[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 2.4.2008. COM(2008) 165 galīgā redakcija BALTĀ GRĀMATA par zaudējumu atlīdzināšanas prasībām saistībā ar EK konkurences noteikumu pārkāpšanu {SEC(2008) 404SEC (2008) 405SEC (2008) 406} BALTĀ GRĀMATA par Zaudējumu atlīdzināšanas prasībām saistībā ar EK konkurences noteikumu pārkāpšanu BALTāS GRāMATAS MēRķIS UN JOMA Kāpēc ir vajadzīga Baltā grāmata par zaudējumu atlīdzināšanas prasībām saistībā ar EK konkurences noteikumu pārkāpšanu? Visiem iedzīvotājiem vai uzņēmumiem, kam nodarīts kaitējums EK konkurences noteikumu pārkāpšanas dēļ (EK Līguma 81. un 82. pants), jābūt iespējai pieprasīt atlīdzību no puses, kura nodarījusi zaudējumus. Kopienas tiesības garantē cietušo tiesības uz kompensāciju , kā Eiropas Kopienu Tiesa atgādināja 2001. un 2006. gadā[1]. Neraugoties uz prasību izveidot efektīvu tiesisko regulējumu, kas padara par reālu iespēju tiesību uz atlīdzību izmantošanu, lai gan dažās dalībvalstīs nesen tika novērots neliels uzlabojums, cietušajiem praksē līdz šim visai reti ir izdevies panākt zaudējumu atlīdzināšanu par nodarīto kaitējumu saistībā ar EK konkurences noteikumu pārkāpšanu . Kompensāciju apjoms, ko pieprasa šie cietušie, ir vairāku miljardu euro robežās gadā[2]. Komisija savā 2005. gada zaļajā grāmatā secināja, ka tas lielā mērā ir saistīts ar dažādiem juridiskiem un birokrātiskiem šķēršļiem dalībvalstu noteikumos, kas regulē zaudējumu atlīdzināšanas prasību par konkurences noteikumu pārkāpšanu iesniegšanu un izskatīšanu valstu tiesās. Minētajās konkurences noteikumu pārkāpšanas lietās patiesi redzamas vairākas konkrētas raksturīgas iezīmes, ko pietiekami nerisina tradicionālie noteikumi par civiltiesisko atbildību un civilprocesu. Tas rada diezgan lielu juridisku nenoteiktību [3]. Šīs iezīmes raksturo ļoti sarežģīta faktu un ekonomiskā analīze, kas jāveic, tas, ka būtiskas liecības bieži nav pieejamas vai atbildētājs tās slēpj, un bieži vien prasītājiem nelabvēlīgo līdzsvaru starp risku un ieguvumu. Jautājumus, kas saistīti ar zaudējumu atlīdzināšanas par konkurences noteikumu pārkāpšanu prasību pašreizējo neefektivitāti , vislabāk var risināt, apvienojot pasākumus gan Kopienas, gan valstu līmenī, lai visās dalībvalstīs panāktu 81. un 82. pantā paredzēto cietušo tiesību uz zaudējumu atlīdzināšanu efektīvu minimālo aizsardzību, kā arī vienlīdzīgākus noteikumus un lielāku juridisko noteiktību visā ES. Eiropas Parlaments[4] un tāpat arī pārējās ieinteresētās personas piekrita zaļajā grāmatā minētajiem konstatējumiem un aicināja Komisiju sagatavot balto grāmatu ar sīki izstrādātiem priekšlikumiem, lai novērstu šķēršļus, kas kavē rezultatīvi pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu par EK konkurences noteikumu pārkāpšanu. Baltās grāmatas mērķi, pamatprincipi un joma Šajā baltajā grāmatā ir apsvērti un izvirzīti priekšlikumi politikas risinājumiem un konkrētiem pasākumiem, kas labāk nekā pašlaik nodrošinātu to, ka visiem, kas cietuši no EK konkurences noteikumu pārkāpumiem, ir pieejami efektīvi kompensācijas mehānismi, lai saņemtu pilnu atlīdzību par viņiem nodarīto kaitējumu. Šī baltā grāmata ir jāinterpretē saistībā ar diviem Komisijas dienestu darba dokumentiem: a) Komisijas dienestu darba dokumentu (DDD) par zaudējumu atlīdzināšanas prasībām par EK konkurences noteikumu pārkāpšanu, kurā sīkāk izskaidroti apsvērumi, kas ir pamatā baltajai grāmatai, un sniegts īss pārskats par jau esošajiem acquis communautaire ; un b) Ietekmes novērtējuma ziņojumu ( IAR ), kurā analizētas dažādu politikas risinājumu priekšrocības un izmaksas, un šā ziņojuma kopsavilkumu. Šīs baltās grāmatas galvenais mērķis ir uzlabot tiesiskos apstākļus cietušajiem, saskaņā ar Līgumu īstenojot viņu tiesības uz visu zaudējumu atlīdzību, kas radušies EK konkurences noteikumu pārkāpšanas rezultātā. Tādēļ pirmais un galvenais pamatprincips ir atlīdzināšana pilnā apmērā . Efektīvāki atlīdzināšanas mehānismi nozīmē, ka izmaksas, kas saistītas ar konkurences noteikumu pārkāpumiem, sedz pārkāpēji, nevis cietušie un uzņēmumi, kuri ievēro noteikumus. Efektīva tiesiskā aizsardzība privātpersonām palielina arī iespējamību, ka tiks konstatēts lielāks skaits nelikumīgu konkurences ierobežojumu un ka pārkāpēji tiks saukti pie atbildības[5]. Līdz ar to, uzlabojot tiesiskumu atlīdzības jomā, attiecīgi tiks panākta labvēlīga ietekme uz turpmāku pārkāpumu novēršanu un lielāka atbilstība EK konkurences noteikumiem. Netraucētas konkurences aizsardzība ir iekšējā tirgus neatņemama sastāvdaļa, un tā ir būtiska Lisabonas stratēģijas īstenošanai. Konkurences kultūra ļauj labāk sadalīt līdzekļus, nodrošina lielāku ekonomisko efektivitāti un inovāciju un zemākas cenas. Turklāt Komisija ievēroja pamatprincipu, kas paredz, ka tiesiskajam regulējumam attiecībā uz zaudējumu atlīdzināšanas prasībām saistībā ar konkurences noteikumu pārkāpšanu ir jābūt balstītam uz patiesi eiropeisku nostāju. Politikas risinājumi, kas ierosināti šajā baltajā grāmatā, ietver līdzsvarotus pasākumus, kas izriet no Eiropas tiesiskās kultūras un tradīcijām . Vēl viens Komisijas politikas pamatprincips ir saglabāt 81. un 82. panta stingru piemērošanu , ko veic Komisija un dalībvalstu konkurences iestādes. Tādējādi pasākumi, kas ierosināti šajā baltajā grāmatā, ir paredzēti, lai izveidotu efektīvu privātu pušu piemērošanas sistēmu, sniedzot prasības par atlīdzību, kas papildina, bet neaizstāj vai neapdraud valsts institūciju piemērošanu. Ņemot vērā iepriekš minēto un saskaņā ar Tiesas noteikto prasību, ka visiem , kas cietuši no konkurences noteikumu pārkāpumiem, jābūt iespējai efektīvi izmantot savas tiesības uz atlīdzību, jautājumi, kas risināti baltajā grāmatā, principā attiecas uz visām cietušo kategorijām , 81. un 82. panta visu veidu pārkāpumiem un visām tautsaimniecības nozarēm . Komisija arī uzskata, ka ir lietderīgi, lai politika aptvertu gan prasības par kaitējuma atlīdzību, kas balstītas uz iepriekšējiem konkurences iestādes konstatējumiem par pārkāpumu, gan arī tās prasības, kas nebalstītas uz tādiem konstatējumiem. IEROSINāTIE PASāKUMI UN POLITIKAS RISINāJUMI Statuss. Netiešie pircēji un kolektīva atlīdzības prasība Saistībā ar juridisko statusu prasības iesniegšanai Komisija atbalsta Eiropas Kopienu Tiesas apstiprinājumu, ka „visām personām” , kam nodarīts kaitējums, ko izraisījis konkurences noteikumu pārkāpums, ir jāatļauj pieprasīt atlīdzību valstu tiesās[6]. Šis princips attiecas arī uz netiešajiem pircējiem , t. i., uz pircējiem, kuriem nav bijuši tieši darījumi ar pārkāpēju, bet kuriem tomēr varētu būt nodarīts ievērojams kaitējums, jo izplatīšanas tīklā viņi bija spiesti nelikumīgi pārmaksāt. Saistībā ar kolektīvu kompensāciju Komisija uzskata, ka pastāv skaidri redzama vajadzība pēc mehānismiem, kas ļauj apkopot cietušo individuālās prasības par konkurences noteikumu pārkāpumiem. Individuālus patērētājus, kā arī mazus uzņēmumus, īpaši tos, kam nodarīts atsevišķs un salīdzinoši neliels kaitējums , bieži vien no individuālu prasību iesniegšanas par kaitējuma atlīdzību attur ar tām saistītās izmaksas, kavēšanās, neskaidrības, riski un slogi. Tādējādi daudzi no šiem cietušajiem tā arī nesaņem atlīdzību . Tajos retajos gadījumos, kad tiek iesniegtas vairākas individuālas prasības saistībā ar to pašu pārkāpumu, rodas procesuālas nepilnības prasītājiem, atbildētajiem un tiesu sistēmai. Tādēļ Komisija ierosina[7] divu savstarpēji papildinošu kolektīvās kompensācijas mehānismu apvienojumu, lai efektīvi risinātu minētos konkurences noteikumu pārkāpumu jautājumus: - pārstāvības prasības , ko apzināto vai – ierobežotā skaitā gadījumu - apzināmo cietušo vārdā iesniedz tādas kompetentas personas kā patērētāju apvienības, valsts iestādes vai tirdzniecības apvienības. Šīs personas ir vai nu i) iepriekš oficiāli norīkotas, vai arī ii) dalībvalstis tās ir sertificējušas uz ad hoc pamata, lai konkrētā konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā sniegtu prasību dažu vai visu to dalībnieku vārdā; un - kolektīvas prasības pēc izvēles , kur cietušie skaidri nolemj apvienot savas individuālās prasības par atsevišķas rīcības izraisīta kaitējuma atlīdzību. Ņemot vērā to, ka kompetentās personas nevarēs vai negribēs izskatīt katru prasību, ir jāpanāk, ka šie divi prasību veidi papildina viens otru, lai nodrošinātu efektīvu kolektīvu kompensāciju konkurences noteikumu pārkāpumos cietušajiem. Turklāt ir svarīgi, lai cietušajiem netiktu liegtas tiesības iesniegt individuālu prasību par kaitējuma atlīdzību, ja viņi to vēlas. Tomēr ir jāizveido tiesiskās aizsardzības līdzekļi, lai izvairītos no situācijas, kad vienu un to pašu kaitējumu atlīdzina vairākkārt. Šie ierosinājumi par zaudējumu atlīdzināšanas prasībām konkurences noteikumu pārkāpšanas jomā ir ietverti plašākā Komisijas iniciatīvā, lai nostiprinātu kolektīvās kompensācijas mehānismus ES, un šajā saistībā tos var izstrādāt plašāk. Pierādījumu pieejamība. Informācijas izpaušana inter partes Konkurences lietās ir īpaši liels faktu apjoms. Bieži lielu daļu svarīgu pierādījumu , kas ir vajadzīgi, lai pierādītu konkurences noteikumu pārkāpumu lietu, slēpj , un ja tos savā rīcībā patur atbildētājs vai trešās personas, prasītājam parasti par tiem nav pietiekamas informācijas. Lai gan ir būtiski novērst šo strukturālo informācijas asimetriju un uzlabot cietušo piekļuvi attiecīgiem pierādījumiem, ir svarīgi arī izvairīties no negatīvās ietekmes , ko rada pārāk plaši un apgrūtinoši informācijas izpaušanas pienākumi, tostarp no informācijas ļaunprātīgas izmantošanas riska . Tādēļ Komisija ierosina, ka ES konkurences noteikumu pārkāpumu radītā kaitējuma lietās ir jānodrošina informācijas izpaušanas minimālais līmenis inter partes . Pamatojoties uz pieeju, kas paredzēta Intelektuālā īpašuma tiesību direktīvā (Direktīva 2004/48/EK), piekļuve pierādījumiem ir jābalsta uz atsaucēm uz faktiem un stingru juridisku kontroli pār prasības ticamību un informācijas izpaušanas pieprasījuma proporcionalitāti. Tādēļ Komisija ierosina[8], ka: - valstu tiesām saskaņā ar īpašiem nosacījumiem jābūt pilnvarām dot rīkojumu procesā iesaistītajām pusēm vai trešām personām izpaust precīzu kategoriju būtiskus pierādījumus ; - informācijas izpaušanas rīkojumu dod ar nosacījumu , ka prasītājs - ir iesniedzis visus faktus un pierādījumus, kas viņam ir pamatoti pieejami , ar nosacījumu, ka tajos ir ticams pamats aizdomām, ka atbildētāja izdarīta konkurences noteikumu pārkāpuma rezultātā viņam ir radies kaitējums; - atbilstoši tiesas prasībām ir pierādījis, ka, pieliekot visas iespējamās pūles, citādi nav varējis sniegt vajadzīgos pierādījumus ; - ir pietiekami precīzi norādījis izpaužamo pierādījumu kategorijas ; kā arī, - pārliecinājis tiesu, ka paredzētais informācijas izpaušanas pasākums šajā lietā ir gan būtisks , gan vajadzīgs un samērīgs ; - ir jānodrošina piemērota aizsardzība korporatīviem paziņojumiem, ko sniedz personas, iecietības programmas ietvaros, un izmeklēšanām, ko veic konkurences iestādes; - lai novērstu būtisku pierādījumu iznīcināšanu vai atteikšanos pildīt informācijas izpaušanas rīkojumu, tiesām ir jābūt pilnvarām noteikt pietiekami preventīvas sankcijas , tostarp iespēju nonākt pie slēdziena civilajā tiesvedībā par kaitējuma atlīdzināšanu. Valstu konkurences iestāžu lēmumu saistošās sekas Visos gadījumos, kad Eiropas Komisija konstatē EK līguma 81. vai 82. panta pārkāpumu, ievērojot esošo tiesu praksi un 16. panta 1. punktu Regulā 1/2003, pārkāpumā cietušie var paļauties uz šo lēmumu kā uz saistošu pierādījumu civilajā tiesvedībā par kaitējuma atlīdzināšanu. Attiecībā uz valstu konkurences iestāžu ( VKI ) lēmumiem, kuros konstatē 81. vai 82. panta pārkāpumu, pašlaik līdzīgi noteikumi ir spēkā tikai dažās dalībvalstīs. Komisija nesaskata iemeslu, kāpēc visās dalībvalstīs par neapstrīdamu pārkāpuma pierādījumu turpmākajos civilās tiesvedības procesos par kaitējuma atlīdzināšanu nevarētu pieņemt kādas VKI galīgo lēmumu[9] par 81. un 82. pantu, ko tā pieņēmusi Eiropas Konkurences tīklā (EKT), un galīgo lēmumu, ko pieņēmusi apelācijas tiesa, kas atbalsta VKI lēmumu vai kas pati konstatējusi pārkāpumu. Noteikumi šajā jomā nodrošinātu, ka dažādas valstu struktūras saskaņotāk piemēro 81. un 82. pantu, un palielinātu juridisko noteiktību . Tie arī ievērojami paaugstinātu prasību par konkurences noteikumu pārkāpumu radītā kaitējuma atlīdzību rezultativitāti un procesuālo efektivitāti ( ja atbildētāji var apšaubīt 81. vai 82. panta pārkāpumu, kas konstatēts VKI lēmumā, un ko, iespējams, apstiprinājusi apelācijas tiesa, tiesām, kurās vēršas ar prasību par kaitējuma atlīdzību, ir atkārtoti jāpārbauda fakti un juridiskie aspekti, kurus jau ir izmeklējusi un novērtējusi specializēta valsts iestāde (un apelācijas tiesa). Minētā faktu un juridiskā analīze prasa ievērojamas papildu izmaksas, laiku un ir saistīta ar cietušā prasības par kaitējuma atlīdzību nenoteiktību. Tādēļ Komisija ierosina[10] šādu noteikumu: - valstu tiesas, kurām jālemj par kaitējuma atlīdzības prasībām, kas saistītas ar 81. vai 82. pantā minēto praksi, par kurām VKI jau ir pieņēmusi galīgo lēmumu EKT un konstatējusi minēto pantu pārkāpumu, vai par kurām apelācijas tiesa ir taisījusi galīgo spriedumu , atbalstot VKI lēmumu vai pati konstatējot pārkāpumu, nevar pieņemt lēmumus, kuri ir pretēji kādam no minētajiem lēmumiem vai spriedumiem. Šis pienākums ir spēkā, neskarot valstu tiesu tiesības un iespējamo pienākumu rast 81. vai 82. panta interpretācijas skaidrojumu saskaņā ar EK līguma 234. pantu. Iepriekš izklāstītais noteikums piešķir saistošu spēku vienīgi tiem lēmumiem, kas ir galīgi, t. i., kur atbildētājs ir izmantojis visas pārsūdzības iespējas , un attiecas vienīgi uz to pašu praksi un to(-iem) pašu(-iem) uzņēmumu(-iem) , kur VKI vai apelācijas tiesa konstatējusi pārkāpumu. Vainas nepieciešamība Ja 81. vai 82. panta pārkāpums ir pieradīts , dalībvalstis izvēlas dažādas pieejas attiecībā uz vainas nepieciešamību, lai saņemtu atlīdzību par kaitējumu . Dažas dalībvalstis vispār nepieprasa vainas esamību kā nosacījumu, lai pieprasītu konkurences noteikumu pārkāpšanas rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzību, vai arī neatspēkojami pieņem vainas esamību, tiklīdz pierādīts pārkāpums. Komisija neredz politisku pamatojumu šādas pieejas apstrīdēšanai. Saistībā ar pārējām dalībvalstīm Tiesas tiesu prakse attiecībā uz civiltiesisko atbildību par Līguma tieši piemērojamu noteikumu, piemēram, 81. un 82. panta pārkāpumiem un efektivitātes princips liecina, ka visām vainas nepieciešamības prasībām saskaņā ar valstu tiesību aktiem ir jābūt ierobežotām. Komisija neredz iemeslus, lai atbrīvotu pārkāpējus no atbildības, pamatojoties uz vainas neesamību, izņemot gadījumus, kad pārkāpējs ir pieļāvis attaisnojamu kļūdu. Tādēļ Komisija ierosina[11] pasākumu, lai skaidri norādītu dalībvalstīm, kuras prasa vainas pierādījumu, ka: - ja cietušais ir parādījis, ka ir pārkāpts 81. vai 82. pants, pārkāpējam ir jābūt atbildīgam par radīto kaitējumu, ja vien tas nepierāda , ka pārkāpums ir radies patiesi attaisnojamas kļūdas dēļ; - kļūda būtu attaisnojama , ja attiecīgā persona, piemērojot lielu rūpību, nevarēja zināt, ka šī rīcība ierobežo konkurenci. Zaudējumu atlīdzība Komisija atzinīgi vērtē, ka Tiesa ir apstiprinājusi tos kaitējuma veidus , par kuriem konkurences noteikumu pārkāpumos cietušajiem jāsaņem zaudējumu atlīdzība[12]. Tiesa uzsvēra, ka cietušajiem ir vismaz jāsaņem pilna atlīdzība radītā zaudējuma faktiskās vērtības apmērā . Tāpēc tiesības uz pilnu atlīdzību attiecina ne tikai uz faktiskajiem zaudējumiem , ko radījusi pret konkurenci vērsta cenu paaugstināšana, bet arī uz negūto peļņu saistībā ar pārdošanas apjoma samazinājumu, un ietver tiesības uz procentiem . Juridiskās noteiktības apsvērumu dēļ un lai palielinātu iespējamo pārkāpēju un cietušo informētību, Komisija ierosina kodificēt Kopienas tiesību instrumentā spēkā esošos acquis communautaire par kaitējuma apjomu, ko var atlīdzināt konkurences noteikumu pārkāpumos cietušajiem. Tiklīdz būs skaidrs kaitējuma apjoms, ir jāaprēķina tā apmērs . Šis aprēķins, kas ietver salīdzinājumu ar cietušā ekonomisko stāvokli konkurences tirgus hipotētiskā variantā , bieži vien ir ļoti sarežģīts. Tas var kļūt pārmērīgi grūts vai pat praktiski neiespējams, ja stingri pieturas pie viedokļa, ka vienmēr ir precīzi jāaprēķina nodarītā kaitējuma summa. Turklāt visaptverošas aprēķina prasības var būt nesamērīgas ar radītā kaitējuma apjomu. Lai atvieglotu kaitējuma aprēķinu , Komisija plāno[13] - sagatavot struktūru ar pragmatiskiem, nesaistošiem norādījumiem konkurences pārkāpumu gadījumos radītā kaitējuma apmēra noteikšanai , piemēram, izmantojot aptuvenas aprēķina metodes vai vienkāršotus noteikumus zaudējumu novērtēšanai. Pārmaksas attiecināšana Ja pārkāpēja tiešais klients nelikumīgo pārmaksu ir pilnībā vai daļēji attiecinājis uz savu klientu (netiešo pircēju), var rasties vairāki juridiski jautājumi. Pašlaik tie rada lielu juridisku nenoteiktību un grūtības saistībā ar prasībām par kaitējuma atlīdzību saistībā ar konkurences noteikumu pārkāpšanu. No vienas puses, rodas problēmas, ja pārkāpējs izmanto pārmaksu attiecināšanu aizsardzībai pret kaitējuma atlīdzības pieprasītāju, pastāvot uz to, ka tam nav radušies zaudējumi, jo tas cenu paaugstinājumu attiecināja uz saviem klientiem. Komisija atgādina, ka Tiesa uzsvēra atlīdzināšanas principu , un priekšnoteikumu, ka kaitējuma atlīdzībai ir jābūt pieejamai jebkuram cietušajam , kurš var pierādīt pietiekamu cēloņsakarību ar pārkāpumu. Ņemot vērā iepriekš minēto, pārkāpējiem ir jāļauj izmantot iespēju, ka pārmaksa varētu būt attiecināta. Liedzot šo aizstāvību, negodīgi iedzīvotos pircēji, kuri attiecināja pārmaksu uz saviem klientiem, un atbildētājs vairākkārt maksātu atlīdzību par nelikumīgo pārmaksu. Tādēļ Komisija ierosina[14], ka: - atbildētājiem pret prasību par pārmaksas atlīdzināšanu jābūt tiesībām izmantot aizstāvībai pārmaksas attiecināšanas faktu. Pierādījumu apjoms šai aizstāvībai nedrīkst būt mazāks par prasītājam noteikto kaitējuma pierādīšanas apjomu. No otras puses, grūtības rodas arī tad, ja netiešs pircējs izmanto pārmaksas attiecināšanu par pamatu tam, lai pierādītu tam nodarīto kaitējumu . Pircēji kuri atrodas izplatīšanas tīkla lejasdaļā vai gandrīz lejasdaļā, bieži vien ir tie, kam konkurences noteikumu pārkāpumi nodara vislielāko kaitējumu, bet ņemot vērā attālinātību no pārkāpuma , tiem ir īpaši grūti sniegt pietiekamus pierādījumus par nelikumīgo pārmaksu esamību un to attiecināšanu izplatīšanas tīklā. Ja minētie prasītāji šos pierādījumus nevar sniegt, tie nesaņems atlīdzību , un pārkāpējs, kurš aizstāvībā pret citu prasītāju varētu būt sekmīgi izmantojis attiecināšanas faktu, saglabās guvumu no negodīgas iedzīvošanās . Lai izvairītos no šāda scenārija, Komisija iesaka samazināt cietušā slogu un ierosina[15], ka - netiešajiem pircējiem jādod iespēja izmantot atspēkojamu pieņēmumu, ka nelikumīgā pārmaksa uz tiem ir attiecināta pilnībā. Kopīgu, paralēlu vai secīgu prasību gadījumā, ko sniedz pircēji, kuri atrodas sadales tīkla dažādos posmos, valstu tiesas tiek mudinātas pilnībā izmantot visus mehānismus, kuri ir to rīcībā saskaņā ar valstu, Kopienas un starptautiskiem tiesību aktiem, lai izvairītos no nepietiekamas un pārmērīgas atlīdzības par kaitējumu, kas radīts, pārkāpjot konkurences noteikumus. Noilguma termiņi Lai gan noilguma termiņiem ir nozīmīga loma juridiskās noteiktības nodrošināšanā, tie var būt arī ievērojams šķērslis atlīdzības saņemšanai par kaitējumu gan atsevišķās, gan secīgās lietās. Attiecībā uz noilguma termiņa sākumu cietušajiem var rasties praktiskas grūtības ilgstoša vai atkārtota pārkāpuma gadījumā vai gadījumā, kad viņi pamatoti nevarēja zināt par pārkāpumu. Pēdējais biežāk notiek saistībā ar visnopietnākajiem un kaitīgākajiem konkurences noteikumu pārkāpumiem, piemēram, karteļiem, kuri bieži paliek slēpti gan to dzīves cikla laikā, gan pēc tā beigām. Tāpēc Komisija ierosina[16], ka noilguma termiņa tecējumam nevajadzētu sākties - ilgstoša vai atkārtota pārkāpuma gadījumā – līdz dienai, kad pārkāpums tiek izbeigts; - pirms var pamatoti uzskatīt, ka pārkāpumā cietušajam bija zināms par pārkāpumu un par tam radīto kaitējumu . Lai saglabātu iespēju veikt turpmākas darbības, ir jāveic pasākumi, lai izvairītos no tā, ka noilguma termiņi beidzas, kamēr joprojām notiek konkurences noteikumu piemērošana, ko īsteno konkurences iestādes (un apelācijas tiesas). Šai nolūkā Komisija dod priekšroku jaunam noilguma termiņam, kas sākas , tiklīdz konkurences iestāde vai apelācijas tiesa ir pieņēmusi lēmumu par pārkāpumu, nevis variantu, kas paredz apturēt noilguma termiņu , kamēr norit izmeklēšanas process, ko veic iestādes. Ņemot vērā, ka ne vienmēr atklātībai ir zināms procesa, ko veic konkurences iestādes, uzsākšanas un slēgšanas datums, pēdējā gadījumā prasītājiem (un atbildētājiem), dažkārt būs grūti precīzi aprēķināt atlikušo termiņu. Turklāt, ja apturēšana sākas noilguma termiņa ļoti vēlā posmā, iespējams, nebūs atlicis pietiekami daudz laika , lai sagatavotu prasību. Tādēļ Komisija ierosina[17], ka: - jaunam noilguma termiņam , kas ir vismaz divi gadi , jāsākas uzreiz, kad par galīgu kļūst lēmums par pārkāpumu , uz kuru balstās attiecīgais prasītājs. Zaudējumu atlīdzības prasību izmaksas Izmaksas , kas saistītas ar zaudējumu atlīdzināšanas prasībām par konkurences noteikumu pārkāpšanu, kā arī izmaksu attiecināšanas noteikumi var būt izšķirošs šķērslis zaudējumu atlīdzināšanas prasību par konkurences noteikumu pārkāpšanu iesniegšanai, jo šo prasību izskatīšana var būt īpaši dārga, un parasti tās ir sarežģītākas un prasa vairāk laika nekā citu veidu civilprasības. Komisija uzskata, ka dalībvalstīm būtu noderīgi pārdomāt savus izmaksu noteikumus un izpētīt visā ES esošo praksi, lai pieļautu pamatotas prasības , ja pretējā gadījumā izmaksas kavētu izvirzīt prasības, īpaši ja prasītāju finansiālais stāvoklis ir ievērojami sliktāks nekā atbildētāja finansiālais stāvoklis. Pienācīga vērība ir jāvelta mehānismiem, kas veicina lietu drīzu atrisināšanu , piemēram, izlīguma ceļā. Tas varētu būtiski samazināt vai novērst pušu tiesāšanās izmaksas, kā arī tiesu sistēmas izmaksas. Dalībvalstis arī varētu apsvērt iespēju atbilstošos gadījumos ieviest ierobežojumus tiesu izdevumiem , ko piemēro prasībām par zaudējumu atlīdzību par konkurences noteikumu pārkāpšanu. Visbeidzot, dalībvalstis tiek aicinātas pārdomāt savus izmaksu attiecināšanas noteikumus , lai iespējamiem prasītājiem mazinātu nenoteiktību par izmaksām, kuras tiem būtu jāsedz. Principam „zaudētājs maksā”, kas dominē ES dalībvalstīs, ir svarīga loma nebūtisku lietu atsijāšanā. Tomēr noteiktos apstākļos šis princips varētu atturēt cietušos, kuriem ir pamatotas prasības. Tādēļ valstu tiesām varbūt vajadzētu ļaut atkāpties no šā principa, piemēram, garantējot, ka prasītājam zaudējuma gadījumā nevajadzēs uzņemties atbildētāja izmaksas, kas radītas nepamatoti vai ļaunprātīgi vai arī ir pārmērīgas. Tādēļ Komisija rosina[18] dalībvalstis: - kā vienu no izmaksu samazināšanas veidiem izstrādāt procesuālus noteikumus, kas veicina izlīgumu panākšanu; - noteikt tiesu izdevumus atbilstīgā veidā, lai tie nekļūtu par nesamērīgu šķērsli zaudējumu atlīdzināšanas prasību iesniegšanai par konkurences noteikumu pārkāpumiem; - dot iespēju valstu tiesām izdot izmaksu rīkojumus , dažos pamatotos gadījumos atkāpjoties no parastajiem izmaksu noteikumiem, vēlams procesa sākumā. Minētie izmaksu rīkojumi nodrošinātu, ka prasītājam arī negatīva iznākuma gadījumā nevajadzēs uzņemties visas izmaksas, kas radušās otrai pusei. Mijiedarbība starp iecietības programmām un zaudējumu atlīdzināšanas prasībām Gan valsts institūciju, gan privāto pušu civiltiesībās ir svarīgi nodrošināt, lai iecietības programmas būtu pievilcīgas. Ir vajadzīga atbilstoša aizsardzība pret informācijas izpaušanu privātās prasībās par zaudējumu atlīdzību attiecībā uz korporatīviem paziņojumiem , ko sniedz personas, kuras pieteikušās uz iekļaušanu iecietības programmā, lai izvairītos no tā, ka viņi nonāk nelabvēlīgākā situācijā nekā pārkāpuma līdzdalībnieki. Pretējā gadījumā draudi, ka varētu tikt atklāts personas, kura pieteikusies uz iekļaušanu iecietības programmā, iesniegtās atzīšanās saturs, var negatīvi ietekmēt viņa iesniegumu kvalitāti vai pat vispār atturēt pārkāpēju no pieteikšanās uz iekļaušanu iecietības programmā. Tāpēc Komisija ierosina[19] piemērot minēto aizsardzību: - visiem korporatīviem paziņojumiem , ko iesniegušas visas personas, kuras pieteikušās uz iekļaušanu iecietības programmā , saistībā ar EK līguma 81. panta pārkāpumu (arī gadījumos, kad līdztekus piemēro valsts konkurences noteikumus); - neraugoties uz to, vai pieteikums uz iekļaušanu iecietības programmā ir pieņemts, noraidīts vai arī tā rezultātā konkurences iestāde nav pieņēmusi lēmumu. Šo aizsardzību piemēro gadījumos, kad informācijas izpaušanu pieprasa tiesa, neatkarīgi no tā, vai tas notiek pirms vai pēc konkurences iestādes lēmuma . Vismaz līdz zinojuma par iebildumiem iesniegšanai nedrīkst pieļaut korporatīvu paziņojumu izpaušanu, ko sniedz pieteikumu iesniedzēji atbrīvojumam no sodanaudas un sodanaudas samazināšanai. Vēl viens pasākums, lai nodrošinātu, ka iecietības programmas joprojām ir pievilcīgas, varētu būt civiltiesiskās atbildības ierobežošana personām, kurām piešķirta atbrīvošana no sodanaudas. Tāpēc Komisija izvirza turpmākai izvērtēšanai[20] iespēju personai, kura atbrīvota no sodanaudas, ierobežot civiltiesisko atbildību attiecībā uz prasībām, ko iesniedz tās tiešie un netiešie līgumpartneri . Tas ļautu labāk prognozēt un vairāk ierobežot to zaudējumu apmēru, kas jāmaksā personām, kuras atbrīvotas no sodanaudas, nevajadzīgi neaizsargājot tās no civiltiesiskās atbildības par dalību pārkāpumā. Personām, kuras atbrīvotas no sodanaudas, jāpierada apmērs, līdz kādam tiktu ierobežota to atbildība. Tomēr būtu īpaši jāapsver minētā pasākuma nepieciešamība un ietekme, kāda tam būtu uz pilnu atlīdzību karteļu darījumos cietušajiem un uz pārkāpuma līdzdalībnieku, īpaši citu personu, kuras pieteikušās uz iekļaušanu iecietības programmā, stāvokli. Komisija aicina iesniegt apsvērumus par šo balto grāmatu. Apsvērumus līdz 2008. gada 15. jūlijam var nosūtīt pa e-pastu uz adresi: comp-damages-actions@ec.europa.eu vai pa pastu: European CommissionDirectorate-General for Competition, Unit A 5Damages actions for breach of the EC antitrust rulesB-1049 Brussels. Konkurences ĢD vispārpieņemtā prakse ir publicēt iesniegumus, kas saņemti sabiedriskas apspriešanas gaitā. Tomēr ir iespējams pieprasīt, lai tiktu saglabāta dokumentu vai to daļu konfidencialitāte. Tādā gadījumā, lūdzu, skaidri norādiet dokumenta pirmajā lappusē, ka to nedrīkst publiskot, un nosūtiet publicēšanai Konkurences ģenerāldirektorātam arī tā nekonfidenciālu versiju. [1] Lieta C-453/99, Courage and Crehan, [2001] ECR I-6297, un apvienotās lietas C-295−298/04, Manfredi , [2006] ECR I-6619. [2] Skatīt Ietekmes novērtējuma ziņojuma 2.2. iedaļu. [3] Skatīt turpat, 2.3. iedaļa. [4] 2007. gada 25. aprīļa rezolūcija (2006/2207(INI)). [5] Skatīt IAR 2.1. iedaļu. [6] Manfredi (skatīt 1. zemsvītras piezīmi), 61. punkts. [7] Pamatā esošos iemeslus skatīt DDD 2. nodaļā. [8] Pamatā esošos iemeslus skatīt DDD 3. nodaļā. [9] Visās dalībvalstīs VKI lēmumi ir pakļauti juridiskai kontrolei. VKI lēmumus uzskata par galīgiem tad, kad tos vairs nevar pārskatīt, t. i., lēmumus, kas nav pārsūdzēti noteiktā termiņa, un kurus tādējādi ir pieņēmuši to adresāti, kā arī lēmumus, kurus apstiprinājušas kompetentās apelācijas tiesas. [10] Pamatā esošos iemeslus skatīt DDD 4. nodaļā. [11] Pamatā esošos iemeslus skatīt DDD 5. nodaļā. [12] Manfredi (skatīt 1. zemsvītras piezīmi), 95. un 97. punkts. [13] Pamatā esošos iemeslus skatīt DDD 6. nodaļā. [14] Pamatā esošos iemeslus skatīt DDD 7. nodaļā. [15] Pamatā esošos iemeslus skatīt turpat. [16] Pamatā esošos iemeslus skatīt DDD 8. nodaļā. [17] Pamatā esošos iemeslus skatīt turpat. [18] Pamatā esošos iemeslus skatīt DDD 9. nodaļā. [19] Pamatā esošos iemeslus skatīt DDD B.1. iedaļas 10. nodaļā. [20] Pamatā esošos iemeslus skatīt DDD B.2. iedaļas 10. nodaļā.