KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Sociālā aizsardzība Eiropas Savienības attīstības sadarbības kontekstā /* COM/2012/0446 final */





KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Sociālā aizsardzība Eiropas Savienības attīstības sadarbības kontekstā 1. Kāpēc sociālā aizsardzība ir svarīga? Pastāvīga nabadzība un aizvien lielāka neaizsargātība Pārmaiņu programmā[1] noteikta ES politika turpmākai sadarbībai attīstības jomā. Tajā cita starpā aicināts izstrādāt vispusīgāku pieeju tautas attīstībai, paplašinot kvalitatīvu veselības aprūpes un izglītības pakalpojumu pieejamību un sekmējot labāku sociālo aizsardzību nolūkā sekmēt iekļaujošu izaugsmi, ko raksturo "cilvēku iespējas piedalīties labklājības veidošanā un darbavietu radīšanā un gūt labumu no tām." Pēdējos gados pasaules ekonomika dažās jaunatīstības valstīs, jo īpaši Āzijā, ir pieredzējusi būtisku izaugsmi. Piecas valstis ar lielu iedzīvotāju skaitu ir kļuvušas par valstīm ar vidējiem ienākumiem. Taču divas trešdaļas no 1,5 miljardiem pasaules nabadzīgāko iedzīvotāju šobrīd dzīvo valstīs ar vidējiem ienākumiem. Turklāt globalizācija aizvien lielākā mērā tiek saistīta ar lielāku neaizsargātību, tradicionālo solidaritātes sistēmu darbības pārtraukšanu un dažos gadījumos — lielāku sabiedrības polarizāciju. Lielam skaitam gadījuma darba veicēju, neoficiāli nodarbināto un migrējošo darba ņēmēju nav pieejama ne ar nodarbinātību saistītā sociālā apdrošināšana, ne arī jelkāds patiess sociālās aizsardzības veids. Lai arī pirmais Tūkstošgades attīstības mērķis (TAM), proti, uz pusi samazināt galējā nabadzībā dzīvojošo cilvēku skaitu, visticamāk tiks sasniegts, daudzas mājsaimniecības joprojām ir neaizsargātas un atrodas nedaudz virs galējās nabadzības sliekšņa[2]. Pastāvīga nabadzība tādu faktoru dēļ kā ģeogrāfiskā izolācija, invaliditāte, dzimums vai etniskā piederība aizvien lielākā mērā tiek saistīta ar atstumtību un marginalizāciju. Jo īpaši valstīs ar zemākiem ienākumiem veselības problēmas, slimības, nepilnvērtīgs uzturs (jo īpaši bērniem), vajadzīgo prasmju trūkums, jo īpaši jauniešiem, un resursu trūkums un atkārtoti būtiski satricinājumi, kas ietekmē iztikas līdzekļus, neļauj miljoniem nabadzīgo iedzīvotāju patiesi iesaistīties darba tirgū vai izvairīties no nabadzības, veicot uzņēmējdarbību. Pasaules pārtikas, degvielas un finanšu krīze vēl vairāk ir saasinājusi šo faktoru ietekmi uz nabadzīgo iedzīvotāju dzīves un darba apstākļiem un drošību. Sociālā aizsardzība iekļaujošas attīstības sekmēšanai Sociālajai aizsardzībai var būt svarīga loma nabadzības un neaizsargātības mazināšanā. Uzlabojot sociālo vienlīdzību – piemēram, ar sociālajiem pabalstiem un sociālo pamatpakalpojumu plašāku pieejamību ‑ un sniedzot aizsardzību pret riskiem, sociālā aizsardzība var sekmēt nabadzības mazināšanu un iekļaujošu izaugsmi, kā arī veicināt sociālo kohēziju un stabilitāti. Taču ļoti atšķirīgie jaunattīstības valstu profili un augstais ēnu ekonomikas līmenis to darba tirgos rada ļoti atšķirīgu situāciju nekā tā, kurā tika izveidotas vairums pašreizējo sociālās aizsardzības sistēmu attīstītajās valstīs. Tādēļ nepieciešami novatoriski un pielāgoti risinājumi, kuros ņemtas vērā konkrētās valsts vajadzības un prioritātes. Sociālā aizsardzība turpmākajā ES sadarbībā attīstības jomā Eiropas Savienības Padome, Eiropas Parlaments, starptautiskās organizācijas un pilsoniskā sabiedrība ir aicinājušas Komisiju sagatavot priekšlikumu par sociālo aizsardzību ES sadarbības attīstības jomā[3]. 2010. gada Eiropas ziņojumā par attīstību sociālo aizsardzību aicināts padarīt par ES attīstības politikas neatņemamu daļu[4]. Komisija 2011. gadā sāka apspriešanas procesu, kurā tika apstiprināts, cik būtiski ir izstrādāt politisko satvaru turpmākajam ES atbalstam sociālās aizsardzības jomā, un ka ir pienācis īstais laiks. Šā paziņojuma mērķis ir izskaidrot sociālās aizsardzības lomu iekļaujošas un ilgtspējīgas attīstības sekmēšanā un ES attīstības sadarbības lomu sociālās aizsardzības politikas un sistēmu stiprināšanas sekmēšanā. 2. Kas ir sociālā aizsardzība un kam tā ir paredzēta? Sociālās aizsardzības definīcija Pastāv ļoti liela atšķirība starp definīcijām, ko piemēro starptautiskā līmenī. Dažas pieejas ir strikti normatīvas, un to pamatā ir sociālās aizsardzības jēdziens kā tiesības, kas paredzētas ANO instrumentos, tostarp Starptautiskās Darba organizācijas (ILO) konvencijās, savukārt citās pieejās uzmanība vairāk pievērsta sociālās aizsardzības nozīmei nabadzības mazināšanā un ekonomikas izaugsmē. Dažās pieejās uzsvērts, ka sociālā aizsardzība palīdz nabadzīgajiem iedzīvotājiem izkļūt no nabadzības, savukārt citās uzsvērta tās loma sociālās iekļaušanas un sociālā taisnīguma sekmēšanā un ienākumu nodrošinājumā, kvalitatīvas izglītības un veselības aprūpes pieejamības visiem nodrošināšanā. Līdz ar to sociālo aizsardzību tās plašākā nozīmē var definēt kā politiku un darbības, kas · uzlabo visu iedzīvotāju, jo īpaši nabadzīgo un neaizsargāto grupu, iespējas izkļūt no nabadzības vai arī nekļūt nabadzīgiem, un labāk pārvarēt riskus un triecienus, un · cenšas paaugstināt sociālā nodrošinājuma līmeni, pateicoties ienākumu nodrošinājumam un pamatpakalpojumu pieejamībai (jo īpaši veselības un izglītības jomā) gan nodarbinātības un bezdarba periodos, gan sarežģītos periodos visā dzīves laikā. Valdību pienākums nodrošināt sociālo aizsardzību izriet no tiesībām uz sociālo nodrošinājumu, kas ietvertas 1948. gada Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā. Sociālā nodrošinājuma standartus nosaka ILO, jo īpaši 1952. gada konvencijā Nr. 102 par sociālās nodrošināšanas minimālajām normām, ko pilnīgi vai daļēji ir ratificējušas 47 valstis, galvenokārt valstis ar augstiem ienākumiem. Kā sociālā aizsardzība sekmē iekļaujošu attīstību? Sociālā aizsardzība iekļaujošu attīstību var sekmēt vairākos veidos: · sociālā aizsardzība paplašina sabiedrisko pakalpojumu pieejamību, uzlabojot darba ņēmēju un viņu bērnu veselības aprūpi, izglītību un uztura kvalitāti, sekmējot nabadzīgo iedzīvotāju līdzdalību ekonomikā un uzlabojot darba ražīgumu; · sociālā aizsardzība var nodrošināt rīkus riska pārvaldībai privātpersonām un to līdzekļiem, tādējādi ļaujot tiem saglabāt ienākumus radošo potenciālu ilgtermiņā, kā arī veikt ieguldījumus; · sociālā aizsardzība sekmē ienākumu stabilitāti un var veicināt pieprasījumu pēc vietējām precēm un pakalpojumiem, tostarp funkcionēt kā makroekonomikas stabilizators ekonomikas satricinājumu laikā; · sociālā aizsardzība mazina nevienlīdzību, kas sekmē gan iekļaujošu un ilgtspējīgu izaugsmi, gan var palīdzēt stiprināt saikni starp pilsoņiem un valsti, un veicina sociālo iekļaušanu, kohēziju un lielāku pārskatatbildību; · sociālā aizsardzība var nodrošināt taisnīgumu paaudžu starpā tā, lai sociālie pabalsti aptvertu visu dzīves ciklu, sākot no paaudzes, kura šobrīd rada peļņu, līdz bērniem, jauniešiem un vecākiem cilvēkiem. Tas sekmē drošību, stabilitāti sabiedrībā un paredzamību ikvienam. Sociālās aizsardzības politikas un pasākumu loma iekļaujošas izaugsmes sekmēšanā un nabadzības mazināšanā valstu līmenī ir atspoguļota to ieguldījumā saistībā ar TAM sasniegšanu. Sociālā aizsardzība TAM īstenošanas atbalstam TAM Nr. 1: galēja nabadzība un bads Bērnu pabalsti Dienvidāfrikā ir sekmējuši nabadzības plaisas samazināšanu par 47 %[5]. TAM Nr. 2 un Nr. 3: labāka izglītība un dzimumu līdztiesība Laikposmā no 1996. līdz 2002./2003. gadam meiteņu neto uzņemšanas rādītājs sākumskolā Bangladešā palielinājās no 48 % līdz 86 %. Daudzi pētnieki to daļēji skaidro ar stipendiju programmu meiteņu izglītībai, kas saņēma ES finansējumu[6]. TAM Nr. 4., Nr. 5 un Nr. 6: labāka veselības aprūpe un mazāka saslimstība Pateicoties Oportunidades programmai Meksikā, naudas pārskaitījumi un bezmaksas veselības aprūpes pakalpojumi tika apvienoti ar uzlabojumiem veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanā, kā rezultātā trīs gadu laikā zīdaiņu mirstība lauku rajonos samazinājās par 17 %[7]. 3. Sociālā aizsardzība Eiropas Savienībā Kopīga apņemšanās, bet atšķirīgas pieejas Sociālā aizsardzība ir Eiropas sociālā modeļa pamatā. Sociālās aizsardzības politika saskaņā ar subsidiaritātes principu galvenokārt ir katras dalībvalsts atbildība. Taču ES līmenī ir izveidota "atvērtā koordinācijas metode", kas ir politiskās sadarbības brīvprātīgs process, balstoties uz kopīgu mērķu un kopīgu rādītāju noteikšanu. Savienībā pastāv ļoti liela atšķirība starp sociālās aizsardzības sistēmām, un nav vienotas sociālās aizsardzības definīcijas. Taču principā visas ES dalībvalstis ir apņēmušās sniegt vispārēju piekļuvi sociālajai aizsardzībai pret galvenajiem dzīves cikla riskiem, kā tas ir garantēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 34. pantā. Eiropas sociālās aizsardzības sistēmas ir darbojušās kā būtiski buferi pret riskiem un zemiem ienākumiem, kā arī ir mazinājušas nevienlīdzību Eiropā, taču finanšu krīzes izraisītās pastāvīgās ekonomiskās grūtības ir bijušas par iemeslu sarežģītiem jautājumiem par to pieejamību un efektivitāti. Lai risinātu šo jautājumu, ES mēģina izstrādāt jaunus veidus, kādos tā var nodrošināt augsta līmeņa sociālo aizsardzību par zemām izmaksām, tostarp lielāku uzsvaru liekot uz jauniešu un vecāku cilvēku aktivitāti. Stratēģija "Eiropa 2020", kas ir ES stratēģija gudrai, iekļaujošai un ilgtspējīgai izaugsmei, tika sākta 2010. gadā, par mērķiem izvirzot augstāku nodarbinātības līmeni, kā arī nabadzības un sociālās atstumtības samazināšanu. Šie mērķi tiek cieši uzraudzīti un analizēti visu Eiropas pusgadu, kas tika sākts 2011. gadā nolūkā palielināt politikas jomu koordinēšanu, lai panāktu ekonomikas atveseļošanu un izaugsmi. 4. Sociālā aizsardzība jaunattistības valstīs Jaunattīstības valstu ekonomiku bieži vien raksturo augsts ēnu ekonomikas līmenis, zema ienākumu nodokļa bāze, salīdzinoši mazi budžeta piešķīrumi sociālajai aizsardzībai un ļoti segmentētas sociālās apdrošināšanas sistēmas, no kurām labumu parasti gūst tikai neliels iedzīvotāju mazākums, kas piedalās oficiālajā ekonomikā. Jaunattīstības valstu vidējie izdevumi saistībā ar sociālo aizsardzību veido aptuveni vienu ceturto daļu no attīstības valstu izdevumiem šajā jomā. Tādējādi tikai aptuveni 20 % no pasaules iedzīvotājiem darbspējīgā vecumā ir pieejama visaptveroša sociālā aizsardzība. Valstīs ar vidējiem ienākumiem uzdevums ir paplašināt segumu un uzlabot efektivitāti Daudzās valstīs ar vidējiem ienākumiem jau ir izveidoti modernas sociālās aizsardzības sistēmas elementi ar dažiem sociālās apdrošināšanas komponentiem. Taču segums – jo īpaši iemaksu shēmu segums – parasti ir zems, kā rezultātā no tā labumu var gūt salīdzinoši maza iedzīvotāju daļa, galvenokārt tie iedzīvotāji, kas strādā oficiālajā ekonomikā. Šajā saistībā galvenais uzdevums ir paplašināt segumu, attiecinot to jo īpaši uz ēnu ekonomikā strādājošajiem. Valstīs ar vidējiem ienākumiem bieži vien ir daudz un dažādas sociālās palīdzības programmas, kuru mērķis ir palīdzēt konkrētām grupām, piemēram, nabadzīgajiem iedzīvotājiem, un uzlabot viņiem pamatpakalpojumu pieejamību. Pastāv ļoti liela atšķirība starp to, cik efektīvas ir šādas programmas, lai gan Āzijā un Latīņamerikā gūtā pieredze liek domāt, ka labi izstrādātas programmas var būt ļoti efektīvas, lai aizsniegtu nabadzīgos iedzīvotājus un citas neaizsargātās grupas. Turklāt valdības bieži vien enerģijas subsīdijas un/vai cenu kontroli ir izmantojušas kā līdzekli, lai iedzīvotāju daļām nodrošinātu fiktīvu ienākumu aizsardzību. Taču šādas stratēģijas ir izrādījušās dārgas, regresīvas un neefektīvas. Valstīs ar zemiem ienākumiem galvenās problēmas ir finansējums un iestāžu spējas Valstīs ar zemiem ienākumiem sociālo aizsardzību bieži vien sniegt ir vēl grūtāk, jo ir salīdzinošs resursu trūkums un, visbūtiskākais, vājas valsts iestādes. Ņemot vērā mazo industrializācijas pakāpi un lielo iedzīvotāju skaitu lauku apvidos, vairumam iedzīvotāju joprojām nav nekādas noregulētas sociālās aizsardzības sistēmas un pēkšņu pārmaiņu gadījumā viņi ir neaizsargāti, lai arī ģimenes un citi neformālie tīkli var iesaistīties un daļēji palīdzēt. Sociālo pabalstu programmas – vai tās būtu/nebūtu virzītas uz mērķgrupu un ar/bez nosacījumiem – joprojām ir galvenais sociālās aizsardzības veids, kurā līdzekļu devēji bieži vien ieņem būtisku lomu šo programmu izstrādē un finansēšanā. Šādas programmas bieži vien ir sadrumstalotas, un daudzām no tām nav izdevies kļūt par ilgtspējīgām valsts sistēmām. Tādējādi sociālo aizsardzību joprojām raksturo pilnīga izslēgšana un liela nevienlīdzība. Kopīgais uzdevums: ilgtspējīgs finansējums, seguma paplašināšana un spēju veidošana Neraugoties uz šiem ierobežojumiem, ir notikušas būtiskas izmaiņas uzvedībā. Kur ekonomika ir attīstījusies, iedzīvotāji sagaida lielāku sociālo aizsardzību, un valdība ir spiesta rīkoties. Taču tai ir divas problēmas: gan izstrādāt sociālās aizsardzības programmas plašākam iedzīvotāju lokam un tādējādi rast risinājumu nevienlīdzības problēmai, gan ļaut tām funkcionēt efektīvāk un tādos veidos, kas ir finansiāli īstenojami un ilgtspējīgi. Turklāt tas, kā valdība var rīkoties, savukārt ir atkarīgs ne tikai no finansējuma ‑ un spējas drīzāk palielināt nodokļu ieņēmumus vai mobilizēt iemaksas, nevis izmantot aizņēmumu vai līdzekļu devēju finansējumu ‑ , bet arī no valsts iestāžu spējām un tā, cik viegli to var izmantot sociālajai aizsardzībai. Starptautiskā kopiena atjauno savas saistības Reaģējot uz šīm saistībām, ir atjaunots stimuls stiprināt starptautiskās kopienas saistības attiecībā uz sociālo aizsardzību. Tas ir atspoguļots iniciatīvā par sociālās aizsardzības minimumiem, kas izstrādāta Starptautiskās Darba organizācijas vadībā un kas saņēma lielu atbalstu Starptautiskajā darba konferencē 2011. gadā un G20 augstākā līmeņa sanāksmē 2011. gadā un 2012. gadā. G20 vadītāji 2012. gadā vienojās atbalstīt valstu ar zemiem ienākumiem spēju veidošanu, lai, pateicoties politikas saskaņotībai, koordinēšanai, sadarbībai un zināšanu apmaiņai, ieviestu valstu sociālās aizsardzības minimumu. Ieteikums par valsts sociālās aizsardzības minimumiem, kas ietver norādes par sociālās aizsardzības minimuma pakāpenisku ieviešanu kā iekļaujošu valsts sociālā nodrošinājuma sistēmu būtisku elementu, tika pieņemts Starptautiskajā Darba konferencē 2012. gadā. Lai arī sociālās aizsardzības minimums ir globāla iniciatīva un ir balstīta uz vairākiem principiem garantiju veidā, tā nav pieeja, ko nemainīgi var piemērot visos gadījumos. Sociālās aizsardzības minimuma izstrāde un īstenošana ir katras valsts ziņā, ņemot vērā attiecīgās valsts institucionālās struktūras, ekonomikas ierobežojumus, politikas dinamiku un sociālās vērtības. Sociālās aizsardzības minimums Sociālās aizsardzības minimums ietver sociālās pamatgarantijas (horizontālā dimensija) un augstāko standartu pakāpenisku ieviešanu (vertikālā dimensija) kā integrētu sociālās politikas jomu kopumu, kuru mērķis ir garantēt ienākumu nodrošinājumu un sociālo pamatpakalpojumu pieejamību visiem, īpašu uzmanību pievēršot neaizsargātajām iedzīvotāju grupām, kā arī aizsargājot iedzīvotājus un stiprinot viņu iespējas visas dzīves laikā[8]. Starptautiskajā Darba konferencē 2012. gadā pieņemtajā ieteikumā par sociālās aizsardzības minimumu noteikts, ka sociālās aizsardzības minimumam jāietver vismaz šādas sociālās aizsardzības pamatgarantijas: (a) piekļuve valsts līmenī noteiktam preču un pakalpojumu klāstam, kas veido veselības aprūpes pamatpakalpojumus, tostarp maternitātes aprūpi, un kas atbilst kritērijiem par pieejamību, piekļuvi, pieņemamību un kvalitāti, (b) pamatienākumu nodrošinājums bērniem, vismaz valsts noteiktā obligātā līmenī, kas sniedz piekļuvi uzturam, izglītībai, aprūpei un jebkādām citām vajadzīgajām precēm un pakalpojumiem, (c) pamatienākumu nodrošinājums, vismaz valsts noteiktā obligātā līmenī, personām darbspējīgā vecumā, kuras nav spējīgas pietiekami nopelnīt, jo īpaši slimības, bezdarba, maternitātes vai invaliditātes dēļ, un (d) pamatienākumu nodrošinājums, vismaz valsts noteiktā obligātā līmenī, gados vecākiem cilvēkiem[9]. 5. Turpmākā ES attīstības sadarbības virzība sociālās aizsardzības sekmēšanai partnervalstīs Taisnīgums, sociālā iekļautība un sociālā kohēzija ES sadarbības attīstības jomā mērķis saistībā ar sociālo aizsardzību ir uzlabot taisnīgu piekļuvi pakalpojumiem un to efektivitāti, vienlaicīgi sekmējot sociālo iekļautību un kohēziju kā iekļaujošas un ilgtspējīgas izaugsmes un nabadzības samazināšanas galvenos elementus. Šie mērķi automātiski izriet no Eiropas Savienības pamatvērtībām. Sociālā aizsardzība kā centrālais elements dialogā par valstu attīstības stratēģijām ES strādā pie tā, lai sociālo aizsardzību iekļautu savos politiskajos dialogos ar partnervalstīm par valstu attīstības stratēģijām, un tai būtu arī turpmāk jāsekmē un jāatbalsta efektīvu, taisnīgu un ilgtspējīgu sociālās aizsardzības sistēmu attīstība, kuras ir pielāgotas katras valsts apstākļiem. Politiskajiem dialogiem ar partnervalstu valdībām būtu jānodrošina, lai sociālās aizsardzības sistēmas balstītos uz principiem, kuru mērķis ir panākt vienlīdzīgu un universālu piekļuvi sociālajai aizsardzībai visas dzīves laikā, īpašu uzmanību pievēršot visneaizsargātākajām iedzīvotāju grupām un nelabvēlīgā situācijā esošiem iedzīvotājiem, piemēram, bērniem un cilvēkiem ar invaliditāti. Valstu stratēģiju un programmu atbalstīšana ES jāatbalsta valstu sociālās aizsardzības stratēģiju un programmu, tostarp sociālās aizsardzības minimuma, izstrāde, un vienlaicīgi jāsekmē laba prakse politikas formulēšanā un sociālās aizsardzības sistēmu izstrāde un pilnveidošana. Laba prakse parasti varētu ietvert virzību uz sistēmu racionalizāciju un saskaņošanu nolūkā uzlabot efektivitāti un izveidot labāku pamatu plašāka un efektīvāka seguma izveidei, tostarp pārejot no selektīvas, īstermiņa drošības tīkliem uz visaptverošām sistēmām. Politikas jomām jāatspoguļo katras partnervalsts īpašās vajadzības un prioritātes. Ieņēmumu reforma fiskālās manevrēšanas iespējām Efektīvai un ilgtspējīgai sociālai aizsardzībai galu galā jābūt balstītai uz līdzekļu pārdali drīzāk valsts, nevis starptautiskā līmenī. Pusanas partnerībā efektīvai sadarbībai attīstības jomā[10] partnervalstu valdības tiek aicinātas nodrošināt, lai to ieņēmumiem būtu lielāka loma attīstības vajadzību finansēšanā nolūkā stiprināt cīņu pret nabadzību un gūt progresu saistībā ar TAM sasniegšanu, kā arī stiprināt ilgtspējību, samazinot atkarību no ārvalstu palīdzības. Saskaņā ar 2010. gada paziņojumu par nodokļiem un attīstību[11] un labas pārvaldības principiem nodokļu jomā ES atbalstīs pasākumus efektīvu, iedarbīgu, taisnīgu un ilgtspējīgu nodokļu sistēmu izstrādei saskaņā ar katras partnervalsts spējām, lai palielinātu fiskālās manevrēšanas iespējas sociālās aizsardzības finansēšanai. Tas var ietvert spēju veidošanu nodokļu administrācijai un ieņēmumu reformai nolūkā uzlabot nodokļu bāzi, kā arī regresīvu subsīdiju aizstāšanu ar efektīvākiem sociālās aizsardzības pasākumiem. Spēju veidošana iestāžu stiprināšanai Piemērota tiesiskā un institucionālā satvara izveide ir būtisks uzdevums, lai varētu nodrošināt efektīvu un lietderīgu sociālās aizsardzības segumu. ES arī turpmāk jāpalīdz partnervalstīm ar tehniskās sadarbības starpniecību, lai, balstoties uz attiecīgo valstu situācijas analīzi un to prioritātēm, izveidotu stratēģisko, politisko, tiesisko un institucionālo satvaru. ES arī turpmāk jāatbalsta iestāžu spēju veidošana visos līmeņos (valsts, reģionālā, vietējā, valstiskā un nevalstiskā līmenī), lai palīdzētu izstrādāt un stiprināt valdību, īstenošanas aģentūru, sociālo partneru un citu nevalstisko dalībnieku administratīvās un īstenošanas spējas. Sociālās aizsardzības sistēmās var rasties liela resursu noplūde. Tādējādi ar atbalstu būs jārisina arī tādi jautājumi kā laba pārvaldība un valsts finanšu pārvaldība, lai ne tikai samazinātu krāpšanu, ļaunprātīgu rīcību un resursu izniekošanu, bet arī sekmētu pārskatatbildību. ES pievienotā vērtība tehniskās sadarbības jomā ES sociālās aizsardzības jomā ir uzkrājusi bagātīgu pieredzi un izstrādājusi daudz pieeju. Atšķirības ES dalībvalstu starpā attiecībā uz sociālās aizsardzības finansēšanu, segumu līmeņiem, administrāciju un sociālo pakalpojumu sistēmām piedāvā plašu pieredzes un zināšanu klāstu, kas var būt par stingru pamatu spēju veidošanai un politiskajām norādēm partnervalstu atbalstam. Vajadzības gadījumā ES būtu jāsekmē jaunattīstības valstu sadarbība, pieredzes apmaiņa un pētniecība. Komisija lielākā mērā izmantos pašreizējos instrumentus, piemēram, TAIEX, un izstrādās jaunus instrumentus, lai jaunattīstības valstu sadarbības vai trīspusējās sadarbības ietvaros praktizējošus ekspertus no Eiropas ātri varētu nosūtīt uz attiecīgajām trešām valstīm. Darbavietu izveides un nodarbinātības sekmēšana Tāpat arī efektīvai sociālai aizsardzībai jāietver vai arī jābūt cieši saistītai ar pasākumiem, kas ļauj atbalsta saņēmējiem piedalīties produktīvās saimnieciskās darbībās un nodarbinātībā. Pirmajā TAM, kā arī Komisijas dienestu darba dokumentā par nodarbinātības veicināšanu ar ES sadarbību attīstības jomā[12], ir skaidri noteikts, ka produktīvai un pienācīgas kvalitātes nodarbinātībai ir izšķiroša nozīme nabadzības samazināšanā. ES jāpalīdz valstu valdībām izstrādāt nodarbinātības programmas, darba vietu radīšanas programmas un jāatbalsta uzņēmējdarbība. Tai arī jāsekmē sociālais dialogs un darba standarti saskaņā ar pienācīga darba nodrošināšanas programmu[13] un sociālās aizsardzības sniegšana, ņemot vērā darba tirgos pastāvošo augsto ēnu ekonomikas līmeni, tostarp novatoriskas pieejas, piemēram, mikroapdrošināšanas shēmas. ES būtu arī jāatbalsta valstu programmas, lai uzlabotu neaizsargāto un marginalizeto grupu, piemēram, personu ar invaliditāti, nodarbinātības iespējas. Pilsoniskās sabiedrības un privātā sektora iesaiste Lai arī valdības ir galvenās atbildīgās par sociālās aizsardzības politiku un pakalpojumiem, tomēr pastāv situācijas, kad sociālās aizsardzības sistēmas vislabāk var īstenot ar publiskā un privātā sektora partnerību. Sekmējot sociālās aizsardzības sistēmu attīstību, ES jāatzīst, ka privātajam sektoram un nevalstiskajiem pakalpojumu sniedzējiem ir būtiska loma. ES iniciatīva par uzņēmumu sociālo atbildību var atbalstīt privāto sektoru jaunattīstības valstīs, īstenojot attiecīgās starptautiskās pamatnostādnes, lai panāktu iekļaujošāku un ilgtspējīgāku izaugsmi un tālāku attīstību. Attiecībā uz sociālās aizsardzības sistēmu izstrādi un īstenošanu pilsoniskā sabiedrība un sociālie partneri jāmudina sadarboties ar valsti un jādod viņiem iespējas to darīt. Pateicoties to līdzdalībai, plašākām apspriedēm un iekļaušanai, var tikt sekmēta pakalpojumu efektivitāte. Tiem var būt nozīmīga loma kā sociālās aizsardzības atbalstītājiem, kā arī tie var stiprināt sabiedrības grupu un indivīdu, jo īpaši nelabvēlīgākā situācijā esošo un atstumto iedzīvotāju, iespējas, padziļinot izpratni un uzlabojot informētību. Dažos gadījumos tie var arī palīdzēt ar sociālās aizsardzības sistēmu uzraudzību un novērtēšanu. Pārveidojošas sociālās aizsardzības sekmēšana Pārveidojošas pieejas paplašina sociālās aizsardzības jēdzienu, lai ietvertu "drīzāk tādas jomas kā vienlīdzība, iespēju stiprināšana un ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības, nevis attiecinātu sociālo aizsardzību vienīgi uz ienākumu un patēriņa pārnešanu"[14]. Tas labi saskan ar vērtībām, kas ES ir sociālās aizsardzības attīstības pamatā, un līdz ar to ES sadarbībai attīstības jomā šādas pieejas būtu jāatbalsta Taču līdz šim to efektivitāte nav daudz pētīta, un līdz ar to ES jāapsver atbalsts operatīvajiem pētījumiem, kas apraksta labu praksi un iegūst zināšanas par pārveidojošas sociālās aizsardzības ietekmi, lai tādējādi izveidotu stingru zināšanu bāzi turpmākajiem pasākumiem. Sievietes un vīrieši un sociālā aizsardzība "Sievietes un vīrieši ir pakļauti dažādiem riskiem un problēmām, dažas no kurām ir raksturīgas konkrētam dzimumam, savukārt citas saasina sieviešu un vīriešu nevienlīdzība un diskriminācija[15]." Lai nodrošinātu, ka vīrieši un sievietes no sociālās aizsardzības sistēmām gūst vienādu labumu, šajās sistēmās jāņem vērā sieviešu dzīves cikla riski un sievietēm uzliktā aprūpes nasta, kā arī faktori, kas viņām traucē piekļūt darba tirgum. ES jānodrošina, ka ar dzimumu saistītie jautājumi tiek ņemti vērā sociālās aizsardzības politikas un programmu izstrādē. 6. Attīstības sadarbības jomā programmu izstrāde un atbalsta veidi Visi atbalsta veidi ir būtiski sociālās aizsardzības attīstības atbalstam atkarībā no konteksta un atbalsta mērķa. Saskaņā ar Pārmaiņu programmu sociālo aizsardzību var izvēlēties kā vienu no sadarbības nozarēm atsevišķu valstu vai reģionu programmās, vai arī tā var tikt ņemta vērā citās nozaru programmās (piemēram, nodarbinātība, veselība, izglītība, pārtikas nodrošinājums, lauksaimniecība un privātā sektora attīstība utt.). Sociālo aizsardzību var sekmēt arī ar tematiskajām programmām, kurām jāpapildina ģeogrāfiskās programmas. Nozaru pieejas[16] var būt īpaši piemērota metode sociālās aizsardzības atbalstīšanai, jo tajās tiek izmantotas partnervalstu sistēmas un procesi un tās ir balstītas uz politisko dialogu. Budžeta atbalsts[17] kopā ar politisko dialogu var palīdzēt sekmēt to sociālās aizsardzības sistēmu attīstību, kuras ir pilnībā iekļautas valsts budžeta un plānošanas procesos saistībā ar valdības atbildību parlamenta un iedzīvotāju priekšā. 7. Diferencētas attīstības partnerības Pārmaiņu programmā tiek ierosināta diferencēta ES pieeja atbalsta piešķiršanai un partnerībām. Atbalsts sociālās aizsardzības sistēmu attīstībai ir būtisks gan valstīm ar zemiem ienākumiem, gan valstīm ar vidējiem ienākumiem, taču valstīm ar vidēju ienākumu statusu būs lielāka fiskālā un institucionālā rīcībspēja nekā valstīm ar zemiem ienākumiem. Dažas no šīm valstīm vairs nesaņems liela apmēra ES attīstības sadarbības finansējumu divpusēju ģeogrāfisko programmu ietvaros. Taču atbalstu sociālās aizsardzības sistēmu attīstībai šajās valstīs, jo īpaši tehniskajai palīdzībai, apmaiņām un sadarbībai operatīvos pētījumos var sniegt ar reģionālām un tematiskām programmām. Sociālajai aizsardzībai var būt izšķirošā loma cīņā pret augsto nabadzības līmeni un neaizsargātību, kas turpina pastāvēt valstīs, kuras nesen ir pārmainījušas jaunattīstības valstu statusu, un jaunās tirgus ekonomikas valstīs, un līdz ar to ir svarīgi, lai sociālā aizsardzība joprojām būtu svarīgs punkts ES politiskajā un stratēģiskajā dialogā ar šiem partneriem. ES sadarbību attīstības jomā var izmantot sociālās aizsardzības sistēmu izveides un stiprināšanas finansēšanai, tostarp situācijās, kad nepieciešama tādu sistēmu izstrāde, ko var ātri palielināt, lai varētu stāties pretim periodiskajām dabas katastrofām. Sociālās aizsardzības pakalpojumu finansēšana vai pārvedumi var būt pamatoti nestabilās valstīs un pēckonflikta situācijās īpašos gadījumos, kad sociālajai aizsardzībai var būt nozīmīga loma, lai skartajiem iedzīvotājiem palīdzētu atgūt savu iedzīvi. Taču ES būtu jāstrādā pie tādu sistēmu izstrādes, kas balstītas uz vietējo finansējumu. 8. Koordinēta ES rīcība Pārmaiņu programmā izteikts aicinājums atjaunot centienus, lai ES atbalstu padarītu efektīvāku, tostarp ar kopīgu programmu izstrādi un saskaņotu rezultātu sistēmas attīstību. Apspriedēs ar partnervalstīm, ES dalībvalstīm, starptautiskajām organizācijām, sociālajiem partneriem, pilsonisko sabiedrību un plašāku publiku visas izteica atbalstu lielākai ES koordinācijai, lai atbalstītu sociālo aizsardzību attīstības jomā. Koordinācijai jānotiek uz vietas attiecīgajās partnervalstīs. ES ir paudusi atbalstu valsts līmenī definētam sociālās aizsardzības minimuma jēdzienam, kā pieņemts Starptautiskās Darba organizācijas 100. sesijā 2011. gadā, un ir sekmējusi, lai G20 to apstiprina. ES sekmēja un atbalstīja ieteikuma par sociālās aizsardzības minimumu pieņemšanu Starptautiskajā Darba konferencē 2012. gadā. Sociālās aizsardzības minimuma jēdziens varētu būt labi definēts pamats, uz kura veidot koordinētu un iespējamības gadījumā kopīgu ES atbalstu sociālajai aizsardzībai ar partnervalstīm, kuras to nolemj attīstīt. ES var arī mēģināt piedalīties globālās iniciatīvās, piemēram, sociālās aizsardzības starpaģentūru valdē, ko ierosināja G20 darba grupa attīstības jautājumos. 9. Labāka saskaņotība starp ES politikas jomām Globalizētā ekonomikā ir būtiski, lai starp politikas jomām būtu saskaņotība. ES politikas jomu ārējā dimensija var ietekmēt sociālo aizsardzību partnervalstīs. ES jānodrošina konsekvence starp politikas jomām sociālās aizsardzības atbalstam attīstības sadarbības kontekstā un pārējām ES politikas jomām. ES ir apņēmusies sekmēt atvērtību tirdzniecībai un integrāciju pasaules tirgos kā pamatu iekļaujošai un ilgtspējīgai ekonomikas izaugsmei un attīstībai[18]. Lielāka atvērtība var radīt lielāku neaizsargātību tajās nozarēs strādājošajiem, kuras var kļūt nekonkurētspējīgas, bet ko var mazināt ar efektīvas sociālās aizsardzības sistēmas izveidi. Tāpat arī ES ir apņēmusies stiprināt sadarbību starp dalībvalstīm, lai izstrādātu saskanīgāku pieeju sociālās drošības koordinēšanai ar trešām valstīm[19]. Tas, vai pāreja no humānās palīdzības uz sadarbību attīstības jomā noritēs sekmīgi, būs arī ļoti lielā mērā atkarīgs no efektīvu sociālās aizsardzības sistēmu izveides. Saskaņā ar paziņojumu "Neatliekamās palīdzības, rehabilitācijas un attīstības sasaiste"[20] jāsekmē attīstības un humānās palīdzības efektīva iekļaušana, lai nodrošinātu, ka starptautiskās palīdzības sistēmas neaizsargātības jautājumu risina konsekventā, saskanīgā un pārredzamā veidā. Efektīvai sociālās aizsardzības sistēmai jāsekmē darbaspēka mobilitāte, migrējošajiem darba ņēmējiem nodrošinot sociālā nodrošinājuma tiesību pārnesamību. Sociālajai aizsardzībai un pielāgošanas pasākumiem saistībā ar klimata pārmaiņām arī jābūt cieši saistītiem, lai samazinātu nabadzīgo iedzīvotāju neaizsargātību pret klimata pārmaiņu radītajām sekām. [1] COM(2011) 637, Padomes secinājumi 9316/12. [2] S. Chen un M. Ravallion, The developing world is poorer than we thought, but no less successful in the fight against poverty, Pasaules banka, 2008. gads. [3] Padomes secinājumi 11068/07, Eiropas Parlamenta Rezolūcija 2011/2047. [4] 2010. gada Eiropas ziņojums par attīstību, sociālo aizsardzību iekļaujošai attīstībai, jauna perspektīva ES sadarbībā ar Āfriku. [5] DFID, Cash Transfers Evidence Paper, 2011. gads. [6] UNICEF, Accelerating the MDGs with Equity, 2010. gads. [7] DFID, Cash Transfers Evidence Paper, 2011. gads. [8] ILO, sociālās aizsardzības minimumi taisnīgai un iekļaujošai globalizācijai. Sociālās aizsardzības minimumu padomdevējas grupas ziņojums, 2011. gads. [9] ILO, Ieteikuma par Valsts sociālās aizsardzības minimumiem 5. pants, 2012. gads. [10] Ceturtais augsta līmeņa forums par atbalsta efektivitāti, Pusana, Koreja, 2011. gada novembris. [11] COM(2010) 163, Padomes secinājumi 10349/10. [12] SEC(2007)495. [13] COM(2006) 249, Padomes secinājumi 11068/17. [14] S. Devereux un R. Sabates-Wheeler, Transformative social protection, IDS, 2004. gads. [15] Nabadzīgāko izaugsmes veicināšana: sociālā aizsardzība, ESAO, 2009. gads. [16] Nozares pieeja ir veids, ka iesaistīties sadarbībā attīstības jomā, balstoties uz koordinēta atbalsta principu vietēja mēroga attīstības programmai, piemēram, valsts nabadzības samazināšanas stratēģiju vai nozaru programmu. [17] COM(2011) 638, Padomes secinājumi 9323/12. [18] COM(2012) 22, Padomes secinājumi 7412/12. [19] COM(2012) 153. [20] COM(2001) 153.