IEVADS

Endokrīnie disruptori ir ķīmiskas vielas, kas maina endokrīnās sistēmas darbību un negatīvi ietekmē cilvēka un dzīvnieku veselību. Tiem var būt gan sintētiska, gan dabiska izcelsme. Eksponētībai endokrīnajiem disruptoriem var būt dažādi avoti — tādi kā pesticīdu atliekas vai ikdienā lietotas vai klātesošas patēriņa preces.

Kas ir endokrīnā sistēma? Endokrīnā sistēma ir organisma ziņojumapmaiņas sistēma. Par saziņas līdzekli tā izmanto hormonus — ar asins plūsmu ceļojošas signālmolekulas —, ar to starpniecību ietekmēdama attālas šūnas, audus un orgānus. Ar hormonu starpniecību notiek daudzu organisma procesu vadīšana — no tādiem agrīniem procesiem kā embrionālā attīstība un orgānu veidošanās līdz pat audu un orgānu funkcijām pieaugušā vecumā.

Bažas par endokrīnajiem disruptoriem arvien aug jau kopš 20. gs. 90. gadiem. Pēc tam, kad Eiropas Parlaments 1998. gadā pieņēma Rezolūciju par endokrīnajiem disruptoriem, Komisija 1999. gada decembrī pieņēma Kopienas stratēģiju attiecībā uz endokrīnajiem disruptoriem, kura kopš tā laika īstenota ar darbību tādās jomās kā pētniecība, reglamentācija un starptautiskā sadarbība.

Endokrīno disruptoru izprašanā un reglamentēšanā jau sasniegts daudz, un tagad attiecībā uz rīkošanos ar šīm ķimikālijām ES tiek atzīta par vienu no pasaules līderiem. Tomēr sabiedrībā joprojām pastāv bažas.

Komisija vienmēr bijusi un arī turpmāk būs pilna apņēmības ES iedzīvotājus un vidi aizsargāt no jebkādām bīstamām ķimikālijām. Šajā sakarā gandrīz divdesmit gadus pēc Kopienas 1999. gada stratēģijas pieņemšanas ES pieeja endokrīno disruptoru jautājumā jāatjaunina tā, lai šī stratēģija joprojām atbilstu jaunākajām atziņām un ar šīm vielām saistītos jautājumus dažādās jomās arī turpmāk saskanīgi risinātu, balstoties uz jauniegūtajām zināšanām, sasniegtajiem rezultātiem un iegūto pieredzi. Šajā nolūkā Komisija tagad izklāsta savu stratēģisko pieeju endokrīno disruptoru jautājumā turpmākajiem gadiem, kuras kopējais virsmērķis būs nodrošināt augsta līmeņa aizsardzību ES iedzīvotājiem un videi un turklāt saglabāt tādu iekšējo tirgu, kurš apmierina patērētāju vajadzības un ir labvēlīgs visu ES uzņēmumu plauksmei.

Šis paziņojums atsaucas uz Eiropas Parlamenta un Padomes pieprasījumiem, turpina 7. vides rīcībprogrammā iesākto un tā regulējošais satvars ir starptautiskās saistības rīkoties attiecībā uz kaitīgām ķimikālijām.

1. iedaļā aprakstīti zinātniskie panākumi, kas attiecībā uz endokrīnajiem disruptoriem gūti pēdējo divdesmit gadu laikā. 2. iedaļā apkopota ES līdzšinējā rīcība, savukārt 3. iedaļā izklāstīta pieeja, ko Komisija piedāvā, lai turpmāk rezultatīvi virzītu uz priekšu ES politiku attiecībā uz endokrīnajiem disruptoriem.

1. ZINĀTNE PAR ENDOKRĪNAJIEM DISRUPTORIEM

Pēdējo desmitgažu laikā zinātne attiecībā uz endokrīno disrupciju ir būtiski pavirzījusies uz priekšu. Kopš pieņemta Kopienas 1999. gada stratēģija, kļuvušas pieejamas daudzas recenzētas zinātniskās publikācijas, kurās pētīta endokrīnās disrupcijas daba, tās cēloņi un sekas cilvēka veselībai un savvaļas populācijām. Par virzību uz priekšu ziņojušas arī Eiropas Komisijas un ES aģentūru publikācijas, vai arī tā minēta Komisijas koordinētu aktivitāšu sakarā.

Kopš 1999. gada zinātniskie pierādījumi, kas eksponētību endokrīniem disruptoriem saista ar cilvēka slimībām vai negatīvām videssekām, ir kļuvuši stiprāki. Turklāt zinātnes sasniegumi ir sekmējuši vienošanos par daudziem endokrīnās disrupcijas saprašanā būtiskiem jautājumiem. Ir panākta plaša vienprātība attiecībā uz endokrīnā disruptora definīciju, ko 2002. gadā sniegusi Starptautiskā Ķimikāliju drošuma programma (dažādām Apvienoto Nāciju Organizācijas aģentūrām, ieskaitot Pasaules Veselības organizāciju, kopīga programma), proti, “eksogēna viela vai maisījums, kas maina endokrīnās sistēmas darbību un tāpēc kaitīgi ietekmē neskarta organisma, tā pēcteču, populāciju vai subpopulāciju veselību”.

Vienprātība pastāv arī par to, ka attiecībā uz eksponētību endokrīnajiem disruptoriem visjūtīgākais laikposms ir tādi kritiski attīstības periodi kā augļa attīstība un pubertāte. Eksponētība endokrīnajiem disruptoriem šajos laikposmos var radīt paliekošas sekas un paaugstinātu jutību pret slimībām vēlākā dzīvē. Vispāratzīts ir arī, ka endokrīnie disruptori endokrīno sistēmu var traucēt dažādā veidā. Līdz šim zinātne galveno uzmanību veltījusi tikai nedaudzām endokrīnām modalitātēm. Tomēr pēdējos gados pierādīts, ka endokrīnā sistēma jutīga pret endokrīnajiem disruptoriem var būt arī citos aspektos. Arvien vairāk pierādījumu liecina, ka eksponētība kādai endokrīno disruptoru kombinācijai var radīt papildu ietekmi (“maisījuma efekts” jeb “kokteiļefekts”), tāpēc eksponētība endokrīniem disruptoriem nelabvēlīgu ietekmi var radīt pat tādās koncentrācijās, pie kurām katram atsevišķam endokrīnajam disruptoram nekāda ietekme nav novērota (pat ja šāda ietekme nav raksturīga tikai endokrīnajiem disruptoriem vien).

Tomēr robi zināšanās joprojām pastāv. Konkrētāk, tie saistīti ar:

·sekām, ko eksponētība endokrīnajiem disruptoriem rada slimību attīstībā un savvaļas florai un faunai. Šajā sakarā nav pilnīgas izpratnes par to, kādā veidā negatīvas sekas rada tieši eksponētība ķimikālijām un kā to nošķirt no citiem iespējamiem šādu seku cēloņiem, kas patlaban tiek pētīti. Tiešām arī citi faktori ietekmē šādu ar endokrīno sistēmu saistītu traucējumu attīstīšanos (tādi kā ģenētika, uzturs, dzīvesveids vai citi videsfaktori) vai sekas savvaļas florai un faunai (piem., pārmērīga ekspluatācija, klimata pārmaiņas);

·pastāvošajiem strīdiem par to, vai un kādā veidā tādi noteikti toksikoloģijas principi kā “drošā sliekšņa” princips — proti, deva, par kuru zemākai devai nav gaidāma nelabvēlīga ietekme, — ir piemērojami endokrīno disruptoru drošumam. Daļa zinātnieku uzskata, ka attiecībā uz endokrīnajiem disruptoriem drošs slieksnis vispār nav nosakāms;

·nepietiekamu izpratni par kombinētu eksponētību (“maisījuma ietekme / kokteiļietekme”);

·endokrīno disruptoru aizstāšanai paredzētu drošāku alternatīvu (arī ar neķīmisku pieeju) izstrādi;

·endokrīnās disrupcijas mehānismu.