LV (...PICT...)|EIROPAS KOMISIJA| Briselē, 15.9.2010 SEC(2010) 1059 KOMISIJAS DIENESTU DARBA DOKUMENTS IETEKMES NOVĒRTĒJUMA KOPSAVILKUMS Pavaddokuments priekšlikumam EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES REGULA par ārpusbiržas atvasinājumiem, centrālajiem darījumu starpniekiem un darījumu reģistriem {COM(2010) 484 galīgā redakcija } {SEC(2010) 1058} Atvasinājumi (atvasinātie instrumenti) ir svarīga mūsdienu finanšu sastāvdaļa. Būtībā tie ir finanšu līgumi, kas atvieglina risku tirdzniecību un pārdali. Šie instrumenti tiek dēvēti par atvasinājumiem tāpēc, ka to vērtību atvasina no pamatvērtības, piemēram, finanšu instrumenta (piem., publiskas akciju sabiedrības akcijas) vai preces (piem., naftas) cenas. Tā kā šie instrumenti pārdala risku, tos var izmantot, lai apdrošinātos (ierobežotu risku) pret konkrētu risku vai, tieši pretēji, lai uzņemtos risku (ieguldītu vai spekulētu). Tos var izmantot arī arbitrāžai starp atšķirīgiem tirgiem. Atvasinājumi var būt gan tādi, kuriem ir pilnībā standartizēti parametri, kā nosacītā vērtība vai dzēšanas termiņš (piem., standartizēti nākotnes līgumi), gan tādi, kurus pilnībā pielāgo konkrētā lietotāja īpašajām vajadzībām (piem., mijmaiņas līgumi). No atvasinājuma veida ir atkarīga arī tā tirdzniecība: pilnībā standartizētus atvasinājumus parasti tirgo regulētās tirdzniecības vietās, t. i., atvasinājumu biržās, bet pielāgotos (vai atrunātos) atvasinājumus tirgo divpusēji, t. i., ārpus biržas. Finanšu krīzes ietekmē ārpusbiržas atvasinājumu tirgus ir nonācis regulatoru uzmanības centrā. Tas, ka 2008. gada martā gandrīz sabruka Bear Sterns , 2008. gada 15. septembrī Lehman Brothers vairs nespēja pildīt saistības un nākamajā dienā tika glābts AIG , skaidri parādīja šā tirgus darbības trūkumus. Šajā sakarā regulatori īpašu uzmanību pievērsa kredītsaistību nepildīšanas mijmaiņas līgumu ( CDS ) nozīmei krīzes laikā. Kopš 2008. gada oktobra Komisija aktīvi strādā, lai novērstu trūkumus, ko atklājusi finanšu krīze. Īstermiņā Komisija pievērsa uzmanību CD S tirgum un panāca lielāko tirgus dalībnieku apņemšanos sākt Eiropas CDS paraugdarījumu tīrvērti, izmantojot centrālos darījumu starpniekus ( CCP ). Vidējā termiņā tika veikta padziļināta atvasinājumu tirgu pārskatīšana, un tās rezultātā attiecīgi 2009. gada jūlijā un oktobrī tika publicēti divi paziņojumi par atvasinājumu tirgiem. Pirmajā paziņojumā tika pētīta atvasinājumu loma finanšu krīzes laikā, apskatīti ieguvumi un riski, kas saistīti ar atvasinājumu tirgiem, un novērtēts, kā šos atklātos riskus varētu samazināt. Otrais paziņojums ietver nākotnes politikas rīcību, kuru Komisija vēlas ierosināt, lai uzlabotu atvasinājumu tirgus pārredzamību, samazinātu darījumu partnera kredītrisku un operacionālo risku tirdzniecībā un veicinātu tirgus integritāti un uzraudzību. Šim ietekmes novērtējuma ziņojumam ir pievienota daļa Komisijas izziņotu priekšlikumu, proti, tie, kas vērsti uz pārredzamības uzlabošanu un darījumu partnera kredītriska un operacionālā riska samazināšanu, izmantojot pēctirdzniecības tirgus infrastruktūru. Pārredzamība Ārpusbiržas atvasinājumu tirgus ir diezgan neskaidrs. Tas ir tāpēc, ka ārpusbiržas atvasinājumi ir līgumi, par kuru nosacījumiem vienojas līdzēji, un līdz ar to jebkura informācija, kas attiecas uz kādu no līdzējiem, parasti ir pieejama tikai līdzējiem. Finanšu krīze atklāja, ka trūkst informācijas par atsevišķu uzņēmumu stāvokli un riska pozīcijām ārpusbiržas atvasinājumos. No vienas puses, tā kā trūkst informācijas, regulatori nevar laikus noteikt riskus, kas veidojas atsevišķās iestādēs un sistēmā kopumā. Tāpat nav iespējams precīzi izvērtēt sekas, kādas rada viena tirgus dalībnieka saistību neizpilde, un pienācīgā veidā reaģēt, ja šāda saistību neizpilde gadās (ļoti skaidri to parādīja gadījums ar Lehman Brothers ). No otras puses, krīzes laikā tas vairo aizdomību un nedrošību tirgus dalībnieku starpā. Darījumu partnera kredītrisks Atvasinājumu līgumi saista darījumu partnerus uz ārpusbiržas atvasinājuma līguma darbības laiku. Līguma darbības laikā darījumu partneri viens pret otru vērš prasības, jo līgumā ietvertās tiesības un pienākumi izriet no pamatvērtības, no kuras ir atvasināts līgums. Tādējādi rodas darījumu partneru kredītrisks, t. i., risks, ka darījumu partneris neievēro līgumsaistības, kad pienācis laiks to izpildei. Tīrvērte ir funkcija, ar kuru konkrētajā laika periodā šos riskus pārvalda. To var veikt centrāli, izmantojot centrālo darījumu starpnieku, vai divpusēji. Lai gan ārpusbiržas atvasinājumu tirgū izmanto abu veidu tīrvērti, divpusējā tīrvērte ir biežāk izmantotā tīrvērtes forma. Krīze atklāja, ka darījumu partneru kredītrisks saistībā ar ārpusbiržas atvasinājumiem ir daudz lielāks, nekā tirgus dalībnieki un regulatori bija uzskatījuši iepriekš. Citiem vārdiem sakot, nodrošinājuma summa, ko izmantoja darījuma partnera kredītriska samazināšanai, bija nepietiekama. Galvenais iemesls ir nepienācīgs nodrošinājums tirgus daļā, kur līgumu tīrvērte ir divpusēja, vai nu tāpēc, ka dažiem tirgus dalībniekiem netiek pieprasīts nodrošinājums ārpusbiržas atvasinājumu tirdzniecības nodrošināšanai, vai tāpēc, ka tirgus dalībniekiem, kas nodrošinājumu sniedz, ir problēmas, kas saistītas ar riska pārvaldības procesiem. Operacionālais risks Ārpusbiržas atvasinājumu tirdzniecība notiek vairākos posmos — no brīža, kad divas puses vienojas tirgoties, līdz brīdim, kad darījums tiek apstiprināts. Turklāt ārpusbiržas atvasinājuma līguma darbības laikā ir jākoordinē dažādi pasākumi (piem., nodrošinājuma pārvaldība un skaidras naudas maksājumu veikšana), kas izriet no līgumā paredzētajām tiesībām un pienākumiem. Tā kā ārpusbiržas atvasinājumu tirgus pieļauj ievērojamu elastību, definējot atvasinājumu līgumu ekonomiskos un juridiskos nosacījumus, ir daudz īpaši elastīgu un sarežģītu līgumu. Šādu līgumu apstrādes dažādās stadijās joprojām ir nepieciešamas ļoti daudzas manuālas darbības. Tas palielina operacionālo risku un var būt par iemeslu juridiskam riskam, pasliktināt pārredzamību un pat palielināt darījuma partnera kredītrisku. Mērķi Šā ietekmes novērtējuma mērķis ir izpētīt iespēju atrast iepriekšminēto problēmu risinājumu Kopienas līmenī. Vispārīgais mērķis ir samazināt sistēmisko risku, tādējādi palielinot ārpusbiržas atvasinājumu tirgus drošību un efektivitāti. Kā jau minēts iepriekš, lai sasniegtu šo vispārīgo mērķi, ir jāsasniedz trīs konkrētāki politikas mērķi, proti, i) jāuzlabo pārredzamība, ii) jāsamazina darījumu partneru kredītrisks un iii) jāsamazina operacionālais risks, kas saistīts ar ārpusbiržas atvasinājumiem. Tā kā šie mērķi ir diezgan plaši, tiek definēti vairāki darbības mērķi: 1. iegūt pilnīgu un visaptverošu informāciju par ārpusbiržas atvasinājumu pozīcijām; 2. veicināt CCP tīrvērtes izmantošanu; 3. uzlabot divpusējās tīrvērtes praksi; 4. veicināt ārpusbiržas atvasinājumu līgumu standartizāciju. Vēlamais(-ie) politikas risinājums(-i) un politikas instruments(-i) Tālāk ietekmes novērtējumā analizēta katra iespējamā ar iepriekšminētajiem darbības mērķiem saistītā politikas risinājuma ietekme un tā salīdzināta ar pamatscenāriju, lai noteiktu pašu piemērotāko darbības virzienu. Pēc šīs analīzes ietekmes novērtējumā secināts, ka lielākais tīrais ieguvums būtu pieņemt pasākumus, ar kuriem: 1. uzliktu pienākumu tirgus dalībniekiem sniegt visu nepieciešamo informāciju par viņu ārpusbiržas atvasinājumu portfeļiem darījumu reģistram vai, ja tas nav iespējams, tieši regulatoriem; pieprasītu apkopotas pozīcijas informācijas publiskošanu; 2. pieprasītu izmantot CCP tīrvērti ārpusbiržas atvasinājumiem, kas atbilst iepriekšdefinētiem atbilstības kritērijiem; 3. noteiktu īpašus mērķus ārpusbiržas atvasinājumu darījumu divpusējai tīrvērtei un 4. noteiktu īpašus mērķus juridiskai un procesu standartizācijai. Ņemot vērā vēlamos risinājumus un nepieciešamību nodrošināt, lai attiecīgo tiesisko pamatu visā ES piemērotu vienādi bez jebkādas „uzlabošanas” un neatstātu valstu likumdevējiem nekādas liekas pilnvaras, regula uzskatāma par vispiemērotāko politikas instrumentu izvirzīto mērķu sasniegšanai. Pēctirdzniecības tirgus infrastruktūra Lēmums pieprasīt izmantot CCP un darījumu reģistrus palielinās CCP sistēmisko nozīmību un nodrošinās darījumu reģistra sistēmisko lomu (līdz tādam līmenim, kāds tiem nav bijis). Tādējādi rodas nepieciešamība nodrošināt, lai šī infrastruktūra būtu droša un stabila, lai novērstu situāciju, kurā tās izmantošana palielinātu sistēmisko risku, nevis to samazinātu. Lai sasniegtu šo mērķi, ietekmes novērtējumā atzīts, ka ir jārisina ar CCP un darījumu reģistru darbību saistītie neatrisinātie jautājumi. Centrālie darījumu starpnieki Centrālos darījumu starpniekus ( CCP ) definē kā juridiskas personas, kas atrodas starp līdzējiem vienā vai vairākos finanšu tirgos un kļūst par pircēju ikvienam pārdevējam un pārdevēju ikvienam pircējam. Tā kā CCP tirgū ir centrālā loma, tie parasti neuzņemas nekādu risku (risku uzņemas tirdzniecības darījumu sākotnējie partneri). Tomēr kā darījumu partneriem, kas sadarbojas ar abām pusēm, CCP pastāv kredītrisks gadījumā, ja viena no darījuma pusēm nespēj izpildīt saistības. Tieši tāpat CCP darījumu partneri uzņemas kredītrisku, ja CCP nespētu izpildīt savas saistības. CCP novērš darījuma partnera kredītriska darījumus, īstenojot vairākus stiprināšanas mehānismus, parasti tie ietver piekļuves ierobežojumus, riska pārvaldības instrumentus (piemēram, nodrošinājumu), un zaudējumu sadalījumu. Šos mehānismus mēdz saukt par CCP „risku ūdenskritumu”. Pamatojoties uz to, ka CCP novērš riskus, CCP ir nozīmīga to tirgu daļa, kuros tie sniedz pakalpojumus. Līdz ar to CCP nespēja pildīt saistības kļūst par sistēmisku notikumu. Ņemot vērā CCP sistēmiski svarīgo nozīmi, CCP ir pakļauti stingram regulējumam. Eiropas Savienībā CCP tiek regulēti valstu līmenī. Tā kā noteikumi, kas regulē CCP , dažādās dalībvalstīs atšķiras, nav vienādi darbības apstākļi un CCP pārrobežu pakalpojumu sniegšana kļūst dārgāka un, iespējams, mazāk droša, nekā būtu vēlams, un tādējādi rodas šķēršļi to integrēšanai ES finanšu tirgū. Ņemot vērā iepriekšminēto, Komisija 2006. gadā apsvēra iespēju pieņemt ES tiesību aktus attiecībā uz CCP , bet pieņēma pretēju lēmumu un to vietā izvēlējās nozares pašregulējumu (aicināja nozari vienoties par Ētikas kodeksu) apvienojumā ar dalībvalstu sadarbību (aicināja pabeigt ECBS-EVRK ieteikumus centrālajiem darījumu starpniekiem), lai nodrošinātu drošāku un efektīvāku CCP pakalpojumu sniegšanu Eiropas Savienībā. Kopš tā laika ir kļuvis skaidrs, ka Komisijas pieņemtā pieeja nav pietiekama, lai novērstu ar CCP saistītās problēmas — daļēji pašas pieejas trūkumu dēļ un daļēji tādēļ, ka ir parādījušās jaunas problēmas. Apgalvojuma pirmā daļa galvenokārt attiecas uz secinājumu, ka ar harmonizējošās regulas ieteikumiem nevar sasniegt tādus pašus rezultātus kā ar likumdošanu ES līmenī. Otrā ietver šķēršļus saiknes izveidei, konkurences draudu parādīšanos attiecībā uz risku CCP starpā un nodrošinājuma pārnešanu CCP vidē. Ņemot vērā iepriekš minētās problēmas, šajā ietekmes novērtējumā pētīti iespējamie veidi, kā uzlabot ES pēctirdzniecības infrastruktūras un ieguldītāju aizsardzības drošību un efektivitāti. Šādā nolūkā ietekmes novērtējumā noteikti četri īpaši mērķi, proti, i) uzlabot CCP drošību, ii) ieviest vienādus apstākļus CCP pakalpojumu sniegšanai; iii) veicināt saiknes izveidošanu starp dažādiem CCP un iv) nodrošināt papildu drošību tirgus dalībniekiem, kas vēršas pie centrālajiem darījumu starpniekiem netieši. Lai sasniegtu iepriekšminētos īpašos mērķus, nosaka šādus darbības mērķus: 1. novērst šķēršļus CCP pārrobežu pakalpojumu sniegšanai; 2. novērst šķēršļus saiknes veidošanai starp CCP; 3. neļaut CCP konkurēt, uzņemoties risku; un 4. veicināt klientu pozīciju un attiecīgo maržu pārnesamību. Tālāk ietekmes novērtējumā analizēta katra iespējamā ar iepriekšminētajiem darbības mērķiem saistītā politikas risinājuma ietekme un tā salīdzināta ar pamatscenāriju, lai noteiktu pašu piemērotāko darbības virzienu. Pēc šīs analīzes ietekmes novērtējumā secināts, ka lielākais tīrais ieguvums būtu pieņemt pasākumus, ar kuriem: 1. ieviestu CCP pakalpojumu pasi, paļaujoties, ka valstis pilnvaro un uzrauga CCP, un stiprinot uzraudzības kolēģijas nozīmi; 2. noteiktu vienotas prasības un kārtību, nosakot CCP tiesības kļūt savstarpēji izmantojamiem, ar nosacījumu, ka tiek novērsti riski un kompetentās iestādes apstiprina saikni; 3. noteiktu kopīgus, stingrus riska standartus attiecībā uz CCP un 4. pieprasītu CCP piedāvāt netiešajiem dalībniekiem iespēju savas maržas izvietot atsevišķos (vispārējos vai nominālos) kontos un ļaut netiešajiem dalībniekiem izlemt, vai izmantot šo piedāvājumu. Arī šajā gadījumā regula uzskatāma par vispiemērotāko politikas instrumentu izvirzīto mērķu sasniegšanai. Darījumu reģistri Darījumu reģistrs ir centralizēts reģistrs, kas uztur atklātu ārpusbiržas atvasinājumu darījumu ierakstu (līgumu) elektronisku datubāzi. Papildus primārajai darbībai darījumu reģistrs var iesaistīties arī citu pakalpojumu sniegšanā, piemēram, sniegt līgumu pasākumu pārvaldības un darījumu apstrādes pakalpojumus. Tie tikai nesen ir pievienoti tirgus infrastruktūrai (pirmais tika ieviests 2006. gada beigās) un līdz nesenam laikam netika regulēti. Galvenais sabiedrības politikas ieguvums no darījumu reģistra ir tā lietvedības funkcijas rezultātā palielināta pārredzamība un tajā uzturētās informācijas integritāte. Galvenā problēma, kas radās krīzes laikā, bija ātrums, ar kādu regulatori varēja piekļūt informācijai, ko uzglabā kredīta atvasinājumu darījumu reģistrā (vienīgais darījumu reģistrs tajā laikā). Ieviešot ziņošanas prasību, darījumu reģistri iegūs sistēmisko lomu un vēl aktuālāks kļūs jautājums par regulatoru piekļuvi informācijai. Turklāt ziņošanas prasības dēļ būs jāapsver vēl vairāki darījumu reģistru darbības aspekti. Ietekmes novērtējumā analizēti veidi, kā nodrošināt drošus, stabilus un efektīvus darījumu reģistrus, kas sniegtu nepieciešamo atbalstu ziņošanas prasības izpildei, un nodrošināt, lai kompetentajām iestādēm būtu pienākumu veikšanai nepieciešamā informācija. Lai sasniegtu šo vispārīgo mērķi, ietekmes novērtējumā noteikti trīs konkrētāki politikas mērķi, proti, i) nodrošināt darījumu reģistrā uzglabāto datu drošību un integritāti; ii) ieviest vienādus apstākļus darījumu reģistru pakalpojumu sniegšanai un iii) nodrošināt, lai kompetentajām iestādēm ir netraucēta piekļuve informācijai, kas glabājas darījumu reģistros. Tālāk ietekmes novērtējumā noteikts viens darbības mērķis, proti, ieviest kopīgus noteikumus, kas regulētu darījumu reģistru darbību. Tālāk ietekmes novērtējumā analizēta katra iespējamā ar iepriekšminētajiem darbības mērķiem saistītā politikas risinājuma ietekme un tā salīdzināta ar pamatscenāriju, lai noteiktu pašu piemērotāko darbības virzienu. Pēc šās analīzes ietekmes novērtējumā secināts, ka lielākais tīrais ieguvums būtu pieņemt tiesību aktus, kas regulētu darījumu reģistru darbību, uzticot EVTI reģistrēšanu un uzraudzību ES līmenī. Arī šajā gadījumā regula uzskatāma par vispiemērotāko politikas instrumentu izvirzīto mērķu sasniegšanai. SV (...PICT...)|EUROPEISKA KOMMISSIONEN| Bryssel den 15.9.2010 SEK(2010) 1059 KOMMISSIONENS ARBETSDOKUMENT SAMMANFATTNING AV KONSEKVENSBEDÖMNINGEN Följedokument till Förslag till Förordning om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister {KOM(2010) 484 slutlig} {SEK(2010) 1058} Derivat är en viktig byggsten i den moderna finansvärlden. I grunden är de finansiella avtal som underlättar handel och riskfördelning. Namnet har det fått för att värdet härleds från (”derive”) en underliggande faktor, som priset på ett finansiellt instrument (exempelvis en börsnoterad företagsaktie) eller på en råvara (exempelvis olja). Eftersom de sprider risker kan man använda dem antingen för att gardera sig (”hedge”) mot en viss risk eller för att tvärtom ta en risk (investera eller spekulera). Det kan också användas som arbitrage mellan olika marknader. Derivat kan vara allt från helt standardiserade instrument (exempelvis terminer med hypotetiskt värde eller förfallodag) till exempelvis swappar, som skräddarsys för en viss användares individuella behov. Hur derivaten handlas beror vanligtvis på typen av derivat: Helt standardiserade derivat handlas normalt på reglerade handelsplatser, dvs. derivatbörser. Kundanpassade (eller beställda) derivat handlas däremot bilateralt, dvs. utanför börserna eller som man vanligtvis säger ”över disk” ( over-the-counter , OTC). Under den rådande finanskrisen har marknaden för OTC-derivat hamnat i centrum för tillsynsorganens uppmärksamhet. Bristerna på denna marknad blev uppenbara genom att Bear Sterns nästan kollapsade i mars 2008, att Lehman Brothers gick i konkurs den 15 september 2008 och AIG räddades nästa dag. I detta sammanhang uppmärksammade tillsynsmyndigheterna särskilt den roll som kreditswappar (”credit default swaps”, CDS) spelade under krisen. Sedan oktober 2008 har kommissionen arbetat aktivt för att ta itu med de brister som krisen lade i dagen. Kortsiktigt inriktade sig kommissionen på marknaden för kreditswappar och utverkade ett åtagande från de största handlarna på marknaden om att börja cleara Europarelaterade transaktioner med kreditswappar via en central motpart (”central counterparty”, CCP). På medellång sikt inriktade den sig på en grundlig översyn av derivatmarknaderna som resulterade i att två meddelanden om derivatmarknader offentliggjordes i juli respektive oktober 2009. I det första meddelandet granskades derivatens roll under finanskrisen, gjordes en genomgång av derivatmarknadernas fördelar och risker och bedömdes hur de påvisade riskerna kunde minskas. I det andra meddelandet beskrevs de framtida politiska åtgärder som kommissionen vill föreslå för att öka överblickbarheten på derivatmarknaden, minska motparters kreditrisker och operativa risker i samband med handel samt öka marknadens integritet och översiktlighet. Denna konsekvensbedömningrapport åtföljer en del av de förslag som kommissionen aviserat, nämligen de som handlar om att öka överblickbarhet och minska kreditrisker och operativa risker för motparter genom clearing- och avvecklingsmarknadens infrastruktur. Överblickbarhet Marknaden för OTC-derivat är till sin natur ogenomskådlig. Detta beror på att OTC-derivat är privata avtal, varför det vanligtvis bara är avtalsparterna som har uppgifter om dem. Finanskrisen belyste bristen på information om enskilda företags innehav av och exponering mot OTC-derivat. Denna brist på information hindrar dels tillsynsmyndigheterna från att i tid upptäcka ökade risker i enskilda institut och i systemet som helhet. Det hindrar dem också från att korrekt bedöma konsekvenserna av en marknadsaktörs konkurs och från att i sådana fall reagera på lämpligt sätt (vilket var uppenbart i fallet Lehman). Dels skapar det misstankar och osäkerhet bland marknadsaktörerna under en kris. Motpartskreditrisker Derivatavtal binder motparterna under OTC-derivatets löptid. Under avtalsperioden får motparterna fordringar på varandra, i och med att avtalets rättigheter och skyldigheter utvecklas med avtalets underliggande instrument. På detta sätt uppstår en motpartskreditrisk, dvs. risken för att en motpart underlåter att uppfylla avtalsvillkoren i tid. Över tiden hanteras dessa risker genom clearing. Denna kan ske centralt – via en central motpart – eller bilateralt. Visserligen används båda typerna av clearing på marknaden för OTC-derivat, men bilateral clearing är den vanligast förekommande formen. Krisen visade att OTC-derivats motpartskreditrisker var mycket större än vad både marknadsaktörerna och tillsynsmyndigheterna tidigare hade trott. Med andra ord var de säkerheter som användes för att reducera motpartskreditriskerna otillräckliga. Huvudorsaken till detta är otillräckliga säkerheter på den del av marknaden som har bilateral clearing, antingen för att vissa marknadsaktörer inte behöver ställa säkerheter för sin OTC-derivathandel eller som en följd av riskhanteringsrutinerna hos de marknadsaktörer som ställer säkerhet. Operativa risker Från det att två parter kommit överens om att handla med OTC-derivat, går transaktionen igenom flera faser till dess att den har bekräftats. Under ett OTC-derivatavtals löptid måste också flera händelser hanteras med anledning av avtalets rättigheter och skyldigheter (exempelvis säkerhetsförvaltning och kontantbetalningar). Då marknaderna för OTC-derivat är mycket flexibla vad gäller derivatavtalens ekonomiska och juridiska villkor, finns det många mycket anpassade och komplexa avtal. Sådana avtal kräver fortfarande betydande manuella insatser i många transaktionsfaser. Detta ökar de operativa riskerna och kan leda till rättsliga risker, kan minska överskådligheten och även öka motpartens kreditrisker. Målet Målet för denna konsekvensbedömning är att utreda om det på gemenskapsnivå kan finnas lösningar på de ovan skisserade problemställningarna. Det allmänna målet är att minska systemriskerna, samtidigt som säkerheten och effektiviteten på marknaden för OTC-derivat ökas. För att detta allmänna mål ska kunna uppnås, krävs det enligt ovan att tre specifika politiska mål uppnås, nämligen följande: i) Att överblickbarheten ökas, ii) att motpartskreditriskerna minskas, och iii) att de operativa riskerna med OTC-derivaten minskas. Eftersom dessa mål fortfarande är ganska allmänna, är det nödvändigt att formulera mer operativa mål: 1. Inhämta fullständig och allsidig information om OTC-derivatpositioner. 2. Öka användningen av clearing via central motpart. 3. Förbättra bilaterala clearingförfaranden. 4. Öka OTC-derivatavtalens standardisering. Lämpligaste politiska alternativ och politiska instrument I konsekvensbedömningen analyseras sedan varje enskilt politiskt alternativ för de ovan angivna operativa målen. Dessa jämförs också med ett basscenario för att ringa in det lämpligaste tillvägagångssättet. Efter denna analys dras i konsekvensbedömningen slutsatsen att de största nettofördelarna skulle erhållas genom följande åtgärder: 1. Krav på att marknadsaktörerna rapporterar in alla nödvändiga uppgifter om sina OTC-derivatportföljer till ett transaktionsregister eller, om detta visar sig omöjligt, direkt till tillsynsmyndigheterna. Krav på offentliggörande av sammanfattande uppgifter om positioner. 2. Krav på att clearing av OTC-derivat via central motpart uppfyller vissa fastställda kriterier. 3. Uppställande av specifika mål för bilateral clearing av transaktioner med OTC-derivat. 4. Uppställande av specifika mål för juridisk standardisering och standardisering av förfaranden. En förordning bedöms vara det lämpligaste politiska instrumentet för att uppnå de önskade målen, mot bakgrund av de lämpligaste alternativen och behovet av att se till att lagstiftningen tillämpas på samma sätt i hela EU, utan ytterligare nationella regler (så kallad ”gold-plating”) och utan att ge nationella lagstiftare något befogenhetsutrymme. Clearing- och avvecklingsmarknadens infrastruktur Ett beslut om krav på centrala motparter och transaktionsregister kommer att förstärka de förstnämndas systemroll och ge de sistnämnda en sådan roll (i den mån de inte redan hade det). Det måste därför säkerställas att denna infrastruktur är säker och sund, så att tillämpningen inte ökar systemriskerna utan faktiskt minskar dem. Med detta mål för ögonen konstateras det i konsekvensbedömningen att det återstår vissa frågor kring hur centrala motparter och transaktionsregister ska fungera. Centrala motparter En central motpart definieras som en enhet som träder emellan motparterna i avtal som är föremål för handel på en eller flera finansmarknader och blir köpare till varje säljare och säljare till varje köpare. Dess centrala roll på marknaden gör att en central motpart normalt inte bär marknadsrisken (som fortfarande bärs av de ursprungliga avtalsparterna). Som motpart vid varje position bär emellertid en central motpart kreditrisken, om en av dess motparter går i konkurs. På motsvarande sätt bär en central motparts motparter kreditrisken att den centrala motparten går i konkurs. En central motpart minskar sin kreditriskexponering mot motparterna genom ett antal förstärkningsmekanismer och normalt ingår här tillträdesbegränsningar, riskhanteringsverktyg (som ställande av säkerheter) samt ömsesidigt bärande av förluster. Dessa mekanismer är kända som den centrala motpartens ”risk waterfall”. Genom sin riskspridande roll har centrala motparter en nyckelroll på den marknad där de agerar. Om de går i konkurs, kan detta följaktligen bli en väsentlig systemhändelse. På grund av sin viktiga roll i systemet är centrala motparter hårt reglerade. I EU regleras centrala motparter på nationell nivå. Att regelverket för centrala motparter är olika i olika medlemsstater hindrar likvärdiga konkurrensvillkor, vilket gör det kostsammare och potentiellt osäkrare att tillhandahålla centrala motpartstjänster än vad som är önskvärt. Detta utgör ett hinder för integreringen av finansmarknaden i EU. Mot denna bakgrund övervägde kommissionen att införa EU-lagstiftning om centrala motparter 2006 men beslutade att avstå. För att trygga säkrare och effektivare centrala motpartstjänster inom EU valde den i stället att kombinera branschens självreglering (den uppmanade branschen att enas om en uppförandekod) med samarbete mellan medlemsstaterna (den krävde att rekommendationerna om centrala motparter från ECBS och europeiska värdepapperstillsynskommittén skulle färdigställas). Det har sedan blivit uppenbart att den av kommissionen valda inriktningen inte kommer att vara tillräcklig för att undanröja problemen med centrala motparter. Detta beror delvis på bristerna med själva inriktningen och delvis på att nya problem uppstått. Det första handlar främst om insikten att man med rekommendationer inte kan uppnå samma harmonisering av regelverket som lagstiftning på EU-nivå. Det andra handlar bland annat om hinder mot affärsrelationer, ett växande hot om konkurrens med risk mellan centrala motparter samt problemet med att överföra säkerheter på de centrala motparternas område. Mot bakgrund av dessa problem övervägs i konsekvensbedömningen olika sätt att öka säkerheten och effektiviteten när det gäller investerarskyddet och clearing- och avvecklingsmarknadens infrastruktur i EU. I detta syfte att uppställs fyra specifika mål, nämligen följande: i) Öka de centrala motparternas säkerhet, ii) skapa likvärdiga konkurrensvillkor för centrala motpartstjänster, iii) främja affärsrelationer mellan centrala motparter, och iv) öka säkerheten för operatörer som indirekt kommer i kontakt med centrala motparter. De ovan angivna specifika målen förutsätter att följande operativa mål uppnås: 1. Undanröjande av hinder för gränsöverskridande centrala motpartstjänster. 2. Undanröjande av hinder mot affärsrelationer mellan centrala motparter. 3. Förhindrande av riskkonkurrens mellan centrala motparter. 4. Främjande av överförbarheten när det gäller kundpositioner och tillhörande marginalsäkerheter. I konsekvensbedömningen analyseras sedan varje enskilt politiskt alternativ för de ovan angivna operativa målen. Dessa jämförs också med ett basscenario för att ringa in det lämpligaste tillvägagångssättet. Efter denna analys dras i konsekvensbedömningen slutsatsen att de största nettofördelarna skulle erhållas genom följande åtgärder: 1. Införande av pass för centrala motpartstjänster, baserat på nationell auktorisering och tillsyn av centrala motparter, med en starkare roll för tillsynskollegiet. 2. Införande av allmänna krav och förfaranden för centrala motparters rätt att samverka, under förutsättning att risker hanteras och att behöriga myndigheter godkänner affärsrelationen. 3. Införande av strikta gemensamma riskstandarder för centrala motparter. 4. Krav på att centrala motparter ska erbjuda indirekta aktörer att placera sina marginalsäkerheter på segregerade konton (omnibus- eller förvaltarkonton) och överlåta beslutet på dem. Även i detta fall bedöms en förordning vara det lämpligaste politiska instrumentet för att uppnå de önskade målen. Transaktionsregister Ett transaktionsregister är ett centraliserat register, med en elektronisk databas med poster som motsvarar utestående OTC-derivattransaktioner (avtal). Utöver denna huvudverksamhet kan ett sådant register också utvidgas till andra tjänster, som hantering av avtalshändelser och transaktionsbearbetningstjänster. Inom marknadens infrastrukturer är de nytillkomna (det första startades i slutet av 2006) och var tills helt nyligen oreglerade. Samhällspolitiskt är den största fördelen med ett transaktionsregister att det möjliggör ökad överblickbarhet genom sin registrering och sina tillförlitliga uppgifter. Under krisen blev det största problemet tillsynsmyndigheternas åtkomsttid när det gällde transaktionsregistrets uppgifter om kreditderivat (det enda då existerande transaktionsregistret). Tillsynsmyndigheternas åtkomsttid kommer att bli ännu viktigare med den systemroll transaktionsregister kommer att få till följd av rapporteringskravet. Detta krav kommer också att göra att flera andra aspekter på transaktionsregistrens verksamhet måste tas upp. I konsekvensbedömningen undersöks hur transaktionsregister kan bli säkra, sunda och effektiva, bli en stödjepunkt för rapporteringskravet samt trygga att behöriga myndigheter har tillräckligt med information för att kunna utföra sitt uppdrag. För att detta allmänna mål ska kunna uppnås anges i konsekvensbedömningen tre mer specifika politiska mål, nämligen följande: i) Säkerställa att transaktionsregisters lagrade uppgifter är säkra och tillförlitliga, ii) skapa likvärdiga konkurrensvillkor för transaktionsregisters tjänster, och iii) tillse att behöriga myndigheter har obegränsad tillgång till transaktionsregisters lagrade uppgifter. I konsekvensbedömningen anges sedan bara ett operativt mål, nämligen att införa allmänna regler för transaktionsregisters verksamhet. I konsekvensbedömningen analyseras sedan varje enskilt politiskt alternativ för de ovan angivna operativa målen. Dessa jämförs också med ett basscenario för att ringa in det lämpligaste tillvägagångssättet. Efter denna analys dras i konsekvensbedömningen slutsatsen att de största nettofördelarna skulle erhållas genom att lagstifta om transaktionsregisters verksamhet, där Europeiska värdepappersmyndigheten skulle svara för registrering och tillsyn på EU-nivå. Även i detta fall bedöms en förordning vara det lämpligaste politiska instrumentet för att uppnå de önskade målen. ES (...PICT...)|COMISIÓN EUROPEA| Bruselas, 15.9.2010 SEC(2010) 1059 DOCUMENTO DE TRABAJO DE LOS SERVICIOS DE LA COMISIÓN RESUMEN DE LA EVALUACIÓN DE IMPACTO Documento que acompaña a la Propuesta de REGLAMENTO DEL PARLAMENTO EUROPEO Y DEL CONSEJO relativo a los derivados OTC, las contrapartes centrales y los registros de operaciones {COM(2010) 484 final} {SEC(2010) 1058} Los derivados son un constituyente importante de las modernas finanzas. Se trata, esencialmente, de contratos financieros que facilitan la negociación y la redistribución de riesgos. Reciben este nombre por el hecho de que su valor se deriva de un elemento subyacente, como puede ser el precio de un instrumento financiero (p.ej., acciones de una sociedad cotizada) o de una materia prima (p.ej., el petróleo). Por su función de redistribución del riesgo, pueden utilizarse como seguro (cobertura) frente a un determinado riesgo o, inversamente, para asumir riesgos (inversión o especulación). Pueden utilizarse también para operaciones de arbitraje entre diferentes mercados. La gama de derivados puede abarcar desde aquellos (p.ej., futuros) cuyos parámetros, tales como el valor nocional o el vencimiento, están plenamente normalizados, a aquellos otros (p.ej., permutas de cobertura por impago) que se adaptan plenamente a las necesidades específicas de un determinado usuario. La forma de negociar un derivado viene dada, generalmente, por el tipo de derivado: los derivados plenamente normalizados se negocian tradicionalmente en plataformas de negociación reguladas, esto es, mercados de derivados, mientras que los derivados hechos a medida se negocian bilateralmente, esto es, fuera del mercado o, en expresión habitual, mercados no regulados (OTC). La crisis financiera ha puesto los derivados OTC en el punto de mira de las autoridades reguladoras. La situación límite de Bear Sterns en marzo de 2008, la quiebra de Lehman Brothers el 15 de septiembre de 2008 y el rescate de AIG al día siguiente pusieron de relieve las deficiencias de funcionamiento de este mercado. En este contexto, las autoridades reguladoras prestaron especial atención al papel desempeñado por las permutas de cobertura por impago durante la crisis. Desde octubre de 2008, la Comisión viene trabajando activamente en la subsanación de las deficiencias que la crisis dejó al descubierto. A corto plazo, la Comisión se centró en el mercado de permutas de cobertura por impago y logró que los principales operadores del mercado comenzaran a efectuar la compensación de las operaciones de permutas de cobertura por impago referenciadas a índices y sociedades europeas a través de una contraparte central A medio plazo, emprendió una revisión en profundidad de los mercados de derivados, que dio lugar a la publicación de dos comunicaciones sobre los mercados de derivados, en julio y octubre de 2009, respectivamente. En la primera de esas comunicaciones, se examinaba el papel desempañado por los derivados en la crisis financiera, analizando las ventajas y riesgos de los mercados de derivados y la manera en que cabría reducir los riesgos observados. En la segunda, se exponían las futuras actuaciones que la Comisión tiene previsto proponer con vistas a aumentar la transparencia de los mercados de derivados, reducir el riesgo de crédito de contraparte y el riesgo operativo en la negociación, y reforzar la integridad y la supervisión del mercado. La presente evaluación de impacto acompaña a una parte de las propuestas anunciadas por la Comisión, a saber, aquellas cuya finalidad es incrementar la transparencia y reducir el riesgo de crédito de contraparte y el riesgo operativo mediante una infraestructura de mercado de postnegociación. Transparencia Por naturaleza propia, el mercado de derivados OTC es opaco. Ello es debido a que los derivados OTC son contratos que se negocian privadamente y, por tanto, cualquier información sobre ellos sólo está disponible para las partes contratantes. La crisis financiera puso de relieve la falta de información sobre las posiciones y exposiciones de las empresas individuales a los derivados OTC. De un lado, esta falta de información impide que las autoridades reguladoras detecten oportunamente los riesgos que se gestan en las entidades individuales y en el conjunto del sistema. Impide, asimismo, que puedan analizar con exactitud las consecuencias del incumplimiento de un participante en el mercado y, por tanto, puedan dar una respuesta adecuada si llegará a producirse tal incumplimiento (el caso de Lehman fue una clara ilustración de ello). De otro lado, favorece la desconfianza y la sensación de incertidumbre entre los participantes del mercado en periodo de crisis. Riesgo de crédito de contraparte Los contratos de derivados OTC vinculan a las partes durante la duración del mismo. Durante el periodo de vigencia de un contrato, se generan créditos entre las contrapartes, ya que los derechos y obligaciones recogidos en el contrato evolucionan a la par que el subyacente del que se deriva dicho contrato. Esto da lugar a un riesgo de crédito de contraparte, es decir, el riesgo de que una contraparte pueda incumplir, en su momento, las obligaciones que le incumben en virtud del contrato. Estos riesgos se gestionan, a lo largo del tiempo, mediante la función de compensación. Esta función puede realizarse de forma centralizada, esto es, a través de una contraparte central, o bilateralmente. Aunque en el mercado de derivados se recurre a ambos tipos de compensación, la forma más habitual es la bilateral. La crisis puso de manifiesto que el nivel de riesgo de crédito de contraparte conexo a los derivados OTC era mucho más elevado de lo que los participantes en el mercado y las autoridades reguladoras habían previsto anteriormente. Dicho de otro modo, el importe de la garantía utilizada para atenuar el riesgo de crédito de contraparte era insuficiente. Ello se debe principalmente a las inadecuadas garantías de aquella parte del mercado en la que la compensación se hace bilateralmente, bien porque a algunos participantes no se les exige que aporten una garantía de cobertura de los derivados OTC, bien como consecuencia de problemas relacionados con los procesos de gestión del riesgo de aquellos participantes que sí aportan una garantía. Riesgo operativo Toda operación de negociación de derivados OTC pasa por diversas fases, desde el momento en el que dos partes acuerdan una negociación y hasta el momento en el que la operación se confirma. Además, durante el periodo de vigencia de un contrato de derivados OTC, es preciso gestionar diversas situaciones (p.ej., gestión de la garantía, liquidación de los pagos en efectivo) derivadas de los derechos y obligaciones estipulados en el contrato El mercado de derivados OTC ofrece gran flexibilidad a la hora de definir las condiciones económicas y legales de los contratos, por lo que existen muchos contratos con un elevado grado de especificidad y complejidad. Estos contratos exigen, además, no poca intervención manual en muchas etapas del proceso. Esto aumenta el riesgo operativo y puede generar un riesgo jurídico, limitar la transparencia e incluso incrementar el riesgo de crédito de contraparte. Objetivos La presente evaluación de impacto persigue analizar si es posible hallar soluciones de alcance comunitario a los problemas antes señalados. El objetivo general es reducir el riesgo sistémico aumentando la seguridad y eficiencia del mercado de derivados OTC. Como ya se indicó más arriba, alcanzar este objetivo general exige el logro de tres objetivos específicos: 1) aumento de la transparencia; ii) reducción del riesgo de crédito de contraparte; y iii) reducción del riesgo operativo conexo a los derivados OTC. Estos objetivos son aún amplios, por lo que es preciso fijar objetivos más operativos: 1. obtención de información completa y exhaustiva sobre las posiciones en derivados OTC; 2. incrementar el recurso a la compensación a través de una contraparte central; 3. mejorar las prácticas de compensación bilateral; 4. aumentar la normalización de los contratos de derivados OTC. Opciones estratégicas e instrumentos preferidos La evaluación de impacto analiza los efectos de cada una de las opciones estratégicas posibles para el logro de los mencionados objetivos operativos, y las compara con un escenario de base con el fin de determinar cuál es el mejor curso de acción. A la luz de dicho análisis, en la evaluación de impacto se llega a la conclusión de que se obtendrán mayores beneficios netos a través de las siguientes medidas: 1. establecimiento de la obligación de que los participantes en el mercado comuniquen toda la información necesaria sobre sus carteras de derivados OTC a un registro de operaciones o, si ello no fuera posible, directamente a las autoridades reguladoras; establecimiento de la obligación de publicar información agregada sobre las posiciones; 2. establecimiento de la obligación de utilizar una contraparte central para la compensación de los derivados OTC que reúnan ciertos requisitos; 3. fijación de objetivos específicos para la compensación bilateral de las operaciones con derivados OTC; y 4. fijación de objetivos específicos para la normalización jurídica y procedimental. A la vista de las opciones estratégicas preferidas y de la necesidad de garantizar que el marco legislativo tenga exactamente el mismo alcance en toda la UE, sin que exista legislación innecesaria y sin que las autoridades reguladoras nacionales posean competencias residuales, se considera que, para alcanzar los objetivos buscados, el mejor instrumento es un reglamento. Infraestructura de mercado para las actividades de postnegociación La decisión de exigir el uso de contrapartes centrales y registros de operaciones acentuará la importancia sistémica de aquellas y dotará de una función sistémica a estos (en la medida en que carecieran de ella). Ello hace necesario que la citada infraestructura sea segura y sólida, a fin de impedir que su uso, en realidad, incremente el riesgo sistémico, en lugar de reducirlo. Con arreglo a la evaluación de impacto, el logro de este objetivo exige abordar también los restantes aspectos determinados en relación con el funcionamiento de las contrapartes centrales y los registros de operaciones. Contrapartes centrales Una contraparte central es una entidad que hace de intermediaria entre las contrapartes de los contratos negociados en uno o varios mercados financieros, actuando como compradora con respecto a todo vendedor y como vendedora con respecto a todo comprador. Debido a la función central que desempeña en el mercado, una contraparte central no soporta normalmente riesgo de mercado, pues éste sigue siendo soportado por las partes originales de la operación. Sin embargo, en su calidad de contraparte de cada posición, la contraparte central soporta un riesgo de crédito, en el caso de que alguna de las contrapartes incumpla. Del mismo modo, también las contrapartes de la contraparte central soportan un riesgo de crédito, en el caso de que ésta incumpla. La contraparte central mitiga su exposición al riesgo de crédito de contraparte mediante una serie de mecanismos de refuerzo, entre los que figuran, habitualmente, restricciones de acceso, herramientas de gestión de riesgos (por ejemplo, garantías) y la mutualización de las pérdidas. El conjunto de estos mecanismos son la línea de defensa («riskwaterfall») de la contraparte central. Debido a su función de mitigación del riesgo, las contrapartes son un componente esencial del mercado en el que operan. Por ello, en caso de quiebra generan un riesgo sistémico potencial. Dada su importancia sistémica, las contrapartes centrales están sujetas a una estricta reglamentación. En la UE, están reguladas a escala nacional. Las normas reguladoras de las contrapartes centrales difieren de un Estado miembro a otro, por lo que, al no existir igualdad de condiciones, la prestación transfronteriza de sus servicios resulta más costosa y, potencialmente, menos segura de lo que sería de desear, y representa un obstáculo para la integración del mercado financiero de la UE. Por las razones expuestas, en 2006, la Comisión estudió la posibilidad de introducir legislación de la UE para las contrapartes centrales, pero resolvió no hacerlo y optó, en su lugar, por una mezcla de autorregulación del propio sector (al que invitó a establecer un código de conducta) y cooperación de los Estados miembros (a los que exhortó a culminar las recomendaciones del SEBC-CERV en relación con las contrapartes centrales) para garantizar que la prestación de servicios de contraparte central en la UE fuera más segura y eficiente. Desde entonces, ha quedado patente que la vía escogida por la Comisión no basta para eliminar los problemas que plantean las contrapartes centrales, en parte debido a deficiencias del propio planteamiento, y, en parte, debido a nuevos problemas surgidos. Por lo que atañe a las deficiencias, cabe mencionar fundamentalmente la constatación de que las recomendaciones no pueden arrojar los mismos resultados, en términos de armonización de la reglamentación, que la adopción de legislación de la UE. En cuanto a los nuevos problemas, cabe citar los obstáculos al establecimiento de vínculos, el peligro de que las contrapartes centrales compitan por el riesgo, y el problema de la portabilidad de las garantías entre contrapartes centrales. Ante los problemas acabados de señalar, la evaluación de impacto analiza posibles formas de aumentar la seguridad y eficiencia de la infraestructura de la UE para las actividades de postnegociación, así como la protección del inversor. Con este objeto, fija cuatro objetivos específicos, a saber: i) aumentar la seguridad de las contrapartes centrales, ii) crear igualdad de condiciones de competencia para la prestación de servicios de contraparte central, iii) facilitar el establecimiento de vínculos entre contrapartes centrales, y iv) establecer salvaguardias adicionales para los participantes en el mercado que recurran a las contrapartes centrales indirectamente. Estos objetivos específicos exigen el logro de los siguientes objetivos operativos: 1. eliminar los obstáculos a la prestación transfronteriza de servicios de contraparte central; 2. eliminar los obstáculos al establecimiento de vínculos entre contrapartes centrales; 3. impedir que las contrapartes centrales compitan por el riesgo; y 4. facilitar la portabilidad de las posiciones de los clientes y los correspondientes márgenes. La evaluación de impacto analiza los efectos de cada una de las posibles opciones estratégicas de cara al logro de los mencionados objetivos operativos, y las compara con un escenario de base con el fin de determinar cuál es el mejor curso de acción. A la luz de dicho análisis, en la evaluación de impacto se llega a la conclusión de que se obtendrán mayores beneficios netos a través de las siguientes medidas: 1. introducción de un pasaporte de prestación de servicios de contraparte central, basado en la autorización y supervisión nacionales de las mismas, y potenciación de la función del colegio de supervisores; 2. introducción de requisitos y procedimientos comunes para el establecimiento del derecho de las contrapartes centrales a ser interoperables, a condición de que se tomen medidas frente a los riesgos y las autoridades competentes aprueben el vínculo; 3. introducción de criterios de riesgo comunes y estrictos para las contrapartes centrales; y 4. exigencia de que las contrapartes centrales ofrezcan a los participantes indirectos la posibilidad de depositar sus márgenes en cuentas segregadas (ómnibus o nominales), dejando a dichos participantes la elección de aprovechar o no el ofrecimiento. También en este caso, se considera que un reglamento es el instrumento más adecuado para alcanzar los objetivos buscados. Registros de operaciones Un registro de operaciones es un registro centralizado que mantiene una base de datos electrónica de la documentación (contratos) de las operaciones con derivados OTC. Junto a esta actividad esencial, un registro de operaciones puede prestar otros servicios, tales como la gestión de los hechos contractuales y el tratamiento de operaciones. Estas entidades se han incorporado a la familia de las infraestructuras de mercado muy recientemente (el primero data de finales de 2006) y, hasta hace muy poco no estaban reguladas. Desde la óptica del interés público, su principal ventaja es que aumentan la transparencia gracias a su función de conservación de documentación y a la integridad de la información que mantiene. El problema más importante que se planteó durante la crisis era la velocidad con la que las autoridades reguladoras podían obtener la información almacenada en los registros de operaciones con derivados de crédito (el único registro de operaciones existente en ese momento). La función sistémica que adoptarán los registros de operaciones, como consecuencia de la obligación de informar, hará que el acceso de las autoridades reguladoras a la información adquiera aún mayor importancia. Otros aspectos de la actividad de los registros de operaciones deberán también ser tenidos en cuenta como consecuencia de la obligación de informar. La evaluación de impacto analiza cómo poder disponer de registros de operaciones seguros, sólidos y eficientes que ofrezcan el necesario respaldo para el cumplimiento de la citada obligación, y cómo garantizar que las autoridades competentes dispongan de la información necesaria para desempeñar sus funciones. A fin de alcanzar este objetivo general, la evaluación de impacto fija tres objetivos más específicos, a saber: i) garantizar la seguridad e integridad de los datos almacenados en un registro de operaciones; ii) establecer igualdad de condiciones para la prestación de servicios de registro de operaciones; y iii) garantizar que las autoridades competentes tengan acceso sin restricciones a la información almacenada en los registros de operaciones. La evaluación de impacto especifica un único objetivo operativo, consistente en la introducción de normas comunes para la regulación de los registros de operaciones. La evaluación de impacto analiza asimismo los efectos de cada una de las posibles opciones estratégicas de cara al logro del mencionado objetivo operativo, y las compara con un escenario de base con el fin de determinar cuál es el mejor curso de acción. Tras este análisis, en la evaluación de impacto se llega a la conclusión de que los mayores beneficios netos se alcanzarían adoptando legislación que regule las actividades de los registros de operaciones y prevea que la inscripción y la supervisión sean responsabilidad, a escala de la UE, de la AEMV. También en este caso, se considera que un reglamento es el instrumento más adecuado para alcanzar los objetivos buscados. NL (...PICT...)|EUROPESE COMMISSIE| Brussel, 15.9.2010 SEC(2010) 1059 WERKDOCUMENT VAN DE DIENSTEN VAN DE COMMISSIE SAMENVATTING VAN DE EFFECTBEOORDELING Begeleidend document bij de Voorstel voor een VERORDENING VAN HET EUROPEES PARLEMENT EN DE RAAD betreffende otc-derivaten, centrale tegenpartijen en transactieregisters {COM(2010) 484 definitief } {SEC(2010) 1058} Derivaten vormen een belangrijke bouwsteen voor de moderne financiële economie. In wezen zijn het financiële overeenkomsten ter facilitering van de handel en herverdeling van risico’s. Ze danken hun naam aan het feit dat hun waarde wordt afgeleid ( derived ) van een onderliggende waarde, zoals een prijs van een financieel instrument (bijvoorbeeld een aandeel van een beursgenoteerde onderneming) of een grondstof (bijvoorbeeld olie). Aangezien hierdoor het risico wordt gespreid, kunnen ze worden gebruikt om zich tegen een bepaald risico in te dekken ( hedge ), of, omgekeerd, om een risico te nemen (beleggen of speculeren). Ze kunnen ook worden ingezet voor arbitrage tussen verschillende markten. Derivaten kunnen uiteenlopen van futures met volledig gestandaardiseerde parameters (zoals fictieve waarde of looptijd) tot swaps die volledig op de specifieke behoeften van een bepaalde gebruiker zijn toegesneden. Het type derivaat bepaalt doorgaans op welke wijze het derivaat wordt verhandeld: volledig gestandaardiseerde derivaten worden doorgaans verhandeld op georganiseerde handelsplatforms, dat wil zeggen derivatenmarkten, terwijl maatwerkderivaten bilateraal worden verhandeld, dat wil zeggen, buiten de beurs om, of, zoals dit meestal wordt genoemd, "over the counter" (otc). Door de financiële crisis staan otc-derivaten thans bij de wetgever in het middelpunt van de belangstelling. Nadat Bear Sterns in maart 2008 bijna ten onder ging, Lehman Brothers op 15 september 2008 in gebreke bleef en AIG op 16 september door een financiële injectie voor een faillissement werd behoed, zijn de onvolkomenheden in de werking van deze markt duidelijk geworden. Binnen deze context schonken de toezichthouders in het bijzonder aandacht aan de rol die kredietverzuimswaps (credit default swaps – cds) tijdens de crisis hebben gespeeld. Sinds oktober 2008 werkt de Commissie actief aan de aanpak van de tekortkomingen die door de crisis aan het licht zijn gebracht. Voor de korte termijn richtte de Commissie zich op de cds-markt en verkreeg zij de toezegging van de belangrijkste handelaren op de markt dat zij van start zouden gaan met de clearing van cds-transacties met betrekking tot Europese referentie-entiteiten via een centrale tegenpartij (ctp). Voor de middellange termijn richtte de Commissie zich op een diepgaande evaluatie van de derivatenmarkten. Dat heeft geleid tot de publicatie van twee mededelingen over derivatenmarkten die in respectievelijk juli en oktober 2009 zijn gepubliceerd. In de eerste mededeling is nagegaan welke rol derivaten bij de financiële crisis hebben gespeeld en is er gekeken naar de voordelen en risico’s van derivatenmarkten. Tevens is onderzocht op welke wijze de vastgestelde risico’s kunnen worden beperkt. In de tweede mededeling zijn de toekomstige beleidsmaatregelen uiteengezet die de Commissie van plan is voor te stellen ter vergroting van de transparantie van de derivatenmarkt, ter verkleining van het tegenpartijkredietrisico en het operationeel risico van de transacties en ter versterking van de marktintegriteit en het toezicht. Dit effectbeoordelingsverslag hangt samen met een deel van de door de Commissie aangekondigde voorstellen, namelijk de voorstellen waarin wordt ingegaan op vergroting van de transparantie en vermindering van het tegenpartijkredietrisico en het operationeel risico door gebruik van de posttransactionele marktinfrastructuur. Transparantie De otc-derivatenmarkt is van nature ondoorzichtig. Dat komt doordat otc-derivaten onderhands overeengekomen contracten zijn, waardoor alle informatie erover doorgaans uitsluitend voor de contractsluitende partijen beschikbaar is. De financiële crisis heeft het gebrek aan informatie over posities en risico’s van afzonderlijke ondernemingen in otc-derivaten duidelijk gemaakt. Enerzijds voorkomt dit gebrek aan informatie dat toezichthouders tijdig de opbouw van risico’s bij afzonderlijke instellingen en bij het systeem als geheel opmerken. Het voorkomt ook dat ze de gevolgen van het in gebreke blijven ( default ) van een marktdeelnemer onderzoeken en daarmee ook het op een adequate wijze optreden in geval een dergelijk in gebreke blijven zich voordoet (hiervan was de zaak Lehman een duidelijk voorbeeld). Anderzijds werkt het tijdens een crisis achterdocht en onzekerheid onder marktdeelnemers in de hand. Tegenpartijkredietrisico Derivatencontracten binden de tegenpartijen voor de duur van een otc-derivatencontract. Tijdens de looptijd van een contract bouwen tegenpartijen vorderingen jegens elkaar op naarmate de in het contract opgenomen rechten en plichten zich ontwikkelen volgens de onderliggende waarde waarvan het contract is afgeleid. Dit leidt tot een tegenpartijkredietrisico, namelijk het risico dat een tegenpartij haar ingevolge het contract aangegane verplichtingen niet nakomt wanneer deze vervallen. Clearing is de functie voor de beheersing van de bovengeschetste risico’s in de tijd. Deze functie kan ofwel op centraal marktniveau door middel van een ctp, ofwel bilateraal worden vervuld. Hoewel beide vormen van clearing op de otc-derivatenmarkt worden gebruikt, is bilaterale clearing de meest gebruikte vorm van de twee. De crisis heeft duidelijk gemaakt dat het tegenpartijkredietrisico dat met otc-derivaten verband houdt, veel hoger was dan zowel marktdeelnemers als toezichthouders eerder hadden ingeschat. Anders gezegd: er werden te weinig zekerheden gesteld om het tegenpartijkredietrisico te beperken. De belangrijkste reden hiervoor is gelegen in onvoldoende zekerheidstellingen in het deel van de markt waarop bilaterale clearing plaatsvindt, hetzij omdat sommige marktpartijen niet verplicht zijn voor hun handel in otc-derivaten zekerheden te stellen, hetzij vanwege vraagstukken die samenhangen met de risicobeheersing van de marktdeelnemers die wel zekerheden stellen. Operationeel risico Een otc-derivatentransactie doorloopt diverse verwerkingshandelingen vanaf het moment waarop twee partijen een transactie overeenkomen tot het moment waarop de transactie is bevestigd. Bovendien moeten tijdens de looptijd van een otc-derivaat verschillende gebeurtenissen (bijvoorbeeld zekerhedenbeheer en afwikkeling van contante betalingen) die voortvloeien uit de rechten en plichten die het contract met zich meebrengt, worden beheerd. Gezien het feit dat bij de otc-derivatenmarkt een hoge mate van flexibiliteit bij het bepalen van de economische en juridische voorwaarden van derivatencontracten mogelijk is, bestaat er een aantal sterk op maat gesneden en complexe contracten. Voor dergelijke contracten is nog altijd een aanmerkelijke handmatige interventie in de verschillende verwerkingsfasen vereist. Dit vergroot het operationele risico, kan leiden tot juridisch risico, kan de transparantie beperken en kan zelfs tot een groter tegenpartijkredietrisico leiden. Doelstellingen Het doel van deze effectbeoordeling is het onderzoeken van de mogelijkheid om op EU-niveau oplossingen voor bovengeschetste problemen te vinden. De algemene doelstelling is door het verkleinen van systeemrisico’s de veiligheid en efficiëntie van de otc-derivatenmarkt te vergroten. Zoals eerder gezegd, vereist het bereiken van deze algemene doelstelling de realisatie van drie specifieke beleidsdoelstellingen, namelijk i) het vergroten van de transparantie, ii) het verkleinen van het tegenpartijkredietrisico, en iii) het beperken van het operationeel risico dat met otc-derivaten samenhangt. Aangezien deze doelstellingen nog steeds vrij ruim zijn, dienen er meer operationele doelstellingen te worden gedefinieerd: 1. het verkrijgen van volledige en alomvattende informatie over otc-derivatenposities; 2. het vergroten van het gebruik van ctp-clearing; 3. het verbeteren van bilaterale clearingpraktijken; 4. het vergroten van de standaardisatie van otc-derivatencontracten. Beleidoptie(s) en beleidsinstrument(en) waarnaar de voorkeur uitgaat In de effectbeoordeling wordt vervolgens geanalyseerd wat van elke mogelijke beleidsoptie de gevolgen zijn die met bovengenoemde operationele doelstellingen samenhangen. Tevens wordt een vergelijking gemaakt met een basisscenario om de beste gedragslijn vast te stellen. Op grond van deze analyse wordt in de effectbeoordeling geconcludeerd dat de grootste nettovoordelen te behalen zijn door middel van maatregelen die: 1. marktdeelnemers verplichten alle benodigde informatie over hun otc-derivatenportefeuilles aan een transactieregister, of indien dat niet mogelijk is, direct aan de toezichthouders te melden; tot de publicatie van geaggregeerde positie-informatie zou verplichten; 2. het gebruik van ctp-clearing verplicht stellen voor otc-derivaten die aan vooraf vastgestelde criteria voldoen; 3. specifieke doelen stellen voor de bilaterale clearing van otc-derivatentransacties; en 4. specifieke doelen stellen voor juridische en processtandaardisatie. In het licht van de voorkeursopties en van de noodzaak te garanderen dat het wetgevingskader in de gehele EU met exact dezelfde reikwijdte wordt toegepast, zonder enige verdere aanscherping van de regels ( goldplating ) en zonder dat nationale wetgevers restbevoegdheden behouden, wordt een verordening gezien als het beste beleidsinstrument om de gewenste doelstellingen te behalen. Posttransactionele marktinfrastructuur De beslissing om het gebruik van ctp's en transactieregisters verplicht te stellen, zal de systeemrelevantie van ctp’s verder vergroten en resulteren in een systeemkritische rol voor transactieregisters (voor zover zij deze nog niet hadden). Dit maakt het noodzakelijk om ervoor te zorgen dat deze infrastructuur solide is om situaties te voorkomen waarin het gebruik ervan het systeemrisico feitelijk vergroot in plaats van verkleint. In de effectbeoordeling wordt gesteld dat om dit doel te bereiken de openstaande kwesties met betrekking tot het functioneren van ctp’s en transactieregisters moeten worden aangepakt. Centrale tegenpartijen Een ctp wordt gedefinieerd als een entiteit die als tussenpartij zichzelf tussen de tegenpartijen plaatst bij contracten die op een of meer financiële markten worden verhandeld en daarbij koper van elke verkoper en verkoper van elke koper wordt. Vanwege haar centrale rol in de markt loopt een ctp doorgaans geen marktrisico (dat laatste wordt nog steeds gelopen door de oorspronkelijke marktpartijen). Als tegenpartij bij iedere positie loopt de ctp wel kredietrisico ingeval een van de tegenpartijen in gebreke blijft. Evenzo lopen de tegenpartijen van de ctp kredietrisico mocht de ctp in gebreke blijven. Een ctp vermindert het tegenpartijkredietrisico door middel van een aantal versterkende mechanismen, waarbij het doorgaans onder meer gaat om toegangsbeperkingen, instrumenten voor risicobeheersing (zoals zekerheidstellingen) en onderlinge verdeling van verliezen. Deze instrumenten staan gezamenlijk bekend als de risicowaterval (" risk waterfall" ) van de ctp. Ctp's zijn vanwege hun risicobeperkende functie van cruciaal belang voor de markt. Derhalve is het in gebreke blijven daarvan een potentieel systeemkritische gebeurtenis. In het licht van hun systeemkritische rol zijn ctp’s voorwerp van strenge regelgeving. In de EU worden ctp’s op nationaal niveau gereglementeerd. Aangezien de regelgeving inzake ctp’s van de ene tot de andere lidstaat verschilt, maakt het daaruit voortvloeiende ontbreken van een vlak speelveld het grensoverschrijdende aanbod van ctp-diensten duurder en mogelijk minder veilig dan gewenst, en vormt het een obstakel voor de integratie van de financiële markt van de EU. In het licht hiervan heeft de Commissie in 2006 de mogelijkheid van invoering van EU-wetgeving voor ctp’s overwogen, maar nadien is zij daarvan afgestapt. In plaats daarvan koos zij voor een combinatie van zelfregulering door de sector (zij stelde de sector voor een gedragscode overeen te komen) en samenwerking tussen de lidstaten (zij riep op tot de voltooiing van de aanbevelingen van het ESCB en het Comité van Europese effectenregelgevers voor ctp's) met het oog op een veiliger en efficiëntere ctp-dienstverlening in de EU. Sindsdien is duidelijk geworden dat de door de Commissie gekozen aanpak niet volstaat om de met ctp’s samenhangende problemen op te lossen, deels vanwege de tekortkomingen in de aanpak zelf en deels vanwege het zich voordoen van nieuwe problemen. Het eerste heeft vooral betrekking op het inzicht dat met aanbevelingen niet dezelfde resultaten kunnen worden bereikt in termen van harmonisering van regelgeving als met wetgeving op EU-niveau. Het tweede betreft onder meer belemmeringen voor de totstandbrenging van verbindingen, het ontstaan van het gevaar van concurrentie op risico’s tussen ctp's, en het probleem van de overdraagbaarheid van zekerheden in de ctp-omgeving. In de effectbeoordeling wordt in verband met de hierboven beschreven problemen onderzocht op welke manieren de veiligheid en de efficiëntie van posttransactionele infrastructuur in de EU en van de bescherming van de beleggers kunnen worden vergroot. Hiertoe worden in de effectbeoordeling de volgende vier specifieke doelstellingen uiteengezet: i) het vergroten van de veiligheid van ctp's, ii) het zorgen voor een vlak speelveld bij het aanbieden van ctp-diensten, iii) het faciliteren van de totstandbrenging van verbindingen tussen ctp's, en iv) het voorzien in aanvullende veiligheidsmaatregelen voor marktdeelnemers met een indirecte toegang tot ctp’s. De bovengenoemde specifieke doelstellingen vereisen dat de volgende operationele beleidsdoelen worden gehaald: 1. het uit de weg ruimen van belemmeringen voor het grensoverschrijdend aanbod van ctp-diensten; 2. het uit de weg ruimen van belemmeringen voor de totstandbrenging van verbindingen tussen ctp's; 3. het voorkomen dat ctp’s op risico gaan concurreren; en 4. het faciliteren van de overdraagbaarheid van posities van opdrachtgevers en bijbehorende marges. In de effectbeoordeling wordt vervolgens geanalyseerd wat van elke mogelijke beleidsoptie de gevolgen zijn die met bovengenoemde operationele doelstellingen samenhangen. Tevens wordt een vergelijking gemakt met een basisscenario om de beste gedragslijn vast te stellen. Op grond van deze analyse wordt in de effectbeoordeling geconcludeerd dat de grootste nettovoordelen te behalen zijn door middel van maatregelen waarbij: 1. voor ctp-diensten een paspoort wordt ingevoerd dat gebaseerd is op nationale vergunningverlening aan en toezicht op ctp’s, en waarbij sprake is van een krachtiger rol voor het college van toezichthouders; 2. gemeenschappelijke eisen en procedures worden ingevoerd ter vaststelling van het recht voor ctp’s om interoperabel te werk te gaan, mits de risico’s worden aangepakt en mits bevoegde autoriteiten de verbinding ( link ) goedkeuren; 3. gemeenschappelijke, strenge risiconormen voor ctp’s worden ingevoerd; en 4. ctp’s worden verplicht indirecte deelnemers de mogelijkheid te bieden hun marges in afzonderlijke (verzamel- of algemene) rekeningen onder te brengen, waarbij de indirecte deelnemers de keuze hebben om al dan niet van het aanbod gebruik te maken. Regelgeving wordt ook in dit geval beschouwd als het beste beleidsinstrument om de gewenste doelstellingen te bereiken. Transactieregisters Een transactieregister is een centraal register met een elektronische databank met openbare stukken over otc-derivatentransacties (contracten). Naast deze primaire taak kan een transactieregister ook andere diensten aanbieden, zoals diensten op het gebied van contractenbeheer en verwerking van transacties. Ze vormen een zeer recente aanvulling op de familie van marktinfrastructuren (het eerste ging eind 2006 van start) en waren tot zeer kort geleden niet gereglementeerd. Voor het overheidsbeleid is het belangrijkste voordeel van een transactieregister een grotere transparantie vanwege het feit dat de gegevens worden bijgehouden en vanwege de integriteit van de in het register opgenomen informatie. Het grootste probleem dat tijdens de crisis naar voren kwam, had betrekking op de snelheid waarmee toezichthouders toegang hadden tot informatie die was opgeslagen in het transactieregister voor kredietderivaten (het enige indertijd bestaande transactieregister). Door de systeemkritische rol die transactieregisters zullen krijgen vanwege de meldingsplicht, wordt de kwestie van de toegang tot de gegevens voor de toezichthouders zelfs nog belangrijker. Bovendien zullen verschillende andere aspecten van een onderneming die een transactieregister bijhoudt, vanwege de meldingsplicht moeten worden aangepakt. In de effectbeoordeling worden wegen verkend die voorzien in veilige, solide en efficiënte transactieregisters die de noodzakelijke ondersteuning voor de meldingsplicht bieden en ervoor zorgen dat bevoegde autoriteiten over de nodige informatie beschikken om hun taken te kunnen vervullen. In de effectbeoordeling worden om deze algemene doelstelling te verwezenlijken, nog de volgende drie specifieke beleidsdoelstellingen behandeld: i) het toezien op de veiligheid en integriteit van de in het transactieregister opgeslagen gegevens, ii) het realiseren van een vlak speelveld voor het aanbieden van diensten op het gebied van transactieregisters, en iii) het garanderen dat bevoegde autoriteiten onbelemmerde toegang hebben tot de informatie die in de transactieregisters is opgeslagen. In de effectbeoordeling wordt vervolgens een enkele operationele doelstelling gespecificeerd, te weten de invoering van gemeenschappelijke regels voor de werkzaamheden van transactieregisters. In de effectbeoordeling wordt vervolgens geanalyseerd wat van elke mogelijke beleidsoptie de gevolgen zijn die met bovengenoemde operationele doelstellingen samenhangen. Tevens wordt een vergelijking gemaakt met een basisscenario om de beste gedragslijn vast te stellen. Op grond van deze analyse wordt in de effectbeoordeling de conclusie getrokken dat de grootste nettovoordelen te behalen zijn door middel van wetgeving betreffende de werkwijze van transactieregisters en de uitoefening van toezicht door de EAEM op EU-niveau. Regelgeving wordt ook in dit geval beschouwd als het beste beleidsinstrument om de gewenste doelstellingen te bereiken. MT (...PICT...)|KUMMISSJONI EWROPEA| Brussel 15.9.2010 SEG(2010) 1059 DOKUMENT TA’ ĦIDMA MILL-PERSUNAL TAL-KUMMISSJONI TAQSIRA TAL-VALUTAZZJONI TAL-IMPATT Dokument li jakkompanja l- Proposta għal REGOLAMENT TAL-PARLAMENT EWROPEW U TAL-KUNSILL dwar id-derivati OTC, il-kontropartijiet ċentrali u r-repożitorji tat-tranżazzjonijiet {KUMM(2010) 484 finali } {SEG(2010) 1058} Id-derivati huma element importanti fis-settur finanzjarju tal-lum. Essenzjalment huma kuntratti finanzjarji li jiffaċilitaw in-negozjar u r-ridistrubuzzjoni tar-riskji. L-isem ġej mill-fatt li valurhom huwa derivat minn element sottostanti, bħall-prezz ta’ strument finanzjarju (eż. sehem f'kumpanija nnegozjata pubblikament) jew komodità (eż. iż-żejt). Billi jirridistribwixxu r-riskju, huma jistgħu jintużaw jew biex jassiguraw (jiħħeġġjaw) lil dak li jkun kontra riskju partikolari jew, bil-kontra, biex iġorru r-riskju (investi jew spekula). Jistgħu jintużaw ukoll bħala arbitraġġ bejn swieq differenti. Id-derivati jistgħu jvarjaw minn dawk (eż. il-futuri) li jkollhom parametri totalment standardizzati, bħal valur jew maturità nozzjonali, għal dawk (eż. swaps) li jkunu mfassla apposta skont il-ħtiġijiet speċifiċi ta' utent partikolari. It-tipi ta’ derivati normalment jiddetermina wkoll kif derivat jiġi nnegozjat: id-derivati totalment standardizzati huma normalment negozjati f’postijiet tan-negozjar organizzati, i.e. kambji tad-derivati, filwaqt li d-derivati speċifikati (jew “bespoke”) huma nnegozjati bilaterlament, i.e. barra l-kambju jew kif spiss imsejħa, barra l-Borża (OTC, over-the-counter). Il-kriżi finanzjarja tefgħet lis-suq tad-derivati OTC fuq quddiem nett tal-attenzjoni regolatorja. Il-kważi kollass ta’ Bear Sterns f’Marzu 2008, l-inadempjenza ta’ Lehman Brothers fil-15 ta’ Settembru 2008 u l-ippleġġjar tal-AIG l-għada kixfu d-defiċenzi fil-funzjonament ta’ dan is-suq. F’dan il-kuntest, ir-regolaturi ddedikaw attenzjoni partikolari għar-rwol li s-swaps ta’ inadempjenza tal-kreditu (CDS) kellhom matul il-kriżi. Minn Ottubru 2008 il-Kummissjoni kienet attiva fl-indirizzar tad-defiċenzi li kixfet il-kriżi. Għaż-żmien immedjat il-Kummissjoni ffukat fuq is-suq tal-CDS u kisbet l-impenn tan-negozjanti ewlenin fis-suq biex jibdew jikklerjaw t-tranżazzjonijiet CDS referenzjati fl-Ewropa permezz ta’ kontroparti ċentrali (CCP). Għaż-żmien intermedju ffukat fuq eżami fil-fond tas-swieq tad-derivati li rriżultaw fil-pubblikazzjoni taż-żewġ Komunikazzjonijiet dwar is-swieq tad-derivati, rispettivament f’Lulju u f’Ottubru 2009. L-ewwel Komunikazzjoni eżaminat ir-rwol li kellhom id-derivati fil-kriżi finanzjarja, ħarset lejn il-benefiċċji u r-riskji assoċjati mas-swieq tad-derivati u vvalutat kif ir-riskji identifikati jistgħu jitnaqqsu. It-tieni Komunikazzjoni tispjega l-azzjonijiet ta’ politika futuri li l-Kummissjoni fi ħsiebha tipproponi biex iżżid it-trasparenza tas-suq tad-derivati, tnaqqas ir-riskju ta' kreditu ta' kontroparti u r-riskju operazzjonali fin-negozjar u ttejjeb l-integrità u s-sorveljanza tas-suq. Ir-rapport tal-valutazzjoni tal-impatt jakkumpanja parti mill-proposti mħabbra mill-Kummissjoni, partikolarment dawk immirati għaż-żieda tat-trasparenza, u t-tnaqqis tar-riskju ta’ kreditu ta' kontroparti u r-riskju operazzjonali permezz tal-użu tal-infrastruttura tas-suq ta’ wara n-negozjar. Trasparenza Minnu nnifisu, is-suq tad-derivati OTC mhuwiex ċar. Dan minħabba li d-derivati OTC huma kuntratti nnegozjati privatament u konsegwentement kwalunkwe informazzjoni dwar kwalunkwe wieħed minnhom tkun normalment disponibbli biss għall-partijiet kontraenti. Il-kriżi finanzjarja kixfet nuqqas ta’ informazzjoni dwar il-pożizzjonijiet u l-iskoperturi ta' ditti individwali fid-derivati OTC. Minn banda, dan in-nuqqas ta' informazzjoni jipprevjeni lir-regolaturi milli jaqbdu fil-ħin ir-riskji li jkunu qed jakkumulaw f’istituzzjonijiet individwali u fis-sistema sħiħa. Ma jippermettilhomx ukoll li jivvalutaw akkuratement il-konsegwenzi ta’ inadempjenza ta’ parteċipant fis-suq u għalhekk li jirrispondu kif xieraq f’każ li sseħħ tali inadempjenza (il-każ ta’ Lehman huwa eżempju ċar ta’ dan). Mill-banda l-oħra, jgħin biex jikbru s-suspett u l-inċertezza fost il-parteċipanti fis-suq matul kriżi. Ir-riskju ta’ kreditu tal-kontroparti Il-kuntratti tad-derivati jorbtu lill-kontropartijiet in solidum għad-durata tal-kuntratt tad-derivati OTC. Tul il-ħajja tal-kuntratt, il-kontropartijiet jakkumulaw pretensjonijiet kontra xulxin, waqt li d-drittijiet u l-obbligi inklużi fil-kuntratt jevolvu mal-element sottostanti li l-kuntratt ikun jidderivi minnu. Dan joħloq riskju ta’ kreditu tal-kontroparti, i.e. ir-riskju li kontroparti tista’ ma tonorax l-obbligi tagħha skont il-kuntratt meta dawn ikunu dovuti. L-ikklerjar huwa l-funzjoni li biha dawn ir-riskji jkunu mmaniġjati matul iż-żmien. Dan jista’ jitwettaq ċentralment, permezz ta’ CCP, jew bilateralment. Minkejja li ż-żewġ tipi ta’ kklerjar jintużaw fis-swieq tad-derivati OTC, l-ikklerjar bilaterali huwa l-aktar wieħed użat. Il-kriżi wriet li l-livell ta' riskju ta' kreditu tal-kuntraparti marbut mad-derivati OTC kien ħafna ogħla minn kemm kienu ħasbu l-parteċipanti fis-suq kif ukoll ir-regolaturi. Fi kliem ieħor, l-ammont ta' kollateral użat biex jimmitiga r-riskju ta' kreditu tal-kontroparti kien insuffiċjenti. Ir-raġuni ewlenija għal dan hija l-kollateralizzazzjoni inadegwata fil-parti tas-suq li tkun ikklerjata bilaterlament, jew għaliex xi parteċipanti fis-suq ma jeħtiġux jipprovdu kollateral biex jiggarantixxu n-negozju tagħhom tad-derivati OTC jew minħabba kwistjonijiet relatati mal-proċess tal-immaniġjar tar-riskji ta’ dawk il-parteċipanti fis-suq li jipprovdu kollateral. Riskju operazzjonali Negozju tad-derivati OTC jgħaddi minn bosta passi ta’ pproċessar mill-punt fejn żewġ partijiet jaqblu ma' negozju sal-punt fejn it-tranżazzjoni tiġi kkonfermata. Barra minn hekk, tul id-durata ta’ kuntratt tad-derivati OTC, jeħtieġ li jiġu mmaniġjati bosta avvenimenti (eż. immaniġjar tal-kollaterali u s-saldu ta’ pagamenti fi flus) li joriġinaw mid-drittijiet u l-obbligi tal-kuntratt. Billi s-suq tad-derivati tal-OTC jippermetti livell għoli ta' flessibilità fid-definizzjoni tat-termini ekonomiċi u legali tal-kuntratti tad-derivati, hemm għadd ta' kuntratti speċifikati u kumplessi ħafna. Tali kuntratti xorta jeħtieġu intervent manwali sinifikanti f’bosta stadji tal-ipproċessar. Dan iżid ir-riskju operazzjonali, u jista’ jwassal għal riskju legali, jista’ jillimita t-trasparenza u jista’ anki jwassal għal żieda fir-riskju ta’ kreditu tal-kuntraparti. L-għanijiet L-għan ta' din il-valutazzjoni tal-impatt (VI) huwa l-investigazzjoni dwar il-possibilità li jinstabu soluzzjonjiet fil-livell Komunitarju għall-problemi msemmija hawn fuq. L-għan ġenerali huwa li jitnaqqas ir-riskju sistemiku filwaqt li tiżdied is-sikurezza u l-effiċjenza fis-suq tad-derivati OTC. Kif issemma aktar kmieni, l-ilħiq ta’ dan l-għan ġenerali jeħtieġ ir-realizzazzjoni ta’ tliet għanijiet ta’ politika speċifiċi, jiġifieri i) iż-żieda tat-trasparenza, ii) it-tnaqqis tar-riskju ta’ kreditu tal-kontroparti, u iii) it-tnaqqis tar-riskju operazzjonali assoċjat mad-derivati OTC. Billi dawn l-għanijiet għadhom pjottost ġenerali, jeħtieġ li jiġu ddefiniti għanijiet ta' natura aktar operazzjonali: 1. il-ksib ta’ informazzjoni sħiħa u komprensiva dwar il-pożizzjonijiet tad-derivati OTC; 2. iż-żieda fl-użu tal-ikklerjar minn CCP; 3. it-titjib ta’ prattiki bilaterali tal-ikklerjar; 4. iż-żieda tal-istandardizzazzjoni tal-kuntratti derivati OTC. Alternattiva/i ta’ politika u strument(i) ta’ politika preferuti Il-VI imbagħad tanalizza l-impatti ta’ kull alternattiva ta’ politika possibbli assoċjata mal-għanijiet operazzjonali t'hawn fuq u tqabbilhom ma' xenarji bażi biex tiddetermina l-aktar perkors xieraq ta' azzjoni. Wara din l-analiżi, il-valutazzjoni tal-impatt tikkonkludi li l-akbar benefiċċji netti jinkisbu permezz tal-adozzjoni ta’ miżuri li jkunu: 1. jeħtieġu lill-parteċipanti fis-suq jirrapportaw l-informazzjoni neċessarja kollha dwar il-portafolji tagħhom tad-derivati OTC lil repożitorju tat-tranżazzjonijiet jew, fejn dan ma jkunx possibbli, direttament lir-regolaturi; jeħtieġu l-pubblikazzjoni tal-informazzjoni dwar il-pożizzjoni aggregata; 2. jeħtieġu l-użu tal-ikklerjar mis-CCP għad-derivati OTC li jissodisfaw kriterji ta’ eliġibilità predefiniti; 3. jistabilixxu miri speċifiċi għall-ikklerjar bilaterali tat-tranżazzjonijiet tad-derivati OTC; u 4. jistabilixxu miri speċifiċi għall-istandardizzazzjoni legali u tal-ipproċessar. Fid-dawl tal-alternattivi preferuti u tal-ħtieġa li jiġi żgurat li l-qafas leġiżlattiv ikun applikat fl-UE kollha bl-istess ambitu eżatt, mingħajr l-ebda tidwir u mingħajr ma jitħallew setgħat residwi għal-leġiżlaturi nazzjonali, Regolament huwa meqjus bħala l-aktar strument idoneu biex jintlaħqu l-għanijiet mixtieqa. Infrastruttura tas-suq ta’ wara n-negozjar Id-deċiżjoni li jkun meħtieġ l-użu tas-CCPs u r-repożitorji tat-tranżazzjonijiet ser iżid aktar l-importanza sistemika tas-CCPs u tipprovdi rwol sistemiku għar-repożitorji (lil hinn minn kemm kellhom s’issa). Dan jimponi obbligu biex jiġi żgurat li din l-infrastruttura tkun sikura u soda, sabiex tiġi pprevenuta s-sitwazzjoni fejn l-użu tagħha fil-verità jkun iżid ir-riskju sistemiku minflok inaqqsu. Sabiex jintlaħaq dan l-għan, il-VI tirrikonoxxi li l-kwistjonijiet pendenti li ġew identifikati b’rabta mal-funzjonament tas-CCPs u r-repożitorji tat-tranżazzjonijiet jeħtieġ jiġu indirizzati. Kontropartijiet ċentrali CCP hija ddefinita bħala entità li tinterponi lilha nnifisha bejn il-kontropartijiet f’kuntratti nnegozjati f’suq finanzjarju wieħed jew aktar, li ssir ix-xerrejja għal kull bejjiegħ u l-bejjiegħa għal kull xerrej. Minħabba r-rwol ċentrali tagħha fis-suq, CCP normalment ma ġġorr l-ebda riskju tas-suq (dan jibqa' jinġarr mill-partijiet orġinali fin-negozju). Madankollu, bħala kontroparti għal kull pożizzjoni, is-CCP iġġorr ir-riskju ta’ kreditu fil-każ li waħda mill-kontropartijiet tagħha tinqabad inadempjenti. Bl-istess mod, il-kontropartijiet tas-CCP iġorru r-riskju ta' kreditu li s-CCP tista' tfalli. CCP timmitiga l-iskopertura tagħha għar-riskju ta’ kreditu tal-kontroparti permezz ta’ għadd ta’ mekkaniżmi ta’ rinforz, tipikament jinkludi r-restrizzjoni għall-aċċess, l-għodod tal-immaniġjar tar-riskju (bħal kollateralizzazzjoni), u l-mutwalizzazzjoni tat-telf. Dawn il-mekkaniżmi huma magħrufa komunement bħal “il-kaskata tar-riskji” (risk waterfall) tas-CCP. Permezz tar-rwol tal-mitigazzjoni tar-riskji li għandhom, is-CCPs huma komponent kruċjali fis-suq li jaqdu. Konsegwentement, il-falliment tagħhom jsir avveniment sistemiku potenzjali. Fid-dawl tar-rwol sistemikament importanti, is-CCPs huma soġġetti għal regolazzjoni stretta. Fl-UE, is-CCPs huma rregolati fil-livell nazzjonali. Billi r-regoli għar-regolazzjoni tas-CCPs jvarjaw minn Stat Membru għal ieħor, in-nuqqas ta’ kundizzjonijiet ekwi riżultanti jwassal biex il-forniment transfruntier tas-servizzi tas-CCP ikun jiswa aktar u potenzjalment ikun anqas sikur minn kemm mixtieq u jirrappreżenta ostaklu għall-integrazzjoni tas-suq finanzjarju tal-UE. Fid-dawl ta’ dan, il-Kummissjoni kkunsidrat il-possibilità li ddaħħal leġiżlazzjoni tal-UE għas-CCPs fl-2006, imma ddeċidiet kontriha u minflok għażlet taħlita ta’ awtoregolazzjoni mill-industrija (hi stiednet lill-industrija biex taqbel fuq Kodiċi ta’ Kondotta) u kooperazzjoni mill-Istati Membri (appellat għat-tlestija tar-rakkomandazzjonijiet SEBĊ-KRTE għas-CCPs) biex tiżgura forniment aktar sikur u effiċjenti ta’ servizzi tas-CCP fl-UE. Minn dak iż-żmien, ħareġ biċ-ċar li l-approċċ magħżul mill-Kummissjoni mhux ser ikun biżżejjed biex jiġu eliminati l-problemi marbuta mas-CCPs, parti minħabba d-defiċenzi tal-approċċ innifsu u parti minħabba li faqqsu problemi ġodda. Dwar tal-ewwel, dawn jirrigwardaw prinċipalment ir-realizzazzjoni li r-rakkomandazzjonijiet ma jistgħux iwasslu għall-istess riżultati f’termini ta’ armonizzazzjoni tar-regolazzjoni daqs leġiżlazzjoni fil-livell tal-UE. Dwar tal-aħħar, dawn jikludu l-ostakli għall-istabiliment ta’ konnessjonijiet, l-emerġenza tal-periklu tal-kompetizzjoni fir-rigward tar-riskju fost is-CCPs, u l-problema tal-portabilità tal-kollateral fl-ambjent tas-CCP. Fid-dawl tal-problemi msemmija hawn fuq, il-VI tinvestiga modijiet possibbli għaż-żieda tas-sikurezza u l-effiċjenza tal-infrastruttura tal-UE ta’ wara n-negozjar u tal-protezzjoni għall-investituri. Għal dan il-għan tistabilixxi erba’ għanijiet speċifiċi, li huma i) iż-żieda tas-sikurezza tas-CCPs, ii) l-istabiliment ta’ kundizzjonijiet ekwi għall-forniment tas-servizzi tas-CCP, iii) l-iffaċilitar tal-istabiliment ta’ konnessjonijiet bejn is-CCPs, u iv) id-disponiment ta’ salvagwardji addizzjonali għall-parteċipanti fis-suq li jużaw is-CCPs indirettament. L-għanijiet speċifiċi elenkati hawn fuq jeħtieġu l-ksib tal-għanijiet operazzjonali li ġejjin: 1. it-tneħħija tal-ostakli għall-fornitment transfruntieri tas-servizzi tas-CCP; 2. it-tneħħija tal-ostakli għall-istabiliment tal-konnessjonijiet bejn is-CCP; 3. il-prevenzjoni tas-CCPs milli jikkompetu għar-riskju; u 4. l-iffaċilitar tal-portabilità tal-pożizzjonijiet tal-klijenti u l-marġini assoċjati. Il-VI imbagħad tanalizza l-impatti ta’ kull alternattiva ta’ politika possibbli assoċjata mal-għanijiet operazzjonali ta' hawn fuq u tqabbilhom ma' xenarji bażi biex tiddetermina l-aktar perkors xieraq ta' azzjoni. Wara din l-analiżi, il-valutazzjoni tal-impatt tikkonkludi li l-akbar benefiċċji netti jinkisbu permezz tal-adozzjoni ta’ miżuri li jkunu: 1. jintroduċu passaport għas-servizzi tas-CCP, abbażi tal-awtorizzazzjoni u s-superviżjoni nazzjonali tas-CCPs, bi rwol akbar għall-kulleġġ tas-superviżuri; 2. jintroduċu rekwiżiti u proċeduri komuni għall-istabiliment ta’ dritt għas-CCPs biex isiru interoperabbli sakemm ir-riskji jkunu indirizzati u l-awtoritajiet kompetenti japprovaw il-konnessjoni; 3. jintroduċu standards komuni, stretti għas-CCPs dwar ir-riskji; u 4. jirrikjedu lis-CCPs joffru lill-parteċipanti indiretti l-possibilità li l-marġini tagħhom jitqegħdu f’kontijiet segregati (omnibus jew nominali), filwaqt li jippermtu lill-parteċipanti indiretti l-għażla ta’ jekk jisfruttawx l-offerta. F’dan il-każ ukoll, regolament jitqies li huwa l-istrument ta’ politika l-aktar idoneu biex jintlaħqu l-għanijiet mixtieqa. Repożitorji tat-tranżazzjonijiet Repożitorju tat-tranżazzjonijiet huwa reġistru ċentralizzat li jżomm bażi ta’ dejta elettronika ta’ rekords tat-tranżazzjonijiet (kuntratti) miftuħa tad-derivati OTC. Barra minn din l-attività primarja, repożitorju tat-tranżazzjonijiet jista’ wkoll jidħol għal servizzi oħra, bħal tal-immaniġjar tal-kuntratti tal-avvenimenti u servizzi tal-ipproċessar tan-negozji. Dawn huma servizzi li żdiedu reċentament mal-familja tal-infrastrutturi tas-suq (l-ewwel wieħed tvara fi tmiem l-2006) u ma kinux regolati sa ftit taż-żmien ilu. Il-benefiċċju primarju ta’ politika pubblika ta’ repożitorju tat-tranżazzjonijiet huwa ż-żieda tat-trasparenza permessa mill-funzjoni taż-żamma tar-rekords u l-integrità tal-informazzjoni li jżomm. Il-problema prinċipali li nħolqot matul il-kriżi kienet dwar il-ħeffa li biha r-regolaturi setgħu jaċċessaw l-informazzjoni maħżuna fir-repożitorji tat-tranżazzjonijiet dwar id-derivati ta’ kreditu (l-uniku repożitorju tat-tranżazzjonijiet li kien jeżisti dak iż-żmien). Bir-rwol sistemiku li r-repożitorji tat-tranżazzjonijiet ser jiksbu minħabba r-rekwiżit tar-rapportar, il-kwistjoni dwar l-aċċess għall-informazzjoni għar-regolaturi ser issir waħda dejjem aktar importanti. Barra minn hekk, jeħtieġ jiġu indirizzati bosta aspetti oħra tal-operazzjonijiet tar-repożitorju tat-tranżazzjonijiet minħabba r-rekwiżit tar-rapportar. Il-VI tesplora modijiet kif jistgħu jiġu pprovduti repożitorji tat-tranżazzjonijiet sikuri, sodi u effiċjenti li jipprovdu l-appoġġ neċessarju għar-rekwiżit tar-rapportar, u jiżguraw li l-awtoritajiet kompetenti jkollhom l-informazzjoni neċessarja biex iwettqu l-inkarigi tagħhom. Sabiex jintlaħaq dan il-għan ġenerali, il-VI tistabilixxi tliet għanijiet ta’ politika speċifiċi oħra, li huma i) l-iżgurar tas-sikurezza u l-integrità tad-dejta maħżuna f’repożitorju tat-tranżazzjonijiet; ii) l-istabiliment ta’ kundizzjonijiet ekwi għall-forniment tas-servizzi tar-repożitorji tat-tranżazzjonijiet; u iii) l-iżgurar li l-awtoritajiet kompetenti jkollhom aċċess ħieles għall-informazzjoni maħżuna fir-repożitorji tat-tranżazzjonijiet. Il-VI imbagħad tispeċifika għan operazzjonali waħdieni, li huwa l-introduzzjoni ta' regoli komuni li jirregolaw l-attivitajiet tar-repożitroji tan-negozju. Il-VI imbagħad tanalizza l-impatti ta’ kull alternattiva ta’ politika possibbli assoċjata mal-għanijiet operazzjonali ta' hawn fuq u tqabbilhom ma' xenarji bażi biex tiddetermina l-aktar perkors xieraq ta' azzjoni. Wara din l-analiżi, il-valutazzjoni tal-impatt tikkonkludi li l-akbar benefiċċji netti jinkisbu permezz tal-adozzjoni ta’ leġiżlazzjoni li tirregola l-attivitajiet tar-repożitorji tat-tranżazzjonijiet b’reġistrazzjoni u sorveljanza li jsiru fil-livell tal-UE mill-AETS. F’dan il-każ ukoll, regolament jitqies li huwa l-istrument ta’ politika l-aktar idoneu biex jintlaħqu l-għanijiet mixtieqa. HU (...PICT...)|EURÓPAI BIZOTTSÁG| Brüsszel, 15.9.2010 SEC(2010) 1059 BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM A HATÁSVIZSGÁLAT ÖSSZEFOGLALÁSA, amely a következő dokumentumot kíséri: Javaslat: AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS RENDELETE a tőzsdén kívüli származtatott ügyletekről, a központi szerződő felekről és a kereskedési adattárakról {COM(2010) 484 végleges } {SEC(2010) 1058} A származtatott ügyletek a modern pénzügyek fontos építőelemei. Alapvetően olyan pénzügyi szerződések, amelyek elősegítik a kockázatok kereskedését és újraelosztását. Nevük onnan ered, hogy értéküket egy alapul szolgáló eszközből, például egy pénzügyi termék (pl. tőzsdén jegyzett társaság részvénye) vagy egy nyersanyag (pl. olaj) árából származtatják. Mivel ezek a termékek újraosztják a kockázatot, felhasználhatók egy adott kockázattal szembeni biztosítás (fedezet) céljára, vagy fordítva, kockázatvállalásra (befektetési vagy spekulatív céllal). A különböző piacok közötti arbitrázs céljára is alkalmasak. A származtatott ügyletek választéka a teljes mértékben szabványosított jellemzőkkel – névleges értékkel vagy futamidővel – rendelkezőktől (például a határidős ügyletek) a teljes mértékben az adott felhasználó sajátos igényeire szabott termékekig (például a csereügyletek vagy más néven swapok) terjed. A származtatott ügylet típusa rendszerint a termék kereskedési módját is meghatározza: a teljes mértékben szabványosított származtatott ügyletekkel jellemzően szervezett kereskedési helyszíneken – azaz származékos tőzsdéken – kereskednek, míg a személyre szabott származtatott ügyletek kereskedése bilaterális módon, azaz tőzsdén kívül (over-the-counter, OTC) zajlik. A pénzügyi válság a szabályozói figyelem középpontjába helyezte a tőzsdén kívüli származtatott ügyleteket. A Bear Sterns 2008. márciusi összeomlás-közeli helyzete, a Lehman Brothers 2008. szeptember 15-én bekövetkezett fizetésképtelensége, majd ezt követően az AIG megmentése rámutatott e piac működési hiányosságaira. Ebben az összefüggésben a szabályozók különös figyelmet szenteltek a hitel-nemteljesítési csereügyletek (CDS) válság során játszott szerepének. A Bizottság 2008 októbere óta tevékenyen dolgozik a válsággal napvilágra került hiányosságok leküzdésén. Rövid távon a Bizottság a hitel-nemteljesítési csereügyletek piacára összpontosított és a piac legnagyobb kereskedőitől kötelezettségvállalást kapott arra, hogy az európai referenciakibocsátók hitel-nemteljesítési csereügyleteit központi szerződő fél (central counterparty - CCP) bevonásával fogják elszámolni. Középtávon a származtatott ügyletek piacának mélyreható átvizsgálása állt a középpontban, melynek eredménye a származtatott ügyletek piacáról szóló két közlemény közzététele volt, 2009 júliusában illetve októberében. Az első közlemény vizsgálta a származtatott ügyletek pénzügyi válságban betöltött szerepét és elemezte a származtatott ügyletek piacainak előnyeit és kockázatait, valamint felmérte, hogyan lehetne csökkenteni az azonosított kockázatokat. A második közlemény meghatározta a Bizottság által a származékos piacok átláthatóságának növelése, a kereskedés működési és partnerkockázatának csökkentése, valamint a piaci integritás és felügyelet fokozása érdekében javasolni kívánt jövőbeli szakpolitikai intézkedéseket. Ez a hatásvizsgálat a Bizottság által bejelentett javaslatok egy részét kíséri, nevezetesen azokat, amelyek az átláthatóság növelésével és a partner-hitelkockázat és a működési kockázat kereskedés utáni infrastruktúrák alkalmazása révén történő csökkentésével foglalkoznak. Átláthatóság A származtatott ügyletek tőzsdén kívüli piaca természeténél fogva átláthatatlan. Ennek oka, hogy a tőzsdén kívüli származtatott ügyletek magánúton kötött megállapodások, következésképpen az ezekre vonatkozó információk általában csak a szerződő felek számára elérhetők. A pénzügyi válság rávilágított az egyes vállalatok tőzsdén kívüli származtatott ügyletek terén meglévő pozícióira és kitettségeire vonatkozó információk hiányára. Ez az információhiány egyrészről megakadályozza a szabályozókat abban, hogy kellő időben észrevegyék az egyes intézményeknél és az egész rendszerben kialakuló kockázatokat. Abban is meggátolja őket, hogy pontosan felmérjék valamely piaci szereplő nemteljesítésének a következményeit, és ezáltal abban, hogy megfelelő módon reagáljanak, ha egy ilyen nemteljesítés bekövetkezik (a Lehman Brothers esete ennek egyértelmű bizonyítéka volt). Másrészről az információhiány válság idején fokozza a piaci szereplők között a gyanakvást és a bizonytalanságot. Partner-hitelkockázat A származtatott ügyletek a tőzsdén kívüli származtatott ügylet időtartamára egymáshoz kötik a szerződő feleket. Az ügylet futamideje alatt a szerződő felek követeléseket állítanak egymással szembe, ahogyan a szerződésben foglalt jogok és kötelezettségek változnak az ügylet alapjául szolgáló termék alakulásának megfelelően. Ez partner-hitelkockázatot rejt magában, vagyis annak a kockázatát, hogy valamely fél nem teljesíti az ügylet szerinti, esedékessé váló kötelezettségét. A klíring (elszámolás) az a funkció, amellyel ezeket a kockázatokat kezelik az idők folyamán. El lehet végezni központilag, központi szerződő fél bevonásával, vagy bilaterálisan is. Jóllehet, mindkét típusú elszámolást alkalmazzák a származtatott ügyletek tőzsdén kívüli piacán, a bilaterális elszámolás az elterjedtebb forma a kettő közül. A válság rámutatott, hogy a tőzsdén kívüli származtatott ügyletekhez kapcsolódó partner-hitelkockázat szintje sokkal magasabb volt annál, mint amit a piaci szereplők és a szabályozók korábban feltételeztek. Másképp megfogalmazva: a partner-hitelkockázat csökkentéséhez használt biztosíték összege nem volt elegendő. Ennek fő oka a piac bilaterálisan elszámolt részében a nem megfelelő biztosítékgyűjtés, vagy azért, mert néhány piaci szereplőtől nem követelik meg, hogy tőzsdén kívüli származtatott ügyleteiket biztosíték nyújtásával biztosítsák, vagy a biztosítékot nyújtó piaci szereplők kockázatkezelési eljárásaihoz kapcsolódó problémák miatt. Működési kockázat Egy tőzsdén kívüli származtatott ügylet számos feldolgozási lépésen megy keresztül attól a ponttól kezdve, hogy két fél megegyezik az ügyletben, addig a pontig, amikor az ügyletet megerősítik. Továbbá a tőzsdén kívüli származtatott ügylet futamideje során számos, az ügylethez kötődő jogokból és kötelezettségekből eredő eseményt (például biztosítékkezelést és a készpénzkifizetések teljesítését) kell kezelni. Mivel a származtatott ügyletek tőzsdén kívüli piaca nagyfokú rugalmasságot tesz lehetővé a származtatott ügyletek gazdasági és jogi feltételeinek meghatározásában, számos, nagymértékben személyre szabott és összetett termék létezik. Ezek az ügyletek a feldolgozás több szakaszában továbbra is jelentős manuális beavatkozást igényelnek. Ez növeli a működési kockázatot, és jogi kockázathoz vezethet, korlátozhatja az átláthatóságot és még a partner-hitelkockázat növekedését is eredményezheti. A célkitűzések E hatásvizsgálat célja annak vizsgálata, hogy a fent felvázolt problémákra találhatók-e uniós szintű megoldások. Az általános célkitűzés a rendszerszintű kockázat csökkentése a tőzsdén kívüli származékos piac biztonságának és hatékonyságának növelése révén. A korábban említetteknek megfelelően ezen általános cél eléréséhez három konkrét szakpolitikai célkitűzés megvalósítására van szükség, ezek i) az átláthatóság növelése, ii) a partner-hitelkockázat csökkentése és iii) a tőzsdén kívüli származtatott ügyletekhez kapcsolódó működési kockázatok csökkentése. Mivel ezek a célkitűzések elég tágak, sokkal konkrétabb operatív célokat kell meghatározni: 1. a tőzsdén kívüli származtatott ügyletek pozícióiról teljes és átfogó információszerzés; 2. a központi szerződő felek általi elszámolás igénybevételének növelése; 3. a bilaterális elszámolási gyakorlat javítása; 4. a tőzsdén kívüli származékos ügyletek szabványosításának fokozása. Előnyben részesített szakpolitikai lehetőségek és szakpolitikai eszközök A hatásvizsgálat ezt követően a legmegfelelőbb intézkedés meghatározása érdekében elemzi a fenti operatív célokhoz kapcsolódó szakpolitikai lehetőségeket és összehasonlítja azokat egy alapforgatókönyvvel. Az elemzés alapján a hatásvizsgálat megállapítja, hogy a legnagyobb nettó előny olyan intézkedések elfogadásával érhető el, amelyek: 1. előírják a piaci szereplők számára, hogy tőzsdén kívüli származtatott ügyleteik portfóliójára vonatkozó minden szükséges információt közöljenek egy kereskedési adattárral, vagy amennyiben ez nem lehetséges, közvetlenül a szabályozó hatóságokkal; előírják az aggregált pozíció-információk közzétételét; 2. előírják az előzetesen meghatározott alkalmassági kritériumokat teljesítő tőzsdén kívüli származtatott ügyletek központi szerződő fél bevonásával történő elszámolását; 3. specifikus célokat tűznek ki a tőzsdén kívüli származtatott ügyletek bilaterális elszámolása terén; valamint 4. specifikus célokat tűznek ki a jogi és a folyamatszabványosítás terén. Tekintettel az előnyben részesített lehetőségekre, valamint annak szükségességére, hogy a jogi keretet EU-szerte pontosan ugyanazzal a hatállyal alkalmazzák, túlszabályozás nélkül és anélkül, hogy a nemzeti jogalkotók maradék hatásköröket kapnának, a kitűzött célok eléréséhez a rendelet a legmegfelelőbb szakpolitikai eszköz. A kereskedés utáni piaci infrastruktúra A központi szerződő felek és a kereskedési adattárak kötelező használatára vonatkozó döntés növeli az előbbiek rendszerszintű jelentőségét és rendszerszintű szerepet szán az utóbbiaknak (amennyiben még nem rendelkeztek ezzel). Ez azzal a kötelezettséggel jár, hogy biztosítani kell az infrastruktúra biztonságosságát és megbízhatóságát egy olyan helyzet kialakulásának megelőzése érdekében, amelyben az infrastruktúra használata valójában növelné a rendszerszintű kockázatot annak csökkentése helyett. E cél elérése érdekében a hatásvizsgálat elismeri, hogy foglalkozni kell a központi szerződő felek és a kereskedési adattárak működésével kapcsolatosan azonosított, függőben lévő kérdésekkel. Központi szerződő felek A központi szerződő fél olyan szervezet, amely egy vagy több pénzügyi piacon kereskedett ügyletek szerződő felei között közvetít és valamennyi eladóval szemben vásárlóként, illetve valamennyi vásárlóval szemben eladóként lép fel. A piacon betöltött központi szerepéből adódóan a központi szerződő fél rendszerint nem visel piaci kockázatot (ezt ugyanis továbbra is a szerződés eredeti felei viselik). Mindazonáltal, mivel a központi szerződő fél minden egyes pozíció tekintetében szerződő fél, viselnie kell a hitelkockázatot, ha valamely szerződő fele nem teljesít. Hasonlóképpen, a központi szerződő fél partnerei viselik a központi szerződő fél nemteljesítésének a kockázatát. A központi szerződő fél partner-hitelkockázati kitettségét védelmi mechanizmusok révén csökkenti, amelyek közé jellemzően a hozzáférés korlátozása, kockázatkezelő eszközök (például biztosítékgyűjtés) és a veszteség kölcsönössé tétele tartoznak. Ezek a mechanizmusok együttesen alkotják a központi szerződő fél többlépcsős kockázatfedezését. Kockázatcsökkentő szerepüknél fogva a központi szerződő felek az általuk kiszolgált piacok kritikus alkotóelemei. Következésképpen nemteljesítésük potenciális rendszerszintű jelentőséggel bíró esemény lenne. Tekintettel arra, hogy szerepük rendszerszintű jelentőséggel bír, a központi szerződő felekre szigorú szabályok vonatkoznak. Az Unióban a központi szerződő feleket nemzeti szinten szabályozzák. Mivel a központi szerződő felekre alkalmazandó szabályok tagállamonként eltérnek, az ebből eredő egyenlőtlen versenyfeltételek a kívánatosnál potenciálisan kevésbé biztonságossá, viszont költségesebbé teszik a központi szerződő felek határokon átnyúló szolgáltatásnyújtását, és akadályt állítanak az európai pénzügyi piac integrációja elé. Ezek fényében a Bizottság 2006-ban fontolóra vette a központi szerződő felekre vonatkozó uniós jogszabály bevezetésének lehetőségét, de ellene döntött és inkább az ágazat önszabályozása (felszólította az ágazatot egy magatartási kódex elfogadására) és a tagállami együttműködés (felszólított a központi szerződő felekre vonatkozó KBER-CESR ajánlások végrehajtására) kombinációjára szavazott, annak érdekében, hogy biztosítsa az EU-ban a központi szerződő felek biztonságosabb és hatékonyabb szolgáltatásnyújtását. Azóta nyilvánvalóvá vált, hogy a Bizottság által választott megközelítés nem elég a központi szerződő felekkel kapcsolatos problémák megszüntetéséhez, részben a megközelítés hiányosságai miatt, részben pedig új problémák felmerülése miatt. Az előbbi főként arra a felismerésre utal, hogy ajánlásokkal nem érhető el ugyanaz a szabályharmonizációs eredmény, mint uniós szintű jogszabályokkal. Az utóbbihoz a kapcsolatok létrehozásának akadályai, a központi szerződő felek közötti kockázatverseny veszélyének felmerülése, és a biztosíték központi szerződő felek közötti hordozhatóságának problémája tartoznak. Tekintettel a fent kiemelt problémákra, a hatásvizsgálat elemzi, hogy mik az uniós kereskedés utáni infrastruktúra és a befektetővédelem biztonságát és hatékonyságát növelő lehetséges megoldások. E célból négy konkrét célkitűzést határoz meg, ezek i) a központi szerződő felek biztonságosságának növelése, ii) egyenlő versenyfeltételek kialakítása a központi szerződő felek szolgáltatásnyújtásához, iii) a központi szerződő felek közötti kapcsolatok létrehozásának elősegítése, és iv) a központi szerződő féllel közvetlenül kapcsolatba lépő piaci szereplők számára kiegészítő biztosítékok nyújtása. A fent felsorolt konkrét célok a következő operatív célkitűzések megvalósítását követelik meg: 1. a központi szerződő felek határokon átnyúló szolgáltatásnyújtása előtt álló akadályok eltávolítása; 2. a központi szerződő felek közötti kapcsolatok létrehozása előtt álló akadályok eltávolítása; 3. a központi szerződő felek közötti kockázatverseny megelőzése; valamint 4. az ügyfélpozíciók és a hozzájuk kapcsolódó letétek hordozhatóságának megkönnyítése. A hatásvizsgálat ezt követően a legmegfelelőbb intézkedés meghatározása érdekében elemzi a fenti operatív célokhoz kapcsolódó szakpolitikai lehetőségeket és összehasonlítja azokat egy alapforgatókönyvvel. Az elemzés alapján a hatásvizsgálat következtetése az, hogy a legnagyobb nettó előny olyan intézkedések elfogadásával érhető el, amelyek: 1. útlevelet vezetnek be a központi szerződő felek szolgáltatásai számára, amely a központi szerződő felek nemzeti engedélyezésén és felügyeletén alapul, és amelyet a felügyeletek kollégiumának megerősített szerepe kísér; 2. közös követelményeket és eljárásokat vezetnek be, amelyek alapul szolgálnak a központi szerződő felek azon jogához, hogy interoperábilissá váljanak, feltéve, hogy a kockázatokat kezelik és az illetékes hatóságok jóváhagyják a kapcsolatot; 3. a központi szerződő felekre vonatkozóan k