Eiropai ir jāpastiprina reformu un ekonomikas politikas koordinēšana, lai nodrošinātu, ka makroekonomiskā pielāgošana, fiskālā konsolidācija un politikas reformas tiek veiktas saskaņoti. Lai gan fiskālā konsolidācija ir būtisks izaugsmes priekšnosacījums, ar to vien nepietiek, lai nodrošinātu izaugsmi. Ja netiks izstrādāta proaktīva politika, potenciālā izaugsme turpmākajā desmitgadē būs vāja. Izaugsme lielā mērā būs atkarīga no rūpniecības un uzņēmējdarbības vides, jo īpaši saistībā ar MVU. Bez izaugsmes fiskālā konsolidācija būs vēl sarežģītāks uzdevums.

„Eiropa 2020” ir stratēģija, ko ES un tās dalībvalstis ir izstrādājušas, lai „Eiropai palīdzētu atgūties no krīzes un kļūt stiprākai gan iekšēji, gan starptautiskā mērogā”. Lai Eiropa izkļūtu no krīzes, ir nepieciešama saskaņota, visaptveroša reformu programma, kas aptver tādus jautājumus kā fiskālā konsolidācija, atgriešanās pie stabiliem makroekonomiskajiem apstākļiem un izaugsmi veicinošu pasākumu īstenošana.

Tomēr, lai arī Eiropa salīdzinoši labāk nekā citi pasaules reģioni pārvarēja krīzes radīto ietekmi, tās atgūšanās no globālās krīzes varētu būt lēnāka. Šīs krīzes ietekmē vēl vairāk ir palielinājušās darbaspēka ražīguma atšķirības, salīdzinot ar ASV. Joprojām problēmas rada konkurētspēja cenu un izmaksu izteiksmē. Jaunās ekonomikas valstis atgūst izaugsmi daudz straujāk nekā ES, lai gan dažas no tām saskaras arī nopietnām ekonomikas problēmām.

Stratēģija „Eiropa 2020” piedāvā dažādas integrētas politikas reformas, kas jāīsteno nākamajos gados. Lai pietiekamā mērā un neatliekami risinātu uzdevumu saistībā ar ekonomikas atlabšanas paātrināšanu un darba vietu radīšanu, ES darbs 2011. un 2012. gadā būs jākoncentrē uz to pasākumu pieņemšanu, ar ko vistiešākajā veidā var atbalstīt dalībvalstu reformu centienus, kam nav nepieciešami lieli publiskie ieguldījumi un kam ir vislielākā ietekme uz izaugsmi un darba vietu radīšanu. Tāpēc Komisija pievērsīsies vairākiem prioritāriem pasākumiem ES līmenī, lai veicinātu izaugsmi. Šīm darbībām, kas atlasītas no pamatiniciatīvu politikas pasākumiem, īstermiņā/vidējā termiņā ir jānodrošina acīmredzami ekonomiski ieguvumi un tos jāspēj pieņemt salīdzinoši īsā laikposmā. Piemēram, vispirms būtu jāpanāk jauns vienotā tirgus līmenis, pilnībā izmantojot pakalpojumu nozares potenciālu, piesaistot privāto kapitālu, lai finansētu ātri augošus inovatīvus uzņēmumus, modernizējot standartu noteikšanu un intelektuālā īpašuma režīmus, kā arī nodrošinot izmaksu ziņā efektīvu piekļuvi energoresursiem. Komisija ierosinās arī pasākumus saistībā ar PVN, kopējo konsolidēto uzņēmumu ienākuma nodokļa bāzi un enerģijas nodokļiem, lai uzņēmumiem uzlabotu nodokļu nosacījumus, cīnītos pret nodokļu dubulto uzlikšanu un īstenotu ES programmu klimata un enerģētikas jomā.

Pētījums par makroekonomisko un darba tirgus situāciju ES liecina, ka dalībvalstīm 2011. un 2012. gadā ir jārīkojas, lai izvairītos no izaugsmes, kas ir gausa un nerada pietiekamu skaitu darba vietu (tā sauktais „zudušās desmitgades scenārijs”). Visneatliekamākais uzdevums ir izkļūt no apburtā loka, ko rada neilgtspējīgi parādi, traucējumi finanšu tirgu darbībā un lēna ekonomikas izaugsme, kas vajā dažas dalībvalstis. Pirmā prioritāte ir atjaunot budžeta politiku, vienlaikus aizsargājot izaugsmi veicinošu politiku, kā arī ātri atjaunot finanšu nozari, lai atgūtu ekonomikas izaugsmi. Otrā prioritāte ir bezdarba ātra samazināšana un efektīvu darba tirgus reformu īstenošana, lai nodrošinātu lielāku un efektīvāku nodarbinātību. Šie prioritārie pasākumi būs efektīvi vienīgi tad, ja vienlaikus tiks veikti nozīmīgi pasākumi izaugsmes atjaunošanai.

Visu valstu provizorisko mērķu apvienojums liecina, ka pētniecības un izstrādes ieguldījumu kopīgais līmenis ir 2,7 vai 2,8 % no IKP, kas ir mazāk par paredzēto mērķi 3 % no IKP, tomēr šis rādītājs liecina par būtiskiem centieniem, jo īpaši pašreizējā budžeta kontekstā. Dažas dalībvalstis ir veikušas pasākumus, lai ievērojami palielinātu publiskos ieguldījumus pētniecībā, inovācijās un izglītībā, apzinoties, ka šie ieguldījumi veicinās turpmāko izaugsmi. Dažas dalībvalstis norādīja augstus, tomēr reālus mērķus, neraugoties uz grūtībām mobilizēt privātos līdzekļus pētniecības un izstrādes jomas mērķa sasniegšanai.

Gan attiecībā uz ieguldīto līdzekļu, jo īpaši privātā sektora līdzekļu, līmeni, gan izdevumu efektivitāti, Eiropa ievērojami atpaliek no ASV un citām attīstītajām ekonomikām. Šādas atšķirības negatīvi ietekmē izaugsmes perspektīvas, jo īpaši nozarēs, kurās ir vislielākais izaugsmes potenciāls. Stratēģijā „Eiropa 2020” noteiktā mērķa īstenošanai ir nepieciešams uzlabot pētniecības un izstrādes ieguldījumu nosacījumus, lai privāto un publisko ieguldījumu kopīgo līmeni palielinātu līdz vismaz 3 % no IKP.

ES pamatmērķis ir līdz 2020. gadam panākt 75 % nodarbinātības līmeni attiecībā uz sievietēm un vīriešiem vecuma grupā no 20 līdz 64 gadiem, tas tiks panākts, palielinot jaunu cilvēku, gados vecāku darba ņēmēju un mazkvalificētu strādnieku līdzdalību darba tirgū, kā arī labāk integrējot likumīgos migrantus. Zema līdzdalība darba tirgū ir viens no Eiropas galvenajiem ilgtermiņa strukturālajiem trūkumiem. Pirms krīzes Eiropas nodarbinātības rādītāji bija par dažiem procentu punktiem zemāki nekā ASV un Japānas rādītāji. Šī krīze ir būtiski pasliktinājusi situāciju nodarbinātības jomā, savukārt demogrāfiskās izmaiņas draud vēl vairāk samazināt pieejamā darbaspēka apjomu. Palielinot līdzdalību darba tirgū, tiktu ievērojami ietekmēta Eiropas turpmākā izaugsme.

Dalībvalstis 2010. gada rudenī cieši sadarbojās ar Komisiju, lai noteiktu valstu mērķus un izstrādātu stratēģijas to īstenošanai. Dalībvalstis tika aicinātas līdz novembra vidum iesniegt valstu reformu programmu (VRP) projektus, norādot paredzētos valstu mērķus un nepieciešamās reformas to sasniegšanai un ilgstošo izaugsmes šķēršļu novēršanai. Fakts, ka katra dalībvalsts nosaka savus mērķus saistībā ar kopējiem stratēģijas „Eiropa 2020” mērķiem, ir nozīmīgs šīs stratēģijas elements, jo tas nodrošina, ka valstis uzņemas politisko atbildību par šo mērķu sasniegšanu, t.i., tie tiek apspriesti iekšējās politiskās debatēs.

Inovācijas un izaugsmes veicināšanai nepieciešams arī kvalificēts un izglītots darbaspēks. Turklāt augsti kvalificēti iedzīvotāji ir svarīgi, lai risinātu problēmas saistībā ar demogrāfiskajām izmaiņām un sociālo integrāciju Eiropā. Tāpēc ieguldījumi kvalitatīvā izglītībā, apmācībā un mūžizglītībā ir galvenais aspekts ceļā uz „gudru”, ilgtspējīgu un iekļaujošu izaugsmi.

Stratēģijā „Eiropa 2020” ir noteikti divi izglītības jomas pamatmērķi, proti, līdz 2020. gadam panākt, ka to iedzīvotāju skaits vecuma grupā no 18 līdz 24 gadiem, kuri priekšlaicīgi pārtrauc mācības skolā, ir mazāks nekā 10 %, un ka vismaz 40 % no ES jauniem pieaugušajiem (vecumā no 30 līdz 34 gadiem) būtu ieguvuši pirmā līmeņa augstāko izglītību vai līdzīga līmeņa izglītību. VRP projektu analīze liecina, ka kopumā lielāka uzmanība ir pievērsta pašreizējo problēmu un iespējamo risinājumu analīzei, nevis konkrētu reformu plānu un pasākumu noteikšanai. Vairumā VRP projektu nav skaidri norādīts, vai aprakstītie pasākumi tiek īstenoti kā atbilde uz stratēģiju „Eiropa 2020” vai vismaz tiek pielāgoti šīs stratēģijas prioritātēm.

Visos VRP projektos ir noteikti valstu mērķi attiecībā uz mācības priekšlaicīgi pārtraukušo iedzīvotāju skaita samazināšanu un augstāko izglītību ieguvušo iedzīvotāju skaita palielināšanu, izņemot Apvienoto Karalisti (kura nav noteikusi mērķus) un Nīderlandi (kura ir noteikusi pirmo minēto mērķi, bet ne otro).

Lai gan dažas dalībvalstis ir noteikušas ļoti vērienīgus mērķus attiecībā uz mācības priekšlaicīgi pārtraukušo iedzīvotāju skaita samazināšanu, kopējā aina liecina, ka Eiropa nesasniegs 2020. gadam noteikto 10 % mērķi. Ņemot vērā iesniegtajos VRP projektos norādītos mērķus un neskaitot valstis, kuras vēl nav definējušas savus mērķus (Apvienotā Karaliste attiecībā uz abiem mērķiem, Nīderlande attiecībā uz augstāko izglītību), līdz 2020. gadam tiktu sasniegts 10,5 % rādītājs attiecībā uz mācības priekšlaicīgi pārtraukušo iedzīvotāju skaitu, tādējādi atpaliekot no kopējā Eiropas mērķa – 10 %. Absolūtos skaitļos tas nozīmētu, ka 2020. gadā papildus apmēram 200 000 Eiropas jauniešu būs pārtraukuši mācības.

Līdzīgi arī pašreiz iesniegtie valstu mērķi attiecībā uz augstāko izglītību nebūs pietiekami, lai sasniegtu kopējo 2020. gada mērķi. Kopējais 2020. gadam prognozētais augstākās izglītības rādītājs 37,3 % nozīmē, ka netiks sasniegts kopējais Eiropas mērķis – 40 %. Absolūtos skaitļos tas nozīmē, ka 2020. gadā augstskolas beigušo iedzīvotāju skats vecuma grupā no 30 līdz 34 gadiem būtu par apmēram 800 000 mazāks nekā tad, ja tiktu sasniegts 40 % mērķis.

2.5.Sociālā iekļaušana/cīņa pret nabadzību

Nevar panākt ilgtspējīgu izaugsmi, ja tās ieguvumi nav nodrošināti visiem sabiedrības segmentiem. Tomēr pēdējā desmitgadē visā Eiropā ir palielinājusies nevienlīdzība, un arvien vairāk cilvēku saskaras ar nabadzību un sociālo atstumtību. Ekonomikas krīze ir būtiski palielinājusi to cilvēku skaitu, kuri dzīvo vai, iespējams, dzīvos zem nabadzības līmeņa. Pārtraukt šo tendenci un nodrošināt, ka izaugsme un sociālā kohēzija iet roku rokā, ir stratēģijas „Eiropa 2020” galvenais mērķis. ES pamatmērķis ir par 25 % samazināt to eiropiešu skaitu, kuri dzīvo zem nabadzības sliekšņa, šādi vismaz 20 miljonus cilvēkus paglābjot no nabadzības. Šis mērķis ir noteikts, pamatojoties uz trim rādītājiem, kas atspoguļo nabadzības un atstumtības daudzdimensiālos aspektus visā Eiropā. Tas paplašina sākotnējo konceptu par relatīvās nabadzības rādītāju, aptverot nabadzības nemonetāro dimensiju un situācijas saistībā ar izslēgšanu no darba tirgus. Tas arī liecina par situāciju un prioritāšu atšķirībām dažādās dalībvalstīs.

Sākotnējā analīze liecina, ka relatīvā nabadzība joprojām ir liela problēma lielākajā daļā ES valstu. Vispārējā dzīves līmeņa uzlabošana var būtiski palīdzēt samazināt nabadzību un atstumtību valstīs ar zemāku IKP uz vienu iedzīvotāju un augstu materiālās nenodrošinātības līmeni. Cīņa pret izslēgšanu no darba tirgus ir prioritāte visās valstīs, tostarp tajās valstīs, kurām ir attīstītas sistēmas labklājības nodrošināšanai, kas salīdzinoši efektīvi pasargā iedzīvotājus no ienākumu trūkuma radītas nabadzības, tomēr sniedz nepietiekamu stimulu un/vai atbalstu, lai tie iedzīvotāji, kuri atrodas vistālāk no darba tirgus, varētu tajā līdzdarboties.

Lielākā daļa valstu savos VRP projektos ir iekļāvušas mērķus, lai arī tie vēl neatbilst Eiropadomes noteiktajiem vērienīgajiem mērķiem. Lielākā daļa dalībvalstu ir izmantojušas trīs noteiktos rādītājus, lai definētu ES mērķi, tādējādi apliecinot, ka nabadzības jautājuma risināšanai visās tās dimensijās ir nepieciešamas plašas stratēģijas. Tomēr ir jāpaaugstina mērķi, lai atspoguļotu mērķu mijiedarbību, jo īpaši saikni starp līdzdalību darba tirgū un nabadzību. Vairākas valstis vēl joprojām nav noteikušas savus mērķus. Šīm valstīm nekavējoties jāpabeidz mērķu noteikšanas process.

3.Valstu reformu programmas

3.1.Valstu reformu programmu projekti

Stratēģijas „Eiropa 2020” mērķi ir svarīgs elements valstu reformu programmās, kurās būtu jāietver daudz plašāka un visaptverošākā reformu programma. Dalībvalstis tika aicinātas līdz 2010. gada 12. novembrim iesniegt to VRP projektus un iekļaut tajos šādus četrus pamatelementus.

–Vidēja termiņa makroekonomikas scenārijs: visi VRP projekti ietver makroekonomikas scenāriju un īpaša uzmanība tajos pievērsta makrostrukturāliem šķēršļiem izaugsmei, jo īpaši fiskālajā jomā.

–Valstu mērķi, ar kuriem īsteno stratēģijas „Eiropa 2020” pamatmērķus: vairums VRP projektu ietver šos mērķus (skatīt iepriekš).

–Galveno šķēršļu izaugsmei un nodarbinātībai noteikšana. Vairumā gadījumu VRP projektos tika apstiprināti izaugsmes šķēršļi, ko 2010. gada jūnijā noteica Ekonomikas politikas komiteja (EPC) un 2010. gada oktobrī – Nodarbinātības komiteja (EMCO). Dažos gadījumos tika iekļautas dažas papildu problēmas.

–Galvenie pasākumi, lai atbalstītu izaugsmi veicinošās iniciatīvas. Gandrīz nevienā projektā nebija minēts strukturālo reformu atbalsts, lai veicinātu ilgtspējīgu izaugsmi vidējā termiņā vai ilgtermiņā.

VRP projekti atšķiras detalizācijas un sagatavotības ziņā – daži no tiem ir pilnīgāki un vairāk izstrādāti nekā citi. Vispārīga iezīme ir tāda, ka VRP projektos nav pilnībā apzināta potenciālās izaugsmes un nodarbinātības nozīme. Dalībvalstu iesniegtie makroekonomikas scenāriji ir pārāk optimistiski salīdzinājumā ar Komisijas novērtējumu. Tajā pašā laikā nodarbinātības scenāriji ir pārāk pesimistiski, jo tos ietekmē negatīvi īstermiņa faktori. VRP projektu sākotnējais pārskats liecina par šādiem galvenajiem jautājumiem.

–Liela daļa dalībvalstu saskaras ar nopietnām fiskālajām problēmām, lai samazinātu strukturālo deficītu, bieži vien augstos parāda koeficientus un izmaksas saistībā ar sabiedrības novecošanu. Daudzās valstīs ievērojamu labumu dotu publisko finanšu kvalitātes un institucionālā satvara nostiprināšana, izmantojot labāku fiskālo kontroli.

–Lielākā daļa dalībvalstu uzsvēra vajadzību izveidot stabilu un labi funkcionējošu finansiālo nozari, kas spēj nodrošināt finanšu starpniecību bez valsts atbalsta. Problēmas šajā jomā saistītas ar mājsaimniecību pārmērīgām parādsaistībām, kā arī efektīvas reglamentējošās uzraudzības un banku nozares darbības nodrošināšanu.

–Visām dalībvalstīm svarīgi ir risināt jautājumus saistībā ar konkurētspēju un norēķinu kontu nelīdzsvarotību, tomēr īpaši svarīgi tas ir ekonomiskās un monetārās savienības (EMU) pareizai darbībai. Euro zonā to atspoguļo darbības, lai samazinātu euro zonas iekšējo nelīdzsvarotību, piemēram, iekšējā pieprasījuma nosacījumu stiprināšana, relatīvo algu un cenu pielāgojumi, algu elastības palielināšana un resursu pārdalīšana no netirgojamo preču nozares uz tirgojamo preču nozari.