2.8.

Savienības dalībvalstīs piemēro trīs dažādas koncepcijas: A) ierobežojoša koncepcija Valsts iestādes subsidēts sociālais mājoklis paredzēts vienīgi neaizsargātām vai atstumtām personām, kuras nepārprotami par tādām atzītas. Šādu mājokļu piešķiršana balstīta uz ļoti stingriem noteikumiem. Īres maksu gandrīz pilnībā sedz sociālās palīdzības sistēma. Šī koncepcija nekonkurē ar nekustamā īpašuma privāto sektoru un pilnībā atbilst Kopienas definīcijai par sociālā mājokļa nodrošināšanu kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu, kas formulēts Eiropas Komisijas 2011. gada 20. decembra lēmumā, kurā paredzēts, ka uz uzņēmumiem, kas atbild par sociālo pakalpojumu sniegšanu, tostarp sociālā mājokļa nodrošināšanu “nelabvēlīgā situācijā esošiem iedzīvotājiem vai sociāli mazāk labvēlīgām grupām, kurām maksātspējas ierobežojumu dēļ nav iespēju iegūt mājokli tirgus apstākļos”, attiecas atbrīvojums no paziņošanas par saņemto kompensāciju. Šajā kategorijā var minēt Bulgāriju, Kipru, Igauniju, Ungāriju, Īriju, Lietuvu, Latviju, Maltu, Portugāli, Rumāniju, Apvienoto Karalisti, Slovākiju un Spāniju (tikai daļēji, proti, attiecībā uz sociālo īres sektoru). B) vispārēja koncepcija Šīs koncepcijas mērķauditorija ir neaizsargātas vai atstumtas personas (ierobežojoša koncepcija) un personas, kuru zemais ienākumu līmenis liedz piekļuvi piemērotam mājoklim. Parasti mājokļa piešķiršanā ņem vērā ienākumu līmeni un mājsaimniecības sastāvu. Īres maksa ir reglamentēta un ne pārāk augsta. Kopumā šai koncepcijai ir neliela ietekme uz mājokļu piedāvājumu un to cenām, turklāt tā neietekmē nekustamā īpašuma privāto sektoru, jo peļņas līmenis ir ļoti zems. Lai arī šī koncepcija ietver plašākas iedzīvotāju grupas, tā tomēr atbilst Kopienas prasībām par orientāciju uz sociāla rakstura pieprasījumu. Šo koncepciju piemēro Vācijā, Austrijā, Beļģijā, Spānijā (attiecībā uz iespēju iegūt mājokli īpašumā), Francijā, Somijā, Itālijā, Luksemburgā, Polijā, Čehijas Republikā un Slovēnijā. C) universāla koncepcija, ko dažādā veidā izmanto Nīderlandē un Dānijā Saskaņā ar šo koncepciju mājokli piešķir ikvienam iedzīvotājam neatkarīgi no viņa ienākumu apmēra (neaizsargātas un atstumtas personas ieskaitot), un tā papildina tradicionālā nekustamā īpašuma tirgus piedāvājumu. Tā būtiski ietekmē tirgus apstākļus un cenas, jo mājokļu cenu politika balstīta uz reālajām izmaksām, nevis tirgus vērtību, un vienlaikus, atšķirībā no tirgus privātā sektora, paredz drošību tikt izmitinātam. Tā kā šī universālā koncepcija nav mērķtiecīgi orientēta uz konkrētu sociāla rakstura pieprasījumu, Eiropas Komisija to apstrīd, jo uzskata, ka tā neatbilst Kopienas definētajam mājokļa nodrošināšanas VTNP. Universālo koncepciju vairs nepiemēro Zviedrijā, kura atteikusies precīzi definēt VTNP mājokļa jomā. Dānijā universālā koncepcija ir cieši saistīta ar labklājības modeli. Saskaņā ar to nelabvēlīgā stāvoklī esošu, mazaizsargātu vai atstumtu grupu vai personu definīcija neattiecas tikai uz noteiktu ienākumu līmeni. Liela uzmanība ir pievērsta, lai iedzīvotajiem, kam tas nepieciešams, nodrošinātu pieejamu mājokli par pieņemamu cenu. Tas papildina tradicionālo īpašuma tirgu, uzliekot sociālos pienākumus, nodrošinot līdztiesību un pievēršoties dažādu sociālo grupu vajadzībām, kas saistītas ar etnisko piederību, dzimumu, ienākumu līmeni, vecuma grupu, invaliditāti, garīgo vai fizisko stāvokli. Cenu politika tiek regulēta un balstās uz aktuālajām izmaksām, un tas ļauj izvairīties no iespējas saņemt pārlieku lielu kompensāciju.