Komisijas ziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam par to, kā tiek īstenota Padomes 1993. gada 1. februāra Regula (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas - Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās Bīstamo un citu atkritumu radīšana, apstrāde un pārrobežu pārvadājumi Eiropas Savienības dalībvalstīs no 2001. līdz 2006. gadam {SEC(2009) 811} /* COM/2009/0282 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 24.6.2009 COM(2009) 282 galīgā redakcija KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM par to, kā tiek īstenota Padomes 1993. gada 1. februāra Regula (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās Bīstamo un citu atkritumu radīšana, apstrāde un pārrobežu pārvadājumi Eiropas Savienības dalībvalstīs no 2001. līdz 2006. gadam {SEC(2009) 811} KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM par to, kā tiek īstenota Padomes 1993. gada 1. februāra Regula (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās Bīstamo un citu atkritumu radīšana, apstrāde un pārrobežu pārvadājumi Eiropas Savienības dalībvalstīs no 2001. līdz 2006. gadam {SEC(2009) 811} Kopsavilkuma ziņojums: Bīstamo un citu atkritumu radīšana, apstrāde un pārvadāšana dinamika ES dalībvalstīs NO 2001. LīDZ 2006. GADAM 1. IEVADS Atkritumu eksports un imports starptautiskā mērogā notiek atbilstoši 1989. gada 22. marta Bāzeles konvencijai par kontroli pār kaitīgo atkritumu robežšķērsojošo transportēšanu un to aizvākšanu. Eiropas Kopiena ir pievienojusies šai konvencijai un transponējusi to ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 259/93[1] jeb tā dēvēto Atkritumu pārvadājumu regulu. Regulas mērķis ir panākt, lai atkritumu pārvadājumu uzraudzība un kontrole būtu organizēta tā, lai ņemtu vērā vajadzību saglabāt, aizsargāt un uzlabot vides un cilvēka veselības kvalitāti. Pamatojoties uz Kopienas atkritumu apsaimniekošanas stratēģijas pamatprincipiem, regulā ir vairāki noteikumi, kuriem vajadzētu nodrošināt iespēju Kopienai pašai iznīcināt savus atkritumus un katrai dalībvalstij atsevišķi virzīties uz šādu mērķi, ievērojot ģeogrāfiskos apstākļus un vajadzību izmantot speciālas iekārtas konkrētu atkritumu apstrādei. Ar regulu ir ieviesti vairāki pasākumi, lai panāktu atkritumu pārvadājumu, ievešanas un izvešanas kontroli Kopienas teritorijā. Jo īpaši: - tā nosaka vispārējas definīcijas un terminus attiecībā uz atkritumu pārvadāšanu, - tajā izklāstīti likvidācijai vai reģenerācijai domātu atkritumu eksporta, importa un tranzīta noteikumi, - tajā konkretizētas prasības par informāciju, kas jānodrošina dalībvalstīm un Komisijai. Regulas 41. pants paredz šādus nosacījumus. 1. "Pirms katra kalendārā gada beigām dalībvalstis sastāda ziņojumu atbilstoši Bāzeles konvencijas 13. panta 3. punktam un nosūta Bāzeles konvencijas sekretariātam, tā kopiju nosūtot Komisijai. 2. Pamatojoties uz šiem ziņojumiem, Komisija ik pa trijiem gadiem sastāda ziņojumu par to, kā Kopiena un tās dalībvalstis īsteno šo regulu. Šim nolūkam Komisija var pieprasīt papildu informāciju atbilstoši Direktīvas 91/692/EEK 6. pantam." Pirmais Komisijas ziņojums par atkritumu pārrobežu pārvadājumiem 1997.–2000. gadā[2] tika publicēts 2006. gadā. Vairums dalībvalstu ikgadējos ziņojumus par 2001.–2006. gadu nosūtījušas Komisijai līdz 2008. gada beigām. Pavaddokumenta ievaddaļā ievietotajā tabulā redzams dalībvalstu saraksts (ES-25, bez Bulgārijas un Rumānijas). Tabulā atspoguļots, kā dalībvalstis pildījušas ziņošanas pienākumu. Bāzeles konvencijas sekretariāta izsūtītā anketa ietver jautājumus par vides aizsardzības tiesiskajām normām, ieviešanu un pasākumiem. Pamatojoties uz 41. panta 2. punktu, Komisija 1999. gadā pieņēma lēmumu[3] anketas veidā pieprasīt papildu informāciju no dalībvalstīm. Komisijas anketā galvenokārt ietverti jautājumi par pārvadājumu ierobežojumiem, uzraudzību, pasākumiem pret nelikumīgiem pārvadājumiem un finansējumu. Atšķirībā no pirmā Komisijas ziņojuma šajā ziņojumā jau ir iekļauta informācija no minētās anketas (sk. darba dokumenta ievaddaļu). Ziņojuma 2. iedaļā analizēts dalībvalstu atbilžu saturs un forma. Sīkāka informācija par dalībvalstu komentāriem par abām anketām atrodama darba dokumenta B un E iedaļā. Tas nozīmē, ka galveno secinājumu pamatā ir dalībvalstu kvantitatīvie dati par atkritumu rašanos, apstrādi un pārvadājumiem. Šie dati atrodami darba dokumenta A iedaļā. Jāievēro, ka Bāzeles konvencijā jēdzieni "imports" un "eksports" attiecas uz ikvienu pārvadājumu uz atsevišķu valsti — kas ir Konvencijas puse — vai no tās. Saskaņā ar ES tiesību aktiem šie jēdzieni attiecas tikai uz pārvadājumiem uz Eiropas Savienību kopumā vai no tās; tāpēc šajā ziņojumā šie jēdzieni nav lietoti, runājot par pārvadājumiem starp dalībvalstīm. Tomēr skaidrības labad šie jēdzieni ir lietoti pēdiņās, un tos reizēm izmanto, atsaucoties uz atkritumu pārvadājumiem kopumā. Savukārt darba dokumenta abi jēdzieni ir lietoti tādā nozīmē, kādā tie lietoti Bāzeles konvencijā. 2. Dalībvalstu sniegtie ziņojumi Šajā ziņojumā izmantotas visas dalībvalstu atbildes uz Bāzeles konvencijas sekretariāta un Komisijas anketām par 2001.–2006. gadu. Par atsauces gadu izvēlēts 2004. gads, jo 2008. gada beigās vēl nebija iesniegti daži svarīgi ziņojumi par 2005. un 2006. gadu. Tomēr to nozīmības dēļ visi kvantitatīvie dati ir ņemti vērā, un pēc iespējas sniegti arī apkopotie dati par 2005. gadu. Uz izsūtītajām 300 anketām pavisam saņemtas 219 atbildes — gan "jā/nē" atbildes, gan izvērstāki skaidrojumi, gan skaitļi. Ar to bija pietiekami, lai veiktu kvalitatīvu un kvantitatīvu analīzi. Uz Bāzeles anketu atbildes sniedza 73 % respondentu, uz Komisijas anketu — 67 %. Vēl 4 % no iesniegtajām atbildēm uz sarežģītāko Bāzeles anketu bija nepilnīgas vai neizmantojamas. Lai kvantitatīvi analizētu datus par atkritumiem, ir vajadzīgs, lai pirmdati būtu iesniegti saskanīgā formātā. Vairums atbilžu iesniedza elektroniski, lai gan dažos gadījumos tikai pēc īpaša pieprasījuma. Koptabulā visas pilnībā aizpildītās un izmantojamās anketas apzīmētas ar "Y", savukārt pārējās iesniegtās anketas apzīmētas ar "P" (sk. darba dokumenta ievaddaļu). Vairumu ziņojumu iesniedza vienu vai divus gadus pēc atsauces gada. Daudzos gadījumos dalībvalstis vēlākos ziņojumos koriģēja savus datus. Runājot par 31 % no Komisijas anketām, kas klasificētas kā "trūkstošas", jānorāda, ka pirms 2004. gada "jaunajām" ES dalībvalstīm (ES-10) nebija pienākuma atbildēt. Ziņojumā trūkst kvantitatīvo datu par Maltu, jo Malta nav iesniegusi Bāzeles ziņojumu. Grieķija neiesniedza Komisijas anketu par gadiem 2001.–2006. gada periodā. Ļoti nedaudzos gadījumos trūkstošo datu vietā izmantoja informāciju par iepriekšējiem un nākamajiem gadiem. Atbilžu kvalitāte bija dažāda. Ziņojumi par konkrētiem negadījumiem/avārijām un/vai apturētajiem nelikumīgajiem atkritumu pārvadājumiem bija nekonsekventi un, domājams, nereālistiski. Dažos gadījumos nebija skaidri norādīts, vai ir notikusi nelikumīga pārvadāšana un vai pieejamā informācija uzskatāma par nepilnīgu. Atbilžu paskaidrojumi, ko iesniegušas tādas dalībvalstis kā Somija, Vācija, Īrija un Apvienotā Karaliste, liecina, ka nākotnē šajā jomā būtu nepieciešami uzlabojumi (sk. B iedaļu, 9. tab.). Visas dalībvalstis, kas sniedza atbildes, plaši ziņoja par pasākumiem atkritumu radīšanas novēršanai. Nozīmīgākie pasākumi ir tiesību akti, kam seko nacionālās stratēģijas (sk. B iedaļu, 5. jaut.). Atkritumu pārvadājumu samazināšanas pasākumi bija retāki (sk. B iedaļu, 6. jaut. un E iedaļu). Nozīmīgākie administratīvie dati bija pilnīgi un precīzi (sk. B iedaļu, 4. un 7. jaut., 1.,2. un 3. tab., C iedaļu un E iedaļu). Apsekojumā neatklājās būtiskas atšķirības starp ES-15 (15 "vecās" dalībvalstis) un ES-10 tādos aspektos kā ikgadējo ziņojumu pilnība, laicīgu iesniegšana un kvalitāte. 3. Bīstamo atkritumu radīšana Bāzeles konvencijas anketā visām valstīm lūgts sniegt informāciju par kopējo radīto bīstamo atkritumu un "citu atkritumu" daudzumu. "Citi atkritumi" šajā kontekstā nozīmē atkritumus, kas savākti no mājsaimniecībām, un mājsaimniecības atkritumu sadedzināšanas atlikumus, jo šīm divām atkritumu kategorijām ir jāpievērš īpaša uzmanība un tie ir jākontrolē tāpat kā bīstamie atkritumi, kā noteikts Bāzeles konvencijā (konvencijas II pielikums, ieraksti Y46 un Y47)[4]. Bīstamie atkritumi ir definēti saskaņā ar atkritumu un/vai to sastāvdaļu plūsmas sarakstu (ieraksti Y1-18 un Y19-45), kā arī atkarībā no dažām bīstamām īpašībām (III pielikums). Tomēr, ja atkritumi ar eksportētājas, importētājas vai tranzīta valsts tiesību aktiem ir atzīti par bīstamiem, tos klasificē kā bīstamus Konvencijas nozīmē. Visas dalībvalstis, izņemot Maltu, ir iesniegušas informāciju par kopējo radīto bīstamo atkritumu daudzumu. Salīdzinājumā ar pirmo Komisijas ziņojumu dati par atkritumu radīšanu ir uzlabojušies (sk. A iedaļu, 1. tabulu); papilddati un ekstrapolācijas lielā mērā nebija vajadzīgas. Tāpat kā iepriekšējos gados, Vācijā radīts vislielākais bīstamo atkritumu daudzums. Ievērojami augušais atkritumu daudzums, kas kopš 2002. gada stabilizējies līdz aptuveni 19 milj. t gadā, ir saistāms ar jaunā Eiropas atkritumu saraksta ieviešanu. Laikā no 2001. līdz 2006. gadam Vācijā, Igaunijā, Francijā, Itālijā un Apvienotajā Karalistē radīts lielākais atkritumu daudzums, tāpat tas ievērojami pieauga Nīderlandē un Beļģijā (sk. A iedaļu, 1. tab.). Runājot par radīto atkritumu daudzumu uz vienu iedzīvotāju, 2005. gadā Beļģija un Nīderlande kārtējo reizi izvirzījās līderpozīcijās, savukārt ilgākā periodā vadībā ir Vācija un Somija. Vismazākais atkritumu daudzums uz vienu iedzīvotāju reģistrēts Latvijā, Lietuvā, Portugālē un Grieķijā (sk. A iedaļu, 2. tabulu). Situācijas attīstību hronoloģiskā griezumā ir grūti izvērtēt, jo dažas dalībvalstis ziņoja par ievērojamu pieaugumu 2001.–2006. gada periodā. Tomēr nevar sacīt, ka šādas izmaiņas katrā ziņā atspoguļo atkritumu rašanās pieaugumu, jo tās var būt saistītas arī ar grozījumiem tiesību aktos par atkritumiem. Laikā no 2000. līdz 2005. gadam ES-15 valstīs radīto bīstamo atkritumu daudzuma aritmētiskais pieaugums ir 22 % (kas atbilst 4 % gadā), savukārt visā Kopienā (ES-25) tas bija tikai 10 %. Pieejamie dati liecina arī par to, ka ES-25 valstīs radīto bīstamo atkritumu daudzums nebija daudz lielāks kā 2002. gadā. ES-25 radītais bīstamo atkritumu daudzums uz vienu iedzīvotāju bija aptuveni 140 kg gadā (pilnīgas tabulas pieejamas tikai par 2003. un 2005. gadu), turklāt lielāks vidējais rādītājs bija jaunajās dalībvalstīs. Ar Bāzeles konvenciju atkritumiem piešķirtie Y kodi dalībvalstīs izmantoti ļoti dažādi, tāpēc valstu salīdzināšanai nebūtu jēgas (atsevišķus piemērus sk. A. iedaļā, 3. tab.). Dažas dalībvalstis, piemēram, Dānija un Lietuva, ziņoja gandrīz tikai par atkritumiem, kas savākti no mājsaimniecībām (Y46), un mājsaimniecības atkritumu sadedzināšanas atlikumiem (Y47). 4. Bīstamo atkritumu izvešana no dalībvalstīm Atkritumu pārrobežu pārvadājumos ir jāievēro šādi potenciāli pretrunīgi principi: atkritumu apstrādei jānotiek atkritumu rašanās vietas tuvumā, jāpanāk pašpietiekamība Kopienas un valstu mērogā un jānodrošina droša atkritumu iznīcināšana. Ne visām dalībvalstīm ir pietiekama jauda, lai apstrādātu savus atkritumus (sk. B iedaļu, 2. un 3. tab.). Ir dažas specifisku atkritumu plūsmas, kam vajadzīgas speciālas apstrādes iekārtas, lai nodrošinātu videi drošu atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu. Tāpēc dati par bīstamo atkritumu pārrobežu pārvadājumiem starp ES dalībvalstīm liecina par atkritumu apsaimniekošanas līmeni Kopienā. Visas dalībvalstis, izņemot Maltu, ir iesniegušas ziņas par bīstamo atkritumu ārējiem pārvadājumiem (Bāzeles konvencijas nozīmē — "eksportu") par vismaz četriem gadiem periodā no 2001. līdz 2005. gadam; dati par 2005. gadu ir pilnīgi. Patlaban pieejamie dati par 1997.–2000. gadu liecina, ka attiecīgie skaitļi Komisijas pirmajā ziņojumā bija pārāk lieli. Tas skaidrojams ar pilnīgāku datu kopumu un ar dalībvalstu veiktajām korekcijām. Saistībā ar bīstamo atkritumu izvešanu no dalībvalstīm vērojama skaidra tendence. No 1997. līdz 2001. gadam daudzums divkāršojās, un 2001.–2005. gadā tas vēlreiz pieauga gandrīz divkārt. Kopējais daudzums ES-25 bija 5,6 milj. t 2005. gadā, turklāt no ES-10 valstīm izvestais daudzums bija pavisam neliels — 3 % (sk. A iedaļu, 4. tab.). 2005. gadā Nīderlande izvirzījās tālu priekšā kā lielākais "eksportētājs"; tās "eksports" pieauga no 241 000 t 1997. gadā līdz 2,6 milj. t 2005. gadā. Otrajā vietā bija Beļģija, kam sekoja Itālija, Francija un Īrija. Vācija, kas 1997. gadā bija pirmajā vietā ar 601 000 t, pēdējā laikā ziņo, ka šie daudzumi ir stabili vai pat nedaudz samazinās. 2005. gadā no Vācijas izvestais daudzums bija par 70 % mazāks nekā 1997. gadā. Nīderlandei ir vislielākais izvesto atkritumu daudzums uz vienu iedzīvotāju; tai seko Luksemburga, Beļģija, Īrija un Lietuva (sk. A iedaļu, 5. tab.). Pirmajā Komisijas ziņojumā norādīts, ka mazas valstis izved vairāk bīstamo atkritumu, jo tajās nav pietiekamu apstrādes iekārtu. Tomēr dažos pēdējos gados nekāda skaidra tendence ES-25 nav novērota. Čehija, Igaunija, Grieķija, Latvija, Polija un Slovākija 2005. gadā izveda pavisam mazu atkritumu daudzumu uz vienu iedzīvotāju, savukārt Itālijas "eksports" stabili pieaug. 2005. gadā 91 % Kopienas bīstamo atkritumu apstrādāja izcelsmes valstī. Pie valstīm ar sevišķi augstu "eksporta" rādītāju — aptuveni 50 % — var minēt Luksemburgu, Nīderlandi, Beļģiju, Īriju (sk. A iedaļu, 6. att.) un, iespējams, Portugāli (sk. A iedaļu, 1. tab. par 2001. un 2003. gadu). Atšķirībā no konstatējumiem iepriekšējā Komisijas ziņojumā par 1997.–2000. gadu ziņojumā par 1997.–2005. gadu konstatēts, ka no ES-15 un ES-25 izvesto "citu atkritumu" īpatsvars Bāzeles konvencijas nozīmē (t.i., jauktie mājsaimniecības atkritumi un sadedzināšanas atlikumi) bija 40–50 % (sk. A iedaļas 4. un 7. tab.). Aplūkojot bīstamo atkritumu kategorijas saskaņā ar Bāzeles konvencijā noteiktajiem Y kodiem, ir jāatzīmē, ka daudzas dalībvalstis "eksportētos" atkritumus norādījušas precīzāk nekā iepriekšējos gados. Y kodu kombinācija ("kombinācija") praktiski nav izmantota. Nespecificēti ("neklasificēti") atkritumi tika izvesti no Vācijas un Īrijas (vairāk nekā 50 % no pārvadājumiem 2005. gadā), Nīderlandes, Francijas, Itālijas un Dānijas (sk. A iedaļu, 9. att. un 9. tab.). Konkrēti dati no desmit ES-15 valstīm par izvestajiem atkritumiem ar Y kodiem liecina, ka "neklasificēto" atkritumu daudzuma īslaicīgais pieaugums, kas novērots 1997.–2000. gadā, nav turpinājies un ir pat samazinājies, turpretī Y1-18 grupas atkritumu daudzums kopš 1997. gada ir nemitīgi palielinājies un 2004./2005. gadā jau veidoja lielāko "eksporta" daļu (sk. A iedaļu, 10. att. un 10. tab.). No dalībvalstīm (gan ES-15, gan ES-25) izvesto bīstamo atkritumu un citu atkritumu lielākā daļa tika reģenerēta (sk. A iedaļu, 11. un 12. tab.). 2004. un 2005. gadā reģenerēja 78 % no ES-15 izvestajiem atkritumiem. Gan procentuāli, gan absolūtā izteiksmē visvairāk atkritumu reģenerācijai izvests no Nīderlandes, Vācijas, Beļģijas un Francijas. 2005. gadā Portugāle, Grieķija, Slovēnija un Dānija atkritumus izveda galvenokārt iznīcināšanai, lai gan ES statistikas kontekstā nozīmīgi ir tikai Dānijas izvestie lielie daudzumi. Itālija izveda vairāk nekā 1 milj. t atkritumu, no tiem 45 % iznīcināšanai. Tomēr reģenerācijai vai iznīcināšanai "eksportēto" atkritumu daudzumu samērs nav tiešs rādītājs par atkritumu apsaimniekošanas līmeni dalībvalstī, jo lielāko daļu atkritumu apstrādā izcelsmes valstī (piemēram, Itālijā 2005. gadā — 90 %). Kā jau minēts Komisijas pirmajā ziņojumā, bīstamo atkritumu izvešana no dalībvalstīm ir ierobežota. Saskaņā ar jauno Atkritumu pārvadājumu regulu[5] ir aizliegts eksportēt atkritumus iznīcināšanai uz valsti, kas nav ES vai EBTA dalībvalsts, kā arī eksportēt bīstamos atkritumus reģenerācijai uz valsti, kas nav ESAO dalībvalsts. Bāzeles konvencijas sekretariātam iesniegtajos dalībvalstu ziņojumos ir sniegta informācija par eksportēto bīstamo atkritumu galamērķa valsti. Kā var secināt no šiem ziņojumiem, lielākā daļa bīstamo un citu atkritumu, kas 1997.–2005. gadā vesti pāri robežām, ir nogādāti citās ES dalībvalstīs. 2000.–2005. gadā vairāk nekā 90 % no pārvadātajiem atkritumiem nešķērsoja ES-15 robežas; kopš 2001. gada vismaz 98 % no ES-15 pārvadājumiem galamērķis ir ES-25 un EBTA valstis (sk. A iedaļu, 14. tab.). Tas nozīmē, ka dažos pēdējos gados tuvuma un pašpietiekamības principi ir iemantojuši popularitāti. Situāciju jaunajās dalībvalstīs ir grūti izvērtēt, jo pārvadāto atkritumu daudzumi ir krietni mazāki (sk. A iedaļu, 7. tab.), bet monitoringa periods — īsāks. Lai gan vidēji lielākā daļa pārvadājumu no ES-10 valstīm 2000.–2005. gadā bija uz ES-15 valstīm, procentuāli ievērojama daļa pārvadājumu bija no ES-10 valstīm uz valstīm, kas nav ESAO dalībvalstis. Turpmākā analīzē varēs konstatēt, vai kopš ES-10 pievienošanās ir vērojama apvērsta tendence (kā liecina 2004./2005. g. dati) un vai atkritumu pārvadājumi uz ES-25 palielinās. 5. Bīstamo atkritumu ievešana dalībvalstīs Visas dalībvalstis, izņemot Kipru, Lietuvu un Maltu, ir iesniegušas informāciju par ievestajiem bīstamajiem atkritumiem ("imports" Bāzeles konvencijas nozīmē), lai gan kopumā šo datu kvalitāte bija nepārprotami zemāka nekā datiem par "eksportu". Par jaunajām dalībvalstīm pieejams maz informācijas, lai gan dati par 2005. gadu ir pilnīgi (izņemot minētās valstis). Palielinājies ir ne tikai no dalībvalstīm izvesto, bet arī dalībvalstīs ievesto bīstamo atkritumu daudzums. Lai gan paziņotais kopējais "imports" allaž bija par trešdaļu mazāks nekā "eksports", datu salīdzināšana liecina, ka pieejamie dati par "importu" ir ticami. Tāpat kā izvešanas gadījumā ES-10 valstīm ir mazāka nozīme (sk. A iedaļu, 15. tabulu). Ziņots, ka 2005. gadā uz ES-25 valstīm nosūtīts 3,5 milj. t bīstamo atkritumu. ES valstis, kurās 2000.–2005. gadā no ārvalstīm ievests visvairāk bīstamo atkritumu, ir Vācija, Beļģija, Francija un Nīderlande. Tajās ievesto atkritumu kopējais daudzums 2005. gadā bija 80 % no visā Kopienā ievestā daudzuma. 2004. gadā Vācijas "imports" pirmo reizi pārsniedza 1 milj. t. Runājot par ievesto bīstamo atkritumu daudzumu uz vienu iedzīvotāju, priekšgalā ir Beļģija, kurai seko Nīderlande, Zviedrija, Vācija un Dānija (sk. A iedaļu, 16. tab.). To dalībvalstu vidū, kurās "importēts" mazāks daudzums, galvenokārt ir mazās valstis, domājams, tāpēc, ka tām trūkst iznīcināšanas jaudas. Kopš 1999. gada Kopienā galvenokārt ievesti "citi atkritumi" (sk. A iedaļu, 15. un 17. tab.). Aptuveni 78 %, t.i., 4,6 milj. t no visiem ievestajiem atkritumiem Vācijā 2005. gadā klasificēti kā "citi atkritumi". Atšķirībā no datiem par tikai bīstamo atkritumu "importu" un "eksportu" ES-25, attiecīgie kombinētie dati par bīstamajiem atkritumiem un "citiem atkritumiem" ir ļoti līdzīgi (sk. A iedaļu, 5. un 15. tab. salīdzinājumā ar 7. un 17. tab.). Runājot par uz dalībvalstīm nosūtīto atkritumu Y kodiem, lielākā daļa bija nespecificēti ("neklasificēti") atkritumi; Y kodu kombinācija ("kombinācija") arī šajā gadījumā praktiski nav izmantota. Nespecificēti atkritumi galvenokārt nosūtīti uz Vāciju, Itāliju, Franciju, Zviedriju un Apvienoto Karalisti. 2005. gadā "neklasificēti" atkritumi bija aptuveni 60 % no visiem pārvadājumiem uz Kopienu, Y1-18 bija 20 %, Y19-45 bija 13 % un Y46-47 bija 6 % (sk. A iedaļu, 19. tab.). Lielais "neklasificētu" atkritumu daudzums liecina par to, ka Bāzeles konvencijas I pielikumā iekļautie Y kodi ir nepietiekami, lai raksturotu visas iespējamās bīstamo atkritumu plūsmas. Tāpēc Bāzeles konvencijas Pušu konferences IV/9 lēmumā nospriests, ka Bāzeles konvencijas VIII pielikuma A sarakstā un IX pielikuma B sarakstā ietvertie kodi ir lietderīgi, lai atvieglotu Konvencijas īstenošanu, un Bāzeles konvencijas anketa dod iespēju šos kodus paziņot. Turklāt ar lēmumu VIII/15 Puses vienojās par procedūru minēto sarakstu pārskatīšanai vai grozīšanai vajadzības gadījumā. Desmit dalībvalstu iesniegtie dati par ievestajiem atkritumiem ar Y kodiem liecina, ka 1997.–2005. gadā visās grupās ir vērojams stabils pieaugums. Lielākais pieaugums novērots "neklasificētu" atkritumu grupā. Kopš 2001. gada šīs grupas atkritumi veidoja vairāk nekā pusi no visa "importa", galvenokārt saistībā ar neklasificēto atkritumu daudzumiem, kas nosūtīti uz Vāciju. Dalībvalstīs ievesto atkritumu lielākā daļa tika reģenerēta. 2001.–2005. gadā reģenerācijas apjoms bija vēl lielāks nekā iepriekšējos gados; vidēji 85 % no ES-15 ievestajiem atkritumiem tika reģenerēti, kas ir aptuveni 40 milj. t (sk. A iedaļu, 21. tab.). Tāpat palielinājās arī ievesto iznīcināmo atkritumu daudzums, lai gan sākotnējais daudzums bija ievērojami mazāks. Pieejamie dati liecina par ievērojamām procentuālām atšķirībām starp dažādās dalībvalstīs reģenerācijai ievesto un iznīcināšanai ievesto atkritumu daudzumu (sk. A iedaļu, 22. att.). 2005. gadā aptuveni 38 % no atkritumiem, kas nosūtīti uz Austriju, bija domāti iznīcināšanai, savukārt Somijā, Luksemburgā un Spānijā šis rādītājs pārsniedza 50 %. Vācija ar 631 000 t ziņoja par lielāko iznīcināšanai ievesto atkritumu daudzumu, lai gan 2005. gadā tas veidoja tikai 13 % no Vācijas atkritumu "importa". Šādus augstus iznīcināšanas rādītājus, iespējams, var saistīt ar speciālām apstrādes iekārtām "importētājās" valstīs. Kā minēts pirmajā Komisijas ziņojumā, uz bīstamo atkritumu nosūtīšanu uz dalībvalsti attiecas zināmi ierobežojumi, kas gan nav tik stingri kā eksportam piemērojamie. Savos ziņojumos dalībvalstis ir sniegušas informāciju par ievesto bīstamo atkritumu izcelsmes valstīm. Kā var secināt no šiem ziņojumiem, lielākā daļa (vidēji 89 % ES-15 valstīs) atkritumu, kas 1997.–2005. gadā nosūtīti uz dalībvalstīm, nāk no citām dalībvalstīm. Visā periodā šis rādītājs mainījies pavisam nedaudz. Vismaz 96 % atkritumu bija no ES-25 un EBTA valstīm, un tikai 1 % bija no valstīm, kas nav ESAO dalībvalstis (sk. A iedaļu, 24. tab.). Tas atbilst principiem par tuvumu un pašpietiekamību Kopienas mērogā. 6. Secinājumi un ieteikumi Pamatojoties uz dalībvalstu iesniegtajiem ziņojumiem, var izdarīt šādus secinājumus. - Ziņojumu sniegšana Dalībvalstis kopumā ir sniegušas pietiekami daudz informācijas par atkritumu apstrādes veidiem un atkritumu izcelsmes/galamērķa valstīm. Uz abām anketām atbildes sniedza aptuveni 70 % respondentu. Samērā daudz atbilžu uz Bāzeles konvencijas anketu bija nepilnīgas. Vairumu ziņojumu iesniedza 1–2 gadus pēc atsauces gada. Var uzskatīt, ka dalībvalstis regulas 41. panta 1. punktā noteikto termiņu nav uzskatījušas par saistošu. Problēmas, ar kurām nācās saskarties kvantitatīvo datu nosūtīšanas un izvērtēšanas gaitā, liecina, ka ir vajadzīga saskaņotāka pieeja datu vākšanai un nosūtīšanai, kas būtu līdzvērtīga prasībām Atkritumu statistikas regulā. Nebija novērojamas lielas atšķirības starp ES-15 un ES-10 valstīm attiecībā uz ziņojumiem, lai gan bija pieejams ļoti maz informācijas par ievestajiem atkritumiem ES-10. - Datu kvalitāte Atbilžu kvalitāte bija dažāda. Ar nedaudziem izņēmumiem ziņojumi par negadījumiem/avārijām un/vai nelikumīgiem pārvadājumiem bija neadekvāti. Nākotnē šajā jomā katrā ziņā jāpanāk uzlabojumi. Kopumā dati par atkritumu "eksportu" bija kvalitatīvāki nekā dati par "importu", tomēr, datus salīdzinot, var secināt, ka arī "importa" dati ir ticami. Dati par 2001.–2006. gadu ir ievērojami labāki nekā dati par iepriekšējo periodu. - Atkritumu klasifikācija Ar Bāzeles konvenciju atkritumiem piešķirtie Y kodi dalībvalstīs izmantoti ļoti dažādi, un ir ziņots par lielu "neklasificētu" atkritumu daudzumu. Dalībvalstis paralēli izmantoja divu dažādu atkritumu klasifikācijas sistēmu kodus (Eiropas tiesību akti par atkritumiem un Bāzeles konvencija). - Atkritumu rašanās Situācijas attīstību hronoloģiskā griezumā no 2001. līdz 2006. gadam ir grūti izvērtēt, jo dažas dalībvalstis ziņoja par ievērojamu pieaugumu, kura iemesls ir grozījumi tiesību aktos par atkritumiem. 2000.–2005. gadā ES-15 valstīs radīto bīstamo atkritumu daudzums palielinājās par 22 %, t.i., par 4 % gadā. Pieejamie dati liecina, ka ES-25 radītais atkritumu daudzums kopš 2002. gada nav ievērojami pieaudzis. - Atkritumu pārvadājumi 1997.–2001. gadā no dalībvalstīm izvesto bīstamo atkritumu daudzums divkāršojās, un 2001.–2005. gadā tas vēlreiz pieauga gandrīz divkārt. Kopējais daudzums ES-25 valstīs 2005. gadā bija 5,6 milj. t. Neraugoties uz šo pieaugumu, 2005. gadā 91 % Kopienas bīstamo atkritumu apstrādāja izcelsmes valstī. Līdzīgi palielinājās arī ievesto atkritumu daudzums. Kā izriet no ES-10 valstu ziņojumiem, tām atkritumu pārvadājumos ir maza nozīme. Pārvadāto atkritumu lielākā daļa tika reģenerēta. 2001.–2005. gadā 85 % no ES-15 valstīs ievestajiem atkritumiem tika reģenerēti, t.i., aptuveni 40 milj. t. Daži "importētie" daudzumi iznīcināšanai ES-15 valstīs saistāmi ar speciālām apstrādes iekārtām "importētājās" valstīs. 1997.–2005. gadā vairums atkritumu pārvadājumu bija ES teritorijā. 2000.–2005. gadā vairāk nekā 90 % no pārvadātajiem atkritumiem nešķērsoja ES-15 robežas; kopš 2001. gada vismaz 98 % no ES-15 pārvadājumiem bija uz ES-25 un EBTA valstīm. Dati par ievestajiem atkritumiem liecina, ka 96 % no visa ES-15 "importa" bija no ES-25 un EBTA valstīm, un tikai 1 % bija no valstīm, kas nav ESAO dalībvalstis. [1] Padomes 1993. gada 1. februāra Regula (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās (OV L 30, 6.2.1993., 1. lpp.) ir atcelta un aizstāta ar jauno Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija Regulu (EK) Nr. 1013/2006 par atkritumu sūtījumiem, kas piemērojama no 2007. gada 12. jūlija. Šī jaunā regula šajā pētījumā nav iztirzāta. [2] Komisijas ziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam par to, kā tiek īstenota Padomes 1993. gada 1. februāra Regula (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās. Bīstamo un citu atkritumu radīšana, apstrāde un pārrobežu pārvadājumi Eiropas Savienības dalībvalstīs no 1997. līdz 2000. gadam, {SEC(2006) 1053}, 1.8.2006. [3] Komisijas 1999. gada 3. jūnija Lēmums 1999/412/EK, OV L 156, 23.6.1999., 37. lpp. [4] Sk. pavaddokumenta D iedaļu. [5] Skatīt 1. zemsvītras piezīmi.