KOPSAVILKUMS

1991. gadā Eiropas Savienība pieņēma Komunālo notekūdeņu attīrīšanas direktīvu (KNAD). Šīs direktīvas mērķis ir “aizsargāt vidi no nelabvēlīgās ietekmes, ko rada notekūdeņu novadīšana no pilsētu avotiem un konkrētām nozarēm”. Dalībvalstīm (DV) ir jānodrošina, ka notekūdeņi no visām aglomerācijām, kurās ir vairāk nekā 2000 iedzīvotāju, tiek savākti un attīrīti saskaņā ar ES minimālajiem standartiem. Dalībvalstīm saskaņā ar direktīvā iekļautajiem kritērijiem ir arī jānosaka “jutīgās zonas”, kurās piemēro stingrākus standartus.

2019. gada REFIT izvērtējums apstiprināja, ka ar direktīvu ir ievērojami samazinātas mājsaimniecības piesārņotāju emisijas vidē. Ietekme uz ES ezeru, upju un jūru kvalitāti ir redzama un jūtama. Viens no galvenajiem direktīvas iedarbīguma iemesliem ir tās vienkāršās prasības, kas nodrošina to skaidru izpildi. Tās īstenošana ir augstā līmenī: 98 % ES notekūdeņu tiek pienācīgi savākti un 92 % — pienācīgi attīrīti, pat ja ierobežotam skaitam dalībvalstu joprojām ir grūtības panākt pilnīgu atbilstību. Arī Eiropas fondi ir bijuši viens no galvenajiem virzītājspēkiem, kas atbalsta investīcijas nepieciešamajā infrastruktūrā (aptuveni 2 miljardi euro katru gadu ūdens nozarē).

Notekūdeņu operatori ir publiski uzņēmumi (60 %), privāti uzņēmumi, kas darbojas valsts iestādes uzdevumā, vai jaukti uzņēmumi. Tie darbojas ierobežotā tirgū: iedzīvotāji un uzņēmumi, kas pieslēgti publiskajam tīklam, nevar operatoru izvēlēties. Aptuveni 30 % ar ūdensapgādi un sanitāriju saistīto izmaksu sedz no valsts budžeta, bet 70 % — no ūdens tarifiem, turklāt starp dalībvalstīm ir lielas atšķirības. Nozare lielākoties reaģē uz tiesību aktu prasībām.

PROBLĒMU DEFINĪCIJA

REFIT izvērtējumā tika konstatētas šādas trīs galvenās problēmu grupas.

1. Atlikušais piesārņojums no pilsētu avotiem. Sākotnējā direktīva bija vērsta uz sadzīves avotu radīto piesārņojumu, kas tiek savākts un attīrīts centralizētos kompleksos, kuriem piemērojamās prasības ir skaidras un precīzas. Mazāka uzmanība tika pievērsta citiem pilsētu piesārņojuma avotiem (mazākām aglomerācijām, necentralizētiem attīrīšanas kompleksiem vai spēcīgām lietusgāzēm), kuriem prasības bija vispārīgākas. Kā parādīts 1. attēlā, emisijas no šiem avotiem pakāpeniski ir kļuvušas par galvenajiem atlikušajiem pilsētu piesārņojuma avotiem.

Daļu no šā piesārņojuma var novērst, lai gan ir ierobežotas iespējas to izdarīt ar pašreizējām attīrīšanas metodēm. Izplūdes no prasībām neatbilstošām aglomerācijām joprojām veido no 1,9 % (slāpeklis (N)) līdz 7,78 % (fosfors (P)) no atlikušā piesārņojuma. Piesārņojums, ko rada spēcīgas lietusgāzes (nokrišņu ūdeņu pārplūdes (NŪP) un urbānās noteces ūdeņi), ir vēl viens ievērojams atlikušais vidē nonākošo slodžu avots: no 7,2 % (N) līdz 29,77 % (E. coli baktērijas). Necentralizētas attīrīšanas sistēmas (individuālas vai citas piemērotas sistēmas (IPS)), kas atļautas saskaņā ar direktīvu, ja tās nodrošina “to pašu vides aizsardzības līmeni”, veido no 4,7 % (mikropiesārņotāji) līdz 16,1 % (E. coli) no atlikušā piesārņojuma.

1. attēls. Atlikušās slodzes no pilsētu avotiem (c. e. gadā) šobrīd. Avots: JRC

Mazās aglomerācijas (mazāk par 2000 c. e.) rada vēl vienu būtisku spiedienu uz ES ūdensobjektiem — no 9,7 % (mikropiesārņotāji) līdz 26,2 % (E. coli) no atlikušā piesārņojuma. Neraugoties uz emisiju samazinājumu, kas panākts ar spēkā esošo direktīvu, no notekūdeņu attīrīšanas stacijām vidē joprojām nonāk N/P — attiecīgi 134 un 94 miljoni c. e. gadā. Izvērtējumā tika identificēti arī jauni bažas raisoši piesārņotāji, piemēram, mikroplastmasa un mikropiesārņotāji. Attīrīšanas kompleksi samērā labi uztver mikroplastmasu, bet ne mikropiesārņotājus — katru gadu ES ūdenstilpēs nonāk aptuveni 254 miljoni c. e., kas rada bažas par vidi un sabiedrības veselību. Attīrīšanas kompleksos nonāk arī ne visai labi kontrolēti ārpussadzīves ūdeņi, ieskaitot rūpnieciskos notekūdeņus (galvenokārt no MVU), kas tiek ievadīti publiskajā tīklā.

2. Nepietiekama direktīvas saskaņošana ar ES zaļā kursa politikas mērķiem (izņemot piesārņojuma samazināšanu). Šī nozare veido 0,8 % no kopējā enerģijas patēriņa ES un 2018. gadā bija atbildīga par 0,86 % no kopējām ES SEG emisijām. Gandrīz trešdaļu no šīm emisijām varētu novērst, uzlabojot attīrīšanas procesu, labāk izmantojot dūņas un palielinot energoefektivitātes un atjaunīgo energoresursu tehnoloģiju izmantošanu, kas joprojām ir ļoti zemā līmenī. Nepieciešama arī labāka nozares iekļaušana aprites ekonomikā: dūņu apsaimniekošana un ūdens atkārtota izmantošana nav gana augstā līmenī, jo joprojām tiek zaudēts pārāk daudz vērtīgu resursu. Visbeidzot, notekūdeņi ir ātrs un uzticams sabiedrības veselībai noderīgas informācijas avots. To pierādīja Covid-19 un tā variantu uzraudzība, kas palīdzēja pārvaldīt neseno pandēmiju. Koordinācijas trūkums starp sabiedrības veselības un notekūdeņu apsaimniekošanas iestādēm ir šķērslis šīs informācijas optimālai izmantošanai.

3. Nepietiekams un nevienmērīgs pārvaldības līmenis. Izvērtējumā un jaunākajos ESAO pētījumos ir uzsvērts, ka operatoru sniegums ir ļoti atšķirīgs. Tas attiecas arī uz caurredzamību un piekļuvi pamatinformācijai. Kā minēts nesenā Revīzijas palātas ziņojumā un pretēji ES līguma principiem princips “piesārņotājs maksā” netiek piemērots pietiekamā līmenī. Monitoringa un ziņošanas metodes nav pielāgotas digitalizācijas vajadzībām un iespējām. Piekļuve sanitārajiem pakalpojumiem joprojām ir problēma, kas neļauj ES pilnībā īstenot 6. ilgtspējīgas attīstības mērķi (IAM).

MĒRĶI

ES intervencei ir divi galvenie vispārīgie mērķi — 1) aizsargāt ES iedzīvotājus un ekosistēmas no atlikušajiem nepietiekami attīrītu notekūdeņu avotiem un 2) uzlabot nozares caurredzamību un pārvaldību — un divi papildu mērķi — 3) labāk saskaņot nozari ar zaļā kursa mērķiem, jo īpaši, virzot to uz energoneitralitāti kā ieguldījumu klimatneitralitātes nodrošināšanā un atbalstot tās nepieciešamo pāreju uz aprites ekonomiku, nulles piesārņojumu un uzlabotu bioloģiskās daudzveidības aizsardzību, un 4) gudrāk izmantot notekūdeņu parametrus kā sabiedrības veselības pasākumu atbalstu. Lai to panāktu, ir būtiski nodrošināt ilgtermiņa redzējumu, kā arī juridisko noteiktību, jo ieguldījumi šajā nozarē prasa laiku un ir laikus jāplāno.

PAMATOJUMS RĪKOTIES ES LĪMENĪ

ES rīcība joprojām ir būtiska, lai nodrošinātu, ka visi ES iedzīvotāji var gūt labumu no uzlabotas upju, ezeru, gruntsūdeņu un jūru ūdens kvalitātes. Tā kā 60 % ES ūdenstilpju ir pārrobežu ūdenstilpes, ir jānodrošina vienāds aizsardzības līmenis visur un vienā tempā, lai izvairītos no riska, ka dažu dalībvalstu centienus apdraud citu dalībvalstu progresa trūkums. Izvērtējums liecina, ka lielākajā daļā dalībvalstu direktīva ir bijusi vienīgais impulss ieguldījumiem vajadzīgajās infrastruktūrās.

POLITIKAS RISINĀJUMI

Katrai problēmai tika noteikti vairāki risinājumi, pamatojoties uz dalībvalstīs pastāvošo paraugpraksi, kā arī padziļinātām konsultācijām ar ieinteresētajām personām. Risinājumi, kuriem trūka ieinteresēto personu atbalsta vai kurus bija pārāk sarežģīti īstenot, tika noraidīti agrīnā posmā. Tika izstrādāti dažādi varianti, sākot no pieticīgām iecerēm (pasākumi tiek piemēroti tikai lielākiem kompleksiem) līdz vērienīgām iecerēm (tie paši pasākumi, bet tiek piemēroti arī mazākiem kompleksiem). Dažām problēmām risinājumi bija ierobežoti, piemēram, attiecībā uz necentralizētiem kompleksiem (IPS), caurredzamības uzlabošanu vai veselībai relevantu parametru monitoringu. Attiecībā uz citām problēmām (smagas lietusgāzes, IPS vai enerģijas izmantošana) saskaņā ar subsidiaritātes principu tika atstāts pietiekami daudz elastības, lai vietējā līmenī varētu rast izmaksu ziņā efektīvākos risinājumus.