LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 68/21

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “ES loma miera veidošanā ārējās attiecībās: paraugprakse un perspektīvas”

2012/C 68/04

Ziņotāja: MORRICE kdze

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu plenārajā sesijā, kas notika 2011. gada 19. un 20. janvārī, nolēma izstrādāt pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“ES loma miera veidošanā ārējās attiecībās: paraugprakse un perspektīvas”.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Ārējo attiecību specializētā nodaļa atzinumu pieņēma 2011. gada 15. decembrī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 477. plenārajā sesijā, kas notika 2012. gada 18. un 19. janvārī (2012. gada 19. janvāra sēdē), ar 190 balsīm par, 1 balsi pret un 3 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1 Miera veidošana ir viens no Eiropas Savienības pamatprincipiem. Eiropas Savienības izveide, paplašināšana un izdzīvošana krīzes laikā apliecina tās spējas veidot mieru. Kā dažādu tautu kopienai, kas sekmē demokrātiju, cilvēktiesības, vienlīdzību un iecietību, Eiropas Savienībai ir morāls pienākums atbalstīt miera veidošanu visā pasaulē, un tagad tai šādas pilnvaras ir piešķirtas ar līgumu. Kā pasaulē lielākajai palīdzības sniedzējai, kam ir pieredze konflikta zonās un kuras rīcībā ir ļoti daudzi instrumenti, Eiropas Savienībai starptautiskajos miera veidošanas pasākumos vajadzētu būt vadošajai. Taču tā pietiekami neizmanto savu potenciālu starptautiskajā miera veidošanā pasaulē, un tās atbalsts pozitīvām pārmaiņām nerada tik lielu ietekmi kā vajadzētu vai varētu. Neskatoties uz centieniem uzlabot saskaņotību ar Eiropas Ārējās darbības dienesta izveides starpniecību, vēl joprojām ir nepieciešams izstrādāt integrētu kopēju Eiropas Savienības pieeju. Eiropas Savienības potenciālu iedibināt patiesu un ilgstošu mieru pasaules visnemierīgākajos reģionos varēs realizēt tad, ja tai būs skaidri definēta miera veidošanas stratēģija, ja visos ES miera veidošanas pasākumos iesaistītie dalībnieki plašāk dalīsies pieredzē un ja būs patiesa sadarbība ar dalībvalstīm, starptautiskās palīdzības sniedzējiem, NVO un pilsoniskās sabiedrības organizācijām, kas mieru veido konkrētajā zonā. Uzdevums ir liels, taču ieguvums ir lielāks. Mierīga Eiropas jūtas labāk mierīgā pasaulē.

1.2 Pamatojoties uz minētajiem secinājumiem, EESK izvirza šādus ieteikumus.

Attiecībā uz stratēģiju un politiku

1.2.1 Eiropas Ārējās darbības dienestam jāizstrādā miera veidošanas stratēģija, kurā iekļauti civili, militāri, diplomātiski, politiski, ātrās reaģēšanas un humanitāri pasākumi, atbalsts ilgtermiņa attīstībai, īstermiņa atbalsts, klimata pārmaiņu, tirdzniecības un investīciju politika un visi citi ES pasākumi, kas ietekmē nestabilās zonas.

1.2.2 Lai izstrādātu minēto stratēģiju, dienestam ir jāizveido īpaša darba grupa, kurā iekļauti pārstāvji no Eiropas Parlamenta, Eiropas Komisijas, Reģionu komitejas, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas, Eiropas investīciju bankas un miera veidošanā iesaistītajām NVO.

1.2.3 Jānovērtē, kā ES politikas un programmas, īpaši tās, kas darbojas konflikta zonās, ietekmē šīs zonas, un jānodrošina to atbilstība ES tiesību aktiem un vērtībām, un jānodrošina, ka šīs programmas var garantēt ES palīdzības izmantošanu visefektīvākajā veidā.

Attiecībā uz darbību

1.2.4 Jāizstrādā principu kodekss, kas jāievēro, īstenojot visus ES pasākumus konflikta un iespējamā konflikta zonās.

1.2.5 Visos miera veidošanas projektos jāiekļauj mērķis sekmēt labu pārvaldību un demokrātijas principus (cilvēktiesības, vārda brīvību, vienlīdzību, politisko un arodbiedrību brīvību), kā arī vides aizsardzības normas.

1.2.6 Jāizstrādā salīdzinošās novērtēšanas kritēriji, lai uzraudzītu reformu progresu, un jāpaplašina uzraudzības sistēmas, lai uzraudzības struktūrās iekļautu pārstāvjus no pilsoniskās sabiedrības organizācijām un dzimumu līdztiesības aizsardzības struktūrām, un nodrošinātu reformu norisi. Lielāka uzmanība jāpievērš konfliktu novēršanai, īpaši uzsverot izglītošanas nozīmi un plašsaziņas līdzekļu, tostarp sociālo plašsaziņas līdzekļu, nozīmi nestabilajās zonās, un aktīvi jāsekmē un jārosina pasākumi, kuru mērķis ir veicināt samierināšanos, arī starpkultūru dialogu un izlīgšanu.

1.2.7 Jāstiprina ES sadarbība ar konflikta zonu pilsoniskās sabiedrības organizācijām, palielinot atbalstu organizācijām, kas sekmē ES vērtības, veicinot iecietību, plurālismu un citus miera veidošanas pasākumus, un šajā jomā jāsekmē EESK darbs.

1.2.8 Jāsekmē ANO 1325. rezolūcijas par sieviešu iesaistīšanu miera veidošanā ievērošana, jāsniedz lielāks atbalsts sieviešu grupām, kas darbojas konflikta zonās, un jāsekmē dzimumu līdztiesība.

1.2.9 Lielāka uzmanība jāvelta konfliktos cietušajiem, īpaši bērniem, vairāk ņemot vērā viņu vajadzības, un Eiropas Savienībai cietušie ir vairāk jāatzīst un jāatbalsta.

1.2.10 Jārosina, jāsekmē un jāatbalsta programmas, kuru mērķis ir atbalstīt neaizsargātus jauniešus, īpaši zēnus, lai viņi pilnvērtīgi un konstruktīvi varētu iesaistīties sabiedrībā.

1.2.11 Jāpieņem darbā vairāk civilā personāla, kas iesaistās misijās, jāuzlabo darbā pieņemšanas procedūras, jāpaplašina un jāuzlabo šā personāla apmācība, un misijas jāpārorientē no krīžu militārās pārvarēšanas uz krīžu civilo pārvarēšanu.

1.2.12 Jāizveido datu bāze par Eiropas ekspertiem miera veidošanas jautājumos un civilo misiju kandidātiem no tiesu iestādēm, juristu vidus, policijas, miera veidošanas jomas NVO, vidutājiem, administratoriem un politiķiem, kam ir pieredze šajā jomā.

Attiecībā uz paraugpraksi un pieredzes apmaiņu

1.2.13 ES iestādēm, dalībvalstīm un starptautiskajām struktūrām jāapmainās ar nozīmīgāko pieredzi, un tas jāsekmē, izstrādājot rokasgrāmatu par paraugpraksi miera veidošanas jomā, un jāveic papildu pētījumi par EESK konfliktu risināšanas instrumentu izmantošanu (1).

1.2.14 Lielāka uzmanība jāvelta pieredzes apmaiņai starp ES iekšējām miera veidošanas programmām, piemēram, ES PEACE programma Ziemeļīrijā, un ES ārējiem pasākumiem.

1.2.15 Nopietni jāapsver ideja par Eiropas izcilības centru/institūtu miera veidošanai, kas apvienotu pastāvošās struktūras un izmantotu to pieredzi, un koordinētu citu institūciju un ekspertu idejas un ieteikumus.

1.2.16 Jāorganizē nozīmīga konference par miera veidošanas jautājumiem, lai apzinātu visas vadlīnijas jaunai miera veidošanas stratēģijai un apkopotu ieteikumus par labākajiem pieredzes apmaiņas veidiem.

2. Vispārīga informācija

2.1 Šis atzinums ir turpinājums EESK 2008. gada oktobrī pieņemtajam pašiniciatīvas atzinumam par ES lomu Ziemeļīrijas miera procesā (2), kurā Komiteja aicina Eiropas Savienību miera veidošanu noteikt par vienu tās stratēģiskajām prioritātēm. Tajā ir aicināts analizēt arī pasākumus ārpus ES robežām, pārskatīt pieejamos miera veidošanas instrumentus, īpaši kopš Eiropas Ārējās darbības dienesta izveides, ir izvērtēts, cik aktīva līdz šim ir bijusi pieredzes apmaiņa, un izteikti ieteikumi turpmākajam darbam šajā jomā.

3. Ievads

3.1 Eiropas Savienību bieži raksturo kā pasaulē veiksmīgāko starptautisko miera veidošanas struktūru, un to var uzskatīt par paraugu pārējiem, kas darbojas šajā jomā. ES pieredze, kad pēc Otrā pasaules kara apvienojās ilgstoši ienaidnieki, ir tās vislielākais sasniegums. To iesaistīšana dažādu tautu savienībā, tās dalībvalstu skaita palielināšana un to ietekmes pasaulē palielināšana ir vēl viens izcils miera veidošanas sasniegums, un šīs virzības saglabāšana krīzes apstākļos būs vēl viens svarīgs uzdevums.

3.2 Eiropas Savienības rīcībā tomēr nav bijis pienācīgu instrumentu, kas atbilstu tās morālajam pienākumam būt par paraugu vai būt vadošajai miera veidošanā pasaulē. Konflikta zonās ES izmanto dažādus instrumentus, kas tai ir pieejami no krīžu pārvarēšanas sistēmas, sākot no humanitārās palīdzības līdz militārajam atbalstam un atbalstam attīstībai. Taču ES pieeja nav bijusi saskaņota, tai nav bijis koordinācijas un uzticamas saiknes ar vietējo pilsonisko sabiedrību.

3.3 Ar Lisabonas līguma stāšanos spēkā Eiropas Savienībai ir jaunas miera veidošanas pilnvaras (21. pants), jauna struktūra (Eiropas Ārējās darbības dienests) šādu pilnvaru atbalstam un jauns vadītājs (Augstā pārstāve Ketrina Eštone) iepriekš minētā īstenošanai. Tāpēc vairs nav iemesla, kāpēc ES nevarētu uzņemties vadību un patiesi ietekmēt miera veidošanu pasaulē.

3.4 Tagad ir īpaši piemērots laiks, lai Eiropas Savienība uzņemtos vadību. Tās tuvākajās kaimiņvalstīs ir vērojami politiski, ekonomiski un sociāli nemieri. Minētajām valstīm šajā to vēstures būtiskajā posmā ir vajadzīgs stingrs atbalsts. Uzsākot savu jauno un vērienīgo kaimiņattiecību politiku, ES ir parādījusi gatavību un gribu būtu par paraugu. Taču arī šajā jomā — tāpat kā miera veidošanā pasaulē — darbi liecina vairāk nekā vārdi.

3.5 Eiropas Savienībai ir īpašas iespējas izveidot saikni starp visiem savas ietekmes aspektiem, lai izstrādātu saskaņotu un visaptverošu pieeju miera veidošanai, un tai ir jānodrošina atbilstoši resursi. Taču galīgie panākumi būs atkarīgi no ES dalībvalstu politiskās gribas, un to spējas paust vienotu viedokli un to vēlmes pilnībā atbalstīt vērienīgo kopējo miera veidošanas stratēģiju, kas ne tikai palielinās uzticību Eiropas Savienībai starptautiskajā mērogā, bet arī sekmēs pozitīvas pārmaiņas.

4. Vispārīga informācija

4.1 “Miera veidošana” ir salīdzinoši jauns starptautiskās diplomātijas jēdziens. To 1992. gadā pirmais aprakstīja ANO ģenerālsekretārs Butross-Gali savā miera programmā, norādot, ka tas ir “pasākums, kura mērķis ir apzināt un atbalstīt struktūras, kas varētu stiprināt un nostiprināt mieru, lai izvairītos no konflikta atkārtošanās”. ANO 2006. gadā izveidoja Miera veidošanas komisiju, lai atbalstītu miera veidošanu valstīs, kas pārvar konfliktu, un 2009. gadā Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija (OECD) izveidoja Starptautisko Konfliktu un nestabilitātes pārvarēšanas tīklu (INCAF).

4.2 Eiropas mērogā raugoties, pirmā konkrētā atsauce uz miera veidošanu ES ārējās attiecībās bija iekļauta 2001. gadā pieņemtajā Gēteborgas programmā vardarbīgu konfliktu novēršanai. Visjaunākā atsauce ir Lisabonas līguma 21. pants, kurā ir noteikts, ka cilvēktiesību un demokrātijas principa sekmēšana, konfliktu novēršana un miera saglabāšana ir ES ārējās darbības svarīgākie mērķi.

4.3 Lisabonas līgumā ir noteikta arī jauna sistēma ES ārējo attiecību veidošanai. Augstajam pārstāvim ārlietās un drošības politikas jautājumos ir uzticēti jautājumi, kuros kompetenci iepriekš dalīja Padome un Eiropas Komisija. Augsto pārstāvi Ketrinu Eštoni atbalsta Eiropas Ārējās darbības dienests, kura kompetencē ir trīs šādas jomas: diplomātija, attīstība un aizsardzība, kuras visas var izmantot miera veidošanā.

4.4 Eiropas Ārējās darbības dienestā un attiecīgajos Komisijas ģenerāldirektorātos Eiropas Savienībai ir pieejami daudzi instrumenti, ko var izmantot miera veidošanā. Piemēram,

— kopējās drošības un aizsardzības politikas (KDAP) civilās un militārās misijas, kas koncentrējas uz policijas darbu, tiesiskumu, civilo administrāciju un civilo aizsardzību, un to īstenošanu bieži ierobežo apmācīta personāla trūkums. Drošības un loģistikas dimensija tiek uzskatīta par priekšnoteikumu, lai nodrošinātu stabilu un drošu vidi miera veidošanai;

— stabilitātes instruments (IfS) — ES finansējuma miera veidošanai galvenais avots. Vairāk nekā 70 % pieejamo līdzekļu (2007.–2013. gadam 2 miljardi EUR) izmanto krīzes situāciju pārvarēšanai, lai aizpildītu plaisu starp īstermiņa humāno palīdzību un ilgtermiņa atbalstu attīstībai;

— miera izveides partnerība (PbP), kas izveidota stabilitātes instrumenta ietvaros un kuras mērķis ir uzlabot komunikāciju ar nozīmīgākajiem krīzes pārvarēšanā iesaistītajiem partneriem. Tās mērķis ir atbalstīt darbu ar pilsoniskās sabiedrības organizācijām, paraugprakses izplatīšanu un palīdzēt piekļūt loģistikas un tehniskajam atbalstam.

4.5 Ir daudzi citi ES instrumenti, kas nav tieši paredzēti miera veidošanai, bet kurus var izmantot, lai atbalstītu ES pasākumus šajā jomā. Tā ir humānā palīdzība (Eiropas Kopienas Humānās palīdzības birojs (ECHO)), Eiropas demokrātijas un cilvēktiesību instruments, atbalsts attīstībai, izmantojot Eiropas Attīstības fondu (Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna valstis (ĀKK), aizjūras zemes un teritorijas (OCT)) un attīstības sadarbības instruments (Latīņamerikas, Āzijas valstis, Golfa līča un Dienvidāfrikas reģiona valstis).

4.6 Miera veidošanā var izmantot arī citas ES politikas, piemēram, tirdzniecības, EIB ieguldījumu, vides, enerģijas vai lauksaimniecības politiku, un miera veidošanas elements ir arī ES paplašināšanas politikā, jo kandidātvalstīm ir jāievēro ES pamatvērtības (3). Pēc “arābu pavasara” ir atdzīvināta arī Eiropas kaimiņattiecību politika (kas aptver Eiropas Savienības 16 tuvākās kaimiņvalstis), lai iekļautu miera veidošanas aspektu un tādējādi palīdzētu veidot patiesu un ilgtspējīgu demokrātiju, turklāt ES jaunajā pārmaiņu programmā ir ierosināts dažādos veidos stiprināt ES lomu miera veidošanā.

4.7 Eiropas Savienība vairumu miera veidošanas pasākumu īsteno kā ārējo attiecību politikas sastāvdaļu, taču tā ir īstenojusi arī vienreizēju miera veidošanas iniciatīvu savā teritorijā. ES 1996. gadā izveidoja īpašu atbalsta programmu mieram un saskaņai Ziemeļīrijā un Īrijas robežapgabalos, un pašreiz ir iestājies trešais tās finansējuma posms (4).

5. Miera veidošana — uzdevumi

5.1 Definīcijas un stratēģijas izstrāde

5.1.1 Lai arī tagad ir plaši atzīts, ka miera veidošana ir vērtīga jauna pieeja, kas izmantojama, kad jārisina jautājums par intervenci konflikta zonās, šim jēdzienam nav precīzas definīcijas. Daži uzskata, ka to izmanto tikai, lai stabilizētu un atjaunotu stāvokli pēc konflikta. Citi uzskata, ka tā aizpilda plaisu starp aizsardzības politiku un attīstības politiku. Vēl citi to raksturo kā “katalītisku procesu, ko izmanto visās situācijās, sākot no konfliktu novēršanas, izmantojot krīžu pārvarēšanu, miera nodibināšanu un miera uzturēšanu, līdz stāvokļa stabilizēšanai pēc konflikta”.

5.1.2 Analizējot dažādās situācijas, var secināt, ka miera uzturēšana ir saistīta ar drošību un aizsardzību, miera nodibināšana ir saistīts ar diplomātijas izmantošanu, lai panāktu politisku vienošanos, savukārt miera veidošana aptver abas šīs jomas un vēl vairāk. Ideālā gadījumā tā ir darbība, kas sākas pirms miera uzturēšanas vai miera nodibināšanas spēku ierašanās, un, ja tā ir sekmīga un ilgtermiņa darbība, iespējams, ka minētie spēki nebūs vajadzīgi. Tā kā miera veidošana ir visus aspektus iekļaujoša, visaptveroša, konsultatīva un ilgtermiņa darbība, to varētu raksturot kā atklātu procesu, kura mērķis ir samierināt dažādas puses, “atverot durvis un prātus”.

5.2 Nepieciešamība panākt vienprātību

5.2.1 Neraugoties uz dažādajām definīcijām, eksperti ir vienisprātis, ka miera veidošana ir “ļoti sarežģīts process, kurā ir iesaistīti daudzi dažādi dalībnieki, kas darbojas šādās jomās: militārā un civilā intervence, diplomātija un finansiālais un tehniskais atbalsts īstermiņā un ilgtermiņā vietējā, valsts un starptautiskajā līmenī”. Galvenais uzdevums ir noteikt, kāda veidā gan Eiropas Savienībā, gan ārpus tās nodrošināt “saskaņotību, koordināciju un savstarpēju papildināmību” starp daudzām dažādajām šajā jomā īstenotajām politikām, iesaistītajiem dalībniekiem un instrumentiem. Galvenā problēma ir tā, ka dažādām dalībvalstīm un dažādiem ārējiem līdzekļu devējiem ir atšķirīgas prioritātes, un, ja katra dalībnieka vajadzības un intereses ir atšķirīgas, var rasties spriedze.

5.2.2 Ņemot vērā ES iestāžu un direktorātu struktūru sarežģītību, praktiskas koordinācijas starp atbildīgajām struktūrvienībām nodrošināšana ir vēl viens svarīgs uzdevums. Turklāt ir svarīgi nodrošināt saskaņotību starp politikām, kas īpaši paredzētas nestabilām zonām, piemēram, atbalsts attīstībai, un citām politikām (kuras ietekmē šīs zonas), it īpaši tirdzniecības, investīciju, klimata pārmaiņu un enerģētikas politika. Eiropas Ārējās darbības dienesta izveide ir uzskatāma par patiesu iespēju saskaņot politikas ievirzi un pasākumus starp ES iestādēm un starp ES, tās dalībvalstīm un citiem nozīmīgiem līdzekļu devējiem, piemēram, ANO, ASV, Ķīnu un citām ieinteresētajām pusēm.

5.2.3 Lai arī ideja par visaptverošu pieeju principā apspriesta netiek, ir bijuši centieni saskaņotāk izmantot ES instrumentus. Nesens piemērs ir 2011. gada jūnija Ārlietu padomes tikšanās, kurā vienojās par iekļaujošas pieejas piemērošanu Sudānas un Dienvidsudānas jautājumā, sākot no politiskā dialoga, izmantojot civilus pasākumus veiktspējas uzlabošanai, līdz atbalstam attīstībai un sadarbībai tirdzniecības jomā. ES nesenā pārmaiņu programma, kur attīstības politika ir atkal noteikta par prioritāti, ir cits piemērs jaunai pieejai miera veidošanas jomā. Priekšlikumos ir uzvērti šādi aspekti: cilvēktiesības, demokrātija, vienlīdzība, laba pārvaldība un saikne ar pilsonisko sabiedrību. Daži to atzīst par vērtīgu jaunu domāšanas veidu, savukārt citi uzskata, ka šāda pieeja nav pietiekami tālejoša.

5.3 Palielināt pilsoniskās sabiedrības lomu konfliktu pārveidē

5.3.1 Veidojot konfliktu pārveides procesu, ir nepieciešams panākt dažas būtiskas pārmaiņas attieksmē un uzskatos. Iekļaušana, līdzdalība un dialogs ir līdzekļi, kas novērš bailes, neiecietību un netaisnību un rada apstākļus, kuri veido vidi konfliktu novēršanai un miera veidošanai. Šis darbs ir jāveic vietējā līmenī un ielās, kur miera veidošana ir visaktuālākā. Tāpēc vairs nevar pieļaut, ka pilsoniskās sabiedrības organizācijas, kas sekmē ES atbalstītās cilvēktiesību, vienlīdzības, iekļaušanas un iecietības vērtības, tiek iesaistītas tikai pēc gadījuma principa, un atbalsts tiem, kuri ir neaizsargāti, pakļauti riskam vai kuriem vienkārši nav iespējas paust savu viedokli, jānosaka par prioritāti.

5.3.2 Ir plaši atzīts, ka pilsoniskās sabiedrības organizācijām jāuzņemas izšķiroša loma dažādu miera veidošanas stratēģiju efektivitātes un ilgtspējas nodrošināšanā. Sadarbība un apspriešanās ar vietējiem nevalstiskā sektora dalībniekiem ir faktors, kas ne tikai palīdz Eiropas Savienībai izprast konflikta situāciju no vietējā skatpunkta, bet arī nodrošina vietējā līmeņa līdzdalību konflikta noregulēšanā. Tas arī palīdz sekmēt miera veidošanu, kas ir vairāk orientēta uz konkrēto konfliktu, un darbojas kā pozitīvs atbalsts šo dalībnieku miera veidošanas centieniem.

5.3.3 Līdz šim, īstenojot miera veidošanas pasākumus gan politiskajā, gan darbības līmenī, grupas, kas var izšķiroši ietekmēt procesu, parasti netika iesaistītas. Sievietes, kas bieži uztur konfliktā iesaistītās sabiedrības norises, lēmumu pieņemšanā ir pārstāvētas reti. Pieeja “atpakaļ uz uzņēmējdarbību”, ko izmanto vietējie tirgotāji konflikta zonās, ir svarīgs apliecinājums enerģiskiem centieniem, un tā ir jāatbalsta. Arodbiedrību iniciatīvas, piemēram, miera un solidaritātes demonstrācijas, kas tagad ir bieži vērojamas ES ielās, ir vēl viens efektīvs resurss miera veidošanas atbalstam. Jāatbalsta jaunieši, lai viņi savu enerģiju izmantotu konstruktīvi, un īstenojot pasākumus neaizsargātu grupu, īpaši cietušo, atbalstam, jāiesaista eksperti.

5.3.3.1 Konfliktu novēršana un samierināšanās starp sašķeltām grupām aizvien vairāk tiek atzīta par faktoru, kam jāpievērš lielāka uzmanība miera veidošanas centienos. Izglītībai šajā ziņā ir ļoti svarīga loma, mācot jauniešus ne tikai pieņemt, bet arī respektēt atšķirības. Arī plašsaziņas līdzekļi ir nozīmīgs faktors, jo īpaši, ņemot vērā sociālo plašsaziņas līdzekļu lomu pozitīvu pārmaiņu veicināšanā. Vēl viena svarīga šā darba sastāvdaļa ir īpašu stratēģiju sekmēšana dažādu grupu tuvināšanai, piemēram, veicinot starpkultūru dialogu un izlīgšanu.

5.3.4 Īstenojot strukturēto dialogu starp ES un pilsoniskās sabiedrības organizācijām konflikta zonās, var izveidot ilgstošu sadarbību un nodrošināt izpratni vietējā līmenī. Ņemot vērā EESK ciešo saikni ar organizētu pilsonisko sabiedrību, Komiteja ir īpaši piemērots partneris, kas varētu uzņemties lielāku lomu ES sadarbībā ar vietējā līmeņa organizācijām šajos reģionos. Tā jau sadarbojas ar uzņēmējdarbības vides pārstāvjiem, arodbiedrībām un citiem dalībniekiem, piemēram, Ķīnā, Tibetā, Libānā, Ziemeļāfrikā un ĀKK valstīs, un vēlas vēl aktīvāk dalīties pieredzē, lai atbalstītu un stiprinātu pilsoniskās sabiedrības organizāciju centienus un iesaistītos Eiropas Savienības īstenotajos miera veidošanas projektos.

5.4 Vairāk atzīt pieredzes apmaiņas nozīmi

5.4.1 Eiropas Savienība kā kopiena, kurā apvienojušās 27 valstis kopējas labklājības veidošanai, var ar citiem dalīties savā īpašajā pieredzē. Gan lēmumu pieņemšanas, gan paplašināšanās stratēģijas jomā Eiropas Savienība sniedz praktiskus piemērus, ko var pārņemt reģionālās apvienības citās pasaules daļās. Šāda organizācija ir Āfrikas Savienība, kas pārņem ES pieeju, un to vēlas arī citi. Kā sekmīgus piemērus var minēt arī citas valstis un reģionus, kas pārmaiņas ir spējuši īstenot bez konfliktiem, un tos ir vērts uzsvērt miera veidošanas politikā un praksē.

5.4.2 Tā kā ES jau kopš savas izveides ārējās attiecībās ir pievērusies miera veidošanai, tai ir ļoti liela pieredze, kas gūta, piemēram, Dienvidaustrumāzijā, Tuvajos un Vidējos Austrumos, Centrālamerikā, Balkānu reģionā un Āfrikas valstīs, kas atrodas uz dienvidiem no Sahāras. Dažas iniciatīvas ir bijušas ļoti sekmīgas, dažas — mazāk sekmīgas. ES darbība dažās konflikta zonās ir ļoti kritizēta, taču šo pieredzi varētu izmantot politikas veidošanā, ja tiks izdarīti attiecīgie secinājumi un veikti pielāgojumi.

5.4.3 Attiecībā uz konstruktīvu pieredzes apmaiņu ir daudz jāmācās. Ačehas miera process Indonēzijā, notekūdeņu sistēmas atkalsavienošana sadalītajā Nikozijas (5) pilsētā un ES atbalsts Ziemeļīrijas miera procesā ir piemēri, ko varētu plašāk izmantot, veidojot ES instrumentus, kas balstās uz pieredzi miera veidošanas jomā. Lai arī nav viena visām situācijām piemērota risinājuma, ir galvenie principi, kas kopīgi daudzām konflikta zonām un ko nevar ignorēt.

5.4.4 Pētījumi tomēr liecina, ka ES politikā šī dalīšanās ar pieredzi nav labi attīstīta, īpaši, ja šāda pieredze saistās vienlaikus ar iekšējiem un ārējiem pasākumiem. Ziemeļīrijas PEACE programmā nav sistemātiskas pieejas, jo citās konflikta zonās gūtā pieredze sistemātiski ņemta vērā netiek. Tā kā ES mērķis ir palīdzēt sekmēt mieru reģionā un Barroso kga un Eiropas Komisijas darba grupa Ziemeļīrijas jautājumā ieteica dalīties ar citās konflikta zonās gūto pieredzi un šim mērķim izveidot tīklu miera veidošanas jautājumos, saiknes starp iekšējiem un ārējiem pasākumiem acīmredzamo trūkumu var uzskatīt par zaudētu iespēju un nozīmīgu politikas nepilnību.

5.5 Ceļā uz Centra miera veidošanas jautājumos izveidi

5.5.1 Eiropas Savienībai jāpaveic ļoti daudz, lai savi apliecinātu kā pasaules vadošo spēku miera veidošanā un nodrošinātu sava darba plašāku un lielāku ietekmi. Pašreiz tiek apspriests bijušā Somijas prezidenta un Zviedrijas ārlietu ministra priekšlikums izveidot Eiropas Institūtu miera veidošanas jautājumos, lai nodrošinātu ES miera veidošanas pasākumu saskaņotību, koordināciju un komplementaritāti. Ziemeļīrijas vadītāji ir ierosinājuši izveidot Starptautisku izcilības centru, kas pievērstos miera veidošanas pasākumiem ārpus Belfāstas, un ir aicinājuši šim projektam piešķirt ES PEACE programmas līdzekļus, savukārt Eiropas Parlaments ir uzsācis debates un izstrādājis politikas dokumentu “Institūta miera veidošanas jautājumos projekts”.

5.5.2 Ir vērts nopietni apspriest iespēju izveidot jaunu institūtu/centru, kas sadarbotos ar citām šajā jomā iesaistītajām struktūrām, piemēram, Eiropas Savienības Drošības izpētes institūtu (EUISS) vai Pamattiesību aģentūru. Ja šāda struktūra varētu nodrošināt neatkarīgu ekspertu konsultācijas, dialogu, apmācību un pieredzes apmaiņu starp personām, kas darbojas šajā jomā, tā varētu izrādīties par vērtīgu resursu, lai atbalstītu Eiropas Ārējās darbības dienesta darbu šajā būtiskajā ES darbības jomā.

5.6 Nepalaist garām iespēju

5.6.1 Atzinumā galvenokārt ir analizēts, kā Eiropa Savienība varētu vislabāk organizēt savu darbu, lai uzņemtos konstruktīvāku lomu pasākumos, kas pasaulē šodien ir kļuvuši visaktuālākie, proti, konfliktu risināšanā. Tas, ka nav miera veidošanas jēdziena definīcijas, un tas, ka ES vēl nav definējusi miera veidošanas stratēģiju, nozīmē, ka darbs ir jāsāk no paša sākuma. Eiropas Savienībai šī ir reta iespēja starptautisko attiecību jomā, un var būt, ka šāda iespēja vairs neatkārtosies.

5.6.2 Līdz ar Eiropas Ārējās darbības dienesta izveidi Eiropas Savienībai būtu jāizmanto iespēja uzņemties vadošo lomu miera veidošanā pasaulē. Tagad galvenais uzdevums ir izstrādāt īpašu miera veidošanas stratēģiju, kas nodrošinātu saskaņotību ne tikai starp ES programmām un politikām, bet arī starp ES un tās dalībvalstu vērtībām un interesēm. Ja nebūs kopējas ārpolitikas un ja dalībvalstis centīsies īstenot savas stratēģijas, var izrādīties, ka kopēju ES pieeju izveidot būs sarežģīti, bet ne neiespējami, jo dalībvalstis vieno kopējs redzējums. Tas var izrādīties problemātiski bez kopējas ārpolitikas, kurā būtu definēti vispārpieņemtie principi attiecībā uz iejaukšanos vai neiejaukšanos konfliktu zonās, taču ir arī uzskats, ka kopēja ES pieeja ir vienīgais veids, kā nodrošināt, ka miera veicināšanai ir reāla ietekme uz vietas.

5.6.3 Vēsture Eiropas Savienībai ir iemācījusi demokrātijas pārākumu par diktatūru, taisnīguma, vienlīdzības un cilvēktiesību nozīmi un neiecietības, ksenofobijas, diskriminācijas un aizspriedumu radītos draudus. No Otrā pasaules kara līdz Berlīnes sienas krišanai ES pastāvīgi iesaistās miera veidošanā, konsolidē savus sasniegumus un ar savu sekmīgo darbību sagatavo ceļu sekotājiem. Tai ir bijuši daudzi pārbaudījumi, arī pašreizējā finanšu krīze, bet tās pamatvērtības ir kritērijs ES pasākumiem gan tās iekšienē, gan ārpus tās, un šīs pamatvērtības vienmēr ir jāievēro.

5.6.4 Šajā iekšējās krīzes un pārdomu laikā Eiropas Savienība nedrīkst pazaudēt plašāku redzējumu, un arī turpmāk tai jāuzņemas atbildība globālā mērogā. Tai arī turpmāk jāīsteno ārpolitika, jāpilda saistības un jāņem vērā vajadzības, lai uzņemtos īpašu lomu, ko nevar uzņemties neviena cita nāciju grupa. Kā miera veidotāja ES nāk klajā ar savu vēsturisko pieredzi, pamatprincipiem un unikālo “augšupējo” pieeju intervences pasākumiem vidē, kur reputācija, izpratne, pieredze, augstsirdība un atbildība ir visvērtīgākās īpašības. Kā pasaules vadošajam spēkam miera veidošanā Eiropas Savienībai ir vajadzīga arī uzticēšanās, pārliecība un drosme, lai virzītos uz priekšu.

Briselē, 2012. gada 19. janvārī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Staffan NILSSON

(1) Skat. atzinumu SC/029 “ES loma Ziemeļīrijas miera procesā” (ziņotāja Morrice kdze, 2009), OV C 100, 30.04.2009., 100.–108. lpp.

(2) Turpat.

(3) Skat. 2. punktu Padomes secinājumos par paplašināšanos un stabilizācijas un asociācijas procesu, kas pieņemti Vispārējo lietu padomes 3132. sanāksmē 2011. gada 5. decembrī: “Paplašināšanās process turpina nostiprināt mieru, demokrātiju un stabilitāti Eiropā un dod Eiropas Savienībai lielākas iespējas risināt globālas problēmas. Paplašināšanās procesa pārveidojošais spēks rosina tālejošas politiskas un ekonomiskas reformas paplašināšanās procesā iesaistītajās valstīs, dodot labumu arī Eiropas Savienībai kopumā. To uzskatāmi apliecina sekmīgā pievienošanās sarunu noslēgšana ar Horvātiju, kas ir arī pozitīvs signāls plašākam reģionam.”

(4) Skatīt atzinumu CESE, dalībvalstīm adresētā paziņojuma projektu, kurā noteiktas vadlīnijas iniciatīvām saskaņā ar īpašo atbalsta programmu mieram un saskaņai Ziemeļīrijā un Īrijas robežapgabalos (SEC(95) 279 galīgā redakcija), OV C 236/29, 11.09.1995., un atzinumu CESE 638/2010 – 2010/0004 (COD) “Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par Eiropas Savienības finanšu iemaksām Starptautiskajā Īrijas fondā (2007.–2010. gads), COM(2010) 12 – 2010/0004 (COD)”, OV C 18/114, 19.01.2011.

(5) Skat. Reģionu komitejas 2009. gada 12. februāra atzinumu par tematu “Pilsētu diplomātija” (OV C 120/01, 28.05.2009.).