/* COM/2011/0400 galīgā redakcija */ KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, EIROPADOMEI, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Pirmā Eiropas ekonomikas politikas koordinēšanas pusgada noslēgums — norādes par valstu politiku 2011.–2012. gadā





KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, EIROPADOMEI, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Pirmā Eiropas ekonomikas politikas koordinēšanas pusgada noslēgums —norādes par valstu politiku 2011.–2012. gadā PANāKT, LAI ES PēC KRīZES BūTU KļUVUSI SPēCīGāKA Eiropas Savienība patlaban piedzīvo smagāko ekonomikas krīzi kopš tās dibināšanas. Valdībām un pilsoņiem ir nācies saskarties ar vēl nebijušām grūtībām, ļoti īsā laika sprīdī ir tikuši pieņemti bezprecedenta lēmumi, un tas viss ir daudz maksājis un bijis nepatīkami. Krīze nesākās Eiropā, un daudzas citas ekonomiski spēcīgas valstis arī pieredzēja līdzīgus satricinājumus. Eiropas Savienībā krīzes ietekme katrā valstī ir bijusi atšķirīga — dažas dalībvalstis pēc sākotnējās lejupslīdes atguvās ātri, bet citas saskaras ar milzīgām problēmām. Saskaņā ar Komisijas prognozēm ekonomika visā ES atveseļojas, taču šis process ir nevienmērīgs un to vēl joprojām var ietekmēt dažādi faktori. Atgriezties pie līdzšinējās prakses nav iespējams — pēdējo triju gadu laikā piedzīvotie satricinājumi būs radikāli mainījuši sabiedrību, mūsu izaugsmes potenciāls ir cietis, valstu finanses un finanšu sistēmas ir skāruši nelabvēlīgi procesi, un ievērojama daļa iedzīvotāju, īpaši jaunieši, ir saskārušies ar bezdarbu. Daudziem iedzīvotājiem grūtības, visticamāk, turpināsies vēl labu laiku, bet citiem arvien vairāk nākas domāt par to, kas notiks, ja līdz ar ekonomikas atveseļošanos neradīsies jaunas darbavietas. Daudzviet reakcija ir bijusi dusmas un neapmierinātība. Krīze vēlreiz lika atskārst to, cik lielā mērā mūsu tautsaimniecības ir savstarpēji saistītas, un to, ka mūsu nākotne ir atkarīga vienam no otra. Eiropas Savienības ekonomikas telpa ir vienota, nevis 27 tautsaimniecību summa — kas ietekmē vienu valsti, ietekmē arī pārējās. Tas vēl jo vairāk attiecas uz tām 17 dalībvalstīm, kas veido eurozonu un tādējādi lieto vienu valūtu. Lai atgūtu mūsu izaugsmes spēju un nodrošinātu, ka vienā dalībvalstī notiekošais pārējās ietekmē pozitīvi, nevis kavē tās, ES kolektīvā dimensija ir jāiestrādā valstu politikas veidošanā, pirms tiek pieņemti lēmumi. Politikas spēcīgāka koordinēšana ES līmenī nav tikai ar krīzi saistīta nepieciešamība — vairāku gadu garumā bija izveidojusies makroekonomikas nelīdzsvarotības situācija, kas nozīmēja, ka, iestājoties krīzei, daudzām dalībvalstīm nebija praktiski nekādu manevrēšanas iespēju. Politikas spēcīgāka koordinēšana turklāt ir labākais risinājums, ko ES var piedāvāt, reaģējot uz globalizācijas izaicinājumiem. Ārpus ES ir redzams, ka jaunietekmes valstis krīze skāra mazāk, un tajās ir vērojama spēcīga ekonomikas izaugsme, tāpēc ES ir pastāvīgi jāstrādā pie savas konkurētspējas veicināšanas pasaules tirgos, lai tā spētu saglabāt savu dzīves līmeni. Būtiska gūtā atziņa ir tā, ka, koncentrējoties tikai uz Stabilitātes un izaugsmes paktā noteiktajiem deficīta kritērijiem un pieļaujot trūkumus īstenošanā, nevar novērst nopietnas problēmas citās jomās. Tā rezultātā būtiskas problēmas mēs konstatējām pārāk vēlu. Un tad, kad mēs tās konstatējām, mūsu atturēšanās prasīt konstruktīvu rīcību vienam no otra nozīmēja, ka nebija kolektīvas atbildības izjūtas par rezultātu. Pārāk bieži mūsu rīcības ievirzi diktēja tirgus spiediens. Krīze prasīja tūlītēju reakciju, un ES to nodrošināja ar vienotiem, saskaņotiem un vispusīgiem pasākumiem: tā izstrādāja ekonomikas atveseļošanas plānus, koordinēja banku glābšanu un pārstrukturēšanu un pilnībā pārstrādāja finanšu pakalpojumu uzraudzību, sniedza makrofinansiālu palīdzību vairākām dalībvalstīm[1], radīja jaunus atbalsta mehānismus finanšu stabilitātes nodrošināšanai eurozonā un ar stratēģiju “Eiropa 2020”[2] nosprauda tālejošus mērķus virzībā uz gudru, ilgtspējīgu un integrējošu izaugsmi. Pamazām attīstās jauna ES ekonomikas pārvaldība. Līdz ar Komisijas tiesību aktu priekšlikumiem un pasākumiem, ko veic darba grupa Eiropadomes priekšsēdētāja vadībā, tiks pilnībā pārstrādāti ES instrumenti, kuru mērķis ir novērst makroekonomisko nelīdzsvarotību un stiprināt Stabilitātes un izaugsmes pakta darbību. Šā gada pavasarī eurozonas dalībvalstis un vairākas citas dalībvalstis[3] pieņēma paktu “Euro plus”, vienojoties aktīvāk strādāt pie tā, lai veicinātu konkurētspēju, nodarbinātību, publisko finanšu ilgtspēju un finanšu stabilitāti. ES tagad izmanto jaunu darba metodi — Eiropas pusgadu —, lai nodrošinātu, ka kopīgas diskusijas par galvenajām prioritātēm ES līmenī notiek pirms, nevis pēc valstu līmeņa lēmumu pieņemšanas. Šo diskusiju rezultātiem pēc tam ir faktiski jāatspoguļojas valstu pieņemtajos lēmumos, jo īpaši valsts budžetā un strukturālās reformās, tādējādi nodrošinot valsts un ES līmeņa darba pareizo secību, lai gūtu rezultātus un tos attiecīgi uzraudzītu. Pamatojoties uz dalībvalstu iesniegto programmu novērtējumu, Komisija tagad nāk klajā ar ieteikumiem katrai valstij un ieteikumiem attiecībā uz eurozonu. Šīs norādes skar tikai galvenās prioritātes, kam jāpievēršas nākamajos 12–18 mēnešos. Šāda pieeja ir apzināti izvēlēta, lai koncentrētos uz steidzamākajiem uzdevumiem un to, ko reāli iespējams izdarīt minētajā laikposmā, ņemot vērā katras dalībvalsts konkrētos apstākļus. Tām dalībvalstīm, kuras saņem ārēju finansiālo palīdzību, Komisija izvēlējās sniegt tikai vienu ieteikumu — īstenot to programmā ietvertās saistības, ievērojot grafiku. Izvērstāka analīze ir sniegta papilddokumentos, kuros aplūkoti strukturālie aspekti un vidēja termiņa prioritātes, īpaši saistībā ar virzību uz “Eiropa 2020” mērķiem. Pēc pieņemšanas Padomē katrai dalībvalstij šīs norādes būtu jāatspoguļo valsts līmeņa lēmumos un ikgadējā budžeta procedūrā. 1. ielaidums. Pirmais Eiropas pusgads Eiropas pusgads sākās 2011. gada janvārī ar galveno ES sociālo un ekonomikas problēmjautājumu izklāstu Komisijas Gada izaugsmes pētījumā (GIP) un Vienotajā nodarbinātības ziņojumā[4]. GIP sniegtās norādes tika apstiprinātas un papildinātas pavasara Eiropadomes sanāksmē. Ievērojot to, dalībvalstīm līdz aprīļa beigām bija jāiesniedz stabilitātes vai konverģences programmas (SKP), kurās risināti to valsts finanšu situācijas jautājumi, un valstu reformu programmas (VRP), kurās norādīti galvenie politikas pasākumi, lai veicinātu izaugsmi un nodarbinātību un sasniegtu stratēģijas “Eiropa 2020” mērķus[5]. Papildus tam lielākā daļa pakta “Euro plus” dalībnieču ir iesniegušas konkrētas saistības saskaņā ar paktu (skatīt turpmāk). Komisija ir izvērtējusi minētās programmas un saistības un tagad sniedz savas norādes par katru valsti, lai jūnija Eiropadomes sanāksmē varētu noslēgt pirmo pusgadu. Tā kā ir skaidrs, ka ir vajadzīgs laiks, lai reformas nestu augļus, Komisija koncentrējās uz jomām, kurās jauni pasākumi jāveic tūlīt. Ņemot vērā šo pirmo pieredzi, Komisija uzskata, ka Eiropas pusgadi var kļūt par efektīvu pārvaldības metodi, kas integrēti, pārredzami un laikus dod ieguldījumu ES un valstu politikas veidošanā, ar nosacījumu, ka dalībvalstis kolektīvi lemj par galvenajām īstenojamām politikas ievirzēm un ievēro Padomes ieteikumus: - SKP un VRP vienlaicīga iesniegšana dod Eiropas Savienībai iespēju izvērtēt valstu izaugsmes un fiskālās stratēģijas kopskatā un atklāt iespējamos riskus, nelīdzsvarotību vai konfliktējošus pasākumus, kas citādā gadījumā netiktu konstatēti. Tāpēc Komisija katrai dalībvalstij sniedz integrētu ieteikumu kopumu, ievērojot attiecīgos tiem piemērojamos juridiskos pamatus. Padome tiek aicināta katrai dalībvalstij nosūtīt vienu vienotu ieteikumu kopumu, kurā ietverts Padomes atzinums par fiskālo stāvokli; - ES līmeņa un valsts līmeņa norāžu apvienojums dod iespēju valstu programmas apspriest un pasniegt, ievērojot ES mērķus. Tas nozīmē, ka ES dimensija var tikt iestrādāta valstu politikas veidošanā, pirms tiek pieņemti lēmumi. Turklāt tas dod ES iespēju gūt pārskatu par valstu pasākumiem un lemt par papildu pasākumiem ES līmenī, piemēram, “Eiropa 2020” pamatiniciatīvu kontekstā[6]; - īstermiņa norāžu un vidēja termiņa mērķu apvienojums dod ES un tās dalībvalstīm iespēju laika gaitā izstrādāt secīgas reformas un spēcīgāku un labāk koordinētu politiku. KOMISIJAS VēRTēJUMS UN IETEIKUMI Komisijas vispārīgais vērtējums ir tāds, ka dalībvalstu iesniegtās programmas ir labs izejas punkts tam, lai veicinātu Eiropas ekonomikas atveseļošanos, risinātu fiskālās problēmas un virzītu tālejošākas valsts līmeņa reformas. Gada izaugsmes pētījumā ietvertās norādes lielā mērā ir iestrādātas valstu pasākumos. Valstu pieņemtie mērķi liecina, ka attiecībā uz stratēģijas “Eiropa 2020” mērķiem valstu apņēmības pakāpe ir augsta[7]. Tomēr Komisija ar bažām secina, ka pašreizējo saistību kopums neļautu Eiropas Savienībai līdz 2020. gadam sasniegt tās galvenos mērķus. Ņemot vērā valstu saistības, ES sasniegtu tās mērķus attiecībā uz emisiju apjoma samazināšanu, atjaunojamajiem energoresursiem un mācību priekšlaicīgu pārtraukšanu. Jāveic papildu pasākumi, lai sasniegtu mērķus attiecībā uz nodarbinātību, zinātnisko izpēti un tehnoloģiju izstrādi, energoefektivitāti, augstāko izglītību un nabadzību. Dalībvalstīm 2011.–2012. gadā, darbojoties īpaši sarežģītos apstākļos, būs jārisina jautājumi, kuriem būs tālejoša ietekme. Krīzes ietekmes dēļ fiskālās manevrēšanas iespējas ir ļoti ierobežotas, un vairākās dalībvalstīs iedzīvotāju vidū ir jūtama neapmierinātība. Tomēr, ņemot vērā neseno norišu radīto spiedienu, daudzas strukturālo trūkumu novēršanai nepieciešamās izmaiņas, kas bieži vien bija atliktas no gada uz gadu, tagad tiek apsvērtas vai īstenotas. Tas visuzskatāmāk izpaužas dalībvalstīs, kuras saņem palīdzību no ES, citām dalībvalstīm un SVF, taču dažādā mērā atspoguļojas ikvienā valsts programmā. Savā novērtējumā Komisija atzīmē dalībvalstu jau pieņemto reformu vērienīgumu un atzīst, ka nav iespējams visiem vienādi piemērojams risinājums un nav panacejas — visu uzreiz darīt nav ne vēlams, ne iespējams. Tomēr, ņemot vērā situācijas nopietnību un mūsu tautsaimniecību savstarpējo atkarību, Komisija iesaka valsts līmeņa rīcību turpmāk minētajās jomās, kas norādītas Gada izaugsmes pētījumā. Izaugsmes priekšnoteikumi - Tā kā pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūra pašlaik attiecas uz 24 dalībvalstīm un valsts parāda rādītāji joprojām ir ārkārtīgi augsti, lielākā daļa valdību patlaban strādā pie vērienīgas fiskālās konsolidācijas un būtiski pārskata valsts budžeta izdevumu un ieņēmumu līmeni un struktūru. Pozitīvs solis ir tas, ka dažās dalībvalstīs ir pieņemtas spēcīgākas fiskālās sistēmas, tostarp izmantojot izdevumu griestu un “parāda bremžu” ieviešanu. Vairākas dalībvalstis turklāt reformē civildienestu un savas sociālā nodrošinājuma sistēmas, lai spētu labāk kontrolēt izdevumu līmeni. Komisija uzskata, ka ir būtiski svarīgi ievērot pārmērīga budžeta deficīta novēršanai noteiktos termiņus un ātri veikt konsolidāciju, virzoties uz Padomes noteiktajiem vidēja termiņa budžeta mērķiem. Komisija aicina šajā procesā īpašu uzmanību pievērst publisko izdevumu kvalitātei un nodokļu struktūrai, lai tiktu saglabātas vai nostiprinātas tādas izaugsmi veicinošas pozīcijas kā ieguldījumi zinātniskajā izpētē, izglītībā un energoefektivitātē[8]. - Iepriekšējās desmitgades laikā izveidojušās makroekonomiskās nelīdzsvarotības novēršana dažās dalībvalstīs ir noritējusi lēni, un ir nepieciešami papildu koriģējošie pasākumi. Papildu pasākumi strukturālo trūkumu novēršanā jo īpaši jāveic tām dalībvalstīm, kurās lielais tekošā konta deficīts ir saistīts ar pastāvīgu konkurētspējas mazināšanos un kādreizēji izdevīgiem parāda finansēšanas nosacījumiem. Dažos gadījumos tas var ietvert darba samaksas noteikšanas sistēmu pārskatīšanu, apspriežoties ar sociālajiem partneriem, lai panāktu, ka darba samaksa veicina konkurētspēju un attīstās atbilstoši ražīguma pieaugumam. Citos gadījumos primārais uzdevums ir īstenot ražīgumu veicinošas strukturālās reformas, kas cita starpā mudinātu uzņēmējus pievērsties augstas pievienotās vērtības un tirgojamo preču un pakalpojumu nozarēm. Dalībvalstīs ar tekošā konta pārpalikumu ir vērojamas atsevišķas pretējā virzienā vērstas tendences. Iekšzemes pieprasījuma papildu stiprināšanu galvenokārt ir iespējams panākt ar pasākumiem, ar kuriem darba tirgū tiek iesaistīts vairāk cilvēku un tiek atvērti pakalpojumu un tīkla nozaru tirgi. - Vairākās dalībvalstīs problemātisks jautājums joprojām ir banku nozares spēja efektīvi apkalpot tautsaimniecību. Balstoties uz jaunāko banku stresa testu rezultātiem, kas tiks publicēti tuvākajā laikā, nekavējoties jāveic pasākumi vēl atlikušo nepilnību novēršanai. Papildus ES līmenī notiekošajai regulējuma pārstrādāšanai Komisija iestājas par vairākām sistēmiskām reformām, kas vērstas uz dažu valstu sistēmu pārvaldības un darbības modernizēšanu. Vairākām dalībvalstīm būtu arī jāapsver hipotekārā kredīta tiesiskā regulējuma stiprināšana, lai novērstu mājokļu tirgus burbuļus un mazinātu iespēju, ka mājsaimniecības uzņemas pārmērīgas kredītsaistības. Darba tirgu mobilizēšana un darbavietu izveide - Lielākā daļa dalībvalstu reformē savas pensiju sistēmas, lai mazinātu ar sabiedrības novecošanos saistītos izdevumus nākotnē, kā arī radītu papildu stimulus darba mūža pagarināšanai. Prioritātes joprojām ir likumā noteiktā pensionēšanās vecuma palielināšana un tā sasaiste ar paredzamo mūža ilgumu, un šajā ziņa efektīvs līdzeklis var būt automātiskas vai uz formulu balstītas saiknes izveide starp pensionēšanās vecumu un paredzamo mūža ilgumu. Politikas risinājumu klāstā būtu jāiekļauj pakāpeniska atteikšanās no priekšlaicīgas pensionēšanās shēmām un jāveicina par 50 gadiem vecāku darba ņēmēju piemērotība darba tirgum. Ņemot vērā finanšu krīzes ietekmi uz privātajiem pensiju fondiem, dalībvalstīm, kuras izmanto divu vai triju pīlāru sistēmu, būtu jānodrošina katra atsevišķā pīlāra patstāvīga dzīvotspēja. Daudzās dalībvalstīs pensiju līmeņa spēja nodrošināt pienācīgu dzīves līmeni vecumdienās jau ir problēma vai par tādu var kļūt. - Vairākās dalībvalstīs krīzes ietekmē ir krasi palielinājies bezdarbs, dažos gadījumos apvienojumā ar strauju nodarbinātības līmeņa krišanos, un bieži vien tā sekas vissmagāk ir izjutuši vismazāk aizsargātie iedzīvotāji. Ja netiks novērsti dažiem iedzīvotājiem draudošie nenodarbinātības vai izslēgšanas riski, tie var kļūt par īstenību. Tāpēc ļoti no svara ir efektīvi atbalsta pasākumi un nodarbinātības dienesti, kas palīdz bezdarbniekiem atrast darbu un turpināt pilnveidot prasmes. Īpaša uzmanība jāpievērš arī situācijai, kādā ir nabadzībā nokļuvušie iedzīvotāji un citas vismazāk aizsargātās grupas. - Vairākām dalībvalstīm būtu aktīvāk jāuzlabo izglītības rezultāti un mūžizglītības pieejamība, lai sekmētu piemērotību darba tirgum un palielinātu cilvēkkapitālu. Dažās dalībvalstīs ir vajadzīgi īpaši pasākumi, lai risinātu mācību priekšlaicīgas pārtraukšanas problēmu un nodrošinātu prakses vietas un arodizglītību. Tiek ieteikts arī īstenot mērķtiecīgus pasākumus, lai novērstu augsto jauniešu bezdarba līmeni. Daudzās dalībvalstīs ir vērojama darbaspēka strauja novecošanās, un izaugsmes atjaunošana nozīmē iespēju, ka trūks darba ņēmēju ar noteiktu kvalifikāciju, tāpēc prioritāte ir izglītības un apmācības pieskaņošana darba tirgus vajadzībām. - Vairākās dalībvalstīs darba tirgus joprojām ir sadrumstalots, ņemot vērā dažādos līgumattiecību veidus. Tām ir apņēmīgi jāvirzās uz efektīvāku — un taisnīgāku — elastīguma un sociālās drošības samēru darba attiecībās (t.i., “elastdrošību”), cita starpā nodarbinātības aizsardzības tiesību aktos uzsvarus pārkārtojot tā, lai stimulētu darbavietu izveidi, līdzdalību darba tirgū, starpnozaru mobilitāti un cilvēkkapitāla uzkrāšanu. - Līdz šim pārāk maz uzmanības ir veltīts darbaspēka nodokļu sloga mazināšanai, jo īpaši attiecībā uz zemu atalgotiem un mazkvalificētiem darba ņēmējiem. Fiskālās konsolidācijas kontekstā daudzām dalībvalstīm būs jāpārskata valsts budžeta izdevumi un ieņēmumi. Kopumā tiek ieteikts nodokļu slogu pārcelt no darbaspēka uz patēriņu un/vai veicināt vides aizsardzības mērķu sasniegšanu. Vajadzīgi arī papildu pasākumi, lai likvidētu sociālos un nodokļu šķēršļus, kas kavē otro pelnītāju ieiešanu vai palikšanu darba tirgū. Šajā kontekstā par prioritātēm ir ieteikts izvirzīt nodokļu un pabalstu sistēmu pārskatīšanu, bērnu aprūpes pakalpojumu pieejamības uzlabošanu un elastīgāku darba organizācijas formu ieviešanu. Uzsvars uz izaugsmi - Vairākas dalībvalstis kavējas ar pakalpojumu direktīvas[9] īstenošanu, tādējādi bremzējot dinamisma attīstību pakalpojumu tirgū. Tiek ieteikti vairāki konkrēti pasākumi, kas tām dotu iespēju izmantot vienotā tirgus potenciālu, lai veicinātu izaugsmi un radītu darbavietas, proti: novērst nepamatotus šķēršļus ieiešanai profesionālo pakalpojumu tirgū vai turpināt tā atvēršanu, likvidējot kvotas un obligāto dalību arodbiedrībās, sekmēt sīvāku konkurenci tīkla nozarēs un stratēģiskāk izmantot ievērojamos publiskajam iepirkumam atvēlētos līdzekļus. - Budžeta konsolidācijas stratēģiju kontekstā dalībvalstīm ir jāapsver, kā padarīt par prioritāriem izdevumus zinātniskajai izpētei un izglītībai un svarīgākajām infrastruktūrām, kas vajadzīgas izaugsmes veicināšanai, līdztekus maksimizējot izdevumu kvalitāti un pakalpojumu efektivitāti. - Ir jāuzlabo finansējuma pieejamība novatoriskiem uzņēmumiem, jo īpaši riska kapitāla pieejamība MVU, un jāpalīdz MVU, īpaši pievēršoties uzņēmuma izveides nosacījumiem, piemēram, vienkāršojot licenču un atļauju izsniegšanas procedūras, samazinot to saņemšanai nepieciešamo laiku un izmaksas un uzlabojot ieguldītāju aizsardzību. - Vairākām dalībvalstīm īpaši aktuāli ir veicināt lielāku energoefektivitāti. Tas ne tikai sekmēs energoapgādes drošību un mazinās klimata pārmaiņas, bet arī veicinātu novatorisku tehnoloģiju ieviešanu un augstas kvalifikācijas darbavietu izveidi. - Vairākām dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, lai mazinātu administratīvo slogu uzņēmumiem un palielinātu civildienesta un tiesu sistēmas kapacitāti un sniegumu. Vairākos gadījumos ir vajadzīga tūlītēja rīcība uzņēmējdarbības vides modernizēšanas jomā, mazinot birokrātiju un palielinot publiskā iepirkuma pārredzamību. Vairākām dalībvalstīm tiek ieteikts arī efektīvāk izmantot ES finansējumu. 2. ielaidums. Pakts “Euro plus” — pirmo saistību pārskats Paktu “Euro plus” 2011. gada martā pieņēma eurozonas valstu vai valdību vadītāji, un tam pievienojās Bulgārija, Dānija, Latvija, Lietuva, Polija un Rumānija. Pakta mērķis ir stiprināt monetārās savienības ekonomikas pīlāru, pacelt ekonomikas politikas koordināciju jaunā līmenī un uzlabot konkurētspēju, tādējādi sekmējot augstāku konverģences pakāpi. Pakts galvenokārt koncentrējas uz valstu kompetencē esošām jomām, kuras ir būtiski svarīgas, lai palielinātu konkurētspēju un novērstu bīstamu nestabilitāti. “Euro plus” ir izstrādāts kā speciālu papildu pasākumu kopums, ietverot konkrētas saistības un darbības, kuras ir vērienīgākas nekā tās, par ko jau panākta vienošanās ES ietvaros, un kurām ir noteikts īstenošanas grafiks. Šīs jaunās saistības tiks iekļautas VRP un SKP un tiks uzraudzītas saskaņā ar parasto ES sistēmu. Lielākā daļa no visām 23 dalībniecēm piedāvāja saistības (kopumā vairāk nekā 100 pasākumus) attiecībā uz vairumu vai pat visām četrām pakta jomām: veicināt konkurētspēju, veicināt nodarbinātību, sekmēt publisko finanšu ilgtspēju un nostiprināt finanšu stabilitāti. Tomēr tas, cik vērienīgas ir šīs saistības un cik precīzi tās formulētas, atšķiras: - piecas pakta dalībnieces vēl nav paziņojušas savas saistības[10]; - saistībās uzsvars pārsvarā ir uz izaugsmi veicinošu reformu īstenošanu prioritārā kārtā, lai veicinātu konkurenci, piemēram, tīkla un pakalpojumu nozarēs. Daudzas saistības attiecas uz nodarbinātības pasākumiem, pievēršoties izglītības rezultātiem un kvalifikācijai. Citas ietver fiskālās konsolidācijas pasākumus, piemēram, valsts tiesību aktos iestrādājot stingrākas fiskālās disciplīnas principus. Salīdzinoši mazāk saistību attiecas uz finanšu stabilitātes nostiprināšanu, jo īpaši pastiprinot finanšu tirgus dalībnieku valsts līmeņa uzraudzību. Nākotnē papildu uzmanību būtu vērts pievērst arī aspektiem, kas saistīti ar pragmatisku nodokļu politikas koordināciju, apmainoties ar paraugpraksi, novēršot nelabvēlīgu praksi un ierosinot priekšlikumus, kā apkarot krāpšanos un nodokļu nemaksāšanu; - dažas dalībnieces apņemas veikt iniciatīvas, kuru rezultātus var izmērīt, piemēram, īstenot konkrētus tiesību aktus vai programmas, norādot finanšu līdzekļu summas, savukārt citas ir formulējušas vispārīgākas saistības — samazināt mazkvalificētu darba ņēmēju bezdarbu, saglabāt zemu nodokļu slogu, uzlabot uzņēmējdarbības vidi, mazinot birokrātiju, vai īstenot ES direktīvas; - pat konkrēti formulētu saistību gadījumā to vairākums, šķiet, attiecas uz esošiem likumdošanas projektiem, nevis progresīviem reformu projektiem, kas būtu uzsākti pakta ietvaros. Līdz šim, šķiet, nevienās no saistībām nav atspoguļots paktā paredzētais uzsvars uz paraugpraksi un etalonu noteikšanu salīdzinājumā ar tiem, kas sasnieguši vislabākos rezultātus Eiropā, un ar citiem stratēģiskajiem partneriem. Komisijas vērtējums attiecībā uz saistībām ir atspoguļots tās ieteikumos. Daudzos gadījumos ir izteikts konkrēts ieteikums tajās jomās, kas vispārīgāk aprakstītas saskaņā ar paktu uzņemtajās saistībās, piemēram, tādās jomās kā pensiju reforma, darbaspēkam piemērojamie nodokļi un kvalifikācijas uzlabošana. TURPMāKIE SOļI Komisija aicina Eiropadomi apstiprināt šos ieteikumus 2011. gada jūnija sanāksmē, lai tos varētu oficiāli pieņemt Padomē. ES līmenī tiks turpināts darbs saistībā ar Eiropas pusgadu: - Likumdevējam būtu jāpieņem jauna tiesību aktu pakete par nelīdzsvarotības novēršanu un koriģēšanu un par Stabilitātes un izaugsmes pakta stiprināšanu. Tādējādi tiktu uzlaboti mūsu kopējie situācijas novērtējuma instrumenti un nodrošināta pienācīga reaģēšana. - Ņemot vērā konkrētām valstīm sniegtos ieteikumus, attiecīgajiem Padomes sastāviem būtu jāizvērtē savās darbības jomās ietilpstošā valstu politika un rezultāti, jāuzrauga īstenošana un jāveic salīdzinoša novērtēšana par konkrētām tēmām, lai veicinātu savstarpēju zināšanu nodošanu par interesantu praksi. - Saistībā ar Eurogrupas dalībniecēm adresētājiem konkrētajiem ieteikumiem Eurogrupai būtu intensīvāk jākoordinē politika, īpaši pievēršoties nelīdzsvarotības faktoru apzināšanai un novēršanai. Tai būtu arī jāuzrauga ieteikumu īstenošana. - Kā norādīts paktā “Euro plus”, tam pievienojušos dalībvalstu valsts vai valdības vadītāji veiks saistību politisko uzraudzību. Ievērojot Komisijas vērtējumu par pirmo pieredzi ar paktu, tā dalībniecēm nākamās saistības būtu jāformulē konkrētāk un jāparedz izmērāmi rezultāti un termiņi, lai varētu uzraudzīt sekmes. Šīs saistības būtu jāintegrē valstu reformu programmu un stabilitātes vai konverģences programmu izstrādē un īstenošanā. - Eiropas Parlamentam būtu jādod iespēja izvērtēt sekmes saistībā ar stratēģijas “Eiropa 2020” galvenajiem elementiem un paust viedokli par Komisijas nākamo gada izaugsmes pētījumu. Šajā kontekstā sava loma ir arī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai. - Komisija katrai valstij sniegto ieteikumu īstenošanas sekmes vispirms izvērtēs ES līmenī 2012. gada janvārī savā nākamajā gada izaugsmes pētījumā un pēc tam — katrai dalībvalstij sagatavotajās norādēs par nākamo gadu. Tā turpinās atbalstīt dalībvalstu darbu ar ES līmeņa pasākumiem, lai īstenotu “Eiropa 2020” pamatiniciatīvas, un ar intensīvākiem centieniem atraisīt vienotā tirgus potenciālu, tostarp ar Vienotā tirgus akta palīdzību. Līdz ar Eiropas pusgada noslēgšanos sākas “valstu pusgads” — šā gada otrajā pusē dalībvalstu uzdevums ir apspriest Eiropas norādes un ņemt tās vērā 2012. gada valsts budžetā un valsts līmeņa lēmumos, kā arī saistībā ar nākamo valsts programmu sagatavošanu, kas paredzēta 2012. gada pavasarī. Šajā pirmajā gadā, ņemot vērā pašreizējās grūtības, dažas dalībvalstis ir izvēlējušās piesardzīgus mērķus un pasākumus, taču turpmākajos gados būs nepieciešami papildu pasākumi, lai nodrošinātu, ka ES pietiekami iegulda gudrā, ilgtspējīgā un integrējošā izaugsmē. Dalībvalstīm ir aktīvāk jāstrādā pie tā, lai aizsargātu izdevumus zinātniskajai izpētei un izglītībai un svarīgākajām infrastruktūrām. Tām būtu jārada vairāk iespēju pakalpojumu nozarē, cita starpā likvidējot šķēršļus, kas kavē darbavietu izveidi un konkurenci svarīgākajās tīkla nozarēs, un ātri pieņemot lēmumus par Vienotā tirgus aktā ierosinātajiem pasākumiem. Lielākajai daļa dalībvalstu būtu iespējams veikt papildu pasākumus uzņēmējdarbības vides uzlabošanai, ieviešot labāku regulējumu, mazinot pārmērīgas prasības un uzlabojot MVU piekļuvi finansējumam. Būtu jāturpina pasākumi ar mērķi īstenot “elastdrošību” un pieskaņot prasmes darba tirgus vajadzībām. Īstenojot fiskālo konsolidāciju un strukturālās reformas, dalībvalstīm ir jārod veids, kā risināt jautājumus saistībā ar veicamo izmaiņu sociālo ietekmi. Stratēģijā “Eiropa 2020” ES nolēma ietvert sociālās integrācijas mērķi, lai līdz 2020. gadam vismaz 20 miljoniem cilvēku palīdzētu izkļūt no nabadzības un sociālās atstumtības. Daudzās valstīs vērojamās tendences liecina, ka nabadzības un sociālās atstumtības risks kļūs arvien lielāks, ja netiks veikti aktīvi pretpasākumi. Spriežot pēc valstu programmās aprakstītajiem pasākumiem, dalībvalstīm ir jāpieliek vairāk pūļu pie šā mērķa sasniegšanas. Lai stiprinātu jaunās ES ekonomikas pārvaldības leģitimitāti un efektivitāti, dalībvalstīm būtu jāizlemj, kā savu programmu izstrādē un uzraudzībā vislabāk iesaistīt parlamentus, kā arī pašvaldības un citas ieinteresētās personas. Komisija šīs jaunās un spēcīgākās ES ekonomikas pārvaldības kontekstā ir gatava palīdzēt un iesaistīties valsts līmeņa diskusijās. Mums ir jāizmanto krīzes dotais stimuls īstenot pārmaiņas, palīdzot Eiropas Savienībai kļūt spēcīgākai un gatavākai nākotnes izaicinājumiem, lai tā spētu ar pārliecību un sekmēm konkurēt pasaules tirgos. Pirmais Eiropas pusgads ir bijis izšķirīgs solis virzībā uz stratēģijas “Eiropa 2020” mērķiem, un ir kvalitatīva pavērsiena punkts ES ekonomikas politikas koordinācijā un pārvaldībā. Intensificējot valsts līmeņa rīcību un strādājot kopā ES līmenī, mums paveras labākas iespējas nodrošināt ilgtspējīgu izaugsmi un palīdzēt mūsu pilsoņiem piepildīt nākotnes cerības. [1] Grieķija, Īrija, Latvija, Portugāle un Rumānija. [2] Stratēģijā ir noteikti pieci galvenie mērķi, kas ES jāsasniedz līdz 2020. gadam: palielināt nodarbinātības līmeni līdz 75%; palielināt ieguldījumus pētniecībā un izstrādē līdz 3 % no IKP; sasniegt klimata pārmaiņu un enerģētikas mērķus (20/20/20); līdz vismaz 40 % palielināt to iedzīvotāju īpatsvaru, kuriem ir pabeigta augstākā izglītība, un līdz 10 % samazināt to iedzīvotāju īpatsvaru, kuri priekšlaicīgi pārtrauc mācības skolā; veicināt sociālo integrāciju, vismaz 20 miljoniem cilvēku palīdzot izkļūt no nabadzības un sociālās atstumtības. [3] Bulgārija, Dānija, Latvija, Lietuva, Polija un Rumānija. [4] “Gada izaugsmes pētījums: ES visaptverošās reakcijas uz krīzi izveide”, COM(2011) 11, 12.1.2011., ieskaitot Vienotā nodarbinātības ziņojuma projektu. [5] Portugāle un Grieķija nav oficiāli iesniegušas savas stabilitātes programmas. To politikas prioritātes regulāri tiks apspriestas saistībā ar to palīdzības programmām. [6] Lai sekmētu stratēģijas “Eiropa 2020” mērķu sasniegšanu, Komisija ir nākusi klajā ar vairākām ES līmeņa ierosmēm (““Eiropa 2020” pamatiniciatīvas”): “Digitalizācijas programma”, “Inovācijas savienība”, “Jauna rūpniecības politika”, “Jaunatne kustībā”, “Jaunas prasmes un darbavietas”, “Platforma cīņai pret nabadzību”, “Resursu izmantojuma efektivitāte”. Tā ir arī ierosinājusi vairākus nozīmīgus pasākumus jaunajā “Vienotā tirgus aktā”, lai atraisītu Eiropas vienotā tirgus potenciālu. [7] Izņemot Apvienoto Karalisti, kura vairākās jomās mērķus formulēja kvalitatīvi, un Luksemburgu, kura nesen atsauca savu mērķi attiecībā uz nabadzību. [8] Ietverot videi kaitējošu subsīdiju likvidēšanu. [9] Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīva 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū. [10] Grieķija, Latvija, Portugāle, Slovēnija un Somija.