Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei par dalībvalstīs un Kopienas līmenī spēkā esošiem tiesību aktiem, sistēmām un praksi attiecībā uz atbildību pārtikas un barības nozarē un reālām finansiālu garantiju sistēmām barības nozarē Kopienas līmenī saskaņā ar 8. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 12. janvāra Regulā (EK) Nr. 183/2005, ar ko paredz barības higiēnas prasības {SEC(2007)1066} /* COM/2007/0469 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 14.8.2007 COM(2007) 469 galīgā redakcija KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI par dalībvalstīs un Kopienas līmenī spēkā esošiem tiesību aktiem, sistēmām un praksi attiecībā uz atbildību pārtikas un barības nozarē un reālām finansiālu garantiju sistēmām barības nozarē Kopienas līmenī saskaņā ar 8. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 12. janvāra Regulā (EK) Nr. 183/2005, ar ko paredz barības higiēnas prasības {SEC(2007)1066} KOPSAVILKUMS Notiekot liela mēroga negadījumiem, sabiedrībai jāmaksā par barības, pārtikas un dzīvnieku izņemšanu no tirgus, transportu, uzglabāšanu un iznīcināšanu, kā arī par analīzēm un citiem administratīviem izdevumiem. Kas maksās? Princips, ka barības nozares komersanti ir atbildīgi par jebkādiem attiecīgo tiesību aktu pārkāpumiem barības nekaitīguma jomā un par tiešām sekām tam, ka barību, dzīvniekus vai no tiem ražoto pārtiku izņem no tirgus, apstrādā un/vai iznīcina, ir noteikts 8. pantā Regulā (EK) Nr. 183/2005[1], ar ko paredz barības higiēnas prasības. Tomēr attiecībā uz finansiālām garantijām barības nozarē likumdevējs izvēlējās regulā neparedzēt finanšu noteikumus. Taču Komisijai jāiesniedz ziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei un vajadzības gadījumā arī tiesību akta priekšlikums. Šā ziņojuma nolūks ir izveidot pamatu efektīvai finansiālo garantiju sistēmai barības nozares komersantiem. Pielikumā ir pievienota šā ziņojuma pilna redakcija angļu valodā. Pirmkārt, ziņojumā ir pārbaudīti spēkā esošie tiesību akti, sistēmas un prakse attiecībā uz atbildību un finansiālām garantijām barības nozarē un citās nozarēs Kopienas un valstu līmenī. Otrkārt, ziņojumā ir ierosināta reāla un praktiski piemērojama finansiālu garantiju sistēma Kopienas līmenī. Ziņojumā ir analizētas dažādas finansiālo garantiju iespējas, un tādējādi šī analīze var būt plašāka nekā iespējas, kas paredzētas 8. pantā. Finansiālās garantijas barības nozarē ir tehniski iespējams īstenot, ja ir skaidri noteikts segums un darbības ierosināšanas mehānisms. Finansiālā ietekme uz barības nozares komersantiem ir svārstīga, bet tā galvenokārt būs atkarīga no tā, cik plašs būs segums. Tomēr obligātu finansiālu garantiju ieviešana barības nozares komersantiem nešķiet populārs pasākums. Turklāt apdrošināšanas nozarē nav izstrādāti produkti, kas apmierinātu pieprasījumu pēc finansiālām garantijām, ja tās tuvākajā nākotnē kļūtu obligātas. Šis jautājums ir sarežģīts, un ir grūti nodrošināt tā izpildi nekavējoties, tādēļ Komisija ierosina divu gadu laikā pēc šā ziņojuma publicēšanas sākt plašu sabiedrisku diskusiju par dažādajām iespējām, un pēc tam veikt finansiālo garantiju izmaksu sīkāku analīzi un šāda pasākuma varbūtējo rezultātu novērtējumu. Tikmēr dalībvalstīm nevajadzēs prasīt, lai barības nozares komersanti iesniegtu pierādījumu par to, ka uz viņiem attiecas finansiālās garantijas. Pamatojoties uz turpmākajos gados gūto pieredzi, iespējams, ka būs jāņem vērā neparedzēti jautājumi un/vai jaunas politikas nostādnes. Pēc tam Komisija apsvērs tiesību aktu priekšlikumus, kas vajadzīgi, lai risinātu minētos jautājumus ar koplēmuma procedūru, iesaistot Padomi un Eiropas Parlamentu. JURIDISKAIS PAMATS 8. pantā Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 12. janvāra Regulā (EK) Nr. 183/2005, ar ko paredz barības higiēnas prasības, ir paredzēts, ka Komisija „iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei [..] ziņojumu par finansiālajām garantijām barības nozarē”, lai „sagatavotu efektīvu finansiālo garantiju sistēmu barības nozares komersantiem”. [..] „Papildus analīzei par valstu pastāvošajiem tiesību aktiem, sistēmām un praksi, kas attiecas uz atbildību barības nozarē un saistītajās nozarēs, ziņojumā vajadzības gadījumā ietver arī likumdošanas priekšlikumus šādas reālas un praktiski piemērojamas garantiju sistēmas izveidei Kopienas līmenī. Šādām garantijām jāsniedz nodrošinājums to izmaksu kopapjomam, par kurām no komersantiem varētu prasīt atbildību un kuras ir tiešas sekas tam, ka barību, dzīvniekus vai no tiem ražoto pārtiku izņem no tirgus, apstrādā un/vai iznīcina.” PROVIZORISKI PĒTĪJUMI UN DISKUSIJAS Lai palīdzētu Komisijai izstrādāt šo ziņojumu, tika norīkots neatkarīgs konsultants, kurš veica pētījumu „Finansiālās garantijas barības nozarē”, koncentrējoties uz: - izmaksu analīzi saistībā ar agrāk notikušajiem gadījumiem, kad barību, pārtikai izmantojamos dzīvniekus un no tiem ražoto pārtiku bija jāizņem no tirgus; - pārskatu par spēkā esošajiem tiesību aktiem, sistēmām un praksi Kopienas un valstu līmenī (ES-25 un vienā EEZ valstī, kas nav ES dalībvalsts[2]) attiecībā uz atbildību un finansiālām garantijām, galvenokārt pārtikas un barības nozarē; - dažādo iespēju saistībā ar finansiālajām garantijām barības nozarē izmaksu un īstenošanas iespēju novērtējumu. Saistībā ar šo pētījumu 2005. gadā notika plaša apspriešanās ar ieinteresētajām personām, rīkojot tikšanās un lūdzot aizpildīt anketas. Tika rīkotas tikšanās ar barības nozares komersantu Eiropas organizāciju pārstāvi un ar apdrošināšanas nozares pārstāvi. Eiropas un dalībvalstu barības nozares komersantu organizācijām un valstu kompetentajām iestādēm tika izsūtītas anketas. Papildus šim pētījumam Komisija saņēma komentārus no vairākām Eiropas un dalībvalstu barības nozares komersantu organizācijām un citām ieinteresētajām personām, kuras pārstāv primāro barības un pārtikas ražotājus, lopkopjus, barības kooperatīvus, barības piedevu, premiksu un barības maisījumu ražotājus, labības dzirnavniekus, uzglabāšanas operatorus, transporta uzņēmumus un apdrošināšanas nozari. KOPIENAS TIESĪBU AKTOS PAREDZĒTĀ ATBILDĪBA Līgumi neparedz precīzi formulētu juridisko pamatu, kas pilnvarotu Kopienu reglamentēt atbildību. Tā kā šādu noteikumu nav, Kopienas noteikumi attiecībā uz atbildību, ja tādi ir, pamatojas uz konkrētu nozaru specifiku , piemēram, sabiedrības veselības, vides, lauksaimniecības un transporta nozarē. FINANSIĀLO GARANTIJU VEIDI UN SNIEDZĒJI Iespējamie finansiālo garantiju veidi, kas tika analizēti, ir šādi: apdrošināšana, brīvprātīgās vai obligātās apdrošināšanas shēma, banku garantijas un banku uzkrājumi, nozaru kopfondu sistēmas, piemēram, sistēma, ko var izveidot kā kopīgu apdrošināšanas sabiedrību, un ar valsts līdzdalību vai atbalstu izveidoti speciāli fondi. Attiecībā uz katru no šiem veidiem ir svarīgi saprast, kādos apstākļos tirgus spēs un gribēs piedāvāt šādu produktu. Obligātie risinājumi nozīmē, ka ir jāpārliecinās, vai visi barības nozares komersanti, kuriem jāievēro šī prasība, patiešām to dara. Tāpēc par īstenošanu būtu atbildīgas kompetentās iestādes saskaņā ar reģistrācijas procesu vai citiem oficiāliem kontroles pasākumiem. Šādai obligātās apdrošināšanas shēmai būtu jāatrisina problēma, kā nodrošināt finansiālas garantijas arī tiem komersantiem, par kuriem apdrošināšanas sabiedrība vai kāds cits garantijas sniedzējs uzskatītu, ka ir pārāk riskanti viņus apdrošināt. Apdrošināšanas risinājumi Vai varēs apdrošināties pret atsaukšanu? Apdrošināšana var būt risinājums, lai segtu risku gadījumos, kad ir ievērots paredzamības, neatkarības, stabilitātes un retuma princips. Ar paredzamību saprot to, ka var aprēķināt atsaukšanas iespēju apdrošināšanas periodā visai apdrošināmo personu grupai. Tāds gadījums varētu būt šāds, — ir pieejama statistika vismaz par nozīmīgākajiem atsaukšanas gadījumiem un to iemeslu. Tomēr lielās neparedzamības dēļ tad būtu jāizslēdz izrietošās sekas, piemēram, turpmākas atsaukšanas saistībā ar atsauktu sastāvdaļu, kas drīzāk attiektos uz apdrošināšanu, ko izmanto pakārtotās jomas komersanti. Ar neatkarību saprot to, ka prasības iesniedzējs pats nevar ierosināt atsaukšanu. Tas ir sarežģītāks gadījums, — šādas atsaukšanas, kuru iemesls nepārprotami ir prasības iesniedzēja nolaidība vai citi iemesli viņa vainas dēļ, būtu jāizslēdz no apdrošināšanas. Ar stabilitāti saprot to, ka atsaukšanu skaits un to vidējā vērtība saglabājas diezgan stabila vai ka var aprēķināt to izmaiņas kādā laika posmā. Ar retumu saprot to, ka vismaz ļoti liela mēroga atsaukšanas notiek izņēmuma kārtā un reti. Atsaukšanām būtu jāievēro gan stabilitātes, gan retuma princips. Obligātā vai brīvprātīgā apdrošināšana? Apdrošināšana var būt obligāta, un tas nozīmē, ka visiem dalībniekiem jāapdrošinās pret attiecīgajiem riskiem. Obligātā apdrošināšana parasti ir daudz lētāka nekā brīvprātīgā apdrošināšana, jo risks tiek sadalīts starp visiem dalībniekiem. Izvēloties brīvprātīgo apdrošināšanu, bieži vien nākas saskarties ar negatīvās atlases problēmu, proti, apdrošināsies tie, kas domā, ka viņiem būs nepieciešama apdrošināšana, t.i., viņi paredz produktu atsaukšanu. Tas nozīmē, ka risks šiem apdrošināmajiem parasti būs augstāks, līdz ar to būs jāmaksā lielākas prēmijas. Turklāt attiecībā uz finansiālajām garantijām jautājums ir, ko brīvprātīgs risinājums nozīmēs tiem, kuri neizvēlēsies brīvprātīgo apdrošināšanu, — ko pieņems par viņu finansiālo garantiju? Pašrisks, pārapdrošināšana, riska pārvaldība Apdrošināšanā parasti ir pašrisks vai nu kā procentuālā daļa, vai kā absolūta summa, vai arī abi kopā. Tas nozīmē, ka prasības iesniedzējs būs atbildīgs par izdevumiem, kas pārsniedz pašriska noteikto robežu, bet apdrošināšanas sabiedrība segs pārējos izdevumus. Parasti apdrošināšanas sabiedrības daļai nav augstākās robežas. Tomēr prasībām par lielām summām apdrošināšanas risku parasti pārapdrošina pārapdrošināšanas sabiedrības, kuras no iepriekšējā apdrošinātāja pārņem risku par prasībām par lielām summām. Ir skaidri un nepārprotami jānoformulē, ko sedz apdrošināšana, un atbilstoši neatkarības principam jāizslēdz tie riski, kur apdrošinātās personas var ietekmēt prasību. Bieži vien risku var mazināt, ja apdrošinātās personas veic aizsargpasākumus un nodrošina labu riska pārvaldību. Tas bieži vien ietekmē prēmijas lielumu un var būt veicinošs faktors atsaukšanas riska samazināšanai. Visbeidzot apdrošināšanas produkti dažos gadījumos saistās ar tiesībām iekasēt papildu prēmijas ārkārtas zaudējumu segšanai. Tas nozīmē, ka pēc apdrošināšanas prasībām par lielām summām prēmijas parasti tiks koriģētas, lai segtu jauno riska līmeni, taču tiks arī iekasēts papildu maksājums, lai nodrošinātu kompensāciju prasību iesniedzējiem, kuri cietuši lielus zaudējumus. Apdrošināšanas prēmija Apdrošināšanas prēmiju parasti aprēķina, ņemot vērā risku ietekmējošus faktorus, proti, dažās uzņēmējdarbības jomās var būt lielāka atsaukšanas iespēja, lielāka mēroga uzņēmējdarbībai nepārprotami būs lielāki riski un zaudējumi, un risku var ietekmēt arī atrašanās vieta. Gados, kad nav nevienas apdrošināšanas prasības, būs mazākas prēmijas, arī riska aizsargpasākumi var mazināt prēmijas lielumu. Protams, apdrošināšanas sabiedrības izdevumus un līdz ar to arī prēmiju var būtiski ietekmēt tas, kādā apjomā ir noteikts pašrisks. Pašrisks parasti jānosaka tā, lai izdevumi, kas rastos atsaukšanas gadījumā, būtu mazāki, nekā tie būtu parastos apstākļos, kad tos segtu pats komersants. Apdrošināšanas izmaksas Tradicionāli barības nozares komersanti risina sīkus atsaukšanas gadījumus paši, un varētu šķist, ka nav īpaša iemesla šo procedūru mainīt. Tomēr attiecībā uz lielām prasībām, kas aptver plašu jomu un kam ir nopietnas sekas, viņiem nepietiks līdzekļu. Tas norāda, ka piemērots risinājums varētu būt apdrošināšana ar diezgan lielu pašrisku. Pašlaik barības nozares komersanti uzskata, ka apdrošināšanas sistēmas izmaksas mazina konkurētspēju, jo viņi baidās no lieliem izdevumiem. Tomēr ja finansiālajai garantijai izvēlēto apdrošināšanas risinājumu attiecinātu tikai uz ļoti lieliem riskiem, jādomā, ka apdrošināšanas prēmijas varētu būt pieņemamas. Piemēram, ja pašriska apjomu noteiktu komersanta gada ienākumu vai apgrozījuma apmērā un tas segtu tikai ļoti lielus zaudējumus saistībā ar atsaukšanu, apdrošināšanas prēmijas nebūtu ļoti lielas. Pašlaik ir zināms, ka vairāku lielu atsaukšanas gadījumu dēļ pēdējo 5 līdz 10 gadu laikā ir radušies izdevumi aptuveni 3 miljardu euro apmērā vairāk nekā 5 miljoniem komersantu lopkopības tirgū ar apgrozījumu aptuveni 129 miljardi euro 2005. gadā (ES-25). Rupji rēķinot (jāņem vērā, ka šis aprēķins ir uzskatāms tikai par ļoti vispārīgu un neprecīzu norādi uz iesaistītajiem izdevumiem), tas nozīmē, ka faktiskie izdevumi saistībā ar lieliem atsaukšanas gadījumiem, izdalot uz vienu komersantu gadā, būtu tikai EUR 60 līdz 120. Reāls apdrošināšanas risinājums Līdz šim komersanti pašu spēkiem ir spējuši tikt galā ar mazākiem riskiem, tāpēc šķiet ticami, ka šī prakse vēl turpināsies. Tomēr tiem būs vajadzīgs nodrošinājums finansiālo garantiju veidā pret izdevumiem saistībā ar lieliem atsaukšanas gadījumiem un to sekām. Tāpēc reāls risinājums, kā nodrošināt finansiālās garantijas, ja to pamato uz apdrošināšanu, varētu būt obligātā apdrošināšana, kas sedz visas darbības, nosakot ievērojami augstu pašriska apjomu. Tomēr šis risinājums jāapstiprina apdrošināšanas nozarei un pārapdrošinātājiem, — vajadzēs apdrošinātājus, kuri piedāvā šos produktus visās attiecīgajās valstīs. Dažās ES valstīs jau ir spēkā šādi risinājumi produktu drošumatbildības apdrošināšanas veidā, bet nevienā valstī tie nav obligāti. Šādas apdrošināšanas darbības jomā varētu iekļaut arī apdrošināšanu pret barības atsaukšanu. Individuāli risinājumi Ja komersantiem nenoteiks obligātus risinājumus, tie varētu, piemēram, izvēlēties brīvprātīgu apdrošināšanu, kā aprakstīts iepriekš. Tie varētu pasargāt sevi vienkārši, veidojot uzkrājumus bankā. Tomēr no ekonomiskā viedokļa uzkrājumi bankā, kas veidoti, lai nodrošinātos pret šādiem atsaukšanas gadījumiem, nozīmētu ievērojami lielāku summu noguldīšanu banku kontos vai citos uzkrājumu veidos nekā summas, kas būtu vajadzīgas alternatīvos risinājumos, turklāt no sabiedrības viedokļa tas diez vai būtu efektīvs risinājums. Turklāt ar parastiem uzkrājumiem nevarētu segt iespējamus, pat ļoti iespējamus, lielus atsaukšanas gadījumus. Ja ar uzkrājumiem kā finansiālo garantiju būtu diezgan, tad tomēr būtu vēl jāatrod risinājums gadījumiem, kad atsaukšanas izdevumi pārsniedz uzkrājuma summu. Tomēr, kombinējot apdrošināšanu, lai segtu zaudējumus, kas varētu rasties lielos atsaukšanas gadījumos, un uzkrājumus zaudējumu segšanai „parastos” atsaukšanas gadījumos, tas varētu būt reāls risinājums. Brīvprātīgai apdrošināšanai kā vienīgajam produktam, kas būtu risinājums finansiālajām garantijām, būtu dažas acīmredzamas problēmas. Pirmkārt, ne visi izvēlēsies apdrošināties. Kādas būtu pārējo komersantu finansiālās garantijas? Otrkārt, brīvprātīgā apdrošināšana droši vien nebūtu sevišķi iecienīta, jo apdrošināšanas prēmijas varētu izrādīties visai lielas. Tas tā būtu tādēļ, ka tie, kuri apdrošinātos, visbiežāk būtu tie, kam būtu liela iespējamība, ka drīzumā viņiem būs vajadzība pēc apdrošināšanas, tas ir, viņiem pastāvētu liela atsaukšanas iespējamība. Arī apdrošināšanas nozare vēlēsies piedāvāt šādus apdrošināšanas līgumus tikai tad, ja būs pietiekami liela interese tirgū. Vēl viens reāls risinājums varētu būt, ka papildus obligātai apdrošināšanai ar augstu pašriska apjomu mazākus riskus apdrošinātu brīvprātīgi. Tādā gadījumā komersants iegādātos papildu apdrošināšanu ar zemāku pašriska apjomu. Bankas garantijas Vēl viena iespēja ir saņemt bankas garantiju. Praksē tas nozīmētu, ka komersants bankā iegādātos garantiju par noteiktu summu. Šī summa tiktu izmaksāta gadījumos, ko, iepriekš savstarpēji vienojoties, noteicis komersants un banka. Parasti šādas garantijas izmaksā dārgāk nekā attiecīgi apdrošināšanas produkti, turklāt grūtības varētu būt arī ar to pieejamību, jo bankas varētu nevēlēties piedāvāt šādas garantijas. Kopfondi Jautājums ir, vai, ja visi barības nozares komersanti vai tie, kuri konkrētā nozarē atrodas vienādā attīstības posmā, izveidotu kopfondu to izmaksu segšanai, kas šā fonda dalībniekiem rastos saistībā ar barības atsaukšanu, tā būtu piemērota finansiālā garantija ierosinātās regulas nozīmē. Ja šādam projektam tiktu panākts plašs atbalsts un ja būtu droši, ka tas būtu efektīvs, to varētu īstenot dažādos veidos kā alternatīvu vai kā papildu risinājumu obligātajai apdrošināšanai tirgū. Praksē tas droši vien nozīmētu, ka tiktu izveidota īpaša kopīga apdrošināšanas sabiedrība, lai segtu šo risku konkrētā nozarē. Komersantu asociācija varētu izveidot vajadzīgos garantiju fondus (sākumkapitāls) un piedāvāt pieredzi vadības jomā, vai arī uzņemties šā kopfonda vai kopīgās apdrošināšanas sabiedrības uzraudzības pienākumus. Šādam kopfondam droši vien būtu jābūt Eiropas mēroga fondam, lai tam būtu pietiekami lielas pamats kopfonda maksātspējas nodrošināšanai. Prēmiju lielums, ko iekasētu no šā kopfonda dalībniekiem, tiktu noteikts daudz maz līdzīgi kā, nosakot jebkuru apdrošināšanas prēmiju. Turklāt, pretēji apdrošināšanai, kur jāmaksā gada prēmijas, kopfondā iemaksātā nauda neietu zudumā gadījumā, ja atsaukšanas nebūtu, bet gan būtu pieejama arī vēlāk nākotnē. Tādējādi varētu arī samazināt iemaksājamo summu. Kopfondā varētu arī noteikt pienākumu tā dalībniekiem turpmāk veikt papildu maksājumus gados, kad būtu daudz zaudējumu atlīdzības prasību. Īpašie fondi Situācija mainās, ja ņem vērā arī valsts pārdales sistēmas, ieskaitot atbildīgo kompetento iestāžu līdzdalību, kā tas bija, piemēram, sedzot zaudējumus pēc mājlopu epidēmijām dažās ES valstīs. Publiskās un privātā sektora partnerības var būt dažādas, sākot no valsts iestādēm kā sociālās apdrošināšanas aģentūrām līdz pat privāti izveidotiem fondiem, kuros dalība ir obligāta un kurus uzrauga valsts. Visas problēmas, kas attiecas uz apdrošināšanu, ir viegli novēršamas, ja valsts garantē, ka zaudējumu gadījumā tiks izmaksāti līdzekļi no fonda. To var pārvaldīt, piemēram, ar valsts līdzdalību, ar subsīdijām daļējas zaudējumu pārņemšanas veidā, ar iepriekšēju finansējumu lielu zaudējumu gadījumā, ko atmaksā vēlāk, vai arī ar citām garantijām. Īpašo fondu gadījumā ir problēma, ka tie saistās ar ievērojamu valsts intervenci, kas ir pretrunā brīvā tirgus principiem un kam vajadzīgs skaidrs attaisnojums, piemēram, dabas katastrofa vai mājlopu epidēmija. Turklāt valsts izlīdzina deficītu, uzņemoties riskus, kurus nevar apdrošināt, un piedāvājot ārkārtīgi lielus zaudējumus segt ar pārapdrošināšanu, tādējādi izmantojot valsts līdzekļus, lai kompensētu privāto komersantu radītos zaudējumus. STARPPOSMA DARBĪBAS, KAM NAV JURIDISKA RAKSTURA Tā kā jautājums ir sarežģīts un nav viegli nekavējoties izveidot finansiālo garantiju sistēmu , pēc šā ziņojuma publicēšanas tiks sākta plaša sabiedriska diskusija. Tāpēc Komisija ierosina: - sākt diskusiju par dažādām finansiālo garantiju iespējām ar komersantiem, apdrošināšanas nozares pārstāvjiem , dalībvalstīm un citām ieinteresētajām personām, kā arī rosināt finansiālo garantiju sniedzējus izstrādāt produktus , kas varētu atbilst nākotnē augošajam pieprasījumam pēc finansiālajām garantijām, ņemot vērā to segumu un darbības ierosināšanas mehānismu , kā aprakstīts šajā ziņojumā; - sākt diskusijas ar dalībvalstīm , lai veicinātu: - riska pārvaldības paraugprakses principu ievērošanu attiecībā uz gadījumiem, kad pārtiku un barību izņem no tirgus, jo īpaši, notiekot liela mēroga negadījumiem , lai izstrādātu vadlīnijas šajā jomā, un - to, ka tiek precizēts jautājums par atbildību saistībā ar pārtikas un barības izņemšanu no tirgus. Šādus starpposma pasākumus varētu pabeigt 2 gadu laikā pēc šā ziņojuma publicēšanas. Līdz tam laikam dalībvalstīm nevajadzēs prasīt, lai barības nozares komersanti iesniegtu pierādījumu par to, ka uz viņiem attiecas finansiālās garantijas. Turklāt Komisija sīkāk analizēs finansiālo garantiju izmaksas un novērtēs šādu pasākumu varbūtējos rezultātus. SECINĀJUMI Pārtikas un barības nozares komersantiem visos ražošanas, pārstrādes un izplatīšanas posmos uzņēmumos, kas atrodas viņu pārziņā, jānodrošina, lai pārtika vai barība atbilstu pārtikas aprites tiesību aktu prasībām, kas attiecas uz viņu darbību, un jāpārbauda, vai minētās prasības ir izpildītas. Lai gan valsts līmenī vispār jāpieņem noteikumi par atbildību saistībā ar pārtikas aprites tiesību aktiem, barības nozares komersanti saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem atbild par jebkādiem attiecīgo tiesību aktu pārkāpumiem barības nekaitīguma jomā. Tomēr pagaidām viņiem nav jāiesniedz finansiālas garantijas pierādījums, lai apliecinātu, ka viņi spēj samaksāt izdevumus, par kuriem ir atbildīgi. Izņemot izdevumus, kas saistīti ar papildu oficiāliem kontroles pasākumiem , Kopienas tiesību akti nereglamentē atbildību barības nozarē, bet prasa, lai dalībvalstis pašas noteiktu pasākumus. Uz barības nozari attiecas īpaši Kopienas principi par atbildību barības higiēnas jomā, bet to piemērošana praksē ir saistīta ar valstu tiesību aktiem, kuros ir paredzētas juridiskās attiecības un saistības, kas veido atbildību, kā arī fakti, apstākļi un nosacījumi, kādos rodas šādas attiecības un saistības. Pētījumā apskatītās valstu sistēmas atbildības ziņā atšķiras. Turklāt gadījumi, kad kompetentās iestādes prasa izņemt produktu no tirgus, parasti ir saistīti ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem, riska novērtējumu un administratīvo diskrētumu. Tādējādi tas nozīmē, ka barības nozares komersantu finansiālais risks saistībā ar zaudējumu atlīdzības prasībām par varbūtējiem gadījumiem, kad barība jāizņem no tirgus un jāiznīcina, dažādās valstīs var atšķirties. Finansiālās garantijas barības nozarē , piemēram, apdrošināšana, bankas garantijas, uzkrājumi, kopfondi un fondi, principā ir tehniski iespējams risinājums. Tomēr tas, cik lielā mērā barības nozares komersantiem būs praktiski iespējams segt zaudējumus, ir atkarīgs no tā, kā tiks izveidota šādu finansiālo garantiju sistēma. Pastāv risks, ka finansiālo garantiju sistēma, kas nav atbilstoši izstrādāta un kurā nav ņemti vērā apdrošināšanas seguma kritēriji , var radīt situāciju, kad privātajā tirgū būtu gandrīz neiespējami saņemt zaudējumu atlīdzību vai arī tas būtu iespējams, bet tad būtu jāmaksā neiespējami lielas prēmijas. Skaidri jānosaka apdrošināšanas seguma robežas un finansiālo garantiju darbības ierosināšanas mehānisms . Lai gan dažās dalībvalstīs ir spēkā produktu drošumatbildības apdrošināšana, trūkst praktiskās pieredzes, jo īpaši saistībā ar apdrošināšanu pret atsaukšanas gadījumiem barības nozarē . Pašlaik nav precīzu zināšanu par to, cik lielas jānosaka šādas apdrošināšanas prēmijas, piemēram, ja apdrošināšana sedz zaudējumus liela mēroga barības izņemšanas no tirgus un iznīcināšanas gadījumos, proti, kad pašrisks tiktu noteikts ievērojami lielā apjomā. Tomēr barības maisījumu nozarē jau tiek izmantoti vai tiek izstrādāti daži mehānismi. Lielākā daļa apdrošināšanas sabiedrību pašlaik nevēlas ienākt šajā tirgū, kaut gan šķiet, ka dažas no tām būtu ar mieru uzņemties šo risku ar ļoti stingriem apdrošināšanas nosacījumiem. Tāpēc galvenais jautājums nav tas, vai ir pieejams šāds apdrošināšanas segums gadījumos, kad barība jāizņem no tirgus, (dažās valstīs tas ir pieejams), bet gan tas, kādā veidā, kad un ar kādiem nosacījumiem Eiropas lielākās apdrošināšanas sabiedrības būs ar mieru ienākt šajā tirgū. Apdrošināšanas nozare iebilst pret obligātu finansiālo garantiju sistēmu barības nozarē , — vispār apdrošināšanas nozare stingri iebilstu pret jebkādu obligātas apdrošināšanas ieviešanu, jo šāds risinājums saistītos ar acīmredzamām problēmām. Valstu apdrošinātāju asociācijas pirms dažiem gadiem pētīja šo pieeju un brīdināja neizstrādāt produktu atsaukšanas gadījumu apdrošināšanu barības nozarē. Turklāt tās apšaubīja, ka šāda sistēma ļautu barības nozares komersantiem izpildīt prasības par finansiālajām garantijām vai sasniegt politisko mērķi par izņemšanas no tirgus un iznīcināšanas gadījumos radušos izmaksu pārnešanu publiskā sektora uz privāto sektoru. Tomēr dažās dalībvalstīs jau ir spēkā produktu drošumatbildības apdrošināšana, un tās struktūra un darbības joma ir tuva šeit meklētajam apdrošināšanas segumam. Daudzi barības nozares komersantu pārstāvji arī iebilst pret finansiālo garantiju sistēmu un, ja šāda sistēma tiktu izveidota, viņi gribētu, lai tā būtu brīvprātīga. Brīvprātīgas sistēmas priekšrocība ir iespēja slēgt līgumus atbilstoši atsevišķu komersantu īpašajām vajadzībām un apstākļiem, neizslēdzot tos nozarē iesaistītos komersantus, kuri nevēlas vai nespēj piedalīties. Šā risinājuma galvenie trūkumi ir, ka prēmijas droši vien būs lielas un, ja apdrošināšana nebūs obligāta, varētu būt neliela procentuālā daļa apdrošināto komersantu, jo īpaši lielo prēmiju dēļ. Tādā gadījumā atbildīgajiem komersantiem, uz kuriem attiecas negadījums, bet kuriem nav garantiju, būtu jāatrod līdzekļi, lai viņi būtu spējīgi segt izdevumus saistībā ar izņemšanu no tirgus un iznīcināšanu. Ja viņi nespētu tos segt vai nesamaksātu, beigās varētu neizdoties izpildīt uzdevumu izvairīties no valsts līdzekļu tērēšanas saistībā ar negadījumiem barības nekaitīguma jomā. Tāpēc nav domājams, ka šāda sistēma mazinātu valsts iestāžu finansiālo slogu liela mēroga krīžu gadījumā, bet saglabātos spiediens uz valstu valdībām, lai atbalstītu skartos uzņēmumus. Dažas kompetentās iestādes atbalsta un citas varētu paredzēt finansiālo garantiju sistēmu, bet domas dalās par to, vai šādai sistēmai ir vai nav jābūt obligātai. Pārskatītajā Lisabonas stratēģijā vienkāršošana ir minēta kā viena no prioritārām darbībām ES. Stratēģijas mērķis ir panākt izaugsmi un jaunu darba vietu izveidošanu Eiropā, tāpēc uzmanība ir vērsta uz tiem acquis elementiem, kas attiecas uz uzņēmumu konkurētspēju ES. Tās vispārējais mērķis ir veicināt Eiropas reglamentējošos noteikumus, kas atbilst visaugstākajiem likumdošanas standartiem, ievērojot subsidiaritātes un proporcionalitātes principus. Šajā ziņā vienkāršošanas nolūks ir atvieglot gan Kopienas, gan dalībvalstu likumdošanu, lai būtu vieglāk piemērot tiesību aktus, tādējādi efektīvāk sasniedzot mērķus. Noteikumi, kas izklāstīti regulā, ar ko paredz barības higiēnas prasības, piemēram, noteikumi par barības iepirkšanas avotiem, izsekojamību, higiēnu, HACCP principiem un reģistrēšanu, tāpat kā citi tiesību akti pārtikas nekaitīguma jomā ir svarīgi, lai varētu mazināt riskus un novērst negadījumu iespējamību. Ja barības nozares komersanti pilnībā īstenotu visus šos pasākumus, mazinātos tādu lielu negadījumu iespējamība pārtikas un barības jomā , kādi bijuši pēdējos gados. Jaunie oficiālie kontroles pasākumi, kurus pašlaik īsteno kompetentās iestādes, lai pārbaudītu to, kā nozares komersanti ievēro tiesību aktus, varētu kļūt par vēl vienu efektīvu līdzekli pārtikas un barības nekaitīguma nostiprināšanai . [1] Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 12. janvāra Regula (EK) Nr. 183/2005, ar ko paredz barības higiēnas prasības. OV L 35, 8.2.2005., 1. lpp. [2] Tik saņemtas atbildes no 24 kompetentajām iestādēm visās ES-25 dalībvalstīs, izņemot Grieķiju un Maltu, un Norvēģijā, kas bija vienīgā no trim EEZ valstīm, kas nav ES dalībvalstis, kura piedalījās pētījumā.