Briselē, 26.5.2004 COM(2004) 391 galīgā redakcija 2004/0127 (CNS) Priekšlikums PADOMES REGULA, ar ko izveido Kopienas kodeksu par noteikumiem, kas regulē personu pārvietošanos pāri robežām (iesniegusi Komisija) SATURS PASKAIDROJUMA RAKSTS 4 1. Ievads 4 2. Priekšlikuma mērķi un saturs: no grozījumiem Kopīgajā rokasgrāmatā līdzKopienas kodeksam par noteikumiem, kas regulē personu pārvietošanos pāri robežām 8 3. Juridiskā pamata izvēle 10 4. Subsidiaritāte un proporcionalitāte 10 5. Dažādo līgumiem pievienoto protokolu sekas 11 Apvienotā Karaliste un Īrija 11 Dānija 12 Norvēģija un Islande 12 6. Sekas, ko divpakāpju procedūra uz Šengenas acquis balstītu tiesisko instrumentu ieviešanai izraisa jaunajās dalībvalstīs 13 7. Komentāri par atsevišķiem pantiem 13 PIELIKUMS Kopīgās rokasgrāmatas nosacījumi, kuri netiek pārņemti 36 PADOMES REGULA, ar ko izveido Kopienas kodeksu par noteikumiem, kas regulē personu pārvietošanos pāri robežām 38 I sadaļa Vispārīgi noteikumi 42 II sadaļa Ārējās robežas 44 I nodaļa Ārējo robežu šķērsošana un ieceļošanas nosacījumi 44 II nodaļa Ārējo robežu kontrole un ieceļošanas atteikums 47 III nodaļa Robežkontroles spēki, līdzekļi un sadarbība starp dalībvalstīm 51 IV nodaļa Īpaši sīki izstrādāti robežkontroles noteikumi un īpaša procedūra 52 III sadaļa iekšējās robežas 53 I nodaļa Robežkontroles pārtraukšana uz iekšējām robežām 53 II nodaļa Drošības klauzula 54 IV sadaļa Nobeiguma noteikumi 56 I PIELIKUMS Noteiktie robežšķērsošanas punkti 59 II PIELIKUMS Ieceļošanas iemeslu iespējamību apliecinoši dokumentāri pierādījumi 184 III PIELIKUMS Robežšķērsošanai nepieciešamā pamatsumma, ko katru gadu nosakavalsts institūcijas 186 IV PIELIKUMS Pārbaudes noteiktajos robežšķērsošanas punktos 196 V PIELIKUMS Sauszemes robežu pārbaužu atvieglošana 197 VI PIELIKUMS Robežšķērsošanas punktu joslas apzīmējošo ceļa rādītāju paraugi 198 VII PIELIKUMS Zīmogu uzlikšana 202 VIII PIELIKUMS 203 A daļa Ieceļošanas atteikšanas kārtība 203 B daļa Ieceļošanas atteikšanas standarta veidlapa 204 IX PIELIKUMS Likumdošanā noteikto par robežkontroli atbildīgo valsts dienestusaraksts 206 X PIELIKUMS Īpaši sīki izstrādāti noteikumi par dažādu robežu veidu un dažādu transportlīdzekļu izmantošanu dalībvalsts ārējo robežu šķērsošanai 208 XI PIELIKUMS Īpaša procedūra atsevišķām personu kategorijām 215 XII PIELIKUMS Ārlietu ministriju izdoto apliecību paraugi 218 XIII PIELIKUMS Korelācijas tabula 219 PASKAIDROJUMA RAKSTS IEVADS Eiropas Komisijas izplatītajā ziņojumā par Eiropas Savienības dalībvalstu ārējo robežu integrētu pārvaldību, kas tika publicēts 2002. gada 7. maijā (turpmāk tekstā - "Paziņojums par ārējām robežām")[1], bija apzināti pieci galvenie stūrakmeņi vienotas politikas izstrādei ārējo robežu integrētās pārvaldības jomā: a) vienota likumdošanas bāze; b) vienots operatīvās darbības koordinācijas un sadarbības mehānisms; c) vienota integrēta riska analīzes sistēma; d) kvalificēts personāls, gatavs sadarbībai Eiropas mērogā un apmācīts daudzfunkcionāla aprīkojuma izmantošanā; e) savstarpēja palīdzība starp dalībvalstīm vienoto Eiropas robežapsardzes vienību izveides procesā. Attiecībā uz vienotās likumdošanas bāzes izveidi kā viens no īstermiņā īstenojamajiem pasākumiem[2] ziņojumā minēta grozījumu izdarīšana Kopīgajā rokasgrāmatā par kārtību, kādā veicamas robežkontroles operācijas uz ārējām robežām[3], it īpaši uzsverot nepieciešamību "precizēt tās noteikumu juridisko statusu un piešķirt tiem tādu pašu likuma spēku, kāds ir citiem spēkā esošajiem juridiskajiem instrumentiem" un "atrunāt Kopīgajā rokasgrāmatā noteiktus labākos prakses paraugus un procedūras, pamatojoties uz Šengenas labākās prakses katalogu".[4] Minētie nosacījumi tika iestrādāti Eiropas Savienības dalībvalstu ārējo robežu pārvaldības plānā, ko 2002.gada 13.jūnijā apstiprināja Tieslietu un iekšlietu padome un kam tika izteikts atbalsts Seviljas Eiropadomes sasaukumā, kas notika 21.-22.jūnijā. Saloniku Eiropadomes sasaukuma, kas notika 2003.gada 19.-20.jūnijā, ietvaros tika izteikts aicinājums Eiropas Komisijai "cik drīz vien iespējams sagatavot priekšlikumus grozījumiem Kopīgajā rokasgrāmatā, t.sk., grozījumus kārtībā par robežšķērsošanas atzīmju veikšanu trešo valstu pilsoņu ceļojuma dokumentos".[5] Tādēļ šī ir uzskatāma par būtisku iniciatīvu integrētās robežu pārvaldības politikas likumdošanas saskaņošanas un izstrādes procesā, un jaunveidojamā Operatīvās sadarbības uz ārējām robežām vadības Eiropas Aģentūra būs nodrošinās šīs politikas ieviešanu praksē.[6] Neapšaubāmi Aģentūrai būs ārkārtīgi svarīga loma, īstenojot šīs Regulas II daļā atrunātos vienotos nosacījumus. Skaidra atsauce uz Aģentūras lomu šajā procesā ir atrodama 14.punktā par dalībvalstu operatīvo sadarbību "lai nodrošinātu efektīvu robežkontroles procedūru ieviešanu" (skat. piezīmes par šo punktu). No likumdošanas aspekta Kopīgā rokasgrāmata, kas tika izstrādāta Šengenas starpvaldību sadarbības programmas ietvaros, un kas pēc Amsterdamas līguma stāšanās spēkā ir iekļauta Eiropas Savienībā institucionālajā un tiesiskajā sistēmā,[7] pašlaik ir uzskatāma par galveno instrumentu, kas reglamentē uz Eiropas Savienības dalībvalstīm ārējām robežām veicamās robežkontroles procedūras, kaut arī atsevišķi principi parādās arī pašā Šengenas konvencijā,[8] un vēl virkne citu speciālo noteikumu ir ietverti arī citos atsevišķos lēmumos.[9] Kaut arī Šengenas acquis,[10] un it īpaši Šengenas noteikumi, kuru tiesiskais pamats ir EK līgums,[11] tagad ir iekļauti arī Kopienas acquis[12], kas ir saistoša visām dalībvalstīm,[13] tie tomēr atšķiras no standarta Kopienas tiesiskajiem aktiem atsevišķos aspektos: - tā nav uzskatāma par standarta Kopienas tiesisko aktu, jo tās juridiskā forma neatbilst citiem standarta tiesiskajiem instrumentiem, par kādām uzskatāmas regulas un direktīvas. Rezultātā varētu rasties neskaidrības attiecībā uz atsevišķu Šengenas noteikumu juridisko statusu (skat. turpmāk tekstā sīkāku Kopīgās rokasgrāmatas statusa iztirzājumu); - tie ir lēmumi un pasākumi, kas ir pieņemti tikai starpvaldību līmenī, t.i., neiesaistoties Kopienas institūcijām,[14] un konkrēti Eiropas Parlamentam. Rezultātā jautājums par Šengenas acquis, kura tika iekļauta ES sistēmā, "pārveidi" par standarta Kopienas likumdošanas instrumentu tika apspriests jau pirmās t.s. rezultātu tabulas apkopošanas laikā, analizējot paveikto attiecībā uz "Brīvas, drošas un taisnīgas" dzīves telpas izveidi Eiropas Savienībā, norises laiks - 2000.gada 24.marts[15]. Tika secināts, ka "nepieciešamība piešķirt Šengenas noteikumiem t.s. "Amsterdamas" instrumentiem līdzvērtīgu statusu būs, galvenokārt, atkarīga no faktiskās notikumu gaitas nevis no jebkādām prasībām par šāda statusa piešķiršanu kā formālu nepieciešamību" (COM(2000)167, 1.3. punkts). Politiskie aspekti lēmumā par grozījumu izdarīšanu Kopīgajā rokasgrāmatā jau tika iztirzāti iepriekš tekstā. No praktiskā un juridiskā viedokļa Kopīgā rokasgrāmata ir sava veida hibrīds, ņemot vērā to, ka tas vienlaicīgi ir gan Kopienas likumdošanas primārais dokuments, kas reāli nosaka tiesības un pienākumus, gan arī praktiska rokasgrāmata robežsargiem, kurā teorētiski ir ietverta visa tiem nepieciešamā informācija, kas daļēji ir pārņemta arī no citiem juridiskiem avotiem. Kopīgās rokasgrāmatas divējādais statuss var radīt dažādas neskaidrības attiecībā uz tās juridisko spēku, it īpaši tā iemesla dēļ, ka dažās no tās sadaļām un pielikumiem ir iestrādāta informācija, kas ir pārņemta no citiem tiesiskajiem instrumentiem, piemēram, no Šengenas Konvencijas vai Kopīgajām konsulārajām instrukcijām.[16] Pirmo reizi nepieciešamība izdarīt grozījumus Kopīgajā rokasgrāmatā tika apspriesta dažus mēnešus pēc Amsterdamas līguma stāšanās spēkā, un tam par pamatu kalpoja Somijas kā tā brīža ES prezidentvalsts (1999.gada oktobris) ierosinājums izsūtīt dalībvalstīm aptaujas anketu par Rokasgrāmatu un tās konfidencialitātes prasībām. Diskusijas turpinājās arī nākamo ES prezidentūru[17] laikā, un laika gaitā noskaidrojās, ka lielākā daļa dalībvalstu vēlētos grozīt, precizēt vai pilnveidot noteiktas rokasgrāmatas sadaļas vai nosacījumus.[18] Šo diskusiju rezultātā tika pieņemti atsevišķi lēmumi, ar kuriem tika atcelta vai grozīta virkne rokasgrāmatā atrunāto noteikumu vai arī tika atcelts to konfidenciālais statuss, tomēr, neskatoties uz to, līdz šim nav veikta visaptveroša un saskaņota analīze par saistošajiem noteikumiem, kas reglamentē ārējo robežu pārvaldību. Ņemot vērā paredzēto darba apjomu, kā arī faktu, ka apspriešanas gaitā ir radušies vairāki papildus jautājumi, Eiropas Komisija atzina par lietderīgu uzsākt šī jautājuma izskatīšanu, sagatavojot par to atsevišķu darba dokumentu (SEK(2003)736, 20.6.2003.), kas ļautu iegūt detalizētāku priekšstatu par acquis ārējo robežu jautājumos, kā arī esošajām nepilnībām un problēmām, kas izriet no pašreizējās Kopīgās rokasgrāmatas struktūras. Balstoties uz šo analīzi, darba dokumenta ietvaros tika piedāvāti vairāki iespējamie risinājumi nākotnē, it īpaši attiecībā uz zemāk minētajiem jautājumiem: - Vai saglabāt pašreizējo Rokasgrāmatas struktūru vai arī precizēt tās juridisko statusu, skaidri nošķirot jēdzienus - likumdošanas instruments no vienas puses un praktiska rokasgrāmata robežsargiem no otras; - Vai veikt tikai vienkāršu pašreizējas Rokasgrāmatas versijas aktualizāciju vai arī paplašināt noteiktas sadaļas, lai novērstu konstatētās nepilnības, nepieciešamības gadījumā iestrādājot attiecīgos noteikumus no citiem tiesiskajiem instrumentiem; - Vai ir nepieciešams pieņemt "bāzes likumdošanas aktu", kurā būtu atrunāti visi saistošie pamatprincipi un noteikumi attiecībā uz kārtību, kādā veicama ārējā robežkontrole, ar ko, saskaņā ar EK dibināšanas līguma 202.pantu, Komisijai tiktu piešķirtas pilnvaras lemt par pasākumiem bāzes likumdošanas akta ieviešanai. Papildus Eiropas Komisija apsvēra arī jautājumu par to, vai būtu lietderīgi paplašināt esošo Ārējās robežkontroles kodeksu, tā ietvaros atrunājot arī kārtību iekšējo robežu kontrolei, tādā veidā izstrādājot visaptverošo Kopienas kodeksu, kas noteiktu kārtību, kādā notiktu personu pārvietošanās pāri robežām, un kas sastāvētu no divām daļām - viena daļa par kārtību ārējo robežu kontrolei, otra - par kārtību iekšējo robežu kontrolei. Aptaujas anketu ar augstākminētajiem jautājumiem tā brīža ES prezidentvalsts izsūtīja pārējām dalībvalstīm 2003.gada jūlija nogalē; vairākums delegāciju pauda savu atbalstu Komisijas priekšlikumam izdalīt atsevišķi juridisko dokumentu un praktisko rokasgrāmatu, kā arī atzina nepieciešamību neaprobežoties tikai ar vienkāršu Rokasgrāmatas satura aktualizāciju. Lielākajai daļai dalībvalstu nebija konkrētas nostājas pārējos divos jautājumos, un tās atzina, ka šo jautājumu apspriešana jāturpina līdz brīdim, kad būs sagatavoti konkrēti priekšlikumi. Tai pat laikā, turpinoties šim izvērstajam Kopīgās rokasgrāmatas apspriešanas procesam, tika saņemti priekšlikumi divās konkrētās jomās, par kurām Padome bija devusi rīkojumu Komisijai veikt šādus pasākumus steidzamības kārtā, t.i., - iekšzemes robežu šķērsošana un robežšķērsošanas atzīmju veikšana trešo valstu pilsoņu ceļojuma dokumentos.[19] Šo priekšlikumu saturs, protams, ir iestrādāts šajā regulā, un līdzko attiecīgais priekšlikums tiks pieņemts, ar to tiks aizstātas daudzas atsevišķās likumdošanas iniciatīvas robežkontroles jautājumos. PRIEKšLIKUMA MēRķI UN SATURS: NO GROZīJUMIEM KOPīGAJā ROKASGRāMATā LīDZ KOPIENAS KODEKSAM PAR NOTEIKUMIEM, KAS REGULē PERSONU PāRVIETOšANOS PāRI ROBEžāM Šī priekšlikuma mērķis, kuru Komisija definēja savā Ziņojumā par ārējām robežām, un kas ir izklāstīts arī Ārējo robežu pārvaldības plānā (skat. 1.punktu augstāk), bija veikt grozījumus Kopīgajā rokasgrāmatā, t.i., izņemt novecojošos un liekos noteikumus un iekļaut jaunus vai precizēt esošos nosacījumus, kādi var būt nepieciešami, pamatojoties uz konstatēto problēmu analīzi, Šengenas vērtēšanas procedūru rezultātiem, Šengenas labākās prakses katalogā sniegtajām rekomendācijām, kā arī uz pasākumiem, kādus vienā vai otrā jomā jau ir īstenojušas attiecīgās Padomes institūcijas. Tomēr šo jautājumu apspriešanas gaitā kļuva skaidrs, ka ir nepieciešama izvērstāka diskusija par visu acquis, kas attiecas uz robežkontroles procedūrām personu pārvietošanās kontrolei, t.sk., par attiecīgajiem Šengenas Konvencijā ietvertajiem noteikumiem un citiem Izpildu komitejas lēmumiem, lai rezultātā izstrādātu vienotu un saskaņotu dokumentu šīs jomas reglamentēšanai. Turklāt, kā jau tas tika minēts 1.punktā, Komisija nolēma izmantot šo iespēju un iegūt plašāku priekšstatu par situāciju šajā jautājumā, iekļaujot apspriešanas darba kārtībā arī iekšējās robežas, it sevišķi, pasākumus, kas paredz uz laiku atkārtoti ieviest iekšzemes robežkontroles pārbaudes brīvās pārvietošanās telpā, gadījumā, ja to prasītu apstākļi. No tā var secināt, ka šis regulas priekšlikums ietver ievērojami plašāku pasākumu loku, ne tikai grozījumus Kopīgajā rokasgrāmatā, jo tas paredz izveidot visaptverošu Kopienas kodeksu par kārtību, kādā notiek personu pārvietošanās uz robežām, kura vienā daļā būtu atrunāta kārtība ārējo robežu kontrolei (II sadaļa), otrā - kārtība iekšējo robežu kontrolei (III sadaļa). Abas daļas nenoliedzami ir savstarpēji papildinošas ne tikai, ciktāl tas skar ārējo robežu definīciju attiecībā pret iekšējām robežām (regulas projekta 2.pants), bet arī tādā ziņā, ka pārbaudes, kas ir veicamas uz ārējām robežām (šīs regulas II sadaļa), ir tādas pašas kā tās, kas, principā, ir aizliegtas uz iekšējām robežām, kā to nosaka regulas III sadaļa (kaut arī tās var tikt uz laiku atjaunotas ārkārtējos gadījumos; skat. šīs regulas 20.-24.pantu). Attiecībā uz iekšējām robežām faktiski šajā priekšlikumā ir pārņemti Šengenas konvencijas 2.pantā un Šengenas Izpildu komitejas lēmumā SCH/Com-ex(95)20, 2.vers., atrunātie nosacījumi, izdarot tikai atsevišķas izmaiņas, lai pielāgotu Kopienas tiesiskajam ietvaram. Turklāt, esošajā acquis ir iekļauts jauns elements, kas paredz iespēju kopīgi un vienlaicīgi atjaunot robežkontroles pārbaudes uz iekšējām robežām ārkārtīgi nopietnu starptautisku draudu, it īpaši, starptautisku terorisma draudu gadījumos. Attiecībā uz ārējām robežām atsevišķi tiek izdalīti pamatprincipi, kas nosaka kārtību, kādā veicamas robežkontroles pārbaudes - skat. regulas II sadaļu, kurā ir plaši atrunāti Šengenas konvencijas 3. - 8.panta noteikumi, kā arī atsevišķas Kopīgās rokasgrāmatas iedaļas, no vienas puses, un praktiskās kontroles procedūras, kādas ietver minētās robežkontroles pārbaudes, t.sk., kontroles pasākumus atbilstoši katram robežu tipam (sauszemes, gaisa vai jūras), no otras puses. Šo pasākumu apraksts ir dots šīs regulas pielikumos Nr. I - XII, un nākotnē tajos var tikt izdarīti grozījumi komisijas noteiktā kārtībā, saskaņā ar EK dibināšanas līguma 202.pantu un Padomes lēmumu 1999/468/EK. Minēto praktisko pasākumu apraksts tika iekļauts kā pielikums regulas pamattekstam tā iemesla dēļ, ka lielākā daļa no šiem noteikumiem jau eksistē, būdami atrunāti Kopīgajā rokasgrāmatā vai iestrādāti citos spēkā esošajos Šengenas lēmumos. Tas ļaus apvienot visu esošo acquis par ārējām un iekšējām robežām vienotā tiesiskā instrumentā, rezultātā izveidojot visaptverošu Kopienas kodeksu par kārtību, kā notiek personu pārvietošanās uz robežām. Tai pat laikā, saskaņā ar Komisijas nostāju šie praktiskie noteikumi būtībā ir pasākumi, ar kuriem tiek ieviesti regulas II sadaļā minētie principi, un, kā tādi, tie nākotnē var tikt grozīti komisijas noteiktajā kārtībā (skat. regulas 30.punktu).[20] Kaut arī šie noteikumi lielā mērā ir balstīti uz pašreizējo Kopīgas rokasgrāmatas tekstu, tajā ir veiktas vairākas izmaiņas, piemēram: a) dzēsti noteikumi, kas uzskatāmi par liekiem (piemēram, vairāku Šengenas Konvencijas pantu vai Kopīgo konsulāro instrukciju sadaļu atkārtojums) vai nevajadzīgiem (piemēram, pašreizējās versijas 1.daļas apakšpunkts 1.1 par nosacījumiem attiecībā uz iebraukšanas atļaujām, jo tiesības brīvi pārvietoties Šengenas līguma teritorijā laika periodā līdz trijiem mēnešiem regulē virkne citu acquis noteikumu);[21] b) iekļautas jaunas sadaļas, ņemot vērā nesenās diskusijas Padomes atbildīgo institūciju starpā (piemēram, par infrastruktūras/atsevišķo muitas koridoru reorganizāciju sauszemes robežpunktos un privāto lidaparātu pārbaudēm), Komisijas vai dalībvalstu izteiktos priekšlikumus par konkrētiem jautājumiem (piemēram, par pārrobežu kustību uz vietējām robežām, robežšķērsošanas atzīmju veikšanu ceļojuma dokumentos vai par kārtību ieceļošanas atteikšanai),[22] kā arī Šengenas labākās prakses kataloga rekomendācijas. Sadaļā, kurā atrunātā kārtība, kādā veicama robežkontrole uz jūras robežām, bija nepieciešams veikt detalizētāku analīzi, iesaistot šajā procesā arī speciālistus no dalībvalstīm. Rezultātā šajos priekšlikumos ir ņemti vērā arī diskusiju ar minētajiem speciālistiem, kas notika Briselē, 2003.g. 4.decembrī, gaitā izdarītie slēdzieni; c) precizēti vai atjaunināti atsevišķi panti, piemēram, apakšpunkti par jūrnieku kontroli (pašreizējās Rokasgrāmatas versijas II daļa, apakšpunkts 6.5). Pielikumā XIII ir dota tabula, kurā jaunajā regulā ietvertajiem noteikumiem pretī ir norādīti attiecīgie aizstātie Šengenas Konvencijas, Kopīgās rokasgrāmatas un citos Šengenas lēmumos paredzētie noteikumi. Pielikumā ir atrodama arī tabula, kurā uzskaitīti regulā neiekļautie noteikumi, kā arī iemesli to neiekļaušanai. Kā redzams, visas izmaiņas, kas bija vajadzīgas saistībā ar pāreju no starpvaldību sistēmas uz Kopienas sistēmu, ir atspoguļotas jaunajā teksta versijā (piemēram, "dalībvalstis" aizstātas ar "Līgumslēdzējām pusēm" utt.). Līdzko šī priekšlikuma apspriešanā būs attiecīgi panākumi, Komisija sāks apsvērt robežsargiem paredzētās praktiskās rokasgrāmatas iespējamo formu un saturu. Patlaban ir būtiski ņemt vērā diskusijas, kas šajā jautājumā norisinājušās līdz šim.[23] JURIDISKā PAMATA IZVēLE Piedāvātais šīs regulas tiesiskais pamats ir EK dibināšanas līguma 62. panta 1. punkts un 2. punkta a) apakšpunkts, jo šis tiesību akts paredz gan "pasākumus, lai saskaņā ar 14. pantu panāktu to, ka, šķērsojot iekšējās robežas, neatkarīgi no tā, vai to dara Savienības vai trešās valsts pilsonis, persona netiek pārbaudīta" (62. panta 1. punkts, gan arī "pasākumus dalībvalstu ārējo robežu kontrolei", it īpaši "standartus un procedūras, kas jāievēro dalībvalstīs, lai veiktu personu pārbaudi uz šīm robežām" (62. panta 2. punkta a) apakšpunkts).[24] Tā kā šis priekšlikums ir balstīts uz EK dibināšanas līguma IV sadaļu (vīzas, patvēruma sniegšana, imigrācija un citi noteikumi attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos), pie tā apspriedes un apstiprināšanas ir jāņem vērā Amsterdamas līgumam pievienotie protokoli par Apvienotās karalistes, Īrijas un Dānijas statusu. Saskaņā ar 6. pantu protokolā par Šengenas acquis integrēšanu Eiropas Savienības sistēmā (Šengenas protokols) arī Norvēģija un Islande ir iesaistītas Šengenas acquis ieviešanā un tālākajā izstrādē. No dažādajiem protokoliem izrietošie nosacījumi ir apskatīti tālāk tekstā, 5.punktā. SUBSIDIARITāTE UN PROPORCIONALITāTE Saskaņā ar EK dibināšanas līguma 62. panta 1. punktu un 2. punkta a) apakšpunktu Kopiena ir pilnvarota noteikt pasākumus dalībvalstu iekšējo robežu šķērsošanai, lai panāktu, ka, šķērsojot minētās robežas, persona netiktu pārbaudīta. Šādi pasākumi jāpieņem piecu gadu laikā pēc Amsterdamas līguma stāšanās spēkā. Pašreiz spēkā esošie Kopienas noteikumi par dalībvalstu ārējo robežu šķērsošanu un personas pārbaužu neesamību uz iekšējām robežām ietilpst Šengenas acquis, kas ir iekļauta Eiropas Savienības sistēmā. Neskatoties uz to, esošo acquis ir nepieciešams precizēt, pilnveidot un papildināt. Kā redzams, esošo acquis par iekšējām un ārējām robežām var pilnveidot, tikai pieņemot atbilstošos pasākumus Kopienas līmenī, balstoties uz EK līgumu. EK līguma 5.pantā ir noteikts, ka "Kopienas rīcība vienmēr ir samērīga ar šā Līguma mērķiem". Šādai Kopienas rīcībai jānodrošina atbilstoša bāze priekšlikuma ieviešanai, kas ļautu garantēt tā mērķu sasniegšanu un priekšlikuma efektīvu ieviešanu. Ņemot vērā to, ka piedāvātā likumdošanas iniciatīva par Kopienas kodeksa par kārtību, kādā notiek personu pārvietošanās pāri robežām, izstrādi ir uzskatāma par Šengenas acquis atvasinājumu, šis tiesiskais instruments ir izstrādājams regulas formā, lai nodrošinātu, ka tas tiek piemērots visās dalībvalstīs tāpat kā Šengenas acquis. DAžāDO LīGUMIEM PIEVIENOTO PROTOKOLU SEKAS Tiesiskais pamats pasākumu priekšlikumiem saistībā ar dalībvalstu iekšējo un ārējo robežu šķērsošanu ir atrodams EK līguma IV daļā, kā rezultātā, ka tiek piemērota mainīga ģeometriska sistēma, kas ir noteikta protokolos par Apvienotās Karalistes, Īrijas un Dānijas statusu, kā arī Šengenas protokolā. Šis priekšlikums ir balstīts uz Šengenas acquis. Tādēļ ir ņemti vērā sekojošie nosacījumi, kas izriet no dažādajiem protokoliem: Apvienotā Karaliste un Īrija Saskaņā ar Protokola, ar ko Šengenas acquis tiek iekļauta Eiropas Savienības sistēmā, 4. un 5.pantu, "Īrija un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kurām nav saistoša Šengenas acquis, var jebkurā laikā var iesaistīties atsevišķu vai visu šīs acquis noteikumu izpildē". Šis priekšlikums ir balstīts uz Šengenas acquis noteikumiem, kas nosaka, ka Apvienotā Karaliste un Īrija nav uzskatāmas par šīs acquis dalībvalstīm, saskaņā ar Padomes 2000. gada 29. maija Lēmumu 2000/365/EK par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes prasību par dalību atsevišķos Šengenas acquis noteikumos un Padomes 2002. gada 28. februāra Lēmumu 2002/192/EK par Īrijas prasību par dalību atsevišķos Šengenas acquis noteikumos. Tādēļ, ņemot vērā augstākminēto, Apvienotā Karaliste un Īrija nepiedalās šī priekšlikuma pieņemšanā, kā arī tas nav minētajām valstīm saistošs un netiks tām piemērots. Turklāt, ciktāl tas attiecas uz iekšējām robežām (Regulas III sadaļa), jāņem vērā arī protokols par Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 14.panta dažu aspektu piemērošanu Apvienotajai Karalistei un Īrijai, saskaņā ar kuriem Apvienotajai Karalistei un Īrijai atļauj lemt par robežkontroles procedūrām, ko tās īsteno uz savām valsts robežām, t.sk., uz to teritoriju robežām, par kuru ārējo robežu uzraudzību atbild Apvienotā Karaliste. Tai pat laikā šis protokols nosaka arī to, ka pārējās dalībvalstis ir tiesīgas piemērot robežkontroles procedūras personām, kas ieceļojušas to teritorijā no Apvienotās Karalistes (vai citām teritorijām, par kuru ārējo robežu uzraudzību tā atbild) un Īrijas. Dānija Saskaņā ar Amsterdamas līgumam pievienoto protokolu par Dānijas nostāju, Dānijai nav piemērojami Padomes, saskaņā ar EK līguma IV sadaļu pieņemtie pasākumi, izņemot pasākumus, ar kuriem tiek noteiktas trešās valstis, kuru pilsoņiem ir nepieciešama vīza, lai šķērsotu dalībvalstu ārējās robežas, vai pasākumus attiecībā uz vienotu vīzu formātu" (EK līguma bijušais 100.c pants). Šis priekšlikums ir balstīts uz Šengenas acquis, un saskaņā ar Protokola 5. pantu "sešu mēnešu laikā pēc tam, kad Padome ir pieņēmusi lēmumu par to, lai ieviestu attiecīgo priekšlikumu vai iniciatīvu, kas atvasināta no Šengenas acquis saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma IV sadaļas noteikumiem, Dānija izlemj, vai tā ieviesīs šo lēmumu arī savā vietējā likumdošanā". Norvēģija un Islande Saskaņā ar Šengenas protokola 6. panta pirmo daļu, 1999. gada 18. maijā tika noslēgts līgums starp Padomi, Norvēģiju un Islandi par minēto valstu iesaistīšanu Šengenas acquis ieviešanā, piemērošanā un izstrādē.[25] Šī līguma 1. punktā ir noteikts, ka Norvēģija un Islande iesaistās Eiropas Kopienas un Eiropas Savienības īstenotajos pasākumus, kas tiek veikti jomās, uz kurām attiecināmi šī līguma A pielikumā (Šengenas acquis noteikumi) un B pielikumā (noteikumi, kas ietverti Eiropas Kopienas tiesību aktos, ar kuriem tika aizstāti attiecīgie Šengenā parakstītās Konvencijas vai saskaņā ar to pieņemtie noteikumi) atrunātie noteikumi, un to turpmākajā izstrādē. Līguma 2. pantā ir noteikts, ka visi Eiropas Savienības pieņemtie tiesību akti un pasākumi, ar kuriem tiek veiktas izmaiņas vai papildinājumi Šengenas acquis (A un B pielikums), tiks ieviesti un piemēroti arī Norvēģijā un Islandē. Šis priekšlikums papildina un nostiprina Šengenas acquis, kā tas ir noteikts līguma A pielikumā. Tādēļ šī jautājuma apspriešana notiks Jauktā komisijā, kā tas ir noteikts Līguma 4. pantā, lai sniegtu arī Norvēģijai un Islandei iespēju "informēt par problēmām, ar kādām tās saskaras attiecībā uz kādu tiesisko aktu vai pasākumu", kā arī, "lai paustu savu viedokli jautājumos, kas attiecas uz to noteikumu izstrādi, kas skar šo valstu intereses, vai kas attiecas uz šo noteikumu ieviešanu". SEKAS, KO DIVPAKāPJU PROCEDūRA UZ ŠENGENAS ACQUIS BALSTīTU TIESISKO INSTRUMENTU IEVIEšANAI IZRAISA JAUNAJāS DALīBVALSTīS Pievienošanās akta 3.(1.) pantā ir noteikts, ka Šengenas acquis un uz tās balstīto vai citādi no tā izrietošo aktu noteikumi, kas uzskaitīti Akta Pielikumā I, ir saistoši un piemērojami arī jaunajām dalībvalstīm no to pievienošanās brīža.[26] Noteikumi un tiesiskie akti, uz kuriem nav izdarīta atsauce šajā Pielikumā, lai gan tie ir saistoši arī jaunajām dalībvalstīm no to pievienošanās brīža, tiks piemērotas jaunās dalībvalstīs uz šai nolūkā pieņemta atsevišķa Padomes lēmuma pamata saskaņā ar Pievienošanās akta 3. panta 2. punktu. Šī ir divpakāpju ieviešanas procedūra, kas nosaka, ka atsevišķi Šengenas acquis noteikumi ir saistoši un piemērojami no datuma, kad attiecīgā valsts iestājas Eiropas Savienībā, turpretī citi noteikumi, it sevišķi, noteikumi, kas ir tieši attiecināmi uz robežkontroles atcelšanu uz iekšējām robežām, ir saistoši no pievienošanās brīža, bet kas tiek piemēroti jaunajās dalībvalstīs tikai pēc iepriekš minētā Padomes lēmuma pieņemšanas. Šengenas noteikumi par ārējām robežām (Šengenas Konvencijas 3. - 8. pants un lēmumi, uz kuru pamata acquis stājas spēkā, un jo īpaši Kopīgā rokasgrāmata) ir uzskaitīti Pielikumā un tādēļ ir uzskatāmi par saistošiem un piemērojamiem jaunajās dalībvalstīs no to pievienošanās brīža.[27] Turpretī Šengenas noteikumi par fizisko personu robežkontroles atcelšanu uz iekšējām robežām nav uzskaitīti pielikumā, tādēļ nav uzskatāmi par saistošiem un piemērojamiem jaunajās dalībvalstīs no to pievienošanās brīža. Rezultātā šis priekšlikums, ar kuru aizstāj un kurš izstrādāts, balstoties uz Kopīgo rokasgrāmatu un atsevišķiem Šengenas Konvencijas noteikumiem, ar mērķi izveidot Kopienas kodeksu par noteikumiem, kas regulē personu pārvietošanos pāri robežām, pēc tā pieņemšanas būs saistošs un piemērojams jaunajām dalībvalstīm tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas uz noteikumiem par ārējām robežām (II sadaļa un saistītie pielikumi, kā arī I un IV sadaļa, ciktāl tās attiecas uz II sadaļas noteikumiem). Noteikumi par iekšējo robežu šķērsošanu (III sadaļa, kā arī I un IV sadaļa tiktāl, ciktāl tās attiecas uz III sadaļas noteikumiem) attieksies tikai uz jaunajām dalībvalstīm, ievērojot Pievienošanās akta 3. panta 2. punktā minēto Padomes lēmumu. KOMENTāRI PAR ATSEVIšķIEM PANTIEM I sadaļa - Vispārīgi noteikumi 1.pants Šajā pantā ir aprakstīts šīs regulas mērķis, t.i., noteikt kārtību, kādā personas veic robežšķērsošanu, kurā būtu iestrādāti gan noteikumi par robežkontroli uz ārējām robežām (II daļa un Pielikumi), gan noteikumi par personu robežkontroles atcelšanu uz iekšējām robežām un šādas robežkontroles atjaunošanu atsevišķos gadījumos (III daļa). 2.pants Lielākā daļa no šajā pantā lietotajiem terminiem ir pārņemti no Šengenas Konvencijas 1.panta, kaut arī atsevišķos gadījumos bija nepieciešams precizēt vai papildināt dažus no esošajiem terminu formulējumiem vai arī iekļaut jaunus formulējumus. Tos bija arī nepieciešams mainīt tādā veidā, lai nodrošinātu, ka ir ņemta vērā Kopienas sistēma un izmantotā terminoloģija (piemēram, "dalībvalstis" "Līgumslēdzēju pušu vietā"). Acīmredzot atsauces uz "dalībvalstīm", kas minētas pie lietotajiem terminiem, kā arī, tālāk visā priekšlikuma tekstā, ir interpretējamas, ņemot vērā, pirmkārt, Šengenas Protokolu attiecībā uz Šengenas acquis piemērošanu Apvienotajā Karalistē un Īrijā (skat. 5.punktu iepriekš tekstā) un, otrkārt, Pievienošanās līguma 3. pantu, kas nosaka, ka Šengenas acquis piemērošana jaunajās dalībvalstīs notiek divās kārtās (skat. 6.punktu iepriekš tekstā). Turklāt šeit ir jāņem vērā arī Norvēģijas un Islandes īpašais statuss attiecībā uz Šengenas acquis, kā tas ir paskaidrots iepriekš tekstā, 5.punktā. Paskaidrojuma rakstā termins "Šengenas valstis" tiek lietots tikai tīri praktisku apsvērumu dēļ, lai atsauktos uz valstīm, kas piemēro Šengenas acquis pilnā apjomā, atbilstoši dibināšanas līgumiem un tiem pievienotajiem protokoliem. Terminu "Iekšējās robežas" un "ārējās robežas" definīcijas būtībā ir pārņemtas no Šengenas Konvencijas 1. panta, kurā kā iekšējās robežas ir definētas kopīgās Šengenas valstu sauszemes robežas, t.sk., to lidostas attiecībā uz iekšzemes lidojumiem, kā arī no jūras ostas attiecībā uz regulāru prāmju satiksmi. Šeit parādās arī jēdziens "ezeru ostas", lai tādā veidā būtu apskatīti arī gadījumi, kad ezers atrodas pie vienas vai vairākām trešajām valstīm (piemēram, Konstances ezers, kurš atrodas gan Vācijas, gan Austrijas, gan Šveices teritorijā).[28] Arī termina "iekšzemes lidojumi" definīcija ir pārņemta no Konvencijas 1. panta, un tā ietver jebkādus lidojumus, kas tiek veikti tikai uz un no Šengenas valstīm. Šeit ir dota arī termina "regulāra prāmju satiksme" definīcija, jo šis termins parādās saistībā ar iekšējo robežu definīciju. Šis termins ir pārņemts no pašreiz lietotās definīcijas, kas figurē rokasgrāmatas sadaļā, kurā ir atrunāta kārtība attiecībā uz robežkontroles pārbaudēm, kādas piemērojamas jūras satiksmei (II daļas apakšpunkts 3.4.1.5.), kaut arī tas ir pielāgots, lai nodrošinātu tā atbilstību esošajai Kopienas likumdošanai.[29] Jēdziens "trešo valstu pilsoņi" ir definēts, izslēdzot no tā Eiropas Savienības pilsoņus EK līguma 17.(1.) panta izpratnē. Tādēļ šajā terminā šeit ir ietverti arī bēgļi un bezpavalstnieki. Definīcija "trešo valstu pilsoņi, par kuriem izdots brīdinājums nolūkā atteikt ieceļošanas atļauju" ir pārņemta no Šengenas Konvencijas 1.panta, un tā attiecas uz jebkuru trešo valstu pilsoņiem, par kuriem izdots brīdinājums nolūkā atteikt ieceļošanas atļauju Šengenas Informācijas sistēmas ietvaros, saskaņā ar Šengenas Konvencijas 96.pantu. Jēdziens "personas, kas bauda Kopienas tiesības attiecībā uz pārvietošanās brīvību" ir jaunievedums, salīdzinot ar Konvencijas tekstu, un tas ietver sekojošo: - Eiropas Savienības pilsoņus Līguma 17.(1.) panta izpratnē, kā arī trešo valstu pilsoņus, kuru ģimenes locekļi ir ES pilsoņi, kas bauda tiesības uz pārvietošanās brīvību, kas noteiktas 2004. gada 29. aprīļa Direktīvā Nr. 2004/38/EK par Eiropas Savienības pilsoņu un to ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, un kurā detalizēti ir aprakstītas katrai no augstākminētajām personu kategorijām piešķirtās tiesības (skat. komentāru par 3.pantu); - Trešo valstu pilsoņus un to ģimenes locekļus, neatkarīgi no to nacionalitātes, kas, saskaņā ar līgumiem, kas noslēgti starp Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un attiecīgajām trešajām valstīm, no otras puses, bauda tādas pašas tiesības uz pārvietošanās brīvību, kādas ir noteiktas attiecībā uz Eiropas Savienības pilsoņiem. Tas ietver arī valstis, kas darbojas kā līgumslēdzējas puses Eiropas Ekonomikas zonas līguma un Šveices Konfederācijas ietvaros. "Robežšķērsošanas punkta" definīcija ir pārņemta no Šengenas Konvencijas 1.panta, un tas nozīmē jebkuru kompetentu iestāžu noteiktu robežšķērsošanas punktu ārējo robežu šķērsošanai. Arī jēdziena "robežkontrole" definīcija ir pārņemta no Šengenas Konvencijas 1.panta, un tā nozīmē kontroli, kuru veic uz robežas personām, kas vēlas šķērsot robežu. Precizējot šī jēdziena nozīmi un saturu, šeit nepieciešams atzīmēt, ka vispārīgais robežkontroles jēdziens ietver: - Kontroli, ko veic noteiktajos robežšķērsošanas punktos; - Robežu uzraudzību starp noteiktajiem robežšķērsošanas punktiem. Termina "robežsargs" definīcija ir dota, lai vienkāršotu atsauci uz nacionālajām atbildīgajām institūcijām, kas, saskaņā ar katras dalībvalsts nacionālo likumdošanu, nodrošina robežkontroles procedūru izpildi. Termins "vietējā pierobežu satiksme" ir jaunievedums, salīdzinot ar Šengenas Konvenciju, un tas attiecas uz Komisijas sagatavoto regulas projekta par vietējās pierobežas satiksmes režīma nodibināšanu uz dalībvalstu ārējām sauszemes robežām, kas pašreiz ir nodots apspriešanai (COM(2003)502 galīgā versija, 2003/0193(CNS)), 3. pantu. Termina "pārvadātājs" definīcija ir pilnībā pārņemta no Šengenas Konvencijas 1. panta 2. punkta, un ar to tiek apzīmētas jebkuras fiziskas vai juridiskas personas, kuras sniedz pasažieru pārvadāšanas pakalpojumus ar sauszemes, jūras vai gaisa transportu. Termina "uzturēšanās atļauja" definīcija ir pārņemta no 1. panta 2. punkta Regulā (EK) Nr. 1030/2002, kas nosaka vienotu uzturēšanās atļauju formu attiecībā uz visu trešo valstu pilsoņiem.[30] Šī definīcija daļēji parādās arī Šengenas Konvencijas 1.pantā, tomēr, lai novērstu jebkādu neskaidrību, šeit pie minētā termina ir noteikts, ka termins "uzturēšanās atļauja" neietver vīzas. Noteikumi, kas minēti 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta iii) daļā Regulā (EK) Nr. 1030/2002, ar kuru tiek izslēgtas atsevišķas uzturēšanās atļaujas, kuras izsniegušas dalībvalstis un attiecībā uz kurām nav piemērojami Šengenas Konvencijas 21.panta noteikumi (it sevišķi, attiecībā uz Apvienoto Karalisti, kaut arī tā ievēro Regulas (EK) Nr. 1030/2002 noteikumus), šeit netiek pārņemti, jo netiek apskatīti šajā regulā. Trīs pēdējās definīcijas ir pārņemtas no pašreizējās Kopīgās rokasgrāmatas versijas II daļas 3.4.1. apakšpunkta. 3.pants Šajā pantā ir aprakstīts priekšlikuma saturs, un tas ir attiecināms uz jebkuru personu, kas šķērso kādas dalībvalsts robežu, bet tas neietekmē atsevišķām personu kategorijām, uz citu Kopienas likumdošanas aktu pamata piešķirtās tiesības. Šengenas Konvencijas 134.pantā (kas no 1999. gada 1. maija ir uzskatāms par novecojušu) jau ir noteikts, ka "Šīs konvencijas noteikumi ir piemērojami tikai tiktāl, ciktāl tie ir saderīgi ar Kopienas likumdošanu". Attiecībā uz personām, kas bauda Kopienas tiesības, tas nozīmē, ka šī Regula neietekmē 2004. gada 29. aprīļa Direktīvā Nr. 2004/38/EK minētos noteikumus par Eiropas Savienības pilsoņu un to ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ne arī esošos līgumus ar atsevišķām trešajām valstīm par personu brīvas pārvietošanās tiesībām (skat. komentārus par 2.pantu). Direktīvas 5.pantā ir noteikts, ka dalībvalstu pilsoņiem ir tiesības atstāt savas valsts teritoriju un doties uz citu dalībvalsti, ja vien tiem ir derīga personas apliecība vai pase (dalībvalstu pilsoņu ģimenes locekļiem, kas nav dalībvalstu pilsoņi, tiek piešķirtas tādas pašas tiesības kā tiem dalībvalstu pilsoņiem, ar ko kopā tie pārvietojas, lai gan minētajām personām var būt nepieciešama vīza, kas tiek izsniegta bez maksas un kas nodrošina visas attiecīgās tiesības). Sekojoši, dalībvalstu pilsoņi un citas personas, kas bauda Kopienas brīvās pārvietošanās tiesības, tiek pakļauti 6.pantā minētajām robežkontroles pārbaudēm tikai gadījumos, kad ir pamats uzskatīt, ka attiecīgā persona rada patiesus, reālus un pietiekami nopietnus draudus kādas dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai vai veselībai. Tas attiecas arī uz atteikumu (Regulas 11.pants) atļaut ieceļot valstī personām, kas bauda Kopienas tiesības, - minētajām personām ieceļošana var tikt atteikta tikai tādā gadījumā, ja pastāv patiesi, reāli un pietiekami nopietni draudi sabiedrības galvenajām interesēm, kā tas ir noteikts saskaņā ar minētās Direktīvas 27 pantu. Direktīva arī reglamentē personām, kas bauda Kopienas brīvās pārvietošanās tiesības, piemērojamās procedurālās garantijas gadījumos, kad minētajām personām ir atteikta ieceļošana. Attiecībā uz bēgļiem un starptautiska patvēruma lūdzējiem, šeit, galvenokārt, ir ņemti vērā Ženēvas Konvencijas no 28.07.1951. noteikumi par bēgļu statusu, tās izmaiņas, kas izdarītas, pamatojoties uz Ņujorkas Protokolu no 31.01.1967., kā arī dažādie Kopienas likumdošanā noteiktie tiesiskie instrumenti, kas ir pieņemti vai kurus ir plānots pieņemt, lai nodrošinātu attiecībā uz starptautisku aizsardzību. Atsauce uz pastāvīgiem iedzīvotājiem Direktīvas Nr. 2003/109/EK izpratnē ir izdarīta nolūkā nodrošināt šajā direktīvā noteiktās, jo pastāvīgajiem iedzīvotājiem attiecībā uz uzturēšanos citās dalībvalstīs ir piemērojami labvēlīgāki noteikumi nekā citiem trešo valstu pilsoņiem. II sadaļa. Ārējās robežas 4.pants 1.un 2.paragrāfs ir pārņemti no Šengenas Konvencijas 3.(1) panta un Kopīgās rokasgrāmatas punktiem 1.3, 1.3.1, 1.3.2, un 1.3.3. Minētie noteikumi izveido vispārēju principu, ka robežas ir šķērsojamas tikai noteiktos robežas šķērsošanas punktos un tikai noteiktā darba laikā, tomēr attiecībā uz šo principu pastāv vairāki izņēmumi, piemēram , pierobežas satiksmes režīms, izklaides laivu braucieni vai piekrastes zveja un attiecībā uz jūrniekiem, kas iziet darbā jūrā. Tika pievienota un izklāstīta arī esošā kārtība, kura paredz, ka atsevišķi robežas šķērsošanas punkti var tikt rezervēti pierobežas rajonu iedzīvotāju pierobežas satiksmei. Šāda kārtība ir saskaņā ar Komisijas priekšlikumiem par pierobežas satiksmes režīma izveidošanu (COM(2003) 502 galējais). Noteikto robežas šķērsošanas punktu saraksts ir pievienots regulai Pielikumā I (pašlaik Pielikums I rokasgrāmatai). 3.paragrāfs ir versija no Šengenas Konvencijas 3.(2) panta, kas attiecas uz soda pasākumiem par neatļautu ārējo robežu šķērsošanu. 3.paragrāfa teksts tika pārveidots, lai tas precīzāk atbilstu Kopienā spēkā esošajai kārtībai neietekmējot principu. Tika pievienota arī atsauce uz starptautiskās aizsardzības pienākumiem. Jo īpaši tas attiecas uz Ženēvas Konvencijas 31.pantu par bēgļu statusu. Pants aizliedz uzlikt bēgļiem kriminālsodu par nelikumīgu ieceļošanu vai atrašanos valstī, ja viņi ir tiešā ceļā ieradušies no teritorijas, kurā to dzīvība vai brīvība tika apdraudēta 1.panta izpratnē, un ja viņi ir ieceļojuši vai atrodas attiecīgās valsts teritorijā bez atļaujas un nekavējoties piesakās atbildīgajās iestādēs un sniedz pamatotus savas nelikumīgās ieceļošanas vai ierašanās iemeslus. 5.pants 1.paragrāfā ir pārņemti Šengenas Konvencijas 5.(1) pantā noteiktie ieceļošanas noteikumi. Tā dalībvalsts, uz kuras robežām trešās valsts pavalstnieks ierodas, ir atbildīga par ieceļošanas pārbaužu veikšanu ne tikai savās interesēs, bet arī citu Šengenas valstu interesēs, jo, kā zināms, pārbaudes uz Šengenas valstu iekšējām robežām vairs netiek veiktas. Šī iemesla dēļ, piemēram, sabiedriskās kārtības un iekšējās drošības draudu novērtējumam ir jāatspoguļo visu Šengenas valstu intereses, sākotnēji ŠIS (Šengenas Informācijas sistēma) ietvaros, un turpmāk citas saistošas informācijas apmaiņas veidā starp atbildīgajām iestādēm. Papildus tiem noteikumiem, kas pārņemti no Šengenas Konvencijas, tika iekļauts jauns noteikums par gadījumiem, ja ieceļotājs nerada draudus sabiedrības veselībai. Noteiktās atsevišķās situācijās šāds iemesls kalpo kā vērā ņemams pamatojums Savienības pilsoņa ieceļošanas noraidīšanai (direktīva 64/221/EEK). Minētais noteikums ir pārņemts no jaunās direktīvas Nr. 2004/38/EK, kas pieņemta 2004.gada 29.aprīlī par Savienības pilsoņu un to ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un apmesties uz dzīvi dalībvalstu teritorijā, kura nosaka kārtību, kā attiecīgais kritērijs ir piemērojams. Sabiedrības veselības jautājuma iekļaušana šajā regulā saskaņo divas likumdošanas daļas un ļauj izvairīties no atšķirībām Savienības un trešo valstu pilsoņu apkalpošanā. Robežu šķērsošanai derīgo dokumentu saraksts ir noteikts Augstākās komitejas lēmumos SCH/Com-ex (98) 56, un SCH/Com-ex (99) 14, kas pieņemti 1999.gada 28.aprīlī[31], un kuri paralēli citām lietām izveido "Tabula, kurā uzskaitīti visi ceļošanas dokumenti, kas to turētājam dod tiesības šķērsot ārējās robežas un kuriem var pievienot vīzas", šī tabula tiek regulāri papildināta un to veic Padomes ģenerālsekretariāts. 2.punkts attiecas uz II pielikumu saistībā ar pavaddokumentiem un informāciju, kura tiek izmantota, lai apstiprinātu 1.paragrāfā izklāstīto noteikumu īstenošanu. Skaidrāk izsakoties, šādi dokumentāli pierādījumi attiecībā uz īslaicīgas ieceļošanas dalībvalstīs iemesliem trešo valstu pavalstniekiem nav jāpieprasa, ja vien tiem spēj uzrādīt derīgu un attiecīgās dalībvalsts izsniegtu uzturēšanās atļauju. Esošās kategorijas (dienesta ceļojumi, tūrisma braucieni, u.c.) ir pievienotas iekļaujot punktu par dokumentētiem pierādījumiem, ko piestāda iedzīvotāji, kuri pakļaujas pierobežas satiksmes režīmam. Tas sasaucas ar diviem Komisijas priekšlikumiem regulu izveidei par pierobežas satiksmes režīma izveidi (KOM(2003) 502 galīga versija), kurā papildus ieceļošanas noteikumiem ir uzskaitīti pastāvošie "dokumenti, kas pierāda personas kā pierobežas joslas iedzīvotāja statusu un likumīgu biežu robežas šķērsošanas iemeslu pastāvēšanu, piemēram , ģimeniskās saites, sociāli, kultūras vai ekonomiski iemesli". Šī iemesla dēļ ir nepieciešams noteikt (vismaz zināšanai) kāda veida dokumenti var tikt pieprasīti pierobežas joslas iedzīvotājiem, saskaņā ar pierobežas satiksmes režīmu. Tika pievienots arī punkts attiecībā uz trešo valstu pavalstniekiem pastāvošo prasību saņemt vīzu, lai nodrošinātu ceļojumu apdrošināšanas atlīdzību izmaksu. Ar nelielām izmaiņām regulā tika iekļauts paragrāfs, kas savukārt nesen tika iekļauts Kopīgajā rokasgrāmatā ar Padomes 2003.gada 22.decembra lēmumu Nr. 2004/17/EK. 3. rindkopā apskatīti kritēriji iztikas līdzekļu novērtēšanai. Šajā rindkopā ir atsauce uz III pielikumu (kas patlaban ir Rokasgrāmatas 10. pielikums) attiecībā uz dalībvalstu nacionālajā likumdošanā ik gadu noteiktajiem iztikas līdzekļu apjomiem, kas nepieciešami, lai saņemtu atļauju robežas šķērsošanai. 4. rindkopā ietvertais teksts ir līdzīgs Šengenas Konvencijas 5. panta tekstam, kur tas ir mazliet neskaidrāks un izriet to 21. panta (kas nosaka, ka vienas Šengenas valsts izdotas uzturēšanās atļaujas turētājam ir tiesības uz trim mēnešiem ieceļot citā Šengenas valstī). Šis nosacījums ir iekļauts arī Rokasgrāmatas II daļas 6.2. punkta nosacījumos. 5. rindkopā ir pārņemti Šengenas Konvencijas 5. panta 3. punkta nosacījumi attiecībā uz trešo valstu pilsoņu, kuriem caurbraucot ir citas dalībvalsts izdota uzturēšanās atļauja vai atkārtotas iebraukšanas vīza, uzņemšanu pat, ja nav izpildīti iebraukšanas nosacījumi (izņemot gadījumus, kad šo personu vārds ir iekļauts to valstu, kuru ārējās robežās šīs personas gatavojas šķērsot, nevēlamo personu sarakstos). 7. rindkopa precīzāk nosaka, ka 4. un 5. rindkopā minētā atļaujas attiecas uz visu dalībvalstu izdotām uzturēšanās atļaujām (izdotas pirms 2004. gada 12. augusta) atbilstoši vienotajam formātam, ko nosaka EK Noteikumi Nr. 1030/2002 par vienotu formātu uzturēšanās atļauju izdošanai, kā arī citiem uzturēšanās un atgriešanās vīzu dokumentiem, kas minēt Kopēji Konsulāro instrukciju 4. pielikumā. 6. pants Šis pants, kurā principā ir pārņemti no Šengenas Konvencijas 6. panta 1. un 2. punkta, kā arī Kopīgās rokasgrāmatas II sadaļas 1.2. punkta nosacījumi regulē kopējos robežkontroles veikšanas principus. 2. rindkopā ir noteikts, ka visas personas, kas šķērso ārējās robežas, ieskaitot ES pilsoņus, tiek pakļautas pārbaudēm, kuru mērķis ir noskaidrot attiecīgās personas identitāti atbilstoši uzrādītajam ceļošanas dokumentam. Tāpat šī rindkopa nosaka, ka robežkontrole atbilstoši likumdošanai ir jāveic visām dalībvalstīm, veicot arī robežu šķērsojošo personu īpašumā esošo transporta līdzekļu un personisko lietu pārbaudi. Regulas ietvaros, ārējo robežu šķērsojošo personu īpašumā esošo transporta līdzekļu un personīgo lietu pārbaude tiek veikta, lai pārliecinātos par šo personu atbilstību 5. pantam, it īpaši attiecībā uz nosacījumiem par nelegālo imigrāciju (pārbaudes tiek veiktas, lai konstatētu, ka šādu personu transporta līdzekļos nav paslēpti nelegālie imigranti), kā arī netiek radīti nopietni draudi attiecīgās dalībvalsts iekšējai drošībai vai sabiedriskajai kārtībai (piemēram, pārbaudes tiek veiktas, lai pārliecinātos, ka attiecīgajai personai nav ieroči vai bīstami priekšmeti). Jebkurā gadījumā, iepriekšminētie nosacījumi attiecībā uz pārbaudēm neliedz veikt cita veida pārbaudes (piemēram, muitas, veterināro un augu kontroli), kuras paredz Kopienas vai nacionālā likumdošana. Iebraucot vai izbraucot, trešo valstu pilsoņi tiek pakļauti skrupulozai pārbaudei (3. rindkopa), lai pārliecinātos par šo personu apmeklējuma mērķi un pārliecinātos, ka šīs personas nerada draudus dalībvalstu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai. Kā jau tika minēts iepriekš (3. panta komentāros), skrupulozas pārbaudes netiek piemērotas personām, kas bauda Kopienas brīvas pārvietošanās tiesības, izņemot gadījumus, kad ir pamatotas aizdomas (pierādījumi) par to, ka šādas personas rada nozīmīgus draudus dalībvalstu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai. 4. rindkopā ir atsauce uz 4. pielikumu par personu kontroles praktiskajiem aspektiem. 7. pants Šī panta teksts faktiski ir Šengenas Konvencijas 6. panta 2. punkta e) apakšpunkta teksts ar grozījumiem. Jaunais formulējums, it īpaši attiecībā uz iespējām atturēties no pārbaudēm "neparedzētos un ārkārtas gadījumos", ir pārņemts no Komisijas priekšlikumiem par prasībām valsts dienestiem sistemātiski apzīmogot trešo valstu pilsoņu ceļošanas dokumentus (COM(2003)664, 2003. gada 6. novembris). Turklāt, nosacījums par trešo valstu pilsoņu ceļošanas dokumentu apzīmogošana vietās, kur ir atviegloti robežkontroles nosacījumi, arī ir pārņemts no minētajiem priekšlikumiem. 3. rindkopa nosaka, ka detalizēti noteikumus atviegloto pārbaužu veikšanai un kritēriji prioritāras nozīmes piešķiršanai, ir ietverti V pielikumā. Pašreiz spēkā esošā likumdošana nosaka, ka iebraukšanas pārbaudēm ir prioritāra nozīme attiecībā pret izbraukšanas pārbaudēm. 8. pants Jaunajā pantā ir ietverti horizontālie nosacījumi atsevišķu eju izveidošanai robežšķērsošanas punktos un minimālajām norādēm, kurām jābūt attēlotām uz zīmēm. Atsevišķu eju izveidošanas prasība, lai nodalītu trešo valstu pilsoņus un personas, kam ir iespēja izmantot Kopienas piešķirtās brīvas kustības tiesības, ir ietverta Lēmumā "SCH/Com-ex (94)17 rev. 4"[32] un attiecas tikai uz starptautiskajām lidostām. Lēmums nosaka minimālās norādes, ar kurām tiek nošķirti ES dalībvalstu pilsoņi un trešo valstu pilsoņi. Attiecībā uz jūras robežām, sevišķi pasažieru pārbaudēm uz prāmju klāja, rokasgrāmatas II sadaļas 3.4.4.5. punkts nosaka, ka "vietās, kur tas iespējams, ir jāizveido attiecīgās ejas", lai nodrošinātu atšķirīgu kontroles procedūru piemērošanu ES/EEL valstu pilsoņiem un trešo valstu pilsoņiem. Pašreizējā Regulas redakcija neparedz nodalošo eju izveidošanu uz sauszemes robežas. Jaunais pants ir balstīts uz jau esošajiem nosacījumiem, kā arī 2003. gada Robežšķērsošanas darba grupas ieteikumiem, jo īpaši Padomes lēmuma priekšlikumiem attiecībā uz norādēm, kādām jābūt attēlotām uz zīmēm robežšķērsošanas punktos[33] un Padomes slēdzienu par atsevišķu eju izveidošanu ārējās robežas šķērsošanas punktos.[34] Prasība par atsevišķu eju izveidošanu starptautiskajās lidostās tiek saglabāta. Savukārt, atsevišķu eju izveidošana dalībvalstu jūras un sauszemes robežšķērsošanas punktos paliek neobligāta. Īpašie nosacījumi attiecībā uz eju izveidošanu uz sauszemes robežas ir ietverti X pielikumā (sk. tālāk ietvertos komentārus). Attiecībā uz minimālajām norādēm, kādām jābūt uz zīmēm, augstākminēto Padomes lēmuma priekšlikumu prasības ir ietvertas tā, lai ievērotu nepieciešamību iekļaut Šveices pilsoņus un to ģimenes locekļus to personu sarakstā, kas var baudīt Kopienas brīvas pārvietošanās tiesības atbilstoši Līgumam "Par brīvām personu pārvietošanās tiesībām", kas tika noslēgts ar Šveici un stājās spēkā 2002. gada 1. jūnijā. Personas, kuras bauda Kopienas brīvas pārvietošanās tiesības, var izmantot arī citas ejas, kuras vairs netiek apzīmētas ar "NON EU/EEA", bet ir apzīmētas kā "ALL PASSPORTS". Šo zīmju paraugi ir norādīti VI pielikumā. Dalībvalstīm ir jāuzstāda visas zīmes robežšķērsošanas punktos līdz 2009. gada 31. maijam. Taču, nomainot esošās zīmes vai uzstādot jaunas zīmes pirms noteiktās dienas, ir jāievēro šajā dokumentā ietvertās minimālās prasības. Šīs prasības tiek piemērotas no iepriekšminētajiem priekšlikumiem. Uz dalībvalstu savstarpējām robežām, kurās vēl nav atcelta kontrole Šengenas Līguma piemērošanas pārejas procedūras rezultātā, šī panta prasību piemērošana nav obligāta. Šādas prasības ir noteiktas, lai izvairītos no tā, ka dalībvalstis iegulda lielus naudas līdzekļus to robežu aprīkošanā, kas tikai īslaicīgi kalpos par ārējās robežšķērsošanas punktiem. 9. pants Atzīmju veikšana ceļošanas dokumentos pašlaik notiek atbilstoši Kopīgas rokasgrāmatas II sadaļas 2.1. punktam, saskaņā ar iepriekšminētajiem priekšlikumiem par atzīmju veikšanu. Priekšlikumos minētā atzīmju veikšanu ir obligāti "sistemātiski" jāveic iebraucot (1. punkts). 2. punkts nosaka izņēmumus attiecībā uz atzīmju veikšanu trešo valstu pilsoņu dokumentos - papildus rokasgrāmatas II sadaļas 2.1.1., 2.1.5. un 2.1.6. punktos ietvertajiem izņēmumiem, šis punkts nosaka izņēmuma gadījumus attiecībā uz atzīmēm, kas veicamas to personu dokumentos, kas pakļaujas vietējo robežu šķērsošanas režīmam, tādējādi nodrošinot atbilstību iepriekšminētajiem vietējo robežu šķērsošanas un atzīmju veikšanas priekšlikumiem. Attiecībā uz izbraukšanas atzīmēm, 3. punkts nosaka, ka šādas atzīmes ir sistemātiski jāveic dokumentos, kuriem ir vairākkārtēja iebraukšanas vīza ar ierobežotu kopējo uzturēšanās laiku. 4. punktā ir ietverta atsauce uz VII pielikuma nosacījumiem par vispārējiem atzīmju veikšanas nosacījumiem. Atzīmju veikšanas procedūra, kā arī zīmogu forma un saturs paliek nemainīgi, taču šie nosacījumi ir papildināti ar Tieslietu un iekšlietu padomes (TIP) 2003. gada 5. un 6. jūnija slēdzienu par drošības pasākumiem ieceļošanas un izceļošanas zīmogiem (Padomes dokuments 9390/03 FRONT 60 COMIX 308). Papildus citām prasībām, šie nosacījumi pieprasa regulāru drošības kodu nomaiņu vismaz reizi mēnesī. Nosacījumi regulē arī kārtību, kādā jāveic informācijas apmaiņa attiecībā uz zīmogu drošības kodu maiņu un nozaudētajiem, nozagtajiem zīmogiem. Informācijas apmaiņa ir jāveic ar valsts kontaktpunkta, kurš ir atbildīgs par informācija apmaiņu attiecībā uz drošības kodiem ieceļošanas un izceļošanas zīmogiem robežšķērsošanas punktos (kas iekļauti Padomes dokumenta 7221/03 FRONT 23 COMIX 147 sarakstā (ES IEROBEŽOJUMI)), starpniecību. 10. pants Šis pants, kas nosaka uzraudzības veikšanu starp robežšķērsošanas punktiem, ietver Šengenas Konvencijas 6(3). punktu un Kopīgās rokasgrāmatas II sadaļas 2.2. punktu. Detalizēti noteikumi attiecībā uz robežu uzraudzību tiek pieņemti saskaņā ar Komisijas kārtību, kuru nosaka šo noteikumu 30. pants. 11. pants 1. punktā ir ietvertas Šengenas Konvencijas 5. panta 2. punkta prasības attiecībā uz iebraukšanas aizliegumiem trešo valstu pilsoņiem, kas nepakļaujas noteikumu 6. pantā ietvertajām iebraukšanas prasībām. Pants nosaka arī, ka šādiem pilsoņiem var tikt atļauta iebraukšana, pamatojoties uz humāniem apsvērumiem, nacionālajām interesēm vai starptautiskajām saistībām. 2. punktā ir apskatīti gadījumi, kad personām, kurām nav vīzas un tādējādi nav izpildīti iebraukšanas nosacījumi, izpildot Regulas (EK) Nr. 415/2003 nosacījumus, uz robežas tiek izsniegta vīza. Šie nosacījumi attiecas uz personām, kam nenoteiktu iemeslu dēļ nav bijusi iespēja laicīgi pieteikties vīzas saņemšanai, bet kuras ir izpildījušas iebraukšanas nosacījumus, un šo personu atgriešanās dzimtenē vai tranzīts ir apstiprināts. Rokasgrāmatas II sadaļas 5. un 5.1. punkti ir nomainīti ar atsauci uz spēkā esošo EK Noteikumiem Nr. 415/2003. 3. pantā ir ietverti Kopīgās rokasgrāmatas II sadaļas 1.4.1. un 1.4.2. punkti. Šajā pantā ir arī atsauce uz VIII pielikuma B daļu par kārtību, kādā trešās valsts pilsonis saņem atteikumu vīzas izsniegšanai. VIII pielikuma A daļa nosaka procedūru, kādā atteikums sagatavojams. 4. pants nosaka robežsargu pienākumu nodrošināt, ka trešās valsts pilsonis, kas saņēmis iebraukšanas atteikumu, neiekļūst attiecīgās dalībvalsts teritorijā. 12. pants Šajā pantā ir ietvertas Šengenas Konvencijas 6(4). un 6(5). panta prasības, kas nosaka, ka dalībvalstīm ir jānodrošina "pietiekams skaits......kvalificētu darbinieku", kā arī papildina šīs prasības ar nosacījumu, ka "resursiem" ir jābūt pietiekamiem, lai veiktu augstas kvalitātes kontroli uz ārējās robežas. 13. pants 13. panta 1. punkts ir pārņemts no Kopīgās rokasgrāmatas II daļas 1.1.1. un 1.1.2. punkta, un nosaka, ka, lai izpildītu šīs regulas prasības, dalībvalstīm ir jāveic robežkontrole atbilstoši to kompetencē esošajām robežkontroles funkcijām un nacionālajai likumdošanai, piešķirot robežsargiem kārtības nodrošināšanas tiesības uz robežas un pilnvaras ierosināt kriminālvajāšanu. 3. punkts nosaka, ka to valsts dienestu saraksts, kuriem saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem jāveic robežsardzes pienākumi, ir dots regulas IX pielikumā, nevis pašā regulā, kā tas ir Kopējā rokasgrāmatā. 4. punkts ir jauns noteikums, kas dalībvalstīm, kurās saskaņā ar nacionālo likumdošanu robežsardzes pienākumus veic vairāki dienesti, uzliek par pienākumu nodrošināt koordinētu sadarbību starp šādiem dienestiem, lai efektīvi veiktu robežsardzes pienākumus. 14. pants Ar šo pantu tiek aizstāti Šengenas Konvencijas 7. pants un Kopīgās rokasgrāmatas II daļas 4. punkts, kā arī 4. punkta 1. un 2. apakšpunkts, kuri attiecas uz sadarbību starp dalībvalstīm efektīvas robežkontroles nodrošināšanā. Tā vietā, lai pārņemtu esošos nosacījumus, pants ietver nosacījumus attiecībā uz jaunizveidojamo Eiropas Ārējās robežas kontroles sadarbības vadības aģentūru, kuras pienākums būs koordinēt dalībvalstu darbību, tai skaitā informācijas apmaiņu, noteikumu harmonizāciju un robežsargu apmācības programmu kopējo nosacījumu izstrādi, dalībvalstu kopējo pasākumu realizāciju, kopējos riska novērtējumus un kopējā tehniskā aprīkojuma apsaimniekošanu. 15. pants 15. pants ir jauns pants, kura izstrādi veicināja pašreizējā prakse un TIP 2003. gada 27. un 28. novembra slēdziens[35] attiecībā uz elastīgu sauszemes robežu kontroles pasākumu pieņemšanu ES paplašināšanās kontekstā. Ņemot vērā divpakāpju Šengenas prasību ieviešanas procedūru (sk. 6. punktu), jaunās dalībvalstis pēc uzņemšanas ES uzreiz nepiemēro Šengenas līguma prasības, un personu kontrole uz jauno un esošo dalībvalstu, kā arī jauno dalībvalstu savstarpējām robežām tiks veikta līdz brīdim, kad pilnībā stājas spēkā Šengenas līguma prasības. Uz šīm robežām, kas var tikt uzskatītas par "īslaicīgajām ārējām robežām", piemērotie noteikumi ir tādi paši kā uz Šengenas līguma valstu ārējām robežām. Tādējādi, 1. punkts nosaka, ka dalībvalstis nepiemēro 18. panta nosacījumus un neatceļ kontroles uz savstarpējām sauszemes robežām līdz šī panta piemērošanas datumam, veicot kopējās robežas kontroli, kā to nosaka ārējo robežu kontroles noteikumu kritēriji un principi. Dalībvalstis var savā starpā noslēgt līgumus par kopējās robežkontroles veikšanu, attiecīgi informējot par to Komisiju.. 4. nodaļa - Īpaši sīki izstrādāti robežkontroles noteikumi un īpaša procedūra 16. pants Šajā pantā ir ietverta atsauce uz X pielikumā noteiktajiem robežu tipiem (sauszemes, gaisa un jūras), kā arī dažādiem transporta veidiem dalībvalstu ārējo robežu šķērsošanai. Komentāri attiecībā uz izmaiņām esošajos noteikumos ir sekojoši: Sauszemes robežas 1.1. punkts apraksta kontroli, kas veicama autotransportam, un ietver Kopīgās rokasgrāmatas II daļas 3. punkta 1. apakšpunkta nosacījumus. Punkts ir papildināts ar nosacījumiem attiecībā uz atsevišķu kontroles eju izveidošanu sauszemes robežšķērsošanas punktos, ievērojot Padomes 2003. gada 8. maija secinājumus (sk. komentārus attiecībā uz horizontālajiem nosacījumiem). Atsevišķu kontroles eju izveidošana robežšķērsošanas punktos nav obligāta, taču šādas ejas var tikt izveidotas, ja attiecīgā dalībvalsts to uzskata par nepieciešamu un to pieļauj vietējie apstākļi, it īpaši satiksmes intensitāte. Turklāt, atsevišķas ejas var tikt izveidotas, ja dalībvalsts atbildīgās institūcijas uzskata, ka tas nepieciešams "ārkārtas gadījumos" un "vietās, kurās transporta satiksme un infrastruktūra to pieprasa" (nosacījumi, kas iekļauti no augstākminētā Padomes slēdziena). Gadījumos, kad dalībvalsts izlemj izveidot atsevišķas ejas robežkontroles punktos, tās ir jāaprīko ar zīmēm, kurās ir ietvertas minimālās norāžu prasības, kas aprakstītas 8. pantā. Dalībvalstis var izveidot arī atsevišķas ejas tiem transporta līdzekļiem, kas pakļaujas vietējās robežas šķērsošanas režīmam. Šādu eju izveide atbilst noteikumu ieteikumiem attiecībā uz vietējās robežas šķērsošanu. 1.2. punkts attiecas uz dzelzceļa satiksmi, un ietver sevī rokasgrāmatas II sadaļas 3.2. punkta nosacījumus. Šajā punktā nav veiktas izmaiņas, ir veiktas tikai formālas izmaiņas, kuru mērķis ir padarīt nosacījumus vieglāk uztveramus. Gaisa robežas X pielikuma 2. punkts ietver rokasgrāmatas II sadaļas 3.3., 3.3.1. - 3.3.7. nosacījumus (izņemot novecojušos un pārspīlētos Šengenas Konvencijas 4. panta vai tā piemēru nosacījumus), atsevišķas Lēmuma "SCH/Com-ex (94)17 rev. 4" daļas un vadlīnijas starptautiskajā civilajā aviācijā (pasažieru vai privāto lidojumu) veicamās kontroles efektivitātes uzlabošanai, kas tika pieņemtas Robežšķērsošanas darba grupas 2003. gada 5. jūnija sēdē.[36] Šīs sadaļas 2.1. punkts nosaka kārtību, kādā veicama pasažieru pārbaude starptautiskajās lidostās. Lai nodalītu iekšējo lidojumu pasažierus, kuri netiek pakļauti kontrolei, un pasažierus no citiem lidojumiem, kuriem jāiziet pārbaude, ir jāveic pasākumi, lai fiziski nošķirto ienākošo pasažieru plūsmas. Šajā sakarā dalībvalstu atbildīgajiem dienestiem sadarbībā ar lidostas operatoriem ir jāizveido attiecīgā infrastruktūra. Praksē tas var tikt izdarīts nodalot iekāpšanas zonas vai nosakot satiksmi dažādos terminālos. Tad ir jānosaka vieta, kurā tiek pārbaudītas bagāža un personas, kuras lido ar pārsēšanas biļetēm. Tāpat ir noteikts, ka pasažieru pārbaude ir jāveic ārpus lidmašīnas, tādēļ dalībvalstīm sadarbībā ar lidostas dienestiem un pārvadātājiem ir jānodrošina pasažieru novirzīšana uz vietām, kur šādas pārbaudes tiek veiktas. Īpašie nosacījumi attiecībā uz lidmašīnu apkalpes locekļu pārbaudēm ir ietverti XI pielikumā. Visbeidzot, gadījumos, kad starptautiskajā lidojumā devusies lidmašīna (vai ārvalstu lidmašīna) ir spiesta nepārvaramas varas vai briesmu vai varas iestāžu norādījumu rezultātā nosēsties lidlaukā, kurš nav priekš tā paredzēts, lidojums var tikt turpināts tikai pēc tam, kad saņemta atļauja no dienestiem, kas atbildīgi par robežkontroles funkciju veikšanu. Attiecībā uz šāda veida pasažieru pārbaudēm nedrīkst tikt izdarīti nekādi izņēmumi. 2.2. punkts nosaka īpašās procedūras atbilstoši kurām veicamas pārbaudes lidostās, kurām nav starptautisko lidostu statusa (lidlaukos). Ņemot vērā mazākus satiksmes apjomus nekā starptautiskajās lidostās, šādās lidostās ir nepieciešams veikt pasākumus, lai fiziski nodalītu pasažieru plūsmas un nodrošināt nepārtrauktu robežsardzes klātbūtni. Veicot šādus pasākumus, ir jāievēro EK Noteikumu Nr. 2320/2002 nosacījumi attiecībā uz kopējiem civilās aviācijas drošības noteikumiem, it īpaši attiecībā uz dalībvalstu pienākumu pārbaudīt/atsijāt pasažierus, lai kontrolētajās drošības zonās vai lidaparātā netiktu ienesti aizliegti priekšmeti. Tāpat, nepieciešamības gadījumā, ir jānodrošina, ka attiecīgajā laikā ir pieejams pārbaužu veikšanai nepieciešamais personāls. Tādēļ lidlauka direktoram ir savlaicīgi jāinformē atbildīgie dienesti par starptautiskajos maršrutos lidojošo lidaparātu ierašanos vai izlidošanu. 2.3. punkts ietver sevī rokasgrāmatas 3.3.5. un 3.3.7. punktu nosacījumus attiecībā uz privātajiem lidojumiem (tai skaitā ar planieriem, mazajiem lidaparātiem, utt.), ievērojot iepriekšminēto vadlīniju prasības efektīvas kontroles veikšanai starptautiskajā civilajā aviācijā, kuras ir pieņēmusi Robežšķērsošanas darba grupa. Salīdzinājumā ar spēkā esošajiem nosacījumiem, šī sadaļa uzliek lidaparāta kapteinim pienākumu pirms izlidošanas iesniegt dalībvalsts, kurā paredzēts nosēsties robežkontroles dienestiem vispārējo deklarāciju, kura ietver lidojuma plānu (atbilstoši Starptautiskās civilās aviācijas konvencijas 2. pielikumam) un informāciju par pasažieru identitāti. Turklāt, ja no trešās valsts nākošs privātais lidaparāts uz kādu no dalībvalstīm veic nosēšanos citas dalībvalsts teritorijā, tās dalībvalsts, kurā tiek veikta nosēšanās, atbildīgajiem dienestiem ir jāveic pārbaude un jāapzīmogo iepriekšminētā vispārējā deklarācija tā, lai dalībvalsts, kas ir lidojuma galamērķis, atzīmētu, ka pārbaude jau ir veikta. Jebkurā gadījumā, ja nav skaidrs, no kurienes un uz kurieni dodas privātais lidaparāts, un nav skaidrs vai tas ir vai nav iekšējais lidojums, ir jāveic lidaparātā esošo personu pārbaude. Šis nosacījums attiecas gan uz starptautiskajām lidostām, gan lidlaukiem. Visbeidzot, šis pants nosaka, ka prasības attiecībā uz planieriem, mazajiem lidaparātiem, helikopteriem un līdzīgiem lidaparātiem tiek noteiktas ar nacionālo likumdošanu, un atsevišķos gadījumos divpusējiem līgumiem. Jūras robežas Šī sadaļa, un it īpaši tās punkts, kas attiecas uz jūras satiksmes kontroli (3.1. punkts), ir pamatīgi pārstrādāta ņemot vērā sarežģījumus, kas radušies ar rokasgramatas nosacījumu piemērošanu, jo īpaši veicot Šengenas izvērtējumu. Vērā ir ņemti arī jautājumi, kurus savā 2003. gada jūlijā iesniegtajā ziņojumā par ekonomiski tehnisko pamatojumu pārbaudēm uz jūras robežas ir ietvērusi konsultāciju firma "Civipol Conseils". Šīs sadaļas nosacījumi ietver arī pasākumu programmu nelegālo imigrantu skaita samazināšanai uz dalībvalstu jūras robežām, kuru Padome pieņēma 2003. gada 27. novembrī[37], kā arī tās neformālās valstu ekspertu apspriedes rezultātus, kas notika 2003. gadā 4. decembrī. 3. punkta 1. apakšpunktā ir ietverts viss Kopīgās rokasgrāmatas II daļas 3. punkta 4. apakšpunkts, kurā tiek apskatītas jūras satiksmē veicamās pārbaudes. Tika nolemts pārstrādāt dažas no pašreizējā 3.4.1. punkta redakcijā sniegtajām definīcijām (piemēram, "jūras satiksme", "pasažieris", "apkalpes komanda"). Citas definīcijas - "regulāra prāmju satiksme", "kruīza kuģis", "izpriecu kuģošana" un "piekrastes zvejniecība" - ir pārņemtas no 2. panta. Jaunais X pielikuma 3. punkta 2. apakšpunkts apkopo Rokasgramatas 3.4.4. punktā ietvertās īpašās procedūras attiecībā uz noteiktiem kuģošanas veidiem. Saskaņā ar iekšējo un ārējo jūras robežu definīciju (skatīt šīs regulas 2. pantu) ostas visos gadījumos tiek uzskatītas par ārējo jūras robežu, tādējādi visi kuģi, tiem iebraucot vai izbraucot no ostas, ir jāpārbauda, jo nav iespējams noteikt, kas norisinās ārpus ostas - teritoriālajos vai starptautiskajos ūdeņos (cilvēku vai kravu uzņemšana/izkraušana). Taču, ņemot vērā atšķirības starp dažādiem kuģošanas veidiem, ir jāveic sistemātiskas kuģu pārbaudes. Šajā daļā nav iekļauts Kopīgās rokasgrāmatas 3.4.4.1. punkts, jo tas attiecas uz prāmju satiksmi starp divām Šengenas līgumvalstu ostām, tādējādi šķērsojot iekšējās un nevis ārējās robežas. 3.2.1. - 3.2.3. punkti attiecas uz kruīza kuģu pārvietošanos. Šajos punktos ietvertie nosacījumi atbilst 3.4.4.2. punktam, kurš ir papildināts, iekļaujot politikas nostādnes, kuras nosaka pasākumu programma nelegālo imigrantu skaita samazināšanai uz jūras robežām, kā arī Šengenas katalogā ietvertās rekomendācijas attiecībā uz kruīza kuģiem. Kruīza kuģu kontrole parasti tiek veikta tikai pirmajā un pēdējā Šengenas dalībvalsts ostā, taču šādas pārbaudes var tikt atkarībā no iespējamā nelegālo imigrantu riska veiktas arī citās ostās, kurās kuģis apstājas kruīza maršrutā. Šis pants nosaka arī apiešanos ar personām, kurām tiek liegta iebraukšana attiecīgās valsts teritorijā. 3.2.4. - 3.2.7. punkti atbilst 3.4.4.3. un attiecas uz izpriecu kuģošanu. Tāpat šajos punktos ir ietverti nosacījumi, kas balstīti uz iepriekšminēto pasākumu programmu un Šengenas katalogu. Izpriecu kuģi ir jānoenkuro speciālās iebraukšanas ostās, un par robežkontroli atbildīgie dienesti ir jāinformē gadījumos, ja šis nosacījums tiek pārkāpti vai iestājas nepārvaramas varas apstākļi. Atbildīgajiem dienestiem ir jāiesniedz dokumenti par attiecīgā kuģa tehnisko specifikāciju un uz tā klāja esošajām personām. Ievērojot nelegālo imigrantu riska iespējas, dienestiem iesniegto personu sarakstā iekļautajām personām tiek izsniegta atļauja izkāpt krastā, lai dotos paredzētajās ekskursijās. 3.2.8. un 3.2.9. punkti attiecas uz piekrastes zvejošanu (kuru pašlaik nosaka Kopīgās rokasgrāmatas 3.4.4.4. punkts), un ietver sevī nosacījumus, kas ir līdzīgi iepriekšējos punktos izklāstītajiem. Piekrastes zvejas kuģu, kuri atgriežas ostā ik dienu vai gandrīz ik dienu, pārbaudes netiek veiktas sistemātiski, atkarībā no nelegālo imigrantu riska novērtējuma. Kuģa kapteinim ir jāiesniedz atbildīgajiem dienestiem informācija par izmaiņām kuģa apkalpes komandas sarakstos vai attiecībā uz papildus pasažieriem uz kuģa klāja. 3.2.10. punktā ir gandrīz pilnībā pārņemts Kopīgās rokasgrāmatas 3.4.4.5. punkta teksts attiecībā uz kontrolei pakļauto prāmju satiksmi. 3.3. punkts, kas attiecas uz kuģošanu iekšzemes ūdeņos un atbilst rokasgrāmatas II sadaļas 3.5. pantam, nav ticis grozīts. Faktiski ar nepieciešamajām izmaiņām uz šo kuģošanas veidu attiecas tie paši nosacījumi, kādi tiek piemēroti jūras robežu kontrolei. 17. pants. Šis pants nosaka iespēju izstrādāt īpašu procedūru noteiktas kategorijas personu pārbaudēm, tajā skaitā gaisa kuģu pilotiem, jūrniekiem, diplomātisko, oficiālo un dienesta pasu turētājiem, darbiniekiem, kas strādā uz robežas un nepilngadīgajiem. Īpašās procedūras ir aprakstītas XI pielikumā. Pielikuma tekstā ir pārņemti rokasgrāmatas II sadaļas 6. punkta nosacījumi, izņemot 6.1. punktu (ES pilsoņi un to ģimenes locekļi), 6.2. punktu (trešo valstu pilsoņi, kuriem ir citas dalībvalsts izdota uzturēšanās atļauja), 6.3. punktu (bēgļi un personas bez pavalstniecības), 6.9. punktu (grupu ceļotāji) un 6.10. punktu (personas, kas uz robežas pieprasa patvērumu). 6.1. punkts nav ietverts, jo, kā jau minēts, iebraukšanas un uzturēšanās noteikumi ES pilsoņiem un personām, kuras bauda Kopienas brīvas pārvietošanās tiesības, ir atrunāti Kopienas likumdošanā. Tādējādi nav nepieciešamības noteikumos iestrādāt Kopienas likumdošanā jau atrunātos nosacījumus. Jebkurā gadījumā, Regulas 3. pantā ir noteikts, ka noteikumi neietekmē to personu tiesības, kas bauda Kopienas brīvas pārvietošanās tiesības. 6.2. pants jau ir iestrādāts noteikumu 6. panta 4. punktā. 6.3. punkta nosacījumi nav ietverti, jo, pirmkārt, trešo valstu pilsoņu, tajā skaitā bēgļu un personu bez pavalstniecības, iebraukšanas dokumentu atzīšanas procedūra nav harmonizēta un ir katras dalībvalsts pārziņā, un attiecīgie lēmumi pašlaik tiek apkopoti Padomes ģenerālsekretariātā[38] (un šī sadaļa jebkurā gadījumā ir novecojusi). Otrkārt, vīzas saņemšanas prasības šādām personām ir ietvertas EK Noteikumu Nr. 539/2001 3. pantā, tādēļ šajā Regulā nav nepieciešams ietvert līdzīgas atrunas. Treškārt, rokasgrāmatas II sadaļas 6.3.2. punkta otrā rindkopa ("Personām bez pavalstniecības, kurām ir ceļojuma dokuments, ir jāsaņem iebraukšanas vīza, izņemot gadījumus, kad šīm personām ir uzturēšanās atļauja, kas izdota kādā no Šengenas dalībvalstīm") pat ir pretrunā ar EK Regulu Nr. 539/2001, jo šie noteikumi atbrīvo no vīzas saņemšanas nepieciešamības ceļošanas dokumentu turētājus, kas ir personas bez pavalstniecības, ja tiem izsniegts trešās valsts, kurā šādas personas likumīgi uzturas (Regulas 3. panta otrā rindkopa). 6.9. punkts, kas paredz atvieglotus noteikumus grupu ceļotāju kontrolei (it īpaši attiecībā uz vadītājiem, kas pavada svētceļotāju vai skolēnu grupas) nav iekļauts, jo šis nosacījums ir pretrunā ar vispārējo kontroles sistēmu un pienākumu sistemātiski apzīmogot ceļošanas dokumentus, kas atļauj iebraukšanu Šengenas zonā. Visbeidzot, 6.10. punkts, kas paredz, ka ja ārvalstnieks lūdz patvērumu uz robežas, uz viņu attiecas konkrētās dalībvalsts likumdošana līdz brīdim, kad tiek noskaidrots, kam jāapmierina prasībā pēc patvēruma, ir lieks un nav iestrādāts vispār. Turklāt, Regulas 3. pants jau nosaka dalībvalstu pienākumus attiecībā uz patvēruma nodrošināšanu un starptautiskās aizsardzības sniegšanu. Savukārt, šajā sadaļā ir iestrādāti sekojoši panti: rokasgrāmatas 6.4. punkts, kas attiecas uz gaisa kuģu pilotiem un apkalpes komandas locekļiem (šī pielikuma 1. punkts), 6.5. punkts par jūrniekiem (2. punkts), 6.6. un 6.11. punkti, kas attiecas uz diplomātisko, oficiālo un dienesta pasu turētājiem, kā arī starptautisko organizāciju darbiniekiem (3. punkts), 6.7. punkts par darbiniekiem, kas strādā uz robežas (4. punkts), un 6.8. par nepilngadīgajiem (5. punkts). Gaisa kuģu piloti 1. punkts, kas attiecas uz gaisa kuģu pilotiem un apkalpes locekļiem, nav krasi mainīts attiecībā pret rokasgrāmatas 6.4. punktu, kas ietver īpašos nosacījumus pilota licenču un apkalpes locekļu sertifikātu turētājiem, pamatojoties uz 1944. gada 7. decembra Civilās aviācijas konvencijas 9. pielikumu un šīs konvencijas 3.74. un 3.75. punktiem. Taču, šī daļa ir pārfrāzēta, lai skaidrāk izteiktu šīs personu kategorijas tiesības, it īpaši tiesības, kas ļauj pildot savus pienākumus, uz pilota licences vai apkalpes personāla sertifikāta pamata, neuzrādot pasi vai vīzu, pārvietoties lidostai piegulošās pašvaldības teritorijā, vai doties uz citu dalībvalsts teritorijā esošu lidostu.. Jūrnieki No otras puses, 2. pants, kas attiecas uz jūrniekiem, ir pamatīgi grozīts salīdzinājumā ar pašreiz spēkā esošo rokasgrāmatas 6.5. pantu, lai skaidrāk izteiktu prasību būtību un piemērotu to starptautiskā līmenī notikušajām izmaiņām (jo sevišķi jaunajai Ženēvas Konvencijai Nr. 185, kas tika parakstīta 2003. gada 19. jūnijā). Jaunā redakcija nosaka, ka jūrniekiem, kuriem ir jūrnieku identifikācijas dokuments - atsauce uz jūrnieka grāmatiņu ir dzēsta, jo šis dokuments nenorāda nedz jūrnieka identitāti, nedz arī ir ceļošanas dokuments - kas izdots saskaņā ar 1965. gada Londonas Konvenciju (FAL) un Ženēvas Konvenciju Nr. 185, ir tiesības nokāpt krastā un uzturēties pašvaldībā, kuras ostā kuģis ir piestājis, nereģistrējoties robežšķērsošanas punktā. Iepriekšminētais nosacījums tiek piemērots tikai tādā gadījumā, ja .šo jūrnieku vārds ir norādīts kuģa komandas sarakstā, kas iepriekš iesniegts ostā. Pirms došanās krastā, jūrniekam ir jāpakļaujas vizuālajai kontrolei, atbilstoši migrācijas un drošības riska novērtējumam. No otras puses, vīzas saņemšanas nepieciešamība ir dzēsta no šī panta, jo tā jau ietverta EK Noteikumu Nr. 539/2001 4. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktos (citās valodās izstrādātajos Reglamentos ir vērojamas novirzes - dažās versijās jūrniekiem ir jābūt vīzām visos gadījumos, citās "kad nepieciešams"). Jūrniekiem, kas gatavojas uzturēties ārpus ostas apkārtnē esošās pašvaldības, spēkā paliek prasība izpildīt iebraukšanas prasības, kā to nosaka Noteikumu 5. pants. Var tikt pieļauti izņēmuma gadījumi, it īpaši attiecībā uz prasību par vīzu un pietiekamiem iztikas līdzekļiem. Jūrniekiem, kam nav vīzas, var izdot vīzu atbilstoši EK Noteikumiem Nr. 415/2003, kas papildus vispārējiem noteikumiem vīzu izdošanai uz robežas, nosaka kārtību, kādā tiek piešķirtas vīzas jūrniekiem, kas atrodas Dalībvalstī caurbraucot. Robežsardzei ir jebkurā gadījumā jāpārliecinās, ka jūrnieks ir izpildījis citas 5. pantā ietvertās prasības, t.i., ka tam ir spēkā esošs ceļošanas dokuments, ka tas nav iekļauts ŠIS personu sarakstā, kam aizliegta iebraukšana, ka šis jūrnieks nerada draudus sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai dalībvalsts sabiedrības veselībai. Nepieciešamības gadījumā, robežsargiem ir jāpārbauda arī citi dokumenti, piemēram, kuģa īpašnieka vai tā pilnvarota aģenta rakstiska deklarācija, diplomātiskās vai konsulārās iestādes rakstiska deklarācija, policijas izdota izziņa vai, ja nepieciešams, citas administratīvās iestādes izdota atļauja. Diplomātisko, oficiālo un dienesta pasu turētāji, kā arī starptautisko organizāciju biedri 3. punkts ietver gan spēkā esošā punkta nosacījumus attiecībā uz diplomātisko, oficiālo un dienesta pasu turētājiem, kā arī punktu par prasībām attiecībā uz dokumentu turētājiem, kuriem šādu dokumentu ir izsniegušas starptautiskās organizācijas, jo uz šīm kategorijām attiecas līdzīgi nosacījumi (vietās, kur ir atšķirības, tās ir saglabātas). Starp dokumentiem, kurus izdevušas starptautiskas organizācijas, šīs sadaļas ietvaros ir minami sekojoši dokumenti: ANO (un tās struktūrvienību) izsniegtas caurlaides, Eiropas Kopienas un Euratom izsniegtas caurlaides; Eiropas Padomes ģenerālsekretariāta izsniegts likumīgais sertifikāts, kā arī dokumenti, kas izsniegti NATO galvenajā mītne (t.i. militārās identifikācijas kartes, kurām pielikumā ir nosūtījums, ceļošanas atļauja vai arī individuāla/grupas pavēle). Ņemot vērā šai personu kategorijai piešķirtās privilēģijas un imunitāti, šādām personām attiecībā pret citiem ceļotājiem var tikt piešķirtas prioritāras tiesības šķērsot robežu. Šādām personām arī parasti netiek lūgts uzrādīt pietiekamus iztikas līdzekļus. Šo personu statuss automātiski atbrīvo no vīzas nepieciešamības - atbrīvojums no vīzas saņemšanas nepieciešamības diplomātisko, oficiālo un dienesta pasu turētājiem saskaņā ar EK Noteikumu Nr. 539/2001 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu paliek dalībvalstu pārziņā. Diplomātisko, oficiālo un dienesta pasu turētājiem nedrīkst nekādos apstākļos tikt liegta iebraukšana teritorijā, ja robežsardze pirms tam nav informējusi kompetentos valsts dienestus, pat ja par šādām personām ir ievietots brīdinājums ŠIS. 17. panta 2. punktā ir ietvertas atsauces uz kartēm ko Ārlietu ministrijas izsniedz akreditētiem diplomātisko misiju un konsulāro pārstāvniecību darbiniekiem un to ģimenes locekļiem. Šādu karšu paraugi ir atrodami XII pielikumā (pašreiz Kopõgās rokasgrāmatas 13. pielikums). Šādas kartes, kuras ir līdzīgas uzturēšanās atļaujām, ļauj to turētājiem, ja tiem ir spēkā esošs ceļošanas dokuments, šķērsot dalībvalstu robežas bez vīzas saņemšanas. Veicot pārbaudes, robežsargi, protams, var pieprasīt attiecīgajām personām pieprasīt diplomātiskā statusa apliecinājumu vai vismaz pamatojumu tiesībām uz privilēģiju, imunitāti vai atvieglojumiem. Šaubu gadījumā, ziņas var tikt pārbaudītas attiecīgās valsts Ārlietu ministrijā. Darbinieki, kuri strādā uz robežas 4. punktā esošais teksts, kurā aprakstīta iespēja veikt izvēles pārbaudes darbiniekiem, kas strādā uz robežas, ir papildināts ar nosacījumu, ka uz robežas strādājošie automātiski tiek pakļauti atvieglotai pārbaudei, kāda attiecas uz vietējās robežas šķērsošanu, pārejot robežu īpašos robežšķērsošanas punktos un īpaši tam paredzētās ejās, neapzīmogojot šo personu ceļošanas dokumentus. Šāds papildinājums tika ieviests, jo uz robežas strādājošie nevar pakļauties vietējās robežas šķērsošanas nosacījumiem - tie attiecas tikai uz īslaicīgas iebraukšanas gadījumiem. Nepilngadīgie 5. punkts, kas attiecas uz nepilngadīgajiem (pašlaik 6.8. punkts) paredz, ka, pirmkārt, šīs kategorijas personas tiek pakļautas tādām pašām pārbaudēm kā pieaugušie. Esošie noteikumi ir papildināti atbilstoši iniciatīvai, kas tika uzsākta Itālijas prezidentūras laikā 2003. gada 2. oktobrī (Padomes dokuments 13124/03 FRONT 133 COMIX 588). Gadījumā, ja nepilngadīgie ceļo pieaugušo pavadībā, robežsargiem ir pienākums veikt papildus pārbaudes (ja nepieciešams, atsevišķas pārrunas ar nepilngadīgo), ja ir nopietns pamats domāt, ka nepilngadīgais ir nelikumīgi atņemts tā likumīgajiem apgādniekiem. Attiecībā uz nepilngadīgajiem, kas ceļo vieni paši, robežsargiem, veicot pārbaudes izbraukšanas vietā, pārbaudot ceļošanas dokumentos ietvertos ceļojums datus, ir īpaši uzmanīgi jāpārliecinās, ka nepilngadīgie neatstāj attiecīgās valsts teritoriju bez apgādnieku atļaujas. III sadaļa - Iekšējās robežas. 18. pants 18. panta 1. punkts nosaka, ka robežkontrole uz Šengenas līgumvalstu iekšējām robežām personām netiek veikta, neatkarīgi no to valstiskās piederības (Konvencijas 2. panta 1. punkts) un ar EK līguma 14. pantā norādītajiem mērķiem. Šis punkts nosaka, ka iekšējās robežas šķērsošana netiek pakļauta robežkontrolei un personas var brīvi šķērsot šo robežu jebkurā vietā. Visas parastās un izvēles pārbaudes neatbilst idejai par vienotu zonu bez robežām, tādēļ tās ir aizliegtas (neietekmējot Noteikumu 20. un 24. panta nosacījumus). Robežu šķērsošana starp divu Šengenas līgumvalstu teritorijām ir jāuztver tāpat, kā pārvietošanās starp reģioniem, rajoniem vai citām dalībvalstu administratīvajām vienībām. 19. pants 19. panta tekstā ir pārņemti un pastiprināti Šengenas Konvencijas 2. panta 3. punkta nosacījumi. a) punkts nosaka, ka personu pārbaude visā teritorijā var tikt veikta policejisko funkciju īstenošanas ietvaros. Šis punkts nosaka, ka pārbaudes, kas tiek veiktas pierobežas zonās, neatceļ personu tiesības šķērsot robežu bez pārbaudes, ja šādas pārbaudes tiek veiktas tikpat bieži kā pārējā teritorijā veicamās pārbaudes. Tādējādi, dalībvalsts nevar izstrādāt kārtību, kas attiektos tikai uz iekšējās robežas ietverto teritoriju, nosakot kādu joslu, kurā izvēles pārbaudes vai vizuālās pārbaudes tiek veiktas atšķirībā no pārējās valsts teritorijas. Pat minimālas pārbaudes robežšķērsošanas zonā vai tās tuvumā ir nepieņemamas. Pārbaužu mērķis ir izšķirošs faktors. b) punkts ļauj ostas vai lidostas dienestiem, pārvadātājiem veikt personu kontroli ostās vai lidostās pirms šādu personu iekāpšanas lidmašīnā vai kuģi. Pārbaudes nodrošina to, ka pasažieri neienes ieročus vai bīstamus priekšmetus un vielas. Tāpat šādas pārbaudes ļauj pārliecināties, ka attiecīgā ceļotāja vārds atbilst uz biļetes norādītajam. Šādas pārbaudes var būt noderīgas arī, lai nodrošinātu mieru pasažieriem gadījumos, kad paredzēts uzņemt pazīstamus nemiera cēlājus. c) un d) punkti nosaka, ka Noteikumi neatbrīvo no pienākuma nēsāt līdzi dokumentus, kuri paredzēti nacionālajā likumdošanā, kā arī trešo valstu pilsoņus neatbrīvo no obligātās pieteikšanās par uzturēšanos valstī, kā to paredz nacionālā likumdošana un Kopienas likumdošana (it īpaši Šengenas Konvencijas 22. pants par ziņošanas kārtību iebraucot). 20. pants Pārbaužu atcelšana uz iekšējām robežām nedrīkst apdraudēt no robežām brīvās zonas drošību. Lai saglabātu augstu drošības līmeni, ir noteikti papildus pasākumi. Taču, ir iespējamas situācijas, kad šie instrumenti nespēj nodrošināt adekvātu atdevi, un šādos gadījumos ir jāatjauno robežkontrole uz iekšējām robežām. Šī panta izstrāde tika veikta Šengenas Konvencijas 2. panta 2. punkta ietekmē un nosaka apstākļus, kuros dalībvalsts var atjaunot pārbaudes un noteikt to kārtību. Kā pašlaik noteikts Šengenas Konvencijā, dalībvalsts var atjaunot robežkontroli uz iekšējās robežas gadījumos, kad tiek radīti nopietni draudi sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības veselībai vai iekšējai drošībai. Sabiedrības veselība ir ietverta Konvencijā, jo tas ir viens no iebraukšanas nosacījumiem, ko nosaka 5. pants (sk. komentārus par šo pantu). Priekšlikumi nosaka, ka draudiem sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības veselībai vai iekšējai drošībai ir jābūt pamatotiem. Tādējādi šāds drošības pasākumu ieviešanas pants var tikt piemērots tikai ārkārtas gadījumos. Tā, kā tas ir ārkārtas pasākums, robežkontroles atjaunošana var tikt ieviesta uz laika posmu, kas nepārsniedz 30 dienas. Maksimālo laika posmu ierobežo arī 1. punkts, kas nosaka atbilstības principu, saskaņā ar kuru pārbaužu apjoms un ilgums nedrīkst pārsniegt attiecīgo draudu apmēru. Pieredze rāda, ka kopš Šengenas līguma spēkā stāšanās, laiks uz kādu tika atjaunotas pārbaudes nav pārsniedzis 30 dienas, tādējādi šāds ierobežojums ir pierādījies praksē. Taču, ir ļoti iespējams, ka nopietni draudi varētu pārsniegt 30 dienu laika posmu. Šādos gadījumos robežkontrole var tikt pagarināta par vēl 30 dienām (2. punkts). Pagarināšanas procedūra ir atrunāta 23. pantā. 21. pants Robežkontroles atjaunošanas procedūra, kuru nosaka Šengenas Konvencija, ir jāpieņem atbilstoši ES institucionālajai struktūrai, jo, kad Šengenas likumdošana tika iestrādāta ES likumdošanā, ne visi institucionālie nosacījumi tikai piemēroti ES esošajiem. Sadalot Šengenas likumdošanu uz pirmo un trešo balstu,[39] Padome noteica pirmā balsta likumdošanas bāzi attiecībā uz iekšējo robežu šķērsošanu EK Līguma 62. panta 1. punktā. No tā izriet, ka Komisijai, kas aizstāv līgumus, ir pilnībā jāiesaistās robežkontroles atjaunošanā uz iekšējās. Dalībvalstij, kas iesniedz prasību par robežkontroles atjaunošanu ir jānorāda šāda iesnieguma iemesli, norādot uz notikumiem, kas radījuši nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai un sabiedrības veselībai, un, ja nepieciešams, pasākumus kādi būtu jāveic citām dalībvalstīm, kad ir pieņemts lēmums par robežkontroles atjaunošanu, lai citas valstis var tam sagatavoties. Šengenas Izpildu komitejas 1995. gada 20. decembra Lēmums (SCH/Com-ex (95) 20, rev. 2) jau nosaka kārtību kādā izziņojama šāda informācija. Komisijai un citām dalībvalstīm šī informācija tiks nodota Padomē, lai uzlabotu atbildes rīcību un veicinātu savstarpējo sadarbību starp dalībvalstīm, ja tāda ir nepieciešama (piemēram, aizliegt vairākkārtējiem pārkāpējiem atstāt teritoriju vai, lai veicināt policijas spēku sadarbību). Tāpat ir iespējams apspriest, kādi papildus pasākumi ir veicami, un jebkurā gadījumā, ierobežot to robežu skaitu uz kurām tiek veiktas pārbaudes. Konsultāciju ceļā var tikt noteikta atbilstība, ar kādu robežkontrole uz iekšējās robežas tiek atjaunota attiecībā pret radīto risku. Un pēc šādiem notikumiem, kas rada nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai, vai to laikā policija un koordinējošie ierēdņi var tikt nosūtīti, lai uz vietas veiktu informācijas apmaiņu un precīzāk nodrošināt robežkontroles veikšanu. Šādos gadījumos vērā ir jāņem Padomes lēmums attiecībā uz drošību Eiropas Padomes sanāksmju laikā un citos līdzīgos pasākumos (Padomes 2003. gada 4. novembra Dokuments 13915/03 ENFOPOL 92 COMIX 642, 4.11.2003), kas norāda uz nepieciešamību izmantot izlūkošanas dienestus, lai veiktu mērķtiecīgus pasākumus attiecībā uz personām, par kurām ir aizdomas, ka tās varētu šķērsot dalībvalsts robežu ar mērķi graut sabiedrības kārtību un drošību kādā pasākumā, vai vēršoties pret pasākumiem. Tāpat ir iespējams apmainīties ar pieredzi un konstatēt, kādi uzlabojumi ir nepieciešami. Ņemot vērā iepriekšminētās konsultācijas, un balstoties uz nodrošināto informāciju, Komisija sniedz savu viedokli, jo īpaši attiecībā uz notikumiem, kas ir pamatā robežkontroles atjaunošanai uz iekšējām robežām un šādu notikumu radītajiem riskiem. Konsultācijas ir obligātas un tās jāveic vismaz 15 dienas pirms robežkontroles atjaunošanas, izņemot īpaši steidzamus gadījumus, kad sabiedrības kārtības, iekšējās drošības un sabiedrības veselības saglabā sāna pieprasa nekavējošu rīcību (sk. 22. pantu). 22. pants Šis pants nosaka ārkārtas procedūru, kas veicama, kad 21. pantā aprakstītā standartprocedūra nav piemērojama, Komisijai un dalībvalstīm ir nosūtīts īss paziņojums par nepieciešamību atjaunot robežkontroli, iesniedzot arī pamatojumu paātrinātai robežkontroles atjaunošanas procedūrai. 23. pants Lai pagarinātu ārkārtas apstākļos atjaunoto robežkontroli uz iekšējām robežām, ja nopietni draudi pastāv ilgāk par 30 dienām, ir jākonsultējas ar Komisiju un citām dalībvalstīm. Komisija sniedz savu viedokli par iespējamo pagarinājumu. 24. pants Šis pants nosaka drošības nosacījumu piemērošanu gadījumos, kad ir ārkārtīgi draudi sabiedrības kārtībai, iekšējai drošībai un sabiedrības veselībai, ietekmējot vairākas dalībvalstis, piemēram, gadījumos, kad varētu tikt veikti pārrobežu terorisma akti. "Pārrobežas terorisma draudu" definīcija tika noteikta Komisijas 2001. gada 23. novembra Lēmuma 36. pantā (Padomes 2001. gada 30. novembra Dokuments 14181/1/01, ENFOPOL 134 REV 1), un tā ir šāda: a) nenovēršami draudi par iespējamiem vai īstenotiem, vienlaicīgiem un koordinētiem teroristu uzbrukumiem vairākās dalībvalstīs; b) īpaši spēcīgi teroristu uzbrukumi, kuru rezultātā ir pamatotas aizdomas, ka vainīgie vai līdzzinātāji varētu izceļot uz citām dalībvalstīm; c) nenovēršami draudi par iespējamiem spēcīgiem teroristu uzbrukumiem vienā vai vairākās dalībvalstīs, kuru rezultātā ir pamatotas aizdomas, ka vainīgie vai līdzzinātāji varētu izceļot uz citām dalībvalstīm. Šie pasākumi tiek balstīti uz pieņēmumu, ka draudiem ir pārrobežas raksturs un viena vai vairākas dalībvalstis lūdz atbalstu cīņā ar paaugstinātu drošības risku. Šādos gadījumos Padome var nolemt, ka robežkontrole ir jāatjauno uz visu valstu iekšējām robežām, vai uz visu dalībvalstu noteikta veida robežām, piemēram , uz gaisa robežām. Padome pieņem lēmumu arī par robežkontroles atcelšanu, kad attiecīgie ārkārtējie draudi ir novērsti. Eiropas Parlaments ir nekavējoties jāinformē par ārkārtas pasākumu ieviešanu. Šis pants neietekmē nekavējošu un līdztekus pieņemtu dalībvalsts lēmumu par robežkontroles atjaunošanu uz iekšējām robežām saskaņā ar 22. pantu. 25. pants Šis pants nosaka, ka gadījumos, kad tiek atjaunotas pārbaudes uz iekšējām robežām, ir spēkā šīs regulas II sadaļas attiecīgie noteikumi. 26. pants Atbilstoši Šengenas likumdošanai attiecīgajai dalībvalstij ir jāziņo par lēmumu atjaunot pārbaudes uz iekšējām robežām. Ievērojot ES institucionālo struktūru, patlaban par to ir jāpaziņo arī Komisijai un Parlamentam. 27. pants Šis pants nosaka par pienākumu atbilstošā veidā informēt sabiedrību par robežkontroles atjaunošanu, ja šāda informācija nav konfidenciāla drošības vai sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ. 28. pants Šis pants ļauj informāciju, kas iesniegta robežkontroles atjaunošanai vai pagarināšanai, saglabāt konfidenciālu, lai izvairītos no draudiem, kas tādējādi tiktu radīti attiecīgās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai un sabiedrības veselībai. IV sadaļa - Nobeiguma noteikumi 29. pants Šis pants nosaka, ka I - XII pielikumos veiktajiem labojumiem ir jāatbilst Komisijas noteiktajai procedūrai, kas aprakstīta 30. pantā. Komisijas procedūras piemērošanas iemesls ir tāds, ka pielikumos ietvertie pasākumi īsteno vispārējos nosacījumu attiecībā uz pārbaudēm uz iekšējām robežām, kas atrunāti Regulas II sadaļā. 30. pants Šis ir standarta pants, kas nosaka Komisijas procedūras, kas jāievēro, lai pieņemtu pasākumus attiecībā uz Regulas īstenošanu atbilstoši Lēmumam 1999/468/EK 2. panta ietvaros reglamentētā procedūra nosaka vispārējo pasākumu apmērus attiecībā uz lēmumu, tādējādi ir jāpiemēro lēmuma 5. un 7. pants. Termiņš, kas saskaņā ar Lēmuma 1999/468/EK 5. panta 6. punktu dots Padomei, lai panāktu ar kvalificētu balstu vairākumu pieņemtu lēmumu attiecībā uz Komisijas priekšlikumu par veicamajiem pasākumiem, ja tiek nesaskan ar Komisijas atzinumu, ir 2 mēneši. 31. pants Šis pants nosaka regulas teritoriālo darbības jomu. Saskaņā ar Šengenas Konvencijas 138. panta 1. punktu, kas nosaka Konvencijas piemērojamību, regula neattiecas uz Francijas Republikai un Nīderlandei piederošajām teritorijām, kas atrodas ārpus Eiropas. 2. rindkopa nosaka, ka Regulas nosacījumi neietekmē īpašos nosacījumus attiecībā uz Seūtas un Meliļas pilsētām, kā tas noteikts Nobeiguma aktā Nolīgumam par Spānijas Karalistes pievienošanos Šengenas Konvencijai. 32. pants Caurredzamības un skaidrības dēļ dalībvalstīm ir jāziņo par saviem tiesību aktiem, kas tiek pieņemti saskaņā ar 17. panta c) un d) apakšpunktu. Tie tiks publicēti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (C sērijā). 33. pants Šis pants nosaka ziņošanas kārtību par III sadaļā (iekšējās robežas) noteiktās kārtības pielietošanu. Ziņojums jāiesniedz 3 gadu laikā pēc attiecīgās kārtības spēkā stāšanās dienas. Šajā ziņojumā Komisijai jāpievērš īpaša uzmanība sarežģījumiem, kas radušies robežkontroles atjaunošanas uz iekšējām robežām rezultātā, un, ja iespējams, jāsniedz priekšlikumi šādu sarežģījumu novēršanai. 34. pants 1. un 2. rindkopa ietver tos regulas nosacījumus, kas tiek atcelti vai aizvietoti: - Konvencijas 2.- 8. pants, kas attiecas uz iekšējo (2. pants) un ārējo (8. pants) robežu šķērsošanu; - Kopīgā rokasgrāmata un tās pielikumi; - atsevišķi Šengenas Izpildkomitejas lēmumi: Lēmums "SCH/Com-ex (94)17, rev.4" par Šengenas nosacījumu ieviešanu un piemērošanu lidostās un lidlaukos, Lēmums "SCH/Com-ex(95)20, rev.2" par to, kā piemērot Šengenas Līguma īstenošanas Konvencijas 2. panta 2. punktu; - Kopīgās konsulārā instrukcijas 7. pielikums, kas attiecas uz atskaites lielumiem, ko dalībvalstis katru gadu nosaka attiecībā uz robežšķērsošanu, un kas jau iestrādāti Regulas III pielikumā; - EK Lēmums Nr. 790/2001, kas rezervē Padomei tiesības realizēt detalizētus nosacījumus un praktiskas procedūras attiecībā uz robežkontroli un uzraudzību, jo 30. pantā ietvertā kārtība Regulas pielikumu grozījumu veikšanai aizvieto kārtību, kuru paredz Regulas 1. un 2. pants. 2. rindkopa atsaucas uz XIII pielikuma atbilstības tabulu, kurā noteikti Regulas nosacījumi, kas aizvieto Konvencijas, Kopīgāš rokasgrāmatas un citu Šengenas lēmumu nosacījumus tā, ka jaunajā regulā tie ir vieglāk interpretējami. 35. pants Šis ir standarta pants par spēkā stāšanos un piemērojamību. Regulas piemērošana sākas sešus mēnešus pēc spēkā stāšanās, ņemot vērā tās piemērošanas apmērus un nepieciešamību informēt robežsargus, kā arī iespējas sagatavot tiem praktisku apmācību. PIELIKUMSKopīgās rokasgrāmatas nosacījumi, kuri netiek pārņemti +++++ TABLE +++++ 2004/0127 (CNS) Priekšlikums PADOMES REGULA, ar ko izveido Kopienas kodeksu par noteikumiem, kas regulē personu pārvietošanos pāri robežām EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 62. panta 1. punktu un 2. punkta a) apakšpunkta, ņemot vērā Komisijas priekšlikumu[40], ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu[41], tā kā: Saskaņā ar Līguma 62. panta 1. punktu pasākumu izstrāde, lai izvairītos no iedzīvotāju pārbaudēm šķērsojot iekšējās robežas, ir daļa no Savienības mērķa izveidot teritoriju, kurā nepastāvētu iekšējās robežas un tiktu nodrošināta brīva iedzīvotāju pārvietošanās, kā noteikts Līguma 14. pantā. Saskaņā ar Līguma 61. pantu tādas teritorijas izveide, kurā pastāvētu brīva iedzīvotāju pārvietošanās, ir papildus jāreglamentē ar citiem pasākumiem. Šāds pasakums ir vienotā politika attiecībā uz ārējo robežu šķērsošanu, kā noteikts Līguma 62. panta 2. punktā. Pieņemot kopīgus pasākumus, kas saistīti ar personu veikto iekšējo robežu šķērsošanu un pārbaudēm uz ārējām robežām, ir jāievēro Eiropas Savienības struktūrā iekļautais Šengenas acquis un jo īpaši attiecīgie noteikumi, kas izklāstīti Konvencijā, ar ko īsteno 1985. gada 14. jūnija Šengenas Līgumu [42], un Kopīgajā rokasgrāmatā[43]. Attiecībā uz pārbaudēm uz ārējām robežām likumdošanas "vienotā krājuma" principa izveide, jo īpaši likumdošanas nostiprināšanas un attīstības ceļā, ir viena no ārējo robežu vadības vienotās politikas pamata sastāvdaļām, kā noteikts Komisijas 2002. gada 7. maija paziņojumā "Virzībā uz Eiropas Savienības Dalībvalstu ārējo robežu integrētu vadību"[44]. Šis mērķis tika iekļauts dokumentā "Eiropas Savienības Dalībvalstu ārējo robežu vadības plāns", kuru 2002. gada 13. jūnijā apstiprināja Padome un kuru atbalstīja Eiropas Padomes sanāksme, kas notika Seviļā 2002. gada 21.un 22. jūnijā, kā arī Eiropas Padomes sanāksme, kas notika Salonikos 2003. gada 19. un 20. jūnijā. Vienoto noteikumu definēšana par iedzīvotāju pārvietošanos pāri robežām nedz apšauba, nedz arī ietekmē brīvas pārvietošanās tiesības, kuras bauda Savienības pilsoņi un to ģimenes locekļi, un trešo valstu pilsoņi un to ģimenes locekļi, kuri saskaņā ar līgumu, kas noslēgts starp Kopienu un tās Dalībvalstīm, no vienas puses, un minētajām valstīm, no otras puses, bauda brīvas pārvietošanās tiesības, kas līdzvērtīgas Savienības pilsoņu tiesībām. Robežkontrole ir ne tikai to valstu interesēs, uz kuru ārējām robežām tā tiek veikta, bet arī to dalībvalstu interesēs, kuras ir atcēlušas pārbaudes uz iekšējām robežām. Tai jāpalīdz apkarot nelegālā imigrācija un cilvēku tirdzniecība, kā arī novērst draudus dalībvalstu iekšējai drošībai, sabiedriskai kārtībai, sabiedrības veselībai un starptautiskajām attiecībām. Robežkontroles veikšanai jābūt atbilstošai šiem mērķiem. Pārbaudes uz robežas ietver ne tikai personu pārbaudi tam paredzētos robežas šķērsošanas punktos, bet arī robežu novērošanu starp minētajiem punktiem; tā kā šī fakta dēļ ir nepieciešams izstrādāt nosacījumus, kritērijus un detalizētus pasākumus minētās pārbaudes robežas šķērsošanas punktos pārraudzīšanas un novērošanas nolūkā. Ir sagatavojami likumdošanas akti, kas paredzētu atvieglotu pārbaudes kārtību uz ārējām robežām izņēmuma un citos neparedzētos gadījumos. Ir samazināms gaidīšanas laiks Savienības pilsoņiem, kuri bauda tiesības uz brīvu pārvietošanos un kuru pārbaude parasti ietver tikai personības identifikācijas pārbaudi, ārējo robežu šķērsošanas vietās, kur tas ir iespējams, ir izveidojamas atsevišķas joslas, kurām jābūt aprīkotām ar minimālām viena veida norādēm visās Dalībvalstīs; tā kā atsevišķas joslas ir izveidojamas arī starptautiskās lidostās. Dalībvalstīm ir jānodrošina, lai kontroles pasākumi neradītu ievērojamus šķēršļus savstarpējiem tirdzniecības, sociālajiem un kultūras kontaktiem uz ārējām robežām; ievērojot, ka tādējādi valstīm ir jānodrošina atbilstoša darbinieku skaita un resursu piešķiršana. Dalībvalstīm ir jānorīko attiecīgais valsts dienests vai dienesti, kuri ir atbildīgi par robežsardzes uzdevumu izpildi saskaņā ar attiecīgās valsts likumiem; ievērojot, ka valstīs, kurās par minētā uzdevuma izpildi ir atbildīgs vairāk nekā viens dienests, starp šiem dienestiem ir jānodrošina cieša un pastāvīga sadarbība. Operatīvo sadarbību un palīdzību starp dalībvalstīm saistībā ar pārbaudēm uz robežas vadīs un koordinēs "Eiropas Ārējo robežu operatīvās sadarbības pārvaldes aģentūra", kas tika izveidota saskaņā ar Regulu (EK) Nr. ... [45]. Attiecībā uz iekšējo robežu šķērsošanu pārbaudes vai formālas darbības nav veicamas tikai tāpēc, ka šāda robeža tika šķērsota. Vēlreiz ir skaidri jāpasaka, ka šajā regulā nav šķēršļu pārbaudēm, kas tiek veiktas saskaņā ar vispārējām policijas darbībām un personu drošības pārbaudēm, kuras ir identiskas tām, kas tiek veiktas pirms iekšzemes avio reisiem, nedz arī attiecībā uz dalībvalstu iespējām veikt bagāžas izņēmuma gadījuma pārbaudes saskaņā ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3925/91 par kontroles un formalitāšu pasākumiem, kas piemērojami salonā ienesamajai un rokas bagāžai, kuru personas ņem līdz Kopienas iekšējos lidojumos, un personu bagāžai, kas tiek ņemta līdz Kopienas iekšējos jūras pārbraucienos[46], nedz arī attiecībā uz nacionālajiem likumiem par ceļošanas vai personu apliecinošajiem dokumentiem, vai prasību, lai personas brīdinātu atbildīgās iestādes par savu atrašanos attiecīgās dalībvalsts teritorijā. Dalībvalstīm ir jābūt iespējām noteikt pagaidu pārbaužu ieviešanu uz robežām saistībā ar nopietnu draudu pastāvēšanu tās sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai; tā kā šādas rīcības noteikumiem un kārtībai ir jābūt izstrādātai, lai attiecīgā pasākuma izņēmuma gadījuma nodrošinātu proporcionalitātes principu. Gadījumos, kad pastāv īpaši draudi vienas vai vairāku Dalībvalstu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai, Padomei ir jāspēj pieņemt lēmumu nekavējoties ieviest pārbaudes uz visām iekšējām vai atsevišķām visu vai vairāku Dalībvalstu robežām; ievērojot, ka šādu pārbaužu mērogam un ilgumam ir jābūt ierobežotam līdz minimumam atbilstoši minēto draudu pastāvēšanas laikam. Teritorijā, kurā iedzīvotāji var brīvi pārvietoties, šādu pārbaužu atkārtotai ieviešanai uz iekšējām robežām ir jāsaglabā izņēmuma gadījuma statuss, līdz ar to, ja dalībvalsts nolemj šādu iespēju izmantot, tad tai ir jāinformē citas dalībvalstis un Komisija, detalizēti aprakstot šāda pasākuma ieviešanas vai pagarināšanas vairāk nekā par 30 dienām iemeslus, lai uzsāktu pārrunas un kopīgi apsvērtu, kādi alternatīvi pasākumi ir iespējami. Nosūtītajai informācijai ir jābūt klasificējamai kā konfidenciālai vai slepenai. Dalībvalstij, kura ir sākusi izmantot drošības pantu un ir ieviesusi minētās pārbaudes, par to ir jāziņo citām dalībvalstīm, Eiropas Parlamentam un Komisijai. Par pārbaužu atkārtotu uzsākšanu uz iekšējām robežām un attiecīgajiem robežas šķērsošanas punktiem atbilstošā veidā ir jāinformē arī sabiedrība, izņemot gadījumus, kad šādas atkārtotas ieviešanas iemesli to nepieļauj. Ir sagatavojami likumdošanas akti, kas noteiktu kārtību, kas ļautu Komisijai pielāgot detalizētus praktiskos noteikumus, kas pārraudzītu pārbaudes uz robežām. Šīs regulas īstenošanai nepieciešamie pasākumi ir veicami saskaņā ar Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmumu Nr. 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību[47]. Ierosinātās darbības mērķi, proti, noteikumu izstrāde, kas attiektos uz iedzīvotāju pārvietošanos pāri robežām, tiešā veidā ietekmē Kopienas likumdošanu attiecībā uz ārējām un iekšējām robežām, un līdz ar to dalībvalstīm nav pietiekamu iespēju vienām to paveikt, tad Kopiena var veikt pasākumus, kuri ir saskaņā pakārtotības principiem, kā noteikts Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma 5. pantā, saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu, šī Regula nav piemērojama plašāk nekā tas ir nepieciešams, lai sasniegtu minēto mērķi. Šī regula ievēro visas pamattiesības un principus, kas jo īpaši uzskaitīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, Regula tiks ieviesta saskaņā ar Dalībvalstu pienākumiem starptautiskās aizsardzības un bēgļu neizdošanas jautājumos. Šī regula aizstāj Kopīgo rokasgrāmatu un noteikumus Konvencijā, ar ko īsteno 1985. gada 14. jūnija Šengenas Līgumu par iekšējo un ārējo robežu šķērsošanu; Ir jāatceļ Šengenas Augstākās komitejas 1994. gada 22. decembra (SCH/Com-ex (94) 17, 4.red.)[48] un 1995. gada 20. decembra (SCH/Com-ex (95) 20, 2.red.)[49] lēmumi un Padomes 2001. gada 24. aprīļa Regula (EK) Nr. 790/2001, ar ko Padomei rezervē izpildu pilnvaras attiecībā uz dažiem sīki izstrādātiem noteikumiem un praktiskām procedūrām robežkontroles un uzraudzības veikšanā;[50] Atkāpjoties no Līguma 299. pantā noteiktā, šī regula attiecas tikai uz tām Francijas un Nīderlandes teritorijām, kas atrodas Eiropā. Regula neietekmē īpašos nosacījumus, kas tiek attiecināti uz Seūtas un Meliļas pilsētu, kā noteikts Spānijas Karalistes pievienošanās aktā Šengenas Līguma ieviešanas konvencijai, kas parakstīta 1985. gada 14. jūnijā.[51]; Saskaņā ar Protokola par Dānijas nostāju 1.un 2.pantu, kas pievienots Eiropas Savienības dibināšanas līgumam un Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumam, Dānija nepiedalīsies šīs Regulas pieņemšanā un līdz ar to minētā Regula tai nebūs saistoša un tās piemērošana Dānijai nav obligāta; ievērojot, ka šī Regula balstās uz Šengenas likumu kopumu saskaņā ar Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma IV sadaļu, Dānija sešu mēnešu laikā pēc tam, kad Padome būs pieņēmusi šo Regulu, pieņems lēmumu ieviest šo Regulu savā likumdošanā vai nē, kā noteikts Protokola 5. pantā. Attiecībā uz Islandi un Norvēģiju šī Regula paredz Šengenas likumu kopuma likumdošanas aktu izstrādi Eiropas Savienības Padomes un Islandes Republikas un Norvēģijas Karalistes noslēgtā līguma izpratnē, kas attiecas uz abu šo valstu saistību Šengenas likumu kopuma ieviešanā, piemērošanā un izstrādē[52], kas ir piekritīga Padomes 1999. gada 17. maija lēmuma Nr. 1999/437/EK 1. panta b) punktā izskatītajai jomai par noteiktiem minētā līguma piemērošanas pasākumiem[53]. Šī regula paredz Šengenas likumu kopuma likumdošanas aktu izstrādi, kurā nepiedalās Apvienotā Karaliste, saskaņā ar Padomes 2000. gada 29. maija lēmumu Nr. 2000/365/EK