Komisijas ziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam par to, kā tiek piemērota Padomes direktīva 2003/86/EK par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos /* COM/2008/0610 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 8.10.2008 COM(2008) 610 galīgā redakcija KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM PAR TO, KĀ TIEK PIEMĒROTA PADOMES DIREKTĪVA 2003/86/EK PAR TIESĪBĀM UZ ĢIMENES ATKALAPVIENOŠANOS KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM PAR TO, Kā TIEK PIEMēROTA PADOMES DIREKTĪVA 2003/86/EK PAR TIESĪBĀM UZ ĢIMENES ATKALAPVIENOŠANOS 1. IEVADS 2003. gada 22. septembrī Padome pieņēma Direktīvu 2003/86/EK, ar ko nosaka kopīgus noteikumus par to, kā dalībvalstī likumīgi dzīvojoši trešo valstu valstspiederīgie īsteno tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos (turpmāk „direktīva”). Direktīvu piemēro visās dalībvalstīs, izņemot Īriju, Dāniju un Apvienoto Karalisti[1]. Ar šo ziņojumu tiek pildīts direktīvas 19. pantā noteiktais Komisijas pienākums, un tas seko Komisijas 2008. gada 17. jūnija paziņojumam „Kopēja imigrācijas politika Eiropai”[2], kurā Komisija paziņoja, ka novērtēs īstenošanu. Ziņojumā ir dots kopsavilkums par direktīvas transponēšanu dalībvalstīs, konstatētas iespējamās problēmas un doti ieteikumi tās pareizai īstenošanai. Ziņojuma pamatā ir divi Komisijas pētījumi par direktīvas īstenošanu[3] un informācija no citiem pētījumiem[4]. Saskaņā ar direktīvas 3. panta 3. punktu ziņojums nepievēršas to trešo valstu valstspiederīgo situācijai, kuri ir Eiropas Savienības pilsoņa ģimenes locekļi. 2. VēSTURISKAIS UN POLITISKAIS KONTEKSTS Šī DIREKTīVA IR PIRMAIS PASāKUMU KOPUMS, PAMATOJOTIES UZ EIROPAS KOPIENU DIBINāšANA s līguma 63. panta 3. punkta a) apakšpunktu par trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanas un uzturēšanās noteikumiem. Tā kā, salīdzinot ar Komisijas sākotnējo priekšlikumu, pieņemtajā tekstā tika veikti daži nozīmīgi grozījumi – bieži vien ierobežojošāki, un tas ir pietuvināts dalībvalstu pašreizējiem noteikumiem, to uzskatīja tikai par saskaņošanas pirmo pakāpi. Iepriekšējos 20 gados ģimenes atkalapvienošanās bija viens no galvenajiem imigrācijas avotiem ES. Pašlaik daudzās dalībvalstīs ģimenes atkalapvienošanās veido lielu (un joprojām pieaugošu) legālās imigrācijas daļu. Diskusijas par to, kā efektīvāk pārvaldīt migrantu lielo pieplūdumu ģimenes atkalapvienošanās rezultātā, dažu dalībvalstu politikā izraisīja vairākas pārmaiņas, kam vairumā gadījumu bija ierobežojošs raksturs. Šīm pārmaiņām ir jāatbilst direktīvā noteiktajām tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos. 2.1. Pārraudzība un transponēšanas situācija Dalībvalstīm transponēšana bija jāpabeidz 2005. gada 3. oktobrī[5]. Komisijas amatpersonas palīdzēja dalībvalstīm šajā procesā, regulāri tiekoties ar valstu speciālistiem. Beidzoties transponēšanas termiņam, pret 19 dalībvalstīm sāka pārkāpuma procedūras par neziņošanu par transponēšanas pasākumiem. Pēc tam saskaņā ar Līguma 226. pantu Komisija izdeva desmit pamatotus atzinumus. Attiecībā uz četrām dalībvalstīm tika pieņemts lēmums par lietas iesniegšanu Eiropas Kopienu Tiesā (EKT): trīs lietas tika atsauktas un vienā lietā tika pasludināts spriedums[6]. Pašlaik no 24 dalībvalstīm, kurām direktīva ir saistoša, tikai vienā (Luksemburgā) joprojām rit transponēšanas process[7], un vēl viena dalībvalsts (Spānija) vēl nav iekļāvusi valsts tiesību aktos oficiālu, skaidru atsauci (saskaņošanas klauzulu). 2.2. EKT lieta C-540/03 Eiropas Parlaments iesniedza prasību pret Padomi par dažu direktīvas noteikumu anulēšanu. Parlaments iebilda, ka noteikumi, kas atļauj dalībvalstīm atsevišķos gadījumos ierobežot tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos (4. panta 1. punkta pēdējais ievilkums, 4. panta 6. punkts un 8. pants) neatbilst tiesībām uz ģimenes dzīvi un nediskriminēšanas principam, kas iekļauts Eiropas Cilvēktiesību konvencijas ( ECHR ) 8. un 14. pantā. EKT 2006. gada 27. jūnija spriedumā noteica, ka direktīva nav pretrunā pamattiesībām uz ģimenes dzīvi, bērnu interesēm vai principam par nediskrimināciju vecuma dēļ. Šis spriedums ietekmē to, kā dalībvalstīm jāīsteno direktīva. Tiesa īpaši norādīja, ka pamattiesības ir saistošas dalībvalstīm, kad tās īsteno Kopienas noteikumus, un ka tām ir jāpiemēro direktīvas noteikumi tādā veidā, kas atbilst prasībām, kas regulē pamattiesību aizstāvēšanu, jo īpaši attiecībā uz ģimenes dzīvi un nepilngadīgu bērnu interešu principu [8] . 3. VISPāRēJIE NOTEIKUMI 3.1. Tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos (1. pants) Direktīvā ir atzīts, ka pastāv tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos. Lieta 540/03[9] nepārprotami apstiprina šādu tiesību esību, nosakot, ka direktīva uzliek dalībvalstīm precīzu pozitīvu pienākumu, saskaņā ar kuru dalībvalstis direktīvā noteiktajos gadījumos atļauj apgādnieka ģimenes locekļu atkalapvienošanos, un tā nepieļauj dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību šajā jomā. Šīs subjektīvās tiesības atzīst visas dalībvalstis, vai nu tieši atsaucoties uz „tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos”, vai lietojot formulējumus, kas nedod valsts pārvaldes iestādēm nekādas iespējas manevrēt gadījumos, uz kuriem attiecas direktīva. 3.2. Piemērošanas joma (3. pants) - Kas var būt apgādnieks? Lai trešo valstu valstspiederīgos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā atzītu par apgādniekiem, viņiem ir legāli jāuzturas dalībvalstī, jābūt uzturēšanās atļaujai, ko izsniegusi dalībvalsts uz vienu gadu vai ilgāk (neatkarīgi no veida), un kuram ir pamatotas izredzes iegūt pastāvīgas uzturēšanās atļauju. Dalībvalstis šo obligāto noteikumu piemēro atšķirīgi. Lielākā daļa pieļauj ģimenes atkalapvienošanos ar pagaidu uzturēšanās atļaujām, taču prasa obligāto uzturēšanās laiku (Francijā 18 mēneši, Spānijā uzturēšanās atļaujas atjaunošana ne mazāk kā vēl uz gadu), bet Čehija un Zviedrija prasa pastāvīgas uzturēšanās atļaujas. Četras dalībvalstis skaidri norāda uz pamatotām izredzēm saņemt pastāvīgas uzturēšanās atļauju (Kipra, Malta, Lietuva, Luksemburga). Kiprā tas rada sarežģījumus, jo tur ir pieņemts vispārējs noteikums par uzturēšanos ne vairāk kā četrus gadus, un pēc tam atļaujas netiek atjaunotas (izņemot personām, kuras strādā starptautiskā uzņēmumā), un tādējādi trešo valstu valstspiederīgajiem, šķiet, nav tiesību pieprasīt ģimenes atkalapvienošanos. - Eiropas Savienības pilsoņu ģimenes locekļi Gan apgādniekam, gan viņa/viņas ģimenes loceklim ir jābūt trešās valsts valstspiederīgajam, lai uz viņiem attiektos šī direktīva, un tādējādi direktīvas piemērošanas joma neatteicas uz Eiropas Savienības pilsoņiem. Uz viņiem attiecas Direktīva 2004/38/EK[10], ko piemēro tikai tiem Eiropas Savienības pilsoņiem, kuri pārceļas uz tādu dalībvalsti vai uzturas tādā dalībvalstī, kas nav viņu valstspiederības valsts. Tādējādi Kopienas tiesību akti neattiecas uz savas valstspiederības dalībvalstī dzīvojošu Eiropas Savienības pilsoņu ģimeņu atkalapvienošanos. Tādējādi dalībvalsts kompetencē ir izveidot noteikumus par trešās valsts valstspiederīgā ģimenes locekļu atkalapvienošanos ar savas valsts valstspiederīgajiem. Ja dalībvalsts piemēro saviem pilsoņiem noteikumus, kas ir stingrāki par direktīvas noteikumiem, trešās valsts valstspiederīgo statuss var pasliktināties, iegūstot valstspiederību dalībvalstī, kurā savas valsts pilsoņiem piemēro šajā ziņā nelabvēlīgākus noteikumus. Tāda situācija ir četrās valstīs: Kiprā, Lietuvā, Vācijā un Nīderlandē. - Patvēruma pieprasītāji un pagaidu vai papildu aizsardzība Direktīvas darbības jomā nav iekļauti arī trešo valstu valstspiederīgie, kuriem piemēro pagaidu vai papildu aizsardzību, un patvēruma pieprasītāji[11]. Tādēļ dalībvalstu tiesību aktos ir atšķirīgi noteikumi attiecībā uz to bēgļu tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos, uz kuriem neattiecas konvencija. Austrija, Čehija, Igaunija, Francija, Somija, Luksemburga, Nīderlande, Portugāle un Zviedrija piemēro direktīvu papildu aizsardzības saņēmējiem, neraugoties uz minētajiem izņēmumiem. Komisija ir apņēmusies[12] novērst šīs nepilnības Kopienas tiesību aktos. Tādēļ Komisija apsvērs iespējamos grozījumus Kvalifikācijas direktīvā, lai Kopienas noteikumi par ģimenes atkalapvienošanos attiektos arī uz pagaidu aizsardzības saņēmējiem. 4. ĪPAšI NOTEIKUMI 4.1. Ģimenes locekļi, kuriem ir tiesības pievienoties (4. panta 1. punkts) Ģimenes locekļi, kuriem ir tiesības pievienoties apgādniekam, ir vismaz ,,ģimenes kodols”: apgādnieka laulātais un apgādnieka vai laulātā nepilngadīgie bērni ar šādiem pieļaujamiem ierobežojumiem. - Laulātais Pirmkārt, saskaņā ar poligāmas laulības aizliegumu ir atļauta atkalapvienošanās tikai ar vienu laulāto, un ir pieļaujams atteikums pārējo laulāto bērniem pievienoties apgādniekam. Otrkārt, dalībvalstis var noteikt gan apgādnieka, gan laulātā minimālo vecumu. Lielākā daļa dalībvalstu ir izmantojušas šo fakultatīvo noteikumu, pamatojot to tā, ka ar tā palīdzību var novērst piespiedu laulības. Piecas dalībvalstis (Beļģija, Kipra, Lietuva, Malta, Nīderlande) ir noteikušas 21 gadu vecumu – direktīvā noteikto maksimālo slieksni. Viena dalībvalsts (Kipra) ir noteikusi papildu kritēriju, ar kuru pieprasa vienu gadu ilgu laulību pirms pieprasījuma iesniegšanas. Šādu Kipras papildu nosacījumu pieņemamība ir apšaubāma, ņemot vērā šāda ierobežojuma neesību direktīvā, kā arī EKT spriedumu[13]. - Nepilngadīgi bērni Par nepilngadīgiem bērniem uzskata personas, kuras nav sasniegušas valsts noteikto pilngadības vecumu (parasti 18 gadus) un kuras nav precējušās. Direktīva atļauj divus papildu ierobežojumus, ja direktīvas īstenošanas brīdī tie jau ir bijuši iekļauti dalībvalsts tiesību aktos. Pirmkārt, bērniem, kuri ir vecāki par 12 gadiem un ierodas atsevišķi no pārējās ģimenes, var būt jāpierāda, ka viņi atbilst integrācijas nosacījumiem saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem. Spriedumā C-540/03 ir noteikts, ka, neraugoties uz šādiem noteikumiem, dalībvalstīm ir jāņem vērā bērna intereses[14]. Šo atkāpi piemēro tikai divas dalībvalstis (Vācija, Kipra). Kipra valsts noteikumus, ar kuriem ievieš šos integrācijas nosacījumus, pieņēma pēc direktīvas īstenošanas termiņa. Otrs iespējamais ierobežojums attiecas uz bērniem, kuri pieteikuma iesniegšanas dienā ir vecāki par 15 gadiem – viņiem var izvirzīt prasību ieceļot dalībvalstī nevis ģimenes atkalapvienošanās, bet citu iemeslu dēļ. Šo ierobežojumu nav piemērojusi neviena dalībvalsts. Tā kā minētais pants ir pārtraukšanas klauzula (to varēja ieviest tikai pirms īstenošanas datuma), tad tagad šādi ierobežojumi dalībvalstu tiesību aktos ir aizliegti. 4.2. Citi ģimenes locekļi (4. panta 2. punkts) Papildus ģimenes kodolam dalībvalstis var atzīt par ģimenes locekļiem apgādnieka un viņa/viņas laulātā atkarīgos vecākus un neprecētos pilngadīgos bērnus, kā arī apgādnieka neprecēto partneri (pienācīgi apliecinātas ilgtermiņa attiecības vai reģistrēta partnerība). Vairāk nekā puse dalībvalstu[15] atļauj ģimenes atkalapvienošanos attiecībā uz apgādnieka un viņa/viņas vai viņa/viņas laulātā vecākiem, bet septiņas dalībvalstis (Beļģija, Vācija, Somija, Nīderlande, Zviedrija, Portugāle, Lietuva) atļauj atkalapvienošanos ar neprecētu partneri, vai nu pamatojoties uz reģistrētu partnerību, vai pienācīgi apliecinātām ilgtermiņa attiecībām. Direktīvā noteikts, ka tad, ja nepilngadīgais ir atzīts bēglis, dalībvalstīm ir jāatļauj vecāku ieceļošana un uzturēšanās bez nosacījumiem par atkarību un pietiekama ģimenes atbalsta trūkumu. Bulgārija nav īstenojusi šo obligāto noteikumu. Turklāt 4. panta 2. un 3. punkts dod iespēju dalībvalstīm atļaut ,,citu ģimenes locekļu” ieceļošanu un uzturēšanos, ,,ievērojot IV nodaļā izklāstītos noteikumus” . Tātad tiklīdz dalībvalstis nolemj dot šo iespēju, tiek piemēroti direktīvas pamatnoteikumi. 4.3. Prasības attiecībā uz ģimenes atkalapvienošanās tiesību izmantošanu 4.3.1. Pajumte (7. panta 1. punkta a) apakšpunkts) Lielākā daļa dalībvalstu, izņemot Somiju, Nīderlandi, Slovēniju un Zviedriju, ir īstenojušas un/vai saglabājušas nosacījumus attiecībā uz pajumti. Praktiskie noteikumi ir atšķirīgi, dažos minēta tikai „parastā” pajumte, dažos piemērota precīzāka pieeja, piemēram, norādot papildu personai vajadzīgos kvadrātmetrus. Prakse (Austrija, Beļģija) pieprasīt, lai apgādnieks izpilda šīs prasības pirms viņa/viņas ģimenes locekļu ieceļošanas, ir apšaubāma, jo atkalapvienošanās procedūras ilgums var radīt ievērojamu finanšu slogu apgādniekam. Saskaņā ar direktīvas 12. pantu bēgļiem nepiemēro prasību sniegt pierādījumus attiecībā uz pajumti. Polija nepilda šo noteikumu, jo tā piemēro pajumtes nosacījumu arī bēgļiem. 4.3.2. Apdrošināšana slimības gadījumā (7. panta 1. punkta b) apakšpunkts) Šo iespēju izmanto puse no dalībvalstīm[16]. Ungārija piemēro alternatīvu sistēmu, nosakot, ka ir vajadzīga vai nu apdrošināšana slimības gadījumā, vai pietiekami finanšu līdzekļi, bet tas ir apšaubāmi, jo to var uzskatīt par papildu nosacījumu. 4.3.3. Stabili un pastāvīgi ienākumi ( 7 . panta 1. punkta c) apakšpunkts) Šo kritēriju piemēro visas dalībvalstis, izņemot Zviedriju, tomēr tas notiek dažādos veidos, vai nu sīkāk neprecizējot (Kipra), vai uzticot šādu precizēšanu vietējiem noteikumiem (Vācija), vai arī pamatojoties uz minimālo algu (Francija, Luksemburga, Rumānija, Lietuva), vai uz minimālajiem ienākumiem, un gadījumā, ja ienākumi ir mazāki par minēto summu, tiek piešķirts sociālais pabalsts (Austrija). Pieprasītie vidējie ienākumi mēnesī ir robežās no EUR 120 (Polijā) līdz EUR 1484 (Nīderlandē). Dažās dalībvalstīs ir noteikts slieksnis, kas paaugstinās atbilstīgi to ģimenes locekļu skaitam, kuriem paredzēts atkalapvienoties ar apgādnieku. Īpašas bažas rada trīs dalībvalstu pieeja: summa, ko pieprasa Igaunija, tiek gandrīz divkāršota par katru papildu ģimenes locekli, Somijā ienākumu summa pieaug par EUR 450 par katru atkalapvienojušos bērnu. Īpašs noteikums Nīderlandē, pieprasot vidējo no augstākā ienākumu līmeņa, var radīt diskrimināciju vecuma dēļ[17]. Ģimenes veidošanai[18] no katra apgādnieka neatkarīgi no vecuma tiek pieprasīti 120 % no likumā noteiktās 23 gadu veca darba ņēmēja minimālās algas. Turklāt ir vajadzīgs arī darba līgums, kas noslēgts ne mazāk kā uz vienu gadu, vai trīs gadu darba stāžs. Visi šāda veida nosacījumi var ierobežot tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos, īpaši jauniem cilvēkiem. 4.3.4. Integrācijas pasākumi (7. panta 2. punkts) Šis fakultatīvais noteikums dod dalībvalstīm iespēju pieprasīt, lai trešo valstu valstspiederīgie īsteno integrācijas pasākumus, ko bēgļa ģimenes locekļu gadījumā var piemērot tikai pēc tam, kad ir atļauta ģimenes atkalapvienošanās[19]. Dažas dalībvalstis ir iekļāvušas integrācijas pasākumus savas valsts tiesību aktos. Trīs no tām (Nīderlande, Vācija, Francija) to izmanto kā nosacījumu pirms ieceļošanas valsts teritorijā. Vācija pieprasa, lai laulātajam pirms ieceļošanas būtu vācu valodas pamatzināšanas, kas jāpierāda konsulātā; tas neattiecas uz dažām tautībām. Francijas vīzas piešķiršana ir atkarīga no valodas zināšanām un, ja valodas prasme ir nepietiekama, no valodas mācību kursu apmeklēšanas. Tiklīdz ģimenes loceklim ir piešķirta uzturēšanās atļauja Francijā, viņam/viņai ir jāparaksta ,,uzņemšanas un integrācijas” līgums, saskaņā ar kuru viņa/viņas pienākums ir apmeklēt pilsoņa kursus un, ja vajadzīgs, valodas kursus. Nīderlande pieprasa, lai ģimenes locekļi nokārto pirmo[20] integrācijas pārbaudījumu, kurā ir iekļauta valodas prasme un zināšanas par holandiešu sabiedrību, ko var iegūt tikai izcelsmes valstī. Izņēmumi ir dažas tautības, grupas un augsti kvalificēti migranti. Ja kandidāts nenokārto pārbaudījumu, lēmumu nav iespējams apstrīdēt, taču par tādu pašu samaksu pārbaudījumu var atkārtot. Citas dalībvalstis (Austrija, Kipra, Grieķija) pieprasa, lai ģimenes locekļi piedalītos integrācijas kursos (galvenokārt valodas kursos) vai pēc ieceļošanas valstī nokārtotu valodas eksāmenu. Dažas dalībvalstis to ir izvirzījušās tikai par pastāvīgas uzturēšanās nosacījumu (Lietuva) vai paredz iespējas samazināt pabalstu (Vācija) nosacījumu neizpildīšanas gadījumā. Šādu pasākumu mērķis ir atvieglot ģimenes locekļu integrāciju. Tas, vai tie ir pieņemami saskaņā ar direktīvu, ir atkarīgs no tā, vai tie kalpo integrācijas mērķim un ievēro samērīguma principu. Šo pasākumu pieņemamību var apšaubīt, pamatojoties uz šādu kursu vai pārbaudījumu pieejamību, to plānu un/vai organizāciju (pārbaudījuma materiāli, maksa, vieta utt.) un to, vai šādi pasākumi vai to rezultāts ir paredzēti tikai integrācijas nolūkiem (piemēram, augsta maksa, kas liedz iespēju ģimenēm ar zemiem ienākumiem). Ir jāievēro arī procedūra, kas nodrošina tiesības uz apstrīdēšanu. 4.3.5. Nogaidīšanas laiks un uzņemšanas iespējas (8. panta 1. punkts) Papildus 3. panta noteikumiem šis nosacījums dod dalībvalstīm iespēju noteikt minimālo likumīgas uzturēšanās laiku (ne vairāk kā divus gadus),[21] pirms kļūst iespējama atkalapvienošanās. Tas nozīmē, ka pieprasījumu var reģistrēt, bet dalībvalstis var novilcināt ģimenes atkalapvienošanās atļaujas piešķiršanu līdz to tiesību aktos noteiktā termiņa beigām. Tādēļ sarežģījumi īstenošanā rodas visās dalībvalstīs, kuras ir noteikušas tikai šo divu gadu uzturēšanās laiku līdz pieprasījuma iesniegšanas brīdim (Kipra, Igaunija, Grieķija un Lietuva). Otrajā ievilkumā noteikts trīs gadu nogaidīšanas laiks no pieteikuma iesniegšanas datuma, taču tikai tajās dalībvalstīs, kuras direktīvas pieņemšanas laikā ir jau ņēmušas vērā savas uzņemšanas iespējas. Pārtraukšanas atkāpi īpaši pieprasīja Austrija – vienīgā dalībvalsts, kura to piemēro, jo tās tiesību aktos jau bija iekļauta kvotu sistēma. Pēc direktīvas īstenošanas un EKT sprieduma[22] Austrija mainīja noteikumus, paredzot, ka trīs gadus pēc pieprasījuma reģistrācijas neatkarīgi no kvotas ir jāpiešķir atļauja ģimenes atkalapvienošanās nolūkos. Šis noteikums novērš iespēju iekļaut uzņemšanas iespēju jēdzienu valsts tiesību aktos. 4.3.6. Iespējamie ierobežojumi sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības dēļ (6. pants) Dalībvalstis ir lietojušas dažādas metodes šā noteikuma īstenošanai; dažas pamatojas uz attiecīgiem Šengenas acquis noteikumiem, dažas uz noziedzīgiem nodarījumiem, par kuriem ir piespriests brīvības atņemšanas sods. Direktīvas 14. apsvērumā ir dotas dažas norādes par to, kas var apdraudēt valsts politiku vai sabiedrības drošību, tomēr citādi dalībvalstīm ir tiesības noteikt normas saskaņā ar vispārējo samērīguma principu un horizontālo 17. pantu, kurā noteikts, ka dalībvalstu pienākums ir ņemt vērā personas ģimenes attiecību veidu un pastāvīgumu, viņa uzturēšanās laiku dalībvalstī un novērtēt to attiecībā pret sabiedriskās kārtības vai drošības pārkāpuma nopietnību un veidu. Sabiedrības veselības kritēriju var piemērot, ja slimība vai invaliditāte nav vienīgais iemesls uzturēšanās atļaujas atteikumam vai neatjaunošanai. Trīs dalībvalstis šo noteikumu neievēro (Igaunija, Slovēnija, Rumānija)[23]. 4.4. Procedūras noteikumi 4.4.1. Pieprasījuma novērtēšanas procedūra - Īpaša procedūra (5. panta 1. punkts) Lielākā daļa dalībvalstu piemēro īpašu procedūru attiecībā uz ģimenes atkalapvienošanos. Tikai četras dalībvalstis (Čehija, Ungārija, Latvija, Polija) neuzskata, ka ir vajadzīga īpaša procedūra, bet izskata ģimenes atkalapvienošanos atbilstoši vispārējiem imigrācijas noteikumiem. - Pieteikuma iesniedzējs (5. panta 1. punkts) Dalībvalstu domas dalās arī jautājumā par to, vai saskaņā ar procedūru pieteikuma iesniedzējam jābūt ģimenes loceklim vai apgādniekam. Kiprā, Francijā, Grieķijā, Itālijā, Latvijā, Luksemburgā, Maltā, Polijā, Rumānijā, Slovēnijā un Spānijā pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos iesniedz apgādnieks. Pārējās dalībvalstīs pieteikumu par atkalapvienošanos var iesniegt arī citi ģimenes locekļi, izņemot Austriju un Ungāriju, kur pieteikuma iesniedzējs var būt tikai ģimenes loceklis. Portugālē ģimenes loceklis iesniedz pieteikumu vienīgi tad, ja viņš/viņa atrodas Portugālē, pretējā gadījumā pieteikumu iesniedz apgādnieks. - Pieteikuma iesniegšanas vieta (5. panta 3. punkts) Direktīva pieprasa, lai pieteikuma iesniegšanas laikā ģimenes loceklis uzturas ārpus dalībvalsts teritorijas, un attiecīgos apstākļos tikai pieļauj atkāpi. Piecas dalībvalstis (Čehija, Somija, Ungārija, Polija, Portugāle) kavē šā noteikuma izpildi, jo tās nav pat ieviesušas sākotnējo noteikumu par to, ka ģimenes locekļiem ir jāuzturas ārpus valsts teritorijas. Visas pārējās dalībvalstis, izņemot Kipru, piemēro šo atkāpi un pieņem pieteikumu pat tad, ja ģimenes locekļi jau atrodas dalībvalstī, kaut gan šīs atkāpes piemērošanas joma ievērojami atšķiras. Dažas dalībvalstis sniedz šo iespēju tikai humanitāru apsvērumu dēļ (Austrija), dažas tikai pieprasa, lai ģimenes locekļi uzturētos legāli, un dažas pieņem pieteikumu, ja pieteikuma iesniedzēja atgriešanās izcelsmes valstī nav saprātīga (Vācija). - Dokumentāli pierādījumi (5. panta 3. punkts) Pieprasīto dokumentu saraksts dalībvalstīs ir atšķirīgs – dažās ir ļoti detalizēts saraksts, bet citas norāda tikai vispārējas prasības (Zviedrija, Dānija, Malta, Spānija, Lietuva), un tādējādi iestādēm ir ievērojama rīcības brīvība. Direktīvā ir īpaši noteikumi attiecībā uz bēgļiem, nosakot, ka dalībvalstīm ir jāņem vērā citi pierādījumi, ja bēglis nevar uzrādīt oficiālu dokumentu, kas pierāda ģimenes saites. Igaunija šo noteikumu nepilda: tā nosaka, ka oficiāla dokumenta neesība var būt atteikuma iemesls. Apšaubāms ir arī Nīderlandes noteikums par to, ka bēglim ir jāpierāda, ka viņam/viņai nav iespējams uzrādīt šādu dokumentu. - Pārrunas un izmeklēšana (5. panta 2. punkts) Visas dalībvalstis izmanto iespēju rīkot pārrunas un cita veida izmeklēšanu, ja uzskata to par vajadzīgu. Dažas dalībvalstis (Austrija, Beļģija, Vācija, Somija, Francija, Itālija, Spānija, Lietuva, Zviedrija, Nīderlande) ir ieviesušas DNS pārbaudes iespēju ģimenes saišu pierādīšanai. Tas ir iespējams tikai pieteikuma iesniedzējam, un vairumā gadījumu izmaksas sedz iestādes (izņemot Lietuvu un Beļģiju, un Nīderlandi, kur pārbaudes izdevumus atlīdzina tikai tad, ja testa rezultātā tiek pierādītas ģimenes saites). Lai šīs pārrunas un/vai cita veida izmeklēšana atbilstu Kopienas tiesību aktiem, tām ir jābūt samērīgām, lai netiktu ierobežota tiesību uz ģimenes atkalapvienošanos efektivitāte, un tajās ir jāievēro pamattiesības, īpaši tiesības uz privātumu un ģimenes dzīvi. - Aprēķina laulība, partnerība vai adopcija (16. panta 4. punkts) Ar šo noteikumu dalībvalstīm ir atļauts veikt īpašas pārbaudes un kontroli, ja ir iemesls aizdomām par krāpšanu vai aprēķina laulību, partnerību vai adopciju. Katrā valsts tiesību sistēmā ir iekļauti noteikumi, lai novērstu ģimenes atkalapvienošanos, ja attiecības pastāv tikai ar mērķi iegūt uzturēšanās atļauju . Austrijas tiesību akti rada sarežģījumus, jo tie liecina par vispārējām aizdomām, sistemātiski piemērojot šo noteikumu, t.i., reģistrācijas birojiem ir jāsniedz informācija par visām laulībām ar trešās valsts valstspiederīgo neatkarīgi no tā, vai aizdomas pastāv faktiski, un pēc tam tās pārbauda imigrācijas policija. Līdzīga kārtība ir Nīderlandē, kur, ja viens no partneriem nav Nīderlandes valstspiederīgais, pirms laulības vai reģistrētas partnerības noslēgšanas reģistrētājam ir iepriekš jāpieprasa policijas priekšnieka izziņa. - Nodevas Visās dalībvalstīs, izņemot Itāliju un Portugāli, pieteikuma iesniedzējiem ir jāmaksā nodevas. Ne vienmēr ir skaidrs, vai tās ir nodevas par vīzu vai par pašu pieteikumu. Kopējā summa var būt gan simboliska nodeva par administratīvajiem izdevumiem Beļģijā un Spānijā vai nodeva EUR 35 apmērā Čehijā un Igaunijā, gan EUR 1368 Nīderlandē[24]. Vidēji nodevas apmērs ir robežās no EUR 50 līdz EUR 150. Jautājums par procedūras laikā maksājamām nodevām direktīvā nav reglamentēts. Tomēr dalībvalstīm nevajadzētu noteikt nodevas tādā veidā, kas var mazināt direktīvas ietekmi, īstenojot tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos. 4.4.2. Administratīvs lēmums - Procedūras ilgums (5. panta 4. punkts) Personai, kas iesniegusi pieteikumu, jāsniedz rakstveida paziņojums par pieņemto lēmumu pēc iespējas ātrāk, bet ne vēlāk kā deviņus mēnešus pēc pieteikuma iesniegšanas datuma. Vidēji nosaka trīs mēnešu termiņu vai piemēro vispārējus noteikumus par atbildes sniegšanu deviņu mēnešu laikā. Četrpadsmit dalībvalstis izmanto direktīvā paredzēto iespēju pagarināt noteikto laiku izņēmuma gadījumos, kas saistīti ar pieteikuma izskatīšanas sarežģītību. Sarežģīts stāvoklis ir divās dalībvalstīs. Bulgārijā noteikts tikai septiņu dienu ieteicamais laikposms. Arī Spānijā nav ar likumu noteikta termiņa, taču prakse liecina, ka tiek ievērots šajā noteikumā prasītais laikposms. - Rakstisks un pamatots lēmums (5. panta 4. punkts) Visas dalībvalstis izpilda šo kritēriju attiecībā uz rakstisku lēmumu un pieprasījuma noraidīšanas iemeslu norādīšanu. Latvija ir vienīgā dalībvalsts, kura nenorāda, kādas ir sekas lēmuma nepieņemšanai deviņu mēnešu laikā. Vairumā dalībvalstu lēmuma neesība dod iespēju meklēt tiesiskās aizsardzības līdzekļus. Beļģijā, Itālijā un Portugālē lēmuma neesību uzskata par netiešu atļauju, turpretī Bulgārijā, Francijā, Grieķijā un Luksemburgā tas nozīmē netiešu noraidījumu. - Bērna intereses (5. panta 5. punkts) Dažām dalībvalstīm acīmredzot rada grūtības šī horizontālā obligātā noteikuma ievērošana, t.i., izskatot pieteikumu, pievērst pienācīgu uzmanību nepilngadīgu bērnu interesēm. Šis pienākums nav skaidri minēts Austrijas, Grieķijas[25] un Portugāles tiesību aktos. Lietuva un Nīderlande atsaucas tikai uz ECHRC 8. pantu, kas, ņemot vērā EKT apsvērumus lietā C-540/03, nešķiet pietiekami šā noteikuma īstenošanai[26]. Ungārija pamatojas tikai uz starptautiskajos nolīgumos noteiktajām garantijām, nenorādot papildu informāciju. Dalībvalstis, kuras izpilda šo noteikumu, vai nu oficiāli iekļauj šo noteikumu valsts tiesību aktos, vai arī atsaucas uz ANO Konvenciju par bērna tiesībām. - Horizontālais noteikums par atbilstīgu vērā ņemšanu (17. pants) EKT spriedumā C-540/03 ir īpaši uzsvērts pienākums pienācīgi ņemt vērā personas ģimenes attiecību veidu un pastāvīgumu, viņa/viņas uzturēšanās laiku dalībvalstī un ģimenes, kultūras vai sociālo saišu esību ar savu izcelsmes valsti, tādējādi pieejot katram gadījumam atsevišķi. Saskaņā ar šo spriedumu 17. panta īstenošanai, šķiet, nepietiek tikai ar atsauci uz ECHR 8. pantu, un tas varētu radīt sarežģījumus Austrijā, Luksemburgā un Slovākijā. Vispārējas transponēšanas grūtības ir tādas, ka ļoti stingri tiek piemērotas dalībvalsts prasības attiecībā uz ģimenes atkalapvienošanos un iestādēm nav pienākuma izvērtēt katru pieteikumu atsevišķi. Šāda stingra noteikumu piemērošana ir vērojama Nīderlandē attiecībā uz vecuma robežu, ienākumu prasībām, prasību nokārtot integrācijas eksāmenu citā valstī, trīs mēnešu laikposmu bēgļiem un pagaidu uzturēšanās atļaujas prasību. - Apstrīdēšana (18. pants) Ja ir runa par apstrīdēšanas tiesībām, dalībvalstu noteikumi ļoti atšķiras attiecībā uz šādas izskatīšanas tiesā materiālo un personisko piemērošanas jomu. Apgādnieks nevar būt puse administratīvā un tiesas procesā Austrijā, Nīderlandē un Slovēnijā, bet Vācijā, Grieķijā, Somijā, Latvijā un Lietuvā gan ģimenes locekļiem (kā pieteikuma iesniedzējiem attiecībā uz ģimenes atkalapvienošanos), gan apgādniekiem ir tiesības uz izskatīšanu tiesā. No tā, ko var apstrīdēt tiesā, Čehija, Vācija, Ungārija un Latvija ir izslēgušas vīzas, bet Austrija ir izslēgusi kvotas. Visās dalībvalstīs pastāv pārsūdzības procedūras, vairumā gadījumu parastajās tiesās, taču dažās dalībvalstīs ir īpašas tiesas (Beļģijā, Zviedrijā). Atšķiras arī izskatīšanas noteikumi – Latvijā, Luksemburgā, Polijā un Slovākijā skata tikai likuma ievērošanas nosacījumus, bet gan lietu pēc būtības, gan likuma ievērošanas nosacījumus skata Itālijā, Ungārijā, Lietuvā, Portugālē un Spānijā. Nīderlandē tiesas neskata lietu pēc būtības. Vairumā dalībvalstu, izņemot Kipru, Vāciju, Grieķiju, Itāliju, Latviju, Poliju un Slovākiju, ir pieejama juridiskā palīdzība ģimenes atkalapvienošanās gadījumos. Šis noteikums par apstrīdēšanu ir jāpiemēro saskaņā ar tiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā, kā norādīts Pamattiesību hartas 47. pantā, kurā atspoguļota EKT prakse šajā jautājumā. 4.5. Tiesības 4.5.1. Ieceļošana un uzturēšanās - Vīzas piešķiršanas atvieglošana (13. panta 1. punkts) Tiklīdz ir pieņemts pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos, dalībvalstīm ir jāatļauj ģimenes locekļu ieceļošana un jāpiešķir šīm personām visas iespējas, lai saņemtu vajadzīgās vīzas. Dažām dalībvalstīm šā obligātā noteikuma īstenošana rada juridiskas un praktiskas grūtības. Dažas dalībvalstis (Beļģija, Bulgārija, Luksemburga, Nīderlande, Slovēnija) nav transponējušas šo īpašo noteikumu valsts tiesību aktos, bet vienā dalībvalstī (Nīderlandē) ir noteikumi, kas ir pretrunā vīzu piešķiršanas atvieglošanai, pieprasot divkāršu pārbaudi attiecībā uz ģimenes atkalapvienošanās prasību izpildi – pirmo reizi, pieprasot vīzu, lai ieceļotu, un pēc tam vēlreiz, pieprasot uzturēšanās atļauju. Turklāt ir ieviests direktīvā nenoteikts papildu nosacījums, kas paredz, ka vīzas pieprasījumu var iesniegt tikai izcelsmes vai pastāvīgās uzturēšanās valstī. - Uzturēšanās ilgums (13. panta 2. un 3. punkts) Dalībvalstīm ir jāpiešķir ģimenes locekļiem pirmā uzturēšanās atļauja ne mazāk kā uz vienu gadu. Turklāt ir noteikts, ka ģimenes locekļiem piešķirto uzturēšanās atļauju derīguma termiņš principā nepārsniedz apgādnieka uzturēšanās atļaujas derīguma termiņu. Īstenojot šos noteikumus, var rasties sarežģījumi, ja apgādnieka uzturēšanās atļaujas derīguma termiņš ir mazāks par vienu gadu pēc tam, kad ir izdota uzturēšanās atļauja ģimenes loceklim. Tādā gadījumā 13. panta 3. punkts, šķiet, dominē pār 13. panta 2. punktu. Dalībvalstis (Grieķija, Somija, Čehija), kuras vienmēr saskaņo ģimenes locekļa uzturēšanās atļaujas derīguma termiņu ar apgādnieka uzturēšanās atļaujas derīguma termiņu, pārkāpj direktīvu tikai tad, ja piemēro šo noteikumu ļaunprātīgi, lai ierobežotu ģimenes locekļa uzturēšanos (t.i., ja apgādnieka uzturēšanās atļauja jau ir nonākusi atjaunošanas procesā). - Patstāvīga uzturēšanās atļauja (15. pants) Ne vēlāk kā pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās laulātajam vai neprecētam partnerim un pilngadību sasniegušam bērnam ir jāpiešķir patstāvīga uzturēšanās atļauja. Lielākā daļa dalībvalstu (20) izmanto šos pieļaujamos piecus gadus[27]. Beļģija, Čehija, Nīderlande un Francija pieprasa trīs uzturēšanās gadus. Ungārijā piecus gadus sāk skaitīt no pirmās uzturēšanās atļaujas izsniegšanas brīža, kas var būt sarežģīti, ja ģimenes loceklim pirms uzturēšanās atļaujas saņemšanas ir bijusi vīza. Somija īstenoja šo noteikumu kā fakultatīvu noteikumu, neievērojot piecu gadu noteikumu. Rumānija īstenoja šo noteikumu pārāk ierobežojoši, izveidojot nepapildināmu sarakstu[28], kurā noteikts, kad ir jāizdod patstāvīga uzturēšanās atļauja. Ja ģimenes attiecības izjūk, dalībvalstis var ierobežot patstāvīgas uzturēšanā atļaujas piešķiršanu laulātajam vai neprecētajam partnerim. Tā rīkojas 11 dalībvalstis. Taču 16 dalībvalstis izmanto arī fakultatīvu noteikumu, piešķirot patstāvīgu uzturēšanās atļauju atraitnības, laulības šķiršanas vai dzīvošanas šķirti gadījumā, dažreiz pamatojot lēmumu ar izveidotām ciešām saiknēm vai cilvēciskiem iemesliem. Septiņas dalībvalstis (Bulgārija, Igaunija, Somija, Ungārija, Itālija, Rumānija, Polija, Slovēnija) pārkāpa obligāto prasību paredzēt noteikumus attiecībā uz patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu, vai nu nenosakot nekādus noteikumus[29] šajā sakarā, vai īstenojot noteikumus tā, ka tie dod iestādēm nepieļaujami plašas manevrēšanas iespējas. 4.5.2. Piekļuve izglītībai un nodarbinātībai (14. pants) Ģimenes locekļiem ir jānodrošina relatīvi vienlīdzīga attieksme, ja ne apgādniekam, ne ģimenes loceklim saskaņā ar direktīvu nav piekļuves nodarbinātībai. Dažas dalībvalstis (Austrija, Nīderlande, Malta, Vācija) ir ierobežojušas ģimenes locekļu piekļuvi, atļaujot precīzi to, kas ir prasīts direktīvā, tā rezultātā pastāv trīs atšķirīgas situācijas atkarībā no apgādnieka statusa: vispār nav piekļuves, piekļuve tikai ar darba atļauju (ar darba tirgus izpēti vai bez tās) vai brīva piekļuve darba tirgum. Citas dalībvalstis nenosaka nekādus piekļuves ierobežojumus darba tirgum (Igaunija, Somija, Francija, Lietuva, Luksemburga). Vairums dalībvalstu pieprasa darba atļauju, kas atsevišķos, kaut gan nedaudzos gadījumos var būt direktīvas pārkāpums (piemēram, ja apgādniekam nav vajadzīga darba atļauja). Pamatojoties uz 2. punktā noteikto fakultatīvo noteikumu, dalībvalstis pirmajos 12 mēnešos var ierobežot piekļuvi darba tirgum, nosakot, ka tā ir atkarīga no darba tirgus izpētes. To izmanto septiņas dalībvalstis (Austrija, Kipra, Vācija, Grieķija, Ungārija, Slovēnija, Slovākija). Trijās no šīm valstīm (Vācijā, Ungārijā, Slovēnijā) izņēmuma piemērošana pārsniedz direktīvā atļauto, jo valsts tiesību aktos ir atļauts liegt nodarbinātību dažām ģimenes locekļu kategorijām pirmajā iebraukšanās gadā, bet direktīva pieļauj aizliegumu, vienīgi pamatojoties uz darba tirgus izpēti. Kopumā šķiet, ka direktīvas transponēšanas rezultātā valstu tiesību akti nodrošina atzītiem ģimenes locekļiem vieglāku piekļuvi darba tirgum. Nav ziņots par īpašām grūtībām saistībā ar piekļuvi izglītībai, izņemot to, ka Beļģija un Rumānija nevis skaidri īstenoja noteikumu, bet piemēroja to praksē; Rumānijā tas notika, pamatojoties uz vispārējo tiesību principu par vienlīdzību un nedriskrimināciju. 4.6. Bēgļu ģimenes atkalapvienošanās Direktīvas V nodaļa attiecas uz virkni atkāpju, nosakot labvēlīgākus noteikumus attiecībā uz bēgļu ģimeņu atkalapvienošanos, lai ņemtu vērā šo cilvēku īpašo situāciju. Divās dalībvalstīs (Kiprā, Maltā) ir horizontāla problēma, jo tās nav īstenojušas šos labvēlīgākos noteikumus, turklāt Malta nav noteikusi atšķirību starp bēgļiem un citiem trešo valstu valstspiederīgajiem. Visā ziņojumā ir izceltas dalībvalstu īpašās problēmas , kas saistītas ar labvēlīgākiem noteikumiem attiecībā pret bēgļiem. 5. SECINāJUMI Šajā ziņojumā ir analizēti valstu tiesību akti, ar kuriem īsteno Direktīvu 2003/86/EK par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos. Tas ir pirmais ES līmeņa tiesiskais instruments attiecībā uz legālo migrāciju, un tā rezultātā vairākas dalībvalstis[30] pirmo reizi savas valsts tiesību aktos izveidoja detalizētus noteikumus par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos. Ziņojumā tika konstatētas dažas transversālas problēmas saistībā ar direktīvas nepareizu transponēšanu vai tās nepareizu piemērošanu, kurām jāpievērš uzmanība, piemēram, attiecībā uz noteikumiem par vīzu piešķiršanas atvieglošanu, patstāvīgu uzturēšanās atļauju piešķiršanu, bērna interešu ievērošanu, apstrīdēšanu un labvēlīgākiem noteikumiem attiecībā uz bēgļu ģimenes atkalapvienošanos. Komisija pārbaudīs visus konstatētos piemērošanas problēmu gadījumus un nodrošinās noteikumu pareizu piemērošanu it īpaši saskaņā ar tādām pamattiesībām kā ģimenes dzīves respektēšana, bērna tiesības un tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību. Tā ietvaros 2009. gadā tiks veikti nepieciešamie procesuālie pasākumi attiecībā uz neatbilstību, attiecīgā gadījumā saskaņā ar 226. pantu, jo īpaši gadījumos, kad dalībvalstu un Komisijas starpā nepastāv acīmredzamas atšķirības Kopienas tiesību normu intepretācijā. Turklāt ziņojums liecina, ka direktīvas ietekme uz saskaņošanu ģimenes atkalapvienošanās jomā joprojām ir ierobežota. Direktīvas noteikumu izpilde nav stingri saistoša, dodot dalībvalstīm pārāk lielu rīcības brīvību, un tā rezultātā dažas dalībvalstis pat ir pazeminājušas normas, pārāk plaši vai pārmērīgi piemērojot direktīvas fakultatīvus noteikumus noteiktām prasībām attiecībā uz tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos. Īpaši jāmin iespējamais nogaidīšanas laiks, apgādnieka minimālais vecums, prasības attiecībā uz ienākumiem un iespējamie integrācijas pasākumi. Komisija pievērsīsies šiem jautājumiem ar visiem piemērotiem līdzekļiem, tostarp politikas pēcpasākumiem, kurus Komisija veiks pēc šī ziņojuma. Saskaņā ar 2008. gada 17. jūnija paziņojumu un arī gaidāmo Eiropas Imigrācijas paktu, kuros noteikts, ka ģimenes atkalapvienošanās ir sekmīgas imigrācijas priekšnoteikums un joma, kurā Eiropas Savienībai ir jāturpina politikas attīstība. Komisija ir paredzējusi sākt plašāku apspriešanu Zaļās grāmatas veidā par ģimenes atkalapvienošanās režīma nākotni. [1] Šajā ziņojumā „dalībvalstis” nozīmē tās dalībvalstis, kurām šī direktīva ir saistoša”. [2] COM(2008) 359 galīgā redakcija [3] Pētījumi, ko veica Odysseus tīkls (2007. gadā) un Eiropas Migrācijas tīkls (2008. gadā). [4] Migrācijas tiesību centrs, Nijmegen , 2007. gads, un EP pieprasītais pētījums, 2008. gada marts; C. Adam un A. Devillard , IOM . Citi pētījumi, piemēram, 2008. gada jūnijā publicētais ES Pamattiesību aģentūras pirmais ziņojums par homofobiju un diskrimināciju seksuālās orientācijas dēļ, attiecas uz īpašiem jautājumiem saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos. [5] Rumānijai un Bulgārijai bija jāīsteno direktīvas noteikumi, sākot no to pievienošanās ES. [6] C-57/07, 2007. gada 6. decembra spriedums, Komisija pret Luksemburgu. [7] Luksemburgas novērtējumam par pamatu izmantots tiesību aktu projekts. [8] Sprieduma 60., 62., 101. un 105. punkts. [9] Sprieduma 60. punkts. [10] Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/38/EK par Eiropas Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā. [11] Taču direktīvu nedrīkst interpretēt tā, it kā tā uzliktu dalībvalstīm pienākumu atteikt tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos personām, uz kurām attiecas pagaidu vai papildu aizsardzība. Padomes Direktīvā 2001/55/EK ir skaidri noteiktas pagaidu aizsardzības saņēmēju tiesības atkalapvienoties ar ģimenes locekļiem. [12] Skatīt 2008. gada 17. jūnijā pieņemto Patvēruma politikas plānu (COM(2008) 360, galīgā redakcija). [13] C-540/03 (60. punkts). [14] 73. punkts. [15] Bulgārija, Čehija, Ungārija, Itālija, Lietuva, Luksemburga, Nīderlande, Portugāle, Rumānija, Slovēnija, Slovākija, Zviedrija, Spānija. [16] Austrija, Beļģija, Bulgārija, Kipra, Čehija, Igaunija, Spānija, Vācija, Grieķija, Latvija, Lietuva, Malta, Polija, Rumānija, Slovēnija. [17] Direktīvas 5. apsvērumā noteikts, ka dalībvalstis īsteno šīs direktīvas noteikumus bez diskriminācijas, inter alia pamatojoties uz vecumu. [18] Gadījumā, kad ģimenes attiecības rodas izveidojās apgādnieka ieceļošanas. [19] Nīderlandē bēgļiem ģimenes veidošanai tiek pieprasīta atbilstība integrācijas nosacījumiem. [20] Pēc ierašanās Nīderlandē arī uz ģimenes locekļiem attiecas integrācijas prasības. [21] 1977. gada 24. novembra Eiropas Konvencijas par migrējošo darba ņēmēju tiesisko statusu 12. pantā noteikts tikai 12 mēnešu gaidīšanas laiks. Taču šīs konvencijas darbības joma ir ierobežota, jo pagaidām to ir ratificējušas tikai sešas dalībvalstis (Francija, Itālija, Nīderlande, Portugāle, Spānija, Zviedrija) un četras trešās valstis (Albānija, Moldova, Turcija, Ukraina). [22] C-540/03 100. un 101. punkts. [23] Igaunija piemēro kritēriju ( „citu personu interešu apdraudējums” ), kas ir pat plašāks nekā pieļaujams saskaņā ar šo direktīvu. [24] Nīderlandē vīzas pieprasījums ģimenes atkalapvienošanās nolūkā maksā EUR 830, integrācijas tests EUR 350. Pagaidu uzturēšanās atļaujas izsniegšana maksā EUR 188. [25] Grieķijas tiesību aktos ir runa tikai par ģimenes saitēm, kas jāņem vērā valsts iestādēm. [26] Princips, ka bērna intereses ir jāievēro vispirms, ir iekļauts Pamattiesību hartas 24. pantā, kā arī ANO Konvencijā par bērna tiesībām. [27] Gan Austrija, gan Nīderlande pieprasa papildu atbilstību integrācijas prasībām. [28] Proti, kad nepilngadīgais kļūst pieaudzis (18 gadus vecs); ja apgādnieks ir miris (attiecībā uz jebkuru citu personu) vai šķiršanās gadījumā (vīram/sievai). [29] Igaunija. [30] (Grieķija, Kipra, Malta, Rumānija).