Izmaksu samazināšanās ir arī viens no galvenajiem faktoriem, kas veicina atjaunojamo energoavotu izmantošanu korporatīvajā sektorā, jo īpaši tad, ja korporatīvie enerģijas lietotāji ar atjaunojamās enerģijas projekta attīstītāju slēdz tiešu elektroenerģijas iepirkuma līgumu. Laikā no 2015. līdz 2018. gadam korporatīvie atjaunojamo energoresursu elektroenerģijas iepirkuma līgumi Eiropā ir četrkāršojušies – no 506 MW līdz 1967 MW.

Galvenie atjaunojamie energoavoti, no kuriem iegūta patērētā enerģija, bija biomasa siltumapgādes un aukstumapgādes sektorā, hidroenerģija un vēja enerģija elektroenerģijas ražošanā, kā arī biodegviela transporta sektorā. Skaidra paradigmas maiņa, proti, pāreja uz atjaunojamiem energoresursiem, vērojama elektroenerģijas sektorā. Viens no galvenajiem faktoriem, kas to sekmējis, ir saules fotoelementu un vēja enerģijas izmaksu kritums; laikposmā no 2009. līdz 2018. gadam šīs izmaksas samazinājās par attiecīgi gandrīz 75 % un aptuveni 50 % (atkarībā no tirgus), un tam par iemeslu bija kapitāla izmaksu samazināšanās, efektivitātes kāpums un uzlabojumi piegādes ķēdēs, kā arī konkursa procedūru izmantošana atbalsta shēmu ietvaros. Ourika projekts Portugālē 2018. gadā bija pirmais Eiropas saules enerģijas projekts, kas tika attīstīts bez jebkāda veida publiskā atbalsta. Vācijā par 1,4 MW saules fotoelementu projektu maksātās tirgus prēmijas bija zemākas nekā saules enerģijas tirgus vērtība 2018. gada vasarā, un Dānijā tika izstrādāti jauni vēja enerģijas projekti ar fiksētu garantēto tarifu 2,5 EUR/MWh. Gan Vācijā, gan Nīderlandē konkursos par 1610 MW un 700 MW atkrastes vēja ģeneratoru parku izveidi tika saņemti piedāvājumi projektus īstenot, nesaņemot nekādas subsīdijas.

Atjaunojamie energoresursi arī palīdz samazināt gaisa piesārņojumu un dod jaunattīstības valstīm iespēju piekļūt cenas ziņā pieejamai un tīrai enerģijai. Laikā no 2011. līdz 2016. gadam atjaunojamo energoresursu elektroenerģijas ražošanas jauda pieauga par gandrīz 10 GW, savukārt to cilvēku skaits, kuri izmanto ārpustīkla atjaunojamās enerģijas risinājumus, pieauga seškārtīgi, un šobrīd lietotāju skaits sniedzas virs 133 miljoniem. Tiek lēsts, ka līdz ar 2030. gadu vairāk nekā 60 % no jaunās elektrifikācijas nodrošinās atjaunojamie energoresursi, un savrupās un mikrotīkla sistēmas nodrošinās gandrīz pusi no jaunās elektrifikācijas. Visbeidzot, ir svarīgi paturēt prātā, ka digitalizācija un zemākas tehnoloģiju izmaksas atjaunojamos energoresursus ir padarījušas par reālu dzinējspēku, kas patērētājiem paver iespējas uzņemties nozīmīgu lomu enerģētikas pārkārtošanā.

Ieguvumi no atjaunojamajiem energoresursiem neaprobežojas ar ietekmi, kas sagaidāma iepriekš minēto piecu rīcībpolitisko dimensiju sakarā. Atjaunojamie energoresursi var sekmēt ekonomisko izaugsmi un darbvietu izveidi Eiropā, it sevišķi vietējā mērogā. Pašlaik šajā nozarē nodarbināti vairāk nekā 1,4 miljoni cilvēku, un tās apgrozījums tiek lēsts 154,7 miljardu vērtībā.Nesenajā ziņojumā par enerģijas cenām un izmaksām Eiropā apzināta papildu pozitīvā ietekme uz rūpniecības konkurētspēju, proti, viens no galvenajiem faktoriem, kas ietekmējis enerģijas vairumcenu kritumu pēdējos gados, ir atjaunojamās enerģijas apjomu pieaugums. Kā uzsvērts IRENA ziņojumā, arvien plašāka atjaunojamo energoresursu izmantošana ir novedusi pie globāliem enerģētikas pārkārtojumiem, kam ir nopietna ietekme uz ģeopolitiku, un ES neapšaubāmi ir izvirzījusies vadībā.

Pieaug arī atjaunojamo gāzu nozīme. Kā ilustratīvu piemēru var minēt Dāniju, kur biogāzu īpatsvars 2018. gada jūlijā veidoja 18,6 % no kopējā gāzes patēriņa, kas ir par 50 % vairāk nekā iepriekšējā gadā. Kas attiecas uz energoefektivitāti, samazināts enerģijas patēriņš ir cieši saistīts ar lielāka atjaunojamo energoresursu īpatsvara panākšanu un arvien plašāku neliela mēroga atjaunojamo energoavotu integrēšanu ēkās, izmaksefektīvi uzlabojot energoefektivitāti. Turklāt atjaunojamajai enerģijai ir būtiska nozīme dekarbonizācijā; 2016. gadā atjaunojamie energoresursi ir palīdzējuši aiztaupīt 460 Mt bruto CO2 emisiju (vairāk nekā kopējās SEG emisijas Itālijā 2016. gadā), un tiek lēsts, ka 2017. gadā šis apjoms sasniegs 499 Mt. Turklāt atjaunojamie energoresursi ir svarīgs elements, kas sekmē inovācijas dimensiju. Atjaunojamo energoresursu jomā patentaizsardzību ārpus Eiropas iegūst 53 % izgudrojumu no ES bāzētiem uzņēmumiem. Tas liecina, ka inovācijas ir augstvērtīgas, jo par aizsardzību tiek gādāts, paredzot, ka inovācijai ir potenciāls sasniegt ārvalstu tirgus un tajos gūt sekmes. Tādējādi ES ir kļuvusi par pasaules līderi inovācijā, jo tās patentaizsardzības rādītājs ir augstāks nekā jebkurai citai lielajai tautsaimniecībai. Šajā kontekstā, kā atzinusi Starptautiskā Atjaunojamās enerģijas aģentūra (IRENA), var uzskatīt, ka Eiropa, būdama energoinovāciju līdere, rāda paraugu, kā sekmīgi virzīties uz enerģētiku, kurā dominē atjaunojamo energoresursu enerģija.

Eiropas Savienības politisko prioritāti kļūt par pasaules līderi atjaunojamo energoresursu jomā apliecina fakts, ka atjaunojamie energoresursi ir integrēti visās piecās enerģētikas savienības dimensijās. Enerģētiskās drošības ziņā atjaunojamie energoresursi samazina atkarību no fosilā kurināmā importa. Ir aplēsts, ka, salīdzinājumā ar atjaunojamās enerģijas patēriņu 2005. gadā, atjaunojamās enerģijas izmantojums ir pieaudzis, tāpēc 2016. gadā ES pieprasījums pēc fosilā kurināmā ir samazinājies par 143 Mtoe (aptuveni 12 % no kopējā primārā fosilā kurināmā patēriņa). Līdzīgā kārtā kritīsies Eiropas atkarība no enerģijas importa, jo īpaši naftas un gāzes importa; līdzšinējo 55 % vietā 2050. gadā šis rādītājs nokritīsies līdz 20 %, un tas būs iespējams, pateicoties primārās enerģijas piegādēm, kuru avots lielā mērā būs atjaunojamie energoresursi. Atjaunojamie energoresursi spēlē arvien lielāku lomu iekšējā enerģijas tirgū, jo īpaši elektroenerģijas tirgū, kurā 2017. gadā gandrīz viena trešdaļa (30,8 %) no ES-28 elektroenerģijas bruto saražotā apjoma tika iegūta no atjaunojamiem energoresursiem.

2018. gada 24. decembrī stājās spēkā Direktīva (ES) 2018/2001 par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu (RED II), ar kuru tika izveidots jauns, nākotnes prasībām atbilstošs satvars, kas palīdzēs īstenot saistošo Savienības mērķrādītāju: līdz 2030. gadam panākt, ka atjaunojamā enerģija veido vismaz 32 % no enerģijas bruto galapatēriņa. Šis satvars balstīsies uz progresu, kas panākts ar pašreizējo direktīvu, tostarp inter alia uz dalībvalstu pienākumu 2020. gada mērķrādītājus paturēt kā bāzes līniju savām attiecīgajām nākamās desmitgades trajektorijām. To papildina vēl citi paketes “Tīru enerģiju ikvienam Eiropā” elementi.

Turklāt 7 dalībvalstīs (Austrijā, Latvijā, Rumānijā, Slovēnijā, Slovākijā, Spānijā un Vācijā) pastāv zināma nenoteiktība saistībā ar atjaunojamās enerģijas 2020. gada mērķrādītāja sasniegšanu. Tas, vai tās spēs izpildīt savus saistošos nacionālos 2020. gada mērķrādītājus, lielā mērā būs atkarīgs no enerģijas pieprasījuma līmeņa gadījumā, ja pieprasījums pēc enerģijas ievērojami palielinātos; šāds pavērsiens nozīmētu, ka to enerģijas patēriņš sakristu ar sākotnējo tendenci, kas minēta jaunākajā ES atsauces scenārijā. Rezultāti, kuros ņemti vērā Luksemburgas, Igaunijas un Lietuvas apstiprinātie sadarbības mehānismi, ir parādīti 4. attēlā.

Aplūkojot atjaunojamo energoresursu patēriņa absolūto līmeni ES-28, ir vērojams būtisks pieaugums no 189 Mtoe 2015. gadā līdz 204 Mtoe 2017. gadā, t. i., kāpums par 8 %. Tomēr šajā pašā laikposmā enerģijas bruto galapatēriņš pieauga no 1125 Mtoe līdz 1159 Mtoe, kā ietekmē ir samazinājies atjaunojamo energoresursu īpatsvars, jo to aprēķina kā atjaunojamās enerģijas galapatēriņu, kas dalīts ar enerģijas bruto galapatēriņu. Šis pieprasījuma kāpums ir viens no galvenajiem faktoriem, kāpēc 9 dalībvalstīs (Austrijā, Bulgārijā, Čehijā, Polijā, Portugālē, Rumānijā, Slovākijā, Ungārijā) 2017. gadā salīdzinājumā ar 2016. gadu ir mazinājies atjaunojamās enerģijas īpatsvars.

Eurostat dati par 2017. gadu neuzrāda būtiski atšķirīgu ainu. 11 dalībvalstis (Bulgārija, Čehija, Dānija, Igaunija, Somija, Horvātija, Ungārija, Itālija, Lietuva, Rumānija un Zviedrija) jau ir sasniegušas tādu īpatsvaru, kas atbilst to 2020. gada mērķrādītājam. No pārējām 17 dalībvalstīm 10 dalībvalstis jau ir sasniegušas vai apsteigušas savas starpposma trajektorijas, kas 2017.–2018. gadam noteiktas RED I. Atlikušajām 7 dalībvalstīm (Beļģija, Francija, Īrija, Luksemburga, Nīderlande, Polija, Slovēnija) būtu jāpieliek lielākas pūles, lai, tiecoties uz 2020. gada mērķrādītāju, sasniegtu vidējo 2017.–2018. gada trajektoriju.

Pamatojoties uz dalībvalstu ceturto progresa ziņojumu par panākto atjaunojamās enerģijas jomā (“progresa ziņojums”), kas aptver 2015.–2016. gadu, var secināt, ka 25 dalībvalstu rādītāji bija virs RED I indikatīvās trajektorijas 2015./2016. gadam. No 3 dalībvalstīm, kas bija zem savas RED I trajektorijas, vislielāko neatbilstību uzrāda Nīderlande, kurā faktiskais īpatsvars 2015./2016. gadā bija 5,9 %, lai gan saskaņā ar RED indikatīvo trajektoriju tam vajadzēja būt 7,6 %. Taču atpalicība no valsts rīcības plānā paredzētā ir vēl lielāka, jo 2016. gadam noteiktais atjaunojamās enerģijas īpatsvars ir 9,7 %. Nīderlande joprojām atpaliek no plānotās RES-E trajektorijas, un tajā ir arī nedaudz aizkavējusies plānotā RES-T attīstīšana. Par 2015./2016. gada indikatīvo RED I trajektoriju mazāki rādītāji bija arī Luksemburgā un Francijā, tomēr šī atšķirība bija visai neliela.

Atjaunojamo energoresursu īpatsvars atspoguļo dalībvalstu energoresursu struktūras vēsturisko daudzveidību un to atšķirīgo atjaunojamās enerģijas potenciālu, jo rādītāji dalībvalstīs ir ļoti atšķirīgi: no 6,4 % Luksemburgā līdz 54,5 % Zviedrijā 2017. gadā (sk. 2. attēlu).

3. attēls. Paredzamais atjaunojamās enerģijas īpatsvars 2020. g. salīdzinājumā ar 2020. g. RED mērķrādītājiem un 2020. g. plānotajiem mērķrādītājiem rīcības plānos (%), neietverot sadarbības mehānismus. (Navigant 2019)

4. attēls. Paredzamais atjaunojamās enerģijas īpatsvars 2020. g. salīdzinājumā ar 2020. g. RED mērķrādītājiem un 2020. g. plānotajiem mērķrādītājiem rīcības plānos, ietverot sadarbības mehānismus (DV, %). Avots: Navigant 2019.

Tā kā Luksemburgas kopējais enerģijas patēriņš ir salīdzinoši neliels, Luksemburgas spēju sasniegt savu mērķrādītāju būtiski ietekmē pārvedumi no Igaunijas un Lietuvas: visoptimistiskākie scenāriji paredz, ka Luksemburga līdz 2020. gadam savu 11 % mērķrādītāju sasniegt spēs. Šie paši pārvedumi Igaunijas un Lietuvas atjaunojamo energoresursu īpatsvaru ietekmēs visai nelielā mērā, proti, sliktākajā gadījumā tas saruktu par 0,7 % Igaunijā un par 0,9 % Lietuvā.

Skatoties tālāk nākotnē, kā liecina dalībvalstu 2030. gada nacionālie enerģētikas un klimata plānu projekti, visas dalībvalstis jau ir nākušas klajā ar savu nacionālo devumu, kas palīdzēs sasniegt ES līmeņa saistošo mērķrādītāju – vismaz 32 % īpatsvaru –, kas atjaunojamos energoresursus padarītu par Savienības enerģētikas sistēmas pamatu. Līdz 2019. gada jūnijam Komisija izvērtēs, vai šie nacionālie devumi un ar tiem saistītās rīcībpolitikas un pasākumi ir saderīgi ar rezultātiem, ko plānots panākt ES līmenī, un vajadzības gadījumā tā dalībvalstīm sniegs ieteikumus.

4.Administratīvie šķēršļi

Dalībvalstis savā ceturtajā progresa ziņojumā par panākto atjaunojamās enerģijas jomā ziņoja par pasākumiem, ar kuriem tās racionalizē administratīvās procedūras, kas piemērojamas atjaunojamās enerģijas projektiem (saskaņā ar RED I 13. pantu). Ārējā analīzē secināts, ka kopumā liela daļa no attiecīgajiem RED I paredzētajiem pasākumiem dalībvalstīs ir īstenoti sekmīgi. Daži šo pasākumu piemēri: atvieglotas procedūras neliela mēroga projektiem, sistēmu operatoru pienākums sniegt izmaksu aplēses un citu nepieciešamo informāciju, prasības attiecībā uz to, kā sadalāmas izmaksas par elektrotīkla attīstīšanu un atjaunojamās enerģijas iekļaušanu tīklā, RES-E iekļaušana valsts tīkla attīstības plānā un atbalsta shēmas, kas sekmē atjaunojamo energoresursu izmantošanu.

Tomēr pēdējos gados palielinājušies šķēršļi, kas apgrūtina būvniecības un plānošanas procedūras. Elektroenerģijas ražošanas sektorā zināmus šķēršļus radījusi orientēšanās uz lielākiem projektiem, jo šādiem projektiem ir piemērojamas papildu prasības attiecībā uz telpisko un vidisko plānošanu. Siltumapgādes un aukstumapgādes sektorā šķēršļus galvenokārt rada nepietiekama centralizētās siltumapgādes tīklu jauda, savukārt transporta sektorā grūtības rada tas, ka biodegvielām un elektriskajiem transportlīdzekļiem nav piemērotas infrastruktūras. Vairums dalībvalstu joprojām saskaras ar grūtībām integrēt tīklā augošās atjaunojamās enerģijas jaudas. Šķēršļus galvenokārt rada lielās tīkla pieslēguma izmaksas, kā arī nepietiekami pārredzamas un paredzamas tīkla pieslēguma procedūras.

4. BIODEGVIELU ILGTSPĒJĪBAS NOVĒRTĒŠANA

1.Pārskats par biodegvielu patēriņu ES

Ilgtspējīgu biodegvielu patēriņš ES 2016. gadā sasniedza 13 840 ktoe. No šā daudzuma 11 083 ktoe (80 %) veidoja biodīzeļdegviela un 2620 ktoe (19 %) – bioetanols. Lielākā daļa (64 %) ES 2016. gadā patērētās biodīzeļdegvielas ražota no ES izejvielām: galvenokārt no rapša sēklām (~38 %), lietotas cepamās eļļas (13 %), dzīvnieku taukiem (8 %) un taleļļas (2,5 %). No atlikušajiem 36 % ES patērētās biodīzeļdegvielas 19,6 % veidoja palmu eļļa no Indonēzijas (13,3 %) un Malaizijas (6,3 %), 6,1 % veidoja rapša sēklas galvenokārt no Austrālijas (2,6 %), Ukrainas (1,8 %) un Kanādas (1,2 %), 4,8 % veidoja lietotā cepamā eļļa no dažādām valstīm ārpus ES un 4,3 % veidoja sojas pupas galvenokārt no ASV (1,5 %) un Brazīlijas (1,5 %).

Arī ES patērēto etanolu ražo galvenokārt no ES izejvielām (65 %), tai skaitā no kviešiem (~25 %), kukurūzas (~22 %) un cukurbietēm (17 %), un tikai nelielu daudzumu (~1 %) iegūst no celuloziska etanola. Pie etanolbāzētām izejvielām no valstīm ārpus ES pieder kukurūza (16,4 %), kvieši (2,9 %) un cukurniedres (2,9 %) (dažādas daļas). Galvenās trešās valstis, kas ražo ES patērētā bioetanola izejvielas, ir Ukraina (9,8 %), Krievija (2,1 %), Brazīlija (1,8 %), ASV (1,7 %) un Kanāda (1,6 %).

Ir aplēsts, ka gandrīz visas 2016. gadā ES patērētās biogāzes iegūtas no vietējām izejvielām: galvenokārt no kultūraugiem un lauksaimniecības/pārtikas atkritumiem (tostarp kūtsmēsliem) (75 %), kam seko atkritumu poligona gāze (16 %) un notekūdeņu dūņu gāze (9 %). Bioloģiskie šķidrie kurināmie 2016. gadā veidoja mazāk nekā 1 % no visas ES patērētās bioenerģijas, bet to izcelsmi ir grūti noteikt, jo dalībvalstis nav atsevišķi izdalījušas, kuras izejvielas izmantotas biodegvielu un kuras bioloģisko šķidro kurināmo ražošanai.

Biogāze Biobenzīns Biodīzeļdegviela Citas šķidrās biodegvielas Petrolejas tipa reaktīvā biodegviela Šķidrās biodegvielas kopā Kopā Sauszemes transports 131 2619 11 041 4,5 - 13 664 13 796 Dzelzceļš 0,0 32,9 0,0 - 32,9 33,1 Starptautiskais gaisa transports - 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 0 Iekšzemes gaisa transports - 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 0 Iekšzemes kuģošana 0,0 1,4 3,5 0,0 - 5,0 5,0 Nespecificēts transports 0,5 0,0 6,2 0,0 0,0 6,2 6,7 Kopā 132 2620 11 083 4,5 0,0 13 708 13 840

2. tabula. Bioenerģijas galapatēriņš ES transporta sektorā (2016, ktoe). Avots: Eurostat.

2.Pārskats par ES patērēto biodegvielu ietekmi

Balstoties uz biodegvielu izejvielu izcelsmes analīzi, tiek lēsts, ka 2016. gadā ES biodegvielas patēriņa apmierināšanai vajadzīgo kultūraugu audzēšanai bija vajadzīgi 4,9 Mha zemes . No šā daudzuma 3,6 Mha (73 %) atrodas ES teritorijā, bet atlikušie 1,3 Mha (26 %) – trešās valstīs. Aramzemes kopējais daudzums, kas atvēlēts biodegvielu ražošanai, ES veidoja 3,1 % (ja par pamatu ņem aplēsi, ka ES kopējā aramzemes platība ir 115 Mha). No šīs kopplatības 56 % aizņēma rapsis. Četras galvenās valstis ārpus ES (Ukraina, Brazīlija, Indonēzija un Malaizija), kas piegādā kultūraugus ES patērēto biodegvielu ražošanai, šim izmantojumam atvēlējušas mazāk nekā 0,5 % no kopējās aramzemes platības.

Saskaņā ar dalībvalstu sniegto informāciju 2016. gadā kopējais emisiju aiztaupījums no biodegvielu izmantošanas transporta sektorā ES bija 33,2 Mt CO2 ekv. Ja ņem vērā ILUC emisijas, kas aplēstas, izmantojot 2016. gada kultūraugu izejvielu daudzumus, kas reizināti ar attiecīgajām ILUC direktīvā noteiktajām vidējām aritmētiskajām ILUC vērtībām, kopējie emisiju aiztaupījumi no biodegvielu izmantošanas transporta sektorā ES ir tikai 11,8 Mt CO2ekv. (diapazonā no 7,4 līdz 20,4 Mt CO 2ekv.) .

Nesenā pēc Komisijas pasūtījuma veiktā visaptverošā pārskatā par jaunāko pieejamo zinātnisko literatūru norādīts, ka būtiskākā ILUC ietekme (ar medianālo ILUC emisiju līmeni 52 g CO2 ekv./MJ) tiek piedēvēta biodīzeļdegvielai; aplēsts, ka vislielākā ietekme šajā kategorijā ir no palmu eļļas ražotai biodīzeļdegvielai, kurai arī novērotas vislielākās variācijas rezultātos. Etanolam, kas ražots uz pārtikas un barības kultūraugu bāzes, medianālais ILUC emisiju līmenis ir 21 g CO2 ekv./MJ. Salīdzinājumam pārstrādātās Atjaunojamo energoresursu direktīvas VIII pielikumā norādītās provizoriskās aplēstās ILUC emisijas eļļas kultūraugiem ir 55 g CO2 ekv./MJ, labībai un citiem cieti bagātīgi saturošiem kultūraugiem – 12 CO2 ekv./MJ, bet cukura kultūraugiem – 13 CO2 ekv./MJ. Pārskatā ir iekļauta sīkāka informācija par biodegvielu netiešo ietekmi.