LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 10/106

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “ES rūpniecības stratēģijai labvēlīga ekonomikas politika”

(2008/C 10/24)

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu 2007. gada 17. janvārī nolēma izstrādāt atzinumu par tematu “ES rūpniecības stratēģijai labvēlīga ekonomikas politika”.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Ekonomikas un monetārās savienības, ekonomiskās un sociālās kohēzijas specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2007. gada 4. septembrī. Ziņotāja — FLORIO kdze.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 438. plenārajā sesijā, kas notika 2007. gada 26. un 27. septembrī (26. septembra sēdē), ar 129 balsīm par, 2 balsīm pret un 5 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1 Izaugsme, novatorisms un nodarbinātība ir mērķi, kas tika ierosināti 2000. gada pavasarī Lisabonas programmā un cieši saistīti ar ES rūpniecības politikas nozīmes pārvērtēšanu un pārorientēšanu. Ievērojot stabilitātes un izaugsmes paktu un konsolidējot vienoto tirgu, ir nepieciešams īstenot koordinācijas veidus, kas ļautu ES rūpniecībai ieņemt nozīmīgu vietu globalizācijas izraisīto pārbaudījumu risināšanā. Starp stratēģiskajiem mērķiem vajadzēs noteikt Kopienas prioritāras vai pārnacionālas interešu jomas un atbalstīt tās ar atbilstošiem ekonomiskajiem instrumentiem. Vidēja un ilgtermiņa rūpnieciskās stratēģijas ir galvenokārt ES kompetencē, savukārt konkrēta to piemērošana un īstenošana gulstas uz dalībvalstīm. Vienota valūta un vienotais tirgus ir lieliski instrumenti, bet ne mērķi paši par sevi. Mērķi joprojām ir Līgumā noteiktie: ekonomiskais un sociālais progress un augsts nodarbinātības līmenis. Pamatojoties uz iepriekš minēto, EESK uzskata, ka ekonomikas politikas apstākļos, kas veicina Eiropas rūpniecības stratēģiju, ir jākoncentrējas uz šādām jomām:

1.2 EPVP un Lisabonas programma. Ekonomikas politikas vispārējās pamatnostādnes (EPVP), kaut arī tās ir ekonomikas politiku jomu ievirzes un koordinācijas instruments, vairāk jāsaista ar Lisabonas programmas iniciatīvām, un tajās jāparedz investīcijas jauninājumiem un jaunajām tehnoloģijām rūpniecības nozarē, ņemot vērā katras dalībvalsts ekonomisko situāciju.

1.3 Eiropas Centrālās bankas nozīme un politika. ECB pieņemto lēmumu būtiskākie mērķi ir inflācijas kontrole un cenu stabilitāte. Minēto mērķu īstenošana dažkārt var kļūt par šķērsli investīcijām. Neatstājot novārtā savus primāros mērķus, ECB varētu iespēju robežās īstenot elastīgāku monetāro politiku, lai sekmētu investīcijas.

1.4 EIB nozīme. Eiropas Investīciju bankai jānodrošina būtisks ieguldījums ekonomiskajā un sociālajā kohēzijā un jāatbalsta rūpniecības attīstība, pateicoties pētniecību un izstrādi veicinošiem pasākumiem. Tajā pašā laikā Komisijai būs vajadzīgi jauni makroekonomikas politikas instrumenti, lai veicinātu rūpniecības attīstību un izaugsmi.

1.5 Labākas nodokļu politikas nepieciešamība. Nodokļu politikā vajadzētu samazināt administratīvās saistības, sevišķi tās, kas attiecas uz MVU. Turklāt būtu lietderīgi, ja nodokļu pasākumi izpaustos kā pamudinājums uzņēmumiem veikt investīcijas pētniecībā un izstrādē.

1.6 Risks, ka uzņēmumu finansializēšana (1) paliek ārpus noteikumiem. Pārmērīga uzņēmumu finansializēšana un arvien lielāka tīri spekulatīvu investīciju klātbūtne rūpniecībā apdraud rūpniecības nozari, negatīvi ietekmējot ražošanu, nodarbinātību un sociālo kohēziju. Tāpēc vajadzēs pieņemt instrumentus, kas ļauj efektīvi kontrolēt finanšu aprindu iejaukšanos uzņēmumu darbībā.

1.7 ES rūpniecības modeļa izvēršana. Viens no veidiem, kā cīnīties pret ražošanas apjoma samazināšanos un uzņēmumu pārvietošanu, ir tāda ES rūpniecības modeļa izvēršana, kuru raksturotu veiksmīgas jomas un nozares. Jebkurā gadījumā rūpniecības sistēmai ir nepieciešamas gan materiālās, gan nemateriālās infrastruktūras. Kopumā ES interesēs ir finansēt šādus projektus. Turklāt tā kā pakalpojumiem ir ievērojama nozīme ES ekonomikā, tiem ir vajadzīga mijiedarbība ar uzņēmumiem. Pakalpojumi nodrošina uzņēmumu funkcionēšanu, jo īpaši ražošanas atbalstam paredzētie pakalpojumi. Šādi uzņēmumiem paredzētie pakalpojumi panīks, ja rūpniecības nozarē nebūs atbilstoša dinamisma un vitalitātes.

1.8 Pētniecība, izstrāde un intelektuālais īpašums. Skaidrs, ka ir jāuzlabo rezultāti un investīcijas pētniecībā un izstrādē, kas pašlaik ir tāli no Lisabonas programmas mērķiem. Arī šajā nolūkā ir jāpastiprina ES iesaistīšanās ekonomikas jomā. Investējot pētniecībā, jaunajā rūpniecības stratēģijā būs jāņem vērā jaunie mērķi, kurus ES ir nospraudusi attiecībā uz oglekļa dioksīda emisijām. Intelektuālā īpašuma aizsardzība ir tikpat svarīga ES rūpniecības konkurētspējai un inovācijas spējai, un tā ir jānodrošina ar atbilstošu Kopienas instrumentu palīdzību.

1.9 Izglītība un rūpniecība. Nav iespējams pārvērtēt uzņēmējdarbības un izglītības jomas savstarpējās atkarības un sadarbības nozīmību. Skolās, universitātēs un pēcdiploma izglītības iestādēs jāapzinās, ka nepieciešams sagatavot studentus, kuru prasmes ir noderīgas uzņēmējdarbībā. Savukārt uzņēmumiem jādara zināmas savas prasības minētajām iestādēm. Viena no iespējām, kā uzlabot abu pušu saikni, ir industriālo parku veidošana universitāšu tuvumā, kā arī atbalsts ES izcilības centriem, tajā skaitā Eiropas Tehnoloģiju institūtam.

1.10 Sociālais dialogs — sinerģiju noteikšana un visu ieinteresēto pušu iesaistīšana strukturālo pārmaiņu veiksmīgā īstenošanā var šīs rūpnieciskās pārmaiņas padarīt sociāli pieņemamas, ja sociālie partneri tiek pastāvīgi iesaistīti pārmaiņu prognozēšanā un īstenošanā un ja konsekventi tiek īstenoti divi mērķi: paaugstināt uzņēmumu konkurētspēju un mazināt negatīvās sociālās sekas. Pārrobežu reģionos rūpnieciskās pārmaiņas varētu atvieglot, konkretizējot starpvalstu fakultatīvu shēmu kolektīvajām sarunām, kas minētas sociālajā plānā 2005.-2010. gadam. Eiropas Uzņēmumu padomēm (EUP) arī ir jādod ieguldījums — jāstiprina uzņēmumu padomju darbā iesaistīto kompetence, lai EUP varētu darboties kā dialoga un konsultāciju būtisks posms (2).

2. Ievads

2.1 Kopienas rūpniecības politikas īstenošanas juridisko pamatu veido Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 157. pants (3), kā arī virkne citu svarīgu dokumentu. Eiropas rūpniecības politikas vēstures stabils atskaites punkts ir arī jau pasenais Eiropas Komisijas paziņojums “Rūpniecības politika atvērtos un konkurētspējīgos apstākļos: pamatnostādnes Kopienas pieejai” (4). Sekoja šādi citi dokumenti (5): Komisijas paziņojums “Rūpniecības politika paplašinātajā Eiropā” (6), kurā aplūkotas Eiropas Savienības paplašināšanās paredzamās iespējas un ietekmes. Kā nākamie dokumenti ir jāmin Komisijas paziņojums “Daži svarīgākie jautājumi Eiropas konkurētspējā” (7) un “Veicinot strukturālās pārmaiņas: rūpniecības politika paplašinātai Eiropai” (8). Vēl nesenāks ir paziņojums “Kopienas Lisabonas programmas īstenošana: Politikas pamats ES ražošanas stiprināšanai — ceļā uz integrētāku pieeju rūpniecības politikai” (9), pēc kura tika pieņemts rūpniecības politikas vidusposma pārskats (10).

2.2 Euro kā vienotas valūtas ieviešana lika pamatus nolīgumam starp iesaistītajām valstīm par Stabilitātes un izaugsmes paktu, atjaunojot nepieciešamību pēc labākas valstu ekonomikas politikas jomu koordinācijas, sevišķi budžeta politikas jomā. Jaunu Centrāleiropas un Austrumeiropas valstu pievienošanās ir gan nozīmīgs pārbaudījums ES nākotnei, gan nepieciešamība pārvarēt joprojām pastāvošās atšķirības starp dažādiem ekonomiskiem, sociālajiem un ražošanas apstākļiem. Kopienas politiku jomās ir īstenoti nozīmīgi mērķi, vispirmām kārtām attiecībā uz iekšējā tirgus konsolidāciju un nesen arī attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību. Uzmanība, kas vērsta uz šo prioritāšu kopumu (Māstrihtas kritēriju ievērošana, iekšējā tirgus regulējums, ļoti atšķirīgi ražošanas un ekonomiskie apstākļi) bija par iemeslu tam, ka ES rūpniecības potenciāla atbalsta politikas jomas tika atstātas novārtā.

2.3 Šajā scenārijā rūpniecības politikai bija mazāka nozīme izaugsmes un nodarbinātības stratēģijā. Tas ir saistīts ar lēmumiem, kas praktiski ļāva dalībvalstīm izvēlēties jebkuru virzienu šajā nozarē; tā rezultātā nepietiekami tika slēgti starpvalstu nolīgumi un bija vāja koordinācija pašā ES iekšienē. Kaut arī pēdējos 25 gados tika veikts darbs un izstrādāti dokumenti, lai Eiropas Savienībā izvedotu rūpniecības politiku, kas ļautu tikt līdzi pasaules ekonomikas lielvalstīm, vispārējais iespaids ir tāds, ka pārsvaru ir guvušas valstu intereses. Daudz tika izdarīts, lai paātrinātu privatizāciju un liberalizāciju, ko uzskata par labākajiem ekonomiskās izaugsmes stimuliem, atstājot novārtā Kopienas atbalsta politiku rūpniecības un ražošanas nozarēm.

2.4 Mūsdienu globalizētajā pasaulē rodas arvien lielāka nepieciešamība noteikt, kādas var būt piemērotākās ES rūpniecības stratēģijas, lai stātos pretī globālajai konkurencei ne tikai ar tādām lielvalstīm kā ASV un Japāna, bet arī ar Āzijas valstīm ar strauji augošu ekonomiku, starp kurām jāmin Ķīna un Indija. Līdz ar to ir vajadzīgi Kopienas instrumenti, lai atrastu veiksmīgu risinājumu globalizācijas izraisītajiem pārbaudījumiem un lai kļūtu par līderi, nevis sekotāju stratēģiskajās nozarēs.

2.5 Pēdējo gadu ES politikā, gluži pretēji, ir vērojama rūpniecības politikas nacionalizācijas tendence, sevišķi dažās stratēģiskās nozarēs, piemēram, enerģētikā. Daudzos gadījumos pastāv risks, ka valstu, nevis ES vadošo uzņēmumu izvirzīšana priekšplānā, sevišķi nozarēs, kurām nepieciešamas plašāks tirgus un lielākas investīcijas, darbojas pret pašu valstu nacionālajām interesēm.

2.6 Vidēja un ilgtermiņa rūpniecības stratēģijas un ekonomikas politika to atbalstam pieder ES kompetences jomām, atstājot vienīgi dalībvalstu kompetencē minētās politikas īstenošanu un tās pārvēršanu valsts lēmumos.

2.7 Ņemot vērā jaunu ekonomisko lielvalstu parādīšanos pasaules mērogā, kas ir konkurētspējīgākas darbietilpīgā ražošanā ES rūpniecības stratēģijai jāpārorientējas uz kvalitatīvu ražošanu. Jāprot ne vien paredzēt, kādas būs vadošās augsto tehnoloģiju novatoriskas un augstas kvalitātes ražošanas nozares, bet ir jānosaka, kādi ekonomiskie instrumenti var būt nodoti rūpniecības un ražošanas rīcībā, kas ir Eiropas Savienības interesēs kopumā.

3. Izvērsīsim Eiropas Savienības ekonomikas politiku!

3.1 Kopš tā izveidošanas ES iekšējais tirgus ir īsts ES integrācijas un ekonomiskās izaugsmes dzinējspēks. Euro kā vienota valūta vēl vairāk nostiprināja vienotā tirgus nozīmi, padarot ātrāku un drošāku tirdzniecību un uzlabojot konkurētspēju. Tomēr gan iekšējais tirgus, gan euro ir instrumenti, nevis mērķi. Mērķi joprojām ir Līgumā noteiktie un 2007. gada 21.-22. jūnija Eiropadomes secinājumos atkārtotie: ekonomiskais progress, sociālā kohēzija un augsts nodarbinātības līmenis.

3.2 Pēc uzmundrinošiem sasniegumiem 2003. gada otrajā pusē ES ekonomikas izaugsme 2004. gada otrajā semestrī piedzīvoja palēnināšanos, kam par iemeslu bija arī ārēji faktori, piemēram, naftas cenas, kas izrietēja no starptautiskās krīzes un pasaules tirdzniecības tendencēm. Attīstība 2005. gadā, neliela izaugsme 2006. gadā un uzmundrinošais 2007. gada pirmais ceturksnis (11) apstiprināja, ka ES ekonomikas attīstība tomēr arvien vairāk ir atkarīga no eksporta pieauguma un arvien mazāk no iekšējā pieprasījuma (12).

3.3 Ekonomikas politikas vispārējās pamatnostādnēs (EPVP) 2005.-2008. gadam (13) Padome aplūko instrumentus, prioritātes un makroekonomikas politiku, kas dalībvalstīm būtu jāīsteno, kā arī attiecīgās reformas, kuras ir nepieciešamas arī ilgtspējīgai rūpniecības stratēģijai.

3.4 Makroekonomikas politiku jomas, kuras Padome paredzēja ekonomikas politikas vispārējās pamatnostādnēs (EPVP), ir vērstas uz ekonomikas izaugsmes un nodarbinātības uzlabošanu, uzsverot arī ekonomikas politikas nozīmi cenu stabilitātes nodrošināšanā. Ierosināto pasākumu mērķis ir: — nodrošināt ekonomisko stabilitāti, ievērojot vidēja termiņa mērķus, — nodrošināt ekonomiskās situācijas un budžeta ilgtspēju, samazinot valsts parādu un nostiprinot pensiju un sociālās labklājības sistēmas, — panākt efektīvu resursu piešķiršanu, dodot priekšroku izdevumiem, kas veicina ekonomikas izaugsmi, un sekmēt tādu algu attīstību, kas nodrošinātu tautsaimniecības stabilitāti, — veicināt lielāku makroekonomikas, strukturālo un nodarbinātības politiku atbilstību.

3.5 Stabilitātes un izaugsmes pakta makroekonomikas politiku jomas vajadzētu vairāk saskaņot ar Lisabonas stratēģiju nolūkā izveidot Eiropas Savienības un euro zonas vienotu ekonomikas politiku. Lai saskaņoti atbalstītu vēlamos rūpniecības stratēģijas lēmumus, vajadzētu reformēt ES budžetu, novirzot resursus uz investīcijām, kas lielākā mērā sekmē izaugsmi (14).

4. Investēsim Lisabonas stratēģijā!

4.1 Attiecībā uz reformām, kuru mērķis ir palielināt izaugsmi un kuras ir nozīmīgas no rūpnieciskā viedokļa, Padome pievēršas šādām prioritātēm: — investīciju pētniecībā un izstrādē uzlabošana un veicināšana, apstiprinot Lisabonā noteikto 3 % IKP mērķi, — ES rūpniecības konkurences priekšrocību izmantošana, veidojot modernu un aktīvu rūpniecības politiku, attīstot jaunās tehnoloģijas, radot rūpniecībai pievilcīgus apstākļus, uzlabojot konkurētspēju, lai veiksmīgi darbotos globalizācijas apstākļos, un veicinot uzņēmējdarbības centrus ES teritorijā, uzsvaru liekot uz kvalitāti, — iekšējā tirgus paplašināšana un nostiprināšana, kā arī uz konkurences politikas efektīvāka piemērošana, tai skaitā samazinot valsts atbalstu, — uzņēmējdarbības kultūras veicināšana un MVU atbalstīšana, — ES infrastruktūru uzlabošana un investēšana tajās, jo tās ir noteicošais faktors ES rūpniecības tīkla labai funkcionēšanai.

4.2 Sapir 2003. gada ziņojumā (15) daļēji jau tika ņemti vērā šie mērķi, uzsvaru liekot uz Stabilitātes un izaugsmes pakta saglabāšanu. Attiecībā uz monetāro politiku tika apgalvots, ka vienīgais veids, kā radīt ideālu augsni paredzētajai rūpniecības stratēģijai, ir veikt pasākumus, kas ļauj kontrolēt kredītu izmaksas un nodrošināt ilgtermiņa makroekonomisko stabilitāti.

4.3 Atzinumā par “Ekonomikas politikas vispārējām pamatnostādnēm (EPVP)” EESK vēlējās ciešāku šo pamatnostādņu integrāciju ar citām Lisabonas programmas iniciatīvām (16).

4.4 Tomēr joprojām saglabājas izteikts līdzsvara trūkums attiecībā uz makroekonomikas politikas izvēli, ko raksturo izteikta koncentrēšanās uz cīņu ar inflāciju un cenu stabilitāti un pārmērīga ECB nosliece ne pārāk elastīgi un dažreiz neizprotami izmantot procentu likmes. Spēcīgas izaugsmes gados (1999.-2000. g.) ECB gandrīz divkāršoja procentu likmes, bet to samazināšana vājas izaugsmes ilgajos gados norisa ārkārtīgi lēni. Elastīga monetārā politika kopā ar mērķtiecīgu nodokļu politiku (disciplīna un publiskās investīcijas) varētu būt ilgtspējīgas un ilgtermiņa izaugsmes pamats ES sistēmā.

4.5 Eiropas Centrālās bankas uzdevums ir uzturēt naudas vērtības stabilitāti un uzraudzīt cenu celšanos. Tomēr šī politika var būt par šķērsli euro zonas valstu ekonomikas izaugsmei, tādējādi negatīvi ietekmējot arī pārējās 15 valstis, kas tiecas uz šo mērķi. No iepriekš teiktā izriet, ka ECB darbība vairāk jāsaskaņo ar ES makroekonomikas politiku. Skaidrs, ka savos lēmumos ECB jāņem vērā fakts, ka spēcīga valūta pozitīvi ietekmē importu, kurš kļūst izdevīgāks, bet neveicina eksportu.

4.6 Pēdējos mēnešos ir vērojama kaut arī neliela, bet uzmundrinoša ES ekonomikas izaugsme. Šīs izaugsmes pamatā galvenokārt ir eksports uz citiem tirgiem. Tas neapšaubāmi ir pozitīvi, tomēr, lai iekšējā tirgus izaugsme būtu noturīga un strauja, jāveicina arī iekšējais pieprasījums. Algu politika, kas nodrošina dinamiskāku ekonomiku un labākus rezultātus, izvairoties no pārmērīgi zemas inflācijas vai cenu krišanas riska, arī var atbalstīt un palielināt iekšējo pieprasījumu.

5. Ceļā uz labāku un saskaņotu nodokļu politiku

5.1 Saskaņota stratēģija arī nodokļu politikas jomās varētu nodrošināt pasākumus, kas ļauj atbalstīt rūpniecības attīstību un, kopumā ņemot, ES ekonomikas nostiprināšanu. Ja tiek prasīts samazināt administratīvo slogu, kas ir pārmērīgs apgrūtinājums uzņēmumiem, sevišķi MVU, tad ir vēlama noteikumu uzlabošana, tos vienkāršojot, padarot pārredzamus, bet vienlaikus jānodrošina, lai tie tiktu stingri ievēroti. Nodokļu sistēma, kas balstīta uz taisnīgumu un ļauj veikt pārdali atbilstīgi izaugsmes tendencēm, kā arī veicina kohēziju, ir svarīgs izaugsmes, nodarbinātības un ražīguma dzinējspēks.

5.2 Pieaugošas uzņēmumu finansializēšanas (17) parādība var negatīvi ietekmēt rūpniecības un ražošanas nozares. Šādas situācijas sekas ir smagas gan no ienākumu un labumu sadales aspekta, gan no ekonomiskās attīstības un nodarbinātības aspekta.

5.3 Nepieciešama lielāka pārredzamība un labāki Kopienas noteikumi galvenokārt šādu iemeslu dēļ: 1) finanšu tirgū spekulatīvie fondi ir instrumenti ar augstu riska pakāpi; 2) uzmanība un aizsardzība, kas nepieciešama individuālajiem investoriem, vēl nav pietiekama; 3) efektīvi noteikumi pasargātu gan uzņēmumus, gan finanšu tirgu, kā arī investorus un noguldītājus. Tādēļ ES līmenī ir nepieciešams pārredzams un efektīvs regulējums, lai nodrošinātu to, ka ieguldītāji saņem atbilstīgu un plašu informāciju. Direktīvas par finanšu tirgiem un finanšu instrumentiem pieņemšana ir svarīgs solis ieguldītāju — gan uzņēmumu, gan fizisku personu — aizsardzībā.

5.4 Tātad ES un dalībvalstīm ir vajadzīgi efektīvi instrumenti, kas pasargās to ekonomiku no spekulācijām un rūpniecības uzņēmumu un ekonomikas grupu pārmērīgas finansializēšanas. Tās nepalīdz palielināt vienas vai vairāku valstu bagātību un labklājību, bet reāli apdraud sociālo kohēziju un nodarbinātību.

6. Investēt svarīgās nozarēs

6.1 Nākotnē galvenā nozīme neapšaubāmi būs uzņēmumiem, kas nodarbosies ar augstajām tehnoloģijām, piemēram, alternatīviem enerģijas veidiem, nanotehnoloģijām un biotehnoloģijām, kosmisko aviāciju, aviāciju, multividi, telekomunikācijām. Tomēr tās ir nozares ar augstu kapitālietilpību, nevis darbietilpību, un kurām tādēļ tuvākajā nākotnē vajadzēs augsti kvalificētu darbaspēku.

6.2 ES rūpniecības tradicionāli spēcīgajām nozarēm (automašīnu, mājsaimniecības elektroierīču ražošana u.c.) jāpievieno augstas kvalitātes ražojumu nozares. Līdz ar to ES ekonomikas politikai ar tiešiem un netiešiem instrumentiem jāstimulē lielo ES projektu īstenošana šajās jomās.

6.3 EIB prezidents Philippe Maystadt kgs uzstāšanās reizē EESK uzsvēra: “Eiropas Investīciju bankas uzdevums ir atbalstīt ekonomisko un sociālo kohēziju, tāpēc prioritāras būs investīcijas atjaunojamo energoresursu, energoefektivitātes, pētniecības un izstrādes darba, energoapgādes drošības un enerģijas avotu diversifikācijas jomās”. Vienlaikus tādu iniciatīvu kā JASPERS programmas uzdevums ir transporta tīklu, vides un veselības aizsardzības projektu sagatavošana.

6.4 Ir uzņēmumi ar augstu enerģijas patēriņa līmeni, kuriem ir būtiska nozīme ES rūpniecībā un kuri jāaizstāv Kopienas mērogā, cenšoties panākt koordināciju starp ES valstīm attiecībā uz rūpniecības politikas pasākumiem, kas pieļauj pārejas pasākumus un mērķrisinājumus, tai skaitā nozaru līmenī, lai atbalstītu minētās ES pamatnozares. Tāpēc jāņem vērā galvenie ES izvirzītie mērķi oglekļa dioksīda emisiju samazināšanas jomā, lai cīnītos pret globālo sasilšanu. Šie mērķi rada iespēju apvienot iekšējā tirgus izaugsmes nepieciešamību ar notiekošajām klimata pārmaiņām. Saskaņā ar šiem mērķiem ES starptautiskajās sarunās jāuzņemas centrālā loma sakarā ar Kioto protokola ievērošanu un nesenās REACH regulas saglabāšanu.

6.5 Dažās ražošanas nozarēs notiek plaša uzņēmumu pārvietošana, kas rada pamatotas bažas. Jāveic visi pasākumi, lai ražotņu slēgšana būtu iespējami mazāk traumējoša darba ņēmējiem un attiecīgo reģionu labklājībai. Seku mazināšana nedrīkst būt vienīgā atbilde. Par pastāvīgu mērķi jāizvirza arī uzņēmumu un darba ņēmēju pārkvalifikācija ar tālākizglītības palīdzību, lai būtu iespējams palikt darba tirgū, pateicoties profesionālajām iemaņām.

7. Teritoriālā politika

7.1 Lai visa Kopienas teritorija attīstītos līdzsvaroti, arī ES līmenī ir jāmudina uzņēmumi, lai to investīcijas nebūtu vienkārši aizvietojošas, bet gan papildinošas nolūkā paplašināt to produkcijas lietotāju grupu un reāli gūt labumu no iekšējā tirgus priekšrocībām, kurā ir iekļautas arī jaunās dalībvalstis. ES rūpniecības struktūru raksturo veiksmīgas jomas un nozares. Šis modelis nav novecojis un var būt konkurētspējīgs arī nākotnē, sevišķi dažās specifiskās ražošanas nozarēs.

7.2 Komisija (18) pati uzsvēra pastāvošās “rūpniecības lomas samazināšanās (deindustrializācijas)” un “uzņēmumu pārvietošanas” tendences, kas daļēji ir savstarpēji saistītas parādības. Nav šaubu, ka pēdējās desmitgadēs ES ekonomikā notikušas milzīgas pārmaiņas: ražošanas daļa ES ekonomikā samazinājās no 30 % 1970. gadā uz 18 % 2001. gadā, vienlaicīgi strauji augot pakalpojumu nozarei — no 52 % uz 71 %. Uzņēmumu pārvietošana īpaši skar ražošanu, kas maz izmanto tehnoloģijas, bet ir darbietilpīga. Tomēr viens no patiesiem riskiem ir tas, ka ārpus ES robežām var tikt pārvietota (un tas jau notiek) arī pētniecība un izstrāde. Jaunākie dati par rūpniecības pasūtījumiem, ko 2007. gada aprīļa beigās publicēja Eurostat, ir satraucoši (19).

7.3 Ražošana vienmēr bija un arī turpmāk būs ES ekonomikas pamatu pamats. Daudzas nozares, ieskaitot pakalpojumus, ir atkarīgas no stipras rūpnieciskās bāzes. Atteikties no tās būtu nepareizi, jo tur ir milzīgs potenciāls un daudzas stiprās puses (20). Laikā, kad notiek dažu darbietilpīgu rūpniecības nozaru pārvietošana ārpus Eiropas Savienības, ir svarīgi, lai spēcīgs rūpnieciskās ražošanas kodols, kas veido mūsu ekonomikas augstu pievienoto vērtību, paliktu uz mūsu kontinenta.

7.4 Ja pavēro, kādi ir pasaules mēroga uzņēmumi ar vislielāko apgrozījumu, tad kļkūst acīmredzama rūpniecības noturīgā pozīcija ekonomikā. Turklāt arī pakalpojumu nozares, kas attīstās un turpinās attīstīties, savu dinamismu un novatorismu aizgūst no “ražošanas pakalpojumiem” (21).

7.5 Pēdējo gadu laikā Eiropas Komisija uzņēmās dažādas saistības rūpniecības nozaru atbalstam. Kā piemēru minēsim divas. Automobiļu rūpniecība, tradicionāli spēcīga ES rūpniecības nozare, kas veido 3 % no ES IKP un 7 % no nodarbinātības ražošanā, nesen piesaistīja Komisijas uzmanību. Publicējot paziņojumu “CARS 21” (22), Komisija vēlējās izveidot vispārēju ES automobiļu rūpniecības stratēģiju ar mērķi ilgtermiņā uzturēt automobiļu ražošanu par patērētājiem izdevīgām cenām. Dokuments aptver dažādus aspektus, piemēram, administratīvo izdevumu samazināšanu, vides ilgtspēju, ceļu drošību, tirdzniecību (arī ārējos tirgos) un pētniecību. Šķiet, Komisija apzinājās faktu, ka automobiļu rūpniecība un ar to saistītās jomas ieņem centrālo vietu ES ekonomikā, un līdz ar to tai ir nepieciešami instrumenti, kas ievirzītu tās attīstību, paredzot ES mēroga koordināciju.

7.6 Cita nozare, kurā ES iestādes nāca klajā ar ad hoc iniciatīvām, ir tekstilrūpniecība — sevišķi trausla nozare, jo ievērojami pakļauta starptautiskās konkurences ietekmei. Padome jau 2003. gada 27. novembra sanāksmē par konkurences jautājumiem uzsvēra, ka Kopienas mērogā ir svarīgi nodrošināt efektīvu politikas jomu mijiedarbību, sevišķi ar pētniecības, jauninājumu, apmācības pasākumu un intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzības starpniecību. Komisija 2004. gada sākumā izveidoja augsta līmeņa darba grupu tekstilrūpniecības un apģērbu rūpniecības nozarēm, kuras uzdevums bija izstrādāt ieteikumus par virkni konkrētu iniciatīvu reģionālā, valsts un ES mērogā (23).

7.7 Turklāt Komisija 2003. gada novembrī uzsāka ES izaugsmes iniciatīvu, kuras mērķis ir paātrināt ES ekonomikas atveseļošanos. Izaugsmes iniciatīvā ietilpst “Quick Start” programma ar publisko un privāto investīciju projektiem infrastruktūrās, tīklos (networks) un izglītībā un apmācībā, lai sadarbībā ar Eiropas Investīciju banku veicinātu publiskā un privātā sektora partnerību. Šo projektu vajadzētu atbalstīt, sevišķi ņemot vērā ekonomiskos, sociālos un vides aizsardzības mērķus, kurus Eiropas Savienība ir izvirzījusi pēdējo gadu laikā.

7.8 Eiropas Sociālo fonds ir viens no instrumentiem, kura uzdevums ir nodrošināt pārstrukturizēšanu nozarēs, kuras ir skārušas strukturālas pārmaiņas. Tas ir galvenokārt paredzēts aktīvai nodarbinātības, apmācības un piekļuves darba tirgum politikai. Eiropas Reģionālās attīstības fonds atbalsta konkurētspēju, liekot uzsvaru uz pētniecību, jauninājumiem, izglītību un infrastruktūrām. Struktūrfondu darbība sasniegs savu mērķi, ja sociālās un ekonomikas jomas dalībnieki būs atbilstoši iesaistīti plānošanā saskaņā ar partnerības principu.

8. Pētniecība un izstrāde

8.1 Pierādīts, ka pētniecība un izstrāde ir patiess ekonomikas izaugsmes un rūpniecības stratēģiju condicio sine qua non (obligāts nosacījums). Eiropas Savienības iestādes veic lielu darbu, lai izplatītu, veicinātu, uzlabotu rezultātus un investīcijas jauninājumu jomā, un tās ir vienisprātis, ka šiem aspektiem jāpiešķir īpaši būtiska nozīme.

8.2 Lisabonas programmā visām dalībvalstīm ir paredzēts mērķis — pētniecībā un izstrādē ieguldīt 3 % no IKP. Šis uz nākotni vērstais mērķis šodien šķiet ļoti tāls, un pēdējos gados ir novērots, ka valstis, kuras tradicionāli ir vienmēr investējušas, to turpina darīt, savukārt citas nav palielinājušas savas investīcijas, kā tas bija gaidāms (24). Ad hoc nodokļu pasākumi var arī izpausties kā pamudinājums veikt investīcijas pētniecībā un izstrādē.

8.3 Kā tas ir pastiprināti uzsvērts Sapir ziņojumā, Eiropas Savienības investīciju apjoms pētniecībā un izstrādē būtiski atšķiras no Amerikas Savienoto Valstu investīcijām. Atšķirība nav vienīgi resursos, ko publiskais un privātais sektors novirzījis pētniecībai un izstrādei. Eiropas Savienībā, salīdzinot ar ASV, ir mazāk pētnieku, mazāk zinātnisku publikāciju, mazāka līdzdalība starptautiskajā tirdzniecībā ar augstās tehnoloģijas precēm, tiek reģistrēts mazāks patentu skaits un rodas mazāks skaits veiksmīgu uzņēmumu (tā saucamais start-up) (25).

8.4 Zaļajā grāmatā “Eiropas Pētniecības telpa: jaunas perspektīvas” (26) Komisija ierosināja stratēģiju, lai pārvarētu šķēršļus, kas radušies attiecībā uz Kopienas patentu. Tiek izstrādātas iniciatīvas, lai atbalstītu “vadošo” tirgu rašanos daudzsološās, tehnoloģiski ietilpīgās nozarēs.

8.5 Kopienas pētniecības pamatprogrammas un konkurētspējas un inovācijas pamatprogrammas sakarā vairāk nekā jebkad ir nepieciešams izveidot koordinācijas kontaktiestādi, jo īpaši saistībā ar stratēģijām rūpniecības jomā.

8.6 Atbalsts pētniecībai vēl joprojām ir galvenokārt valstu pārziņā, bet ir arī pretēji piemēri, kas ir veiksmīgi: konsorciju Airbus un kopuzņēmumu STMicroelectronics vairums ekonomistu uzskata par veiksmīgiem ES vadošiem uzņēmumiem. Tie ir reti pārnacionālas koordinācijas piemēri, kas liecina par konkurētspēju pasaules mērogā tehnoloģiski sarežģītās nozarēs. Inovācijas fonds varētu kalpot ES rūpniecības konsorciju veidošanai, atvieglojot pozitīvas, pārnacionālas pieredzes paplašināšanos.

8.7 Vēlamajai rūpniecības struktūrai, lai tā varētu darboties, ir nepieciešams tīkls, un pirmām kārtām Eiropas tīkls. Tātad mērķim jābūt uzlabot un konsolidēt materiālās infrastruktūras, piemēram, transporta, IT, ostu, transporta koridoru, gaisa pārvadātāju tīklus, kā arī nemateriālās infrastruktūras, kuru nozīmi nevar atstāt otrajā plānā, sevišķi ilgtermiņā, liekot uzsvaru uz apmācību un koordināciju starp universitātēm un pētniecības centriem.

8.8 Šajā situācijā ir nepieciešama cieša saikne starp akadēmiskajām un pētniecības aprindām un uzņēmējiem. Tādēļ ir nepieciešama stratēģiska pieeja, kas nodrošinātu studentiem nepieciešamās iemaņas darba dzīves uzsākšanai. Turklāt būs nepieciešamas publiskās un privātās investīcijas, jo arvien vairāk attīstās izcilības centri, kas saiknē ar universitātēm, veido labvēlīgu vidi nākotnes uzņēmējdarbībai.

8.9 Turklāt jāatgādina, ka Eiropas Savienības Septītajā pētniecības pamatprogrammā no 2007. gada līdz 2013. gadam (27) ir palielināts budžets un īpaša uzmanība ir pievērsta maziem un vidējiem uzņēmumiem, piešķirot 1,3 miljardus euro: — mazu novatorisku uzņēmumu grupu atbalstam, lai risinātu kopīgas tehnoloģiskas problēmas, — MVU pētniecības un izstrādes darbības finansēšanai 75 % apmērā (salīdzinot ar 50 % Sestajā pamatprogrammā), — MVU atbalsta attīstīšanai un koordinēšanai valsts mērogā.

Briselē, 2007. gada 26. septembrī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Dimitris DIMITRIADIS

(1) Finansializēšana: “(…) the increasing dominance of the finance industry in the total of economic activity, of financial controllers in the management of corporations, of financial assets among total assets, of marketised securities and particularly equities among financial assets, of the stock market as a market for corporate control in determining corporate strategies, and of fluctuations in the stock market as a determinant of business cycles”, citāts no Wikipedia

(http://en.wikipedia.org/wiki/Financialisation).

(2) Oficiālais Vēstesis C 24, 31.1.2006, “Sociālais dialogs un darbinieku līdzdalība, kas būtiska rūpniecības pārmaiņu paredzēšanai un pārvaldībai” un “Kopienas Lisabonas programmas īstenošana: Politikas pamats ES ražošanas stiprināšanai — ceļā uz integrētāku pieeju rūpniecības politikai”; OV C 185, 8.8.2006, “Stratēģiskās pamatnostādnes kohēzijas politikas jomā (2007-2013)”.

(3) Proti, 157. panta II daļā ir teikts: “Dalībvalstis saziņā ar Komisiju savā starpā apspriežas un vajadzības gadījumā koordinē rīcību. Komisija var nākt klajā ar dažādiem lietišķiem ierosinājumiem, lai veicinātu šādu koordināciju”.

(4) COM(1990) 556 galīgā redakcija.

(5) COM (2002) 714 galīgā redakcija.

(6) Te domāti divi pagājušā gadsimta 90. gados pieņemtie Eiropas Komisijas paziņojumi: “Rūpnieciskās konkurētspējas politika Eiropas Savienībai” COM(1994) 319 galīgā redakcija un “Stimuli Eiropas uzņēmumu konkurētspējai globalizācijas apstākļos” COM(1998) 718 galīgā redakcija.

(7) COM (2003) 704 galīgā redakcija.

(8) COM (2005) 274 galīgā redakcija.

(9) COM(2005) 474 galīgā redakcija.

(10) COM(2007) 374 galīgā redakcija.

(11) Skat. Eurostat News Release 64/2007, 2007. gada 15. maijs.

(12) Skat. Eurostat News Release 50/2007, 2007. gada 12. aprīlis.

(13) Padomes 2005. gada 12. jūlija ieteikums 2005/601/EK par dalībvalstu un Kopienas vispārējām ekonomikas politikas pamatnostādnēm (2005-2008), OV L 205, 6.8.2005., 28. lpp.

(14) Skat. Lisbon Agenda Group — Workshop on developing the Lisbon Agenda at European Level — Brisele, 2006. gada 17. novembrī, Maria Joao Rodrigues kopsavilkuma ziņojums.

(15) “An Agenda for a Growing Europe — Making the EU Economic System Deliver”, André Sapir un citi, 2003. gada jūlijs.

(16) Skat. EESK atzinumu “Ekonomikas politikas vispārējās pamatnostādnes un ekonomikas pārvaldība”, OV C 324, 30.12.2006., 49. lpp.

(17) Skat. 1. zemsvītras piezīmi.

(18) Komisijas paziņojums Padomei, Eiropas Parlamentam “Daži svarīgākie jautājumi Eiropas konkurētspējā — ceļā uz integrētu pieeju”, COM(2003) 704.

(19) Eurostat News Release 56/2007, 2007. gada 24. aprīlis.

(20) Stipras un vitālas Eiropas rūpniecības nozares būtisko nozīmi Komisija apstiprināja paziņojumā “Kopienas Lisabonas programmas īstenošana: Politikas pamats ES apstrādes rūpniecības stiprināšanai — ceļā uz integrētāku pieeju rūpniecības politikai”, COM(2005) 474 galīgā redakcija, 2005. gada 5. oktobrī, un EESK atzinumā par minēto paziņojumu, OV C 185, 8.8.2006., 80. lpp.

(21) Par ražošanas pakalpojumu nozīmi un to mijiedarbību ar ES apstrādes rūpniecību skat. EESK atzinumu “Pakalpojumi un Eiropas ražošanas nozares: mijiedarbība un ietekme uz nodarbinātību, konkurētspēju un ražīgumu”, OV C 318, 23.12.2006., 26. lpp.

(22) Komisijas Paziņojums Padomei, Eiropas Parlamentam “Konkurētspējīgas autobūves nozares tiesiskais regulējums 21. gadsimtam — Komisijas nostāja attiecībā uz augsta līmeņa darba grupas CARS 21 nobeiguma ziņojumu — Ieguldījums ES stratēģijā izaugsmei un nodarbinātībai”, COM(2007) 22 galīgā redakcija.

(23) Komisijas paziņojums Padomei, Eiropas Parlamentam, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Tekstilpreču un apģērbu nozare pēc 2005. gada — Augsta līmeņa grupas ieteikumi tekstilpreču un apģērbu nozares jomā”, COM(2004) 668 galīgā redakcija.

(24) Skat. EESK Lisabonas grupas darbus, īpaši 2007. gada 15. februāra Rezolūciju “Lisabonas atjaunotās stratēģijas īstenošana”, CESE 298/2007.

(25) COM(2006) 728 galīgā redakcija.

(26) COM(2007) 161 galīgā redakcija.

(27) Skat. EESK atzinumu par tematu “Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes lēmumam par konkurētspējas un jauninājumu pamatprogrammas izveidi (no 2007. līdz 2013. gadam)”, OV C 65, 17.3.2006., 22. lpp.