir rezultatīvi un sistemātiski jāsadarbojas visā ES. Tomēr policijas sadarbības līmenis starp dažādām dalībvalstīm joprojām ir ļoti atšķirīgs. Ja sadarbība starp dalībvalstu policijas spēkiem nebūs pietiekama, noziedznieki turpinās darboties visās dalībvalstīs, izmantojot priekšrocības, ko nodrošina dažādas valstu jurisdikcijas, un neatļauta neatbilstīgu migrantu pārvietošanās arī turpmāk radīs problēmas.

Nesenie traģiskie notikumi Lamanša jūras šaurumā vēlreiz uzsvēra nepieciešamību pēc spēcīgas policijas sadarbības, kas atspoguļota Francijas, Beļģijas, Nīderlandes un Vācijas 2021. gada 28. novembra lēmumā pastiprināt operatīvo policijas sadarbību, lai apkarotu migrantu kontrabandu.

Pārrobežu noziedzības un ar to saistīto drošības apdraudējumu konteksts pēc definīcijas ir starptautisks. Kā noteikts ES Drošības savienības stratēģijā, ES saskaras ar jauniem un arvien sarežģītākiem drošības apdraudējumiem. Šie apdraudējumi izplatās pāri robežām, un tos iemieso noziedznieki un organizētās noziedzības grupējumi, kas iesaistās dažāda veida noziedzīgās darbībās. Kā uzsvērts ES organizētās noziedzības novēršanas stratēģijā 2021.–2025. gadam, organizētā noziedzība ir būtisks drauds eiropiešiem, uzņēmumiem un valstu iestādēm, kā arī ekonomikai kopumā. Veicot darbību dažādās jurisdikcijās, noziedzīgie grupējumi izvairās no to atklāšanas un izmanto valstu tiesību aktu atšķirības. Šā priekšlikuma mērķis ir — kopā ar pievienoto priekšlikumu direktīvai par informācijas apmaiņu — izveidot Policijas sadarbības kodeksu nolūkā saskaņot, uzlabot, attīstīt, modernizēt un atvieglot tiesībaizsardzības sadarbību starp attiecīgajām valstu aģentūrām, tādējādi atbalstot dalībvalstis to cīņā pret smago un organizēto noziedzību un terorismu.

Kā norādīts 2021. gada Eiropas Savienības smagās un organizētās noziedzības draudu novērtējumā (ES SOCTA), organizētās noziedzības ainu raksturo vide, kuru vieno tīkli un kurā notiek raita, sistemātiska un uz peļņu vērsta sadarbība starp noziedzniekiem. Gandrīz 70 % noziedzīgo tīklu darbojas vairāk nekā trijās dalībvalstīs. Aptuveni 65 % Eiropas Savienībā darbojošos noziedzīgo tīklu sastāvā ir dažādu valstu valstspiederīgie. Vairāk nekā 80 % noziedzīgo tīklu, par kuriem tika ziņots, ir iesaistīti galvenajos pārrobežu noziedzības veidos, kuri ietver narkotiku tirdzniecību, noziedzīgus nodarījumus pret īpašumu, cilvēku tirdzniecību un migrantu kontrabandu. 2021. gadā veiktajā ES SOCTA un Eiropas Narkotiku un narkomānijas uzraudzības centra (EMCDDA) publicētajā Eiropas ziņojumā par narkotikām ir identificētas jomas, kurās, šķiet, pieaug smagā un organizētā noziedzība. Galvenās vietas, piemēram, pierobežas reģioni, lidostas, automaģistrāles vai prāmju savienojumi Eiropas Savienībā piesaista noziedzniekus, citstarp sava ģeogrāfiskā izvietojuma dēļ. Pierobežas reģionos noziedznieki izmanto atsevišķo tiesībaizsardzības jurisdikciju dabiskās robežas, kas rada iespējas izvairīties no tiesībaizsardzības un nodrošina tuvumu vairākiem tirgiem. Noziedznieku mobilitāte ES rada problēmas saistībā ar noziedzības apdraudējuma novēršanu un apkarošanu, kā arī sabiedrības drošības garantēšanu.

Tajā pašā laikā, kā noteikts 2020. gada decembra Terorisma apkarošanas programmā, ES joprojām ir spēkā brīdinājums par augstu terorisma draudu līmeni. Noziedznieki un teroristi izmanto informācijas un komunikāciju tehnoloģijas gan savstarpējai saziņai, gan savu noziedzīgo darbību sagatavošanai un veikšanai.

Zona, kurā netiek veiktas kontroles pie iekšējām robežām (“Šengenas zona”), ir lielākā brīvās ceļošanas zona pasaulē. Tā nodrošina pārvietošanās brīvību vairāk nekā 420 miljoniem cilvēku, kā arī netraucētu preču un pakalpojumu plūsmu. Pierobežas teritorijas Eiropas Savienībā aizņem aptuveni 40 % no ES teritorijas, un 2017. gadā tajās dzīvoja 30 % iedzīvotāju, t. i., aptuveni 150 miljoni cilvēku. 2017. gadā gandrīz 2 miljoni cilvēku šķērsoja robežas kā svārstmigranti, no kuriem 1,3 miljoni bija pārrobežu darba ņēmēji. 2018. gadā ES iedzīvotāji profesionālu vai personisku iemeslu dēļ devās īsos ceļojumos 1,1 miljardu reižu, un tas ir par 11 % vairāk, salīdzinot ar 2014. gadu. Covid-19 pandēmijas, proti, karantīnas pasākumu, ceļošanas, kā arī sabiedriskās dzīves un pārvietošanās ierobežojumu dēļ mobilitāte Eiropas Savienībā ir samazinājusies. Tomēr cilvēku plūsmas, visticamāk, arī turpmāk būs ievērojamas, jo īpaši tad, kad dzīve atkal ritēs kā ierasts. Šengenas zona ir ES savstarpējās savienojamības un eiropiešu savstarpējo saišu simbols. Tā arī veicina vienotā tirgus efektīvu darbību un līdz ar to arī ES ekonomisko izaugsmi.

Pēdējos gados Šengenas zona vairākkārt ir tikusi pakļauta pārbaudījumiem dažādu krīžu un izaicinājumu dēļ. Vairākas dalībvalstis ir atjaunojušas iekšējo robežkontroli, jo īpaši neatbilstīgo migrantu neatļautas pārvietošanās dēļ, jo uzskata, ka viņi rada nopietnu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai vai iekšējai drošībai. Tāda neatļauta pārvietošanās Šengenas zonā, kas nav saistīta ar lielu migrācijas krīzi vai strukturāliem trūkumiem ārējo robežu pārvaldībā, būtu jānovērš citā veidā, nevis nosakot iekšējo robežkontroli, ko var izmantot tikai kā galējo līdzekli, lai novērstu konkrētus draudus iekšējai drošībai vai sabiedriskajai kārtībai. Šīs pastāvīgās iekšējās robežkontroles ir atklājušas, ka ir iespējami uzlabojumi attiecībā uz policijas pārbaužu izmantošanu un sadarbību, procedūrām, kas ļauj vienkāršot atpakaļuzņemšanu starp dalībvalstīm, kā arī divpusēju nolīgumu un vienošanos piemērošanu šajā kontekstā saskaņā ar 6. panta 3. punktu Direktīvā 2008/115/EK. Ir norādīts, ka — saskaņā ar Komisijas Ieteikuma (ES) 2017/432 8. apsvērumu —, lai Savienības politika atgriešanas jomā būtu iedarbīga, ir nepieciešami efektīvi un proporcionāli pasākumi neatbilstīgu migrantu aizturēšanai un identificēšanai. Visi šie pasākumi kopā var dot tādus pašus rezultātus neatļautas pārvietošanās kontroles ziņā kā pagaidu iekšējā robežkontrole, un tie ir mazāk traucējoši attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos, kā arī brīvu preču un pakalpojumu apriti.

Policijas sadarbības rīki Šengenas acquis pilnveidošanai

Šajā ieteikumā izklāstītie ieteikumi attiecībā uz policijas operatīvo sadarbību sekmē Šengenas noteikumu pilnveidošanu.

Pirmkārt, viens no ES tiesiskā regulējuma pīlāriem, kas ir policijas sadarbības pamatā, tika izveidots ar Konvenciju, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (Šengenas konvencija), pirms 30 gadiem, krietni pirms minētajām krīzēm un izaicinājumiem, kas ir mainījuši situāciju Šengenas zonā. Šengenas konvencijā līgumslēdzējām pusēm ir noteikti vairāki pienākumi attiecībā uz policijas sadarbību, lai novērstu trūkumus drošības jomā, kas radušies, atceļot pārbaudes uz iekšējām robežām. Konkrēti, Šengenas konvencijā ir definēti vairāki pamatnoteikumi attiecībā uz citas valsts teritorijā veiktu tūlītēju pakaļdzīšanos un citas valsts teritorijā veiktām novērošanas operācijām.

Otrkārt, kopīgas patruļas un citas operācijas ir tieši saistītas ar Šengenas acquis pilnveidošanu, tai skaitā Šengenas konvencijas 39. panta 1. punktu par palīdzību starp iestādēm, kas ļauj īstenot Šengenas politiku. Kopīgas patruļas un kopīgas operācijas reglamentē starp dalībvalstīm noslēgtie nolīgumi par pārrobežu sadarbību. 2008. gadā pieņemtajos Prīmes lēmumos ir izklāstīti vairāki pamatnoteikumi kopīgu patruļu un citu kopīgu operāciju veikšanai pāri ES iekšējām robežām, kā arī pārrobežu palīdzības sniegšanai sakarā ar katastrofām un smagiem nelaimes gadījumiem. Prīmes lēmumos galvenais uzsvars ir likts uz automatizētu apmaiņu ar DNS, pirkstu nospiedumu un transportlīdzekļu reģistrācijas datiem un tāpēc iedaļas par kopīgām patruļām un operācijām netika atzīmētas kā Šengenas acquis pilnveidošana, taču, ja tās būtu pieņemtas atsevišķi, tās sava pārrobežu rakstura dēļ, iespējams, tiktu uzskatītas par minētā acquis pilnveidošanu.

Treškārt, operatīvā policijas sadarbība starp dalībvalstīm notiek arī saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ņemot vērā nesaistošus Padomes dokumentus, kas ietver labu praksi (“Šengenas katalogs”) un pamatnostādnes (“vienoto kontaktpunktu” (SPOC) pamatnostādnes, policijas un muitas sadarbības centru (PCCC) pamatnostādnes, rokasgrāmatas par tiesībaizsardzības informācijas apmaiņu un pārrobežu operācijām). SPOC un PCCC ir izveidoti, tieši reaģējot uz nepieciešamību apmainīties ar attiecīgo informāciju pēc iekšējo robežu atcelšanas. Šengenas asociētās valstis ir arī izveidojušas PCCC un valsts SPOC.

Ceturtkārt, dalībvalstis ir sistemātiski papildinājušas un paplašinājušas šo Šengenas “pamata” tiesisko regulējumu ar savstarpējiem divpusējiem un daudzpusējiem sadarbības nolīgumiem. Komisija ir identificējusi vismaz 60 šādus nolīgumus visā ES, un tie visi ir atšķirīgi. Šengenas asociētās valstis arī ir noslēgušas šādus operatīvās sadarbības nolīgumus ar dalībvalstīm.

Konstatētās problēmas

Pirmkārt, pašreizējais ES tiesiskais regulējums piedāvā dalībvalstīm vairākas izvēles iespējas attiecībā uz sadarbību ar citām dalībvalstīm (piemēram, Šengenas konvencija ļauj dalībvalstīm izvēlēties noteikt vai nenoteikt attāluma ierobežojumus kilometros attiecībā uz to teritorijā veiktu tūlītēju pakaļdzīšanos). Tas rada nenoteiktību un skaidrības trūkumu par to, kādi noteikumi policijas darbiniekiem ir jāievēro, kad tie veic darbības citā dalībvalstī. Turklāt dažas šajā ziņā izdarītās izvēles rada šķēršļus, kuru nebūtu, ja tiktu izdarītas citas izvēles, ko pieļauj ES tiesiskais regulējums.