EIROPAS KOMISIJA Briselē, 18.11.2021 COM(2021) 705 final KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI Pirmais ziņojums par to, kā tiek piemērota Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 15. maija DIREKTĪVA 2014/60/ES par no dalībvalsts teritorijas nelikumīgi izvestu kultūras priekšmetu atgriešanu un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 1024/2012 (pārstrādāta redakcija)





KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI Pirmais ziņojums par to, kā tiek piemērota Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 15. maija DIREKTĪVA 2014/60/ES par no dalībvalsts teritorijas nelikumīgi izvestu kultūras priekšmetu atgriešanu un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 1024/2012 (pārstrādāta redakcija)

Satura rādītājs 1. KOPSAVILKUMS 2. IEVADS 3. DIREKTĪVAS PIEMĒROŠANA 3.1. Transponēšana valstu tiesību aktos 3.2. Termina “kultūras priekšmeti” definīcija — materiālā piemērošanas joma (2. pants) a) Valstu tiesību aktos definēto nacionālo dārgumu kategoriju novērtējums b) To darbību novērtējums, kas uzskatāmas par kultūras priekšmetu “nelikumīgu izvešanu” no dalībvalsts teritorijas 3.3. Termina “kultūras priekšmeti” definīcija — piemērošanas laikposms (14. un 15. pants) 3.4. Pienācīga rūpība — piemērošanas joma attiecībā uz personām (10. un 13. pants) 3.5. Kultūras priekšmetu atgriešanas administratīvās procedūras piemērošana a) Sadarbība starp vienas dalībvalsts kompetentajām iestādēm b) Administratīvā sadarbība starp dalībvalstīm — Iekšējā tirgus informācijas sistēmas (IMI) izmantošana administratīvajai sadarbībai (5. pants) 3.6. Savstarpēja tiesiskā palīdzība un konkrētas problēmas saistībā ar atgriešanu tiesas ceļā (6. pants) 4. Secinājumi

5. PIELIKUMS



1.KOPSAVILKUMS

Šajā ziņojumā (turpmāk – “ziņojums”) ir sniegts pārskats par Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 15. maija Direktīvas 2014/60/ES par no dalībvalsts teritorijas nelikumīgi izvestu kultūras priekšmetu atgriešanu piemērošanu un efektivitāti, kā paredzēts direktīvas 17. panta 2. punktā. Tas ir pirmais ziņojums kopš šīs direktīvas stāšanās spēkā; par iepriekšējās Direktīvas 93/7/EEK (kas tika pārstrādāta ar Direktīvu 2014/60/ES) piemērošanu Eiropas Komisija bija iesniegusi četrus ziņojumus, no kuriem pēdējais aptvēra laikposmu no 2008. gada līdz 2011. gadam. Šis ziņojums aptver laikposmu no 2015. gada līdz 2020. gadam. Tā pamatā ir dati, ko dalībvalstis sniegušas, atbildot uz Eiropas Komisijas nosūtītu anketu. Šī anketa aptver vairākus administratīvo un tiesu iestāžu sadarbības piemērošanas un efektivitātes aspektus dalībvalstīs saistībā ar nelikumīgi izvestiem kultūras priekšmetiem. Ziņojums ietver arī informāciju par Iekšējā tirgus informācijas sistēmas (“IMI”) izmantošanu direktīvas vajadzībām. Kopumā dalībvalstu atbildes liecināja, ka direktīvai ir bijusi pozitīva ietekme uz ieinteresēto personu izpratnes veicināšanu par kultūras priekšmetu aizsardzību ES un mākslas priekšmetu tirdzniecības attīstību. Tomēr dalībvalstu atbildes arī parādīja, ka direktīvas īstenošanā iespējami turpmāki uzlabojumi, piemēram, administratīvo un tiesu iestāžu sadarbības stiprināšana starp dalībvalstu iestādēm un direktīvas noteikumu kopīgas izpratnes veicināšana. 2.IEVADS

Direktīva 2014/60/ES (turpmāk – “direktīva”) bija jātransponē valstu tiesību aktos līdz 2015. gada 18. decembrim, un tās mērķis ir saskaņot kultūras priekšmetu brīvas aprites pamatprincipu, lai aizsargātu nacionālās bagātības vienotajā tirgū. Kopā ar Regulu (EK) Nr. 116/2009 par kultūras priekšmetu izvešanu un Regulu (ES) 2019/880 par kultūras priekšmetu ievešanu un importu ar Direktīvu 93/7/EEK (kas tika pārstrādāta ar Direktīvu 2014/60/ES) tika izveidota ES sistēma kultūras priekšmetu nelikumīgas tirdzniecības novēršanai Eiropas Savienībā, paredzot nacionālo bagātību atgriešanas mehānismus un procedūru, ja tās tikušas nelikumīgi izvestas no kādas dalībvalsts teritorijas. Regulas (EK) Nr. 116/2009 mērķis ir novērst nacionālo bagātību izvešanu no ES teritorijas bez kontroles veikšanas, savukārt ar direktīvu tika ieviesti mehānismi administratīvai sadarbībai starp valstu iestādēm un procedūras valstu tiesās, lai nodrošinātu no dalībvalsts teritorijas nelikumīgi izvestu kultūras priekšmetu atgriešanu. Visbeidzot, Regulas (ES) 2019/880 mērķis ir aizliegt un novērst kultūras priekšmetu importu Savienības muitas teritorijā no trešām valstīm, kurās šādi kultūras priekšmeti radīti vai atklāti un no kurām tie nelikumīgi eksportēti, un ar to nosaka procedūras kultūras priekšmetu likumīgam importam Savienībā. Saskaņā ar direktīvas 17. panta 1. punktu dalībvalstīm ir pienākums nosūtīt Komisijai ziņojumu par šīs direktīvas piemērošanu. Lai atvieglotu ziņojuma iesniegšanu, Komisija 2020. gada aprīlī nosūtīja anketu, kura tika izstrādāta sadarbībā ar Komisijas ekspertu grupu nelikumīgi izvestu kultūras priekšmetu atgūšanas jautājumos. Laikposmā no 2020. gada 27. augusta līdz 2021. gada 29. janvārim tika saņemtas atbildes no 21 dalībvalsts, divām EBTA dalībvalstīm un Apvienotās Karalistes, un šīs atbildes vēlāk tika apspriestas ekspertu grupā. Valstu ziņojumi par direktīvas piemērošanu, kas paredzēti tās 17. panta 1. punktā un tika sniegti iepriekš minēto atbilžu veidā, veidoja pamatu pirmajam pārskata ziņojumam par Direktīvas 2014/60/ES piemērošanu un efektivitāti, kas Komisijai saskaņā ar direktīvas 17. panta 2. punktu reizi piecos gados ir jāsniedz Eiropas Parlamentam, Padomei un Ekonomikas un sociālo lietu komitejai. 3.DIREKTĪVAS PIEMĒROŠANA 3.1. Transponēšana valstu tiesību aktos

Direktīva ir iepriekšējo Direktīvu 93/7/EEK, 96/100/EK un 2001/38/EK par kultūras priekšmetu atgriešanu pārstrādāta redakcija. Tajā norādīts, ka līdz 2015. gada 18. decembrim dalībvalstīm bija jāpieņem nepieciešamie pasākumi, lai ievērotu šīs direktīvas jaunos noteikumus, t. i., attiecībā uz tās 2. panta 1. punktu, 5. panta pirmās daļas 3. punktu, 5. panta otro daļu, 7. panta trešo daļu, 8. panta 1. punktu, 10. panta pirmo un desmito daļu un 17. panta 1. punktu. Visas dalībvalstis ir ziņojušas par transponēšanas pasākumiem saistībā ar šiem noteikumiem. 3.2. Termina “kultūras priekšmeti” definīcija — materiālā piemērošanas joma (2. pants) a)Valstu tiesību aktos definēto nacionālo dārgumu kategoriju novērtējums



Pārstrādātajā redakcijā direktīva attiecas uz kultūras priekšmetiem, kas ir “priekšmets, kuru dalībvalsts saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai administratīvajām procedūrām pirms vai pēc tā nelikumīgas izvešanas no dalībvalsts teritorijas ir klasificējusi vai definējusi kā daļu no “nacionālām mākslas, vēstures vai arheoloģijas bagātībām” LESD 36. panta nozīmē” (direktīvas 2. panta 1. punkts). Tādējādi saskaņā ar direktīvas 9. apsvērumu tai būtu jāattiecas uz priekšmetiem ar vēsturisku, paleontoloģisku, etnogrāfisku, numismātisku nozīmi vai zinātnisku vērtību neatkarīgi no tā, vai tie ietilpst publiskā vai cita veida kolekcijā vai pastāv kā atsevišķas vienības un vai to izcelsme ir no likumīgiem vai nelikumīgiem izrakumiem, ar noteikumu, ka tie ir klasificēti vai definēti kā nacionālās bagātības. Lielākā daļa dalībvalstu savās atbildēs uz anketas jautājumiem uzskata, ka termina “kultūras priekšmets” definēšana ES līmenī ir ievērojams uzlabojums un veicina mērķi stiprināt kultūras priekšmetu kā īpašas preču kategorijas aizsardzību. Tomēr būtu jāuzlabo savstarpēja izpratne par valstu definīcijām, lai visas dalībvalstis savstarpēji atzītu un aizsargātu citu valstu kultūras priekšmetus. Kaut arī direktīvas 2. pantā noteikto termina “kultūras priekšmeti” definīciju lielākā daļa atbildes sniegušo dalībvalstu uzskata par apmierinošu, joprojām ir dažas problēmas, nosakot no arheoloģiskiem objektiem nolaupītu un izvestu arheoloģisko priekšmetu izcelsmes valsti. Unikālu kultūras priekšmetu izcelsme un izcelsmes valsts ir viegli nosakāma, savukārt citu kultūras priekšmetu, kas saistīti ar civilizācijām, kuras aptvērušas plašu ģeogrāfisko apgabalu, vai sērijveida kultūras priekšmetu (piemēram, monētu vai juvelierizstrādājumu, ko iespējams sadalīt) izcelsmes noteikšana nav tik viegla. Patiesi, šādi priekšmeti nav reģistrēti kā pazuduši vai nozagti no kolekcijām, un ir samērā gūti noteikt to izcelsmi, jo tie nekad nav bijuši reģistrēti muzeju katalogos vai arī ziņots, ka tie ietilpst privātkolekcijās, kurām nekad nav veikta uzskaite. Desmit dalībvalstis uzsvēra, ka direktīvai jāaptver arī tādi kultūras priekšmeti, kas ir nelikumīgi eksportēti no dalībvalsts, pat ja kultūras priekšmetam nav īpaša “nacionālo bagātību” statusa, jo dažu valstu tiesas mēdz šauri interpretēt to kultūras priekšmetu kategoriju, kuru atgriešanu varētu prasīt saskaņā ar direktīvas noteikumiem. Piecas dalībvalstis neuzskatīja, ka būtu nepieciešama tādu terminu kā “kultūras priekšmeti” (neatsaucoties uz valstu tiesību aktiem), “senlietas” un “arheoloģiskie priekšmeti” vienota definīcija. Trīs atbildēs tika norādīts, ka ir vēlams atsaukties uz termina “kultūras priekšmeti” saskaņoto definīciju Regulā (EK) Nr. 116/2009 un Regulā (ES) 2019/880, lai novērstu atšķirības valstu tiesību aktos saistībā ar tādiem jēdzieniem kā “senlietas” un “arheoloģiskie priekšmeti”. Ņemot vērā dalībvalstu atbildes, kopumā jāsecina, ka direktīvu ir viegli piemērot kultūras priekšmetiem, kam parasti ir augsta komerciāla vērtība, un kultūras priekšmetiem, kas ir mākslas darbi un ir reģistrēti muzeju kolekcijās vai ir iekļauti citās kolekcijās. Būtu nepieciešami papildu centieni, lai aizsargātu “nacionālos dārgumus” ar mazāku komerciālu vērtību, proti, arheoloģiskos artefaktus, jo tie kultūras vēsturei ir neaizstājami. b)To darbību novērtējums, kas uzskatāmas par kultūras priekšmetu “nelikumīgu izvešanu” no dalībvalsts teritorijas

Direktīvā noteiktais atgriešanas pienākums attiecas vienīgi uz tādiem kultūras priekšmetiem, kas ir nelikumīgi izvesti no kādas dalībvalsts teritorijas. Saskaņā ar direktīvas 2. panta 2. punktu apzīmējums “nelikumīgi izvests no dalībvalsts teritorijas” nozīmē: “a) izvests no dalībvalsts teritorijas, pārkāpjot šīs valsts nacionālo bagātību aizsardzības noteikumus vai pārkāpjot Regulu (EK) Nr. 116/2009; vai b) netiek atgriezts pēc likumīgas pagaidu izvešanas termiņa beigām, vai pārkāpts jebkurš cits šādu pagaidu izvešanu regulējošs nosacījums.” Tomēr gandrīz visās atbildēs tika apstiprināts, ka attiecīgās dalībvalsts iestādes saskaras ar grūtībām attiecībā uz izpēti un tvērumu, pārbaudot citu dalībvalstu tiesību aktos noteiktos nacionālo bagātību aizsardzības pasākumus. Šo grūtību dēļ kultūras priekšmetus, kas tikuši nelikumīgi izvesti no dalībvalsts teritorijas (direktīvas izpratnē), varētu uztvert kā likumīgi tirgotus citā dalībvalstī, ja šajā saistībā ar valsts tiesību aktu nav noteikta prasība par izcelsmi. Šīs grūtības nepalīdz novērst direktīvas 10. pants tā pašreizējā redakcijā, jo tas atsaucas uz “izcelsmi” tikai attiecībā uz valdītāja tiesībām uz kompensācijas saņemšanu. Pieaugot tiešsaistes tirdzniecības apjomam, palielinās arī neskaidrības attiecībā uz kultūras priekšmetu likumīgu izcelsmi vienotajā tirgū, kas ir šķērslis mākslas darbu tirgus ilgtspējīgai izaugsmei ES. Turklāt nevienā ziņojumā, ko dalībvalstis nosūtījušas saistībā ar direktīvas piemērošanu, nav noliegta vajadzība ES līmenī mākslas priekšmetu tirgotājiem noteikt likumības pārbaudes veikšanas pienākumu. Vismaz astoņas dalībvalstis jau ir pieņēmušas īpašus noteikumus par rūpības pienākumu mākslas priekšmetu un senlietu tirgotājiem un obligātas likumības pārbaudes prasības saistībā ar kultūras priekšmetu laišanu tirgū. Četras dalībvalstis uzskatīja, ka ES obligātas likumības pārbaudes standarti mākslas priekšmetu tirgotājiem veicinātu centienus uzlabot pārredzamību un vienlīdzīgus konkurences apstākļus mākslas priekšmetu tirgū, ja vien šo standartu pamatā ir visaugstākās pašreizējās prasības, lai nepazeminātu līmeni, kas jau noteikts ar valstu tiesību aktiem. Trīspadsmit dalībvalstis arī uzsvēra, ka galvenais faktors, ar ko stiprināt mākslas priekšmetu tirgus profesionāļu veiktas likumības pārbaudes, piemērojot ES ētikas kodeksu, ir nepieciešamība uzraudzīt šā kodeksa piemērošanu un paredzēt konkrētākas sankcijas pārkāpumu gadījumā. Ņemot vērā šos aspektus, Eiropas Komisijas 2019. gadā publicētajā pētījumā par kultūras priekšmetu nelikumīgu tirdzniecību Eiropā ir ietverta sīka analīze un ieteikumi stiprināt izcelsmes izpēti un likumības pārbaudes mākslas priekšmetu tirgotājiem un veicināt likumīgu, atbildīgu un ētisku tirdzniecību ar kultūras priekšmetiem kā īpašu preču kategoriju. Kad ar pētījumu 2019. gada oktobrī iepazinās direktīvas ekspertu grupas locekļi, dalībvalstu delegāti pētījumu uztvēra pozitīvi. 3.3. Termina “kultūras priekšmeti” definīcija — piemērošanas laikposms (14. un 15. pants)

Šī direktīva attiecas uz kultūras priekšmetiem, kuri nelikumīgi izvesti no dalībvalsts teritorijas 1993. gada 1. janvārī vai pēc tam (14. pants). 15. panta 2. punktā ir paredzēta iespēja dalībvalstīm paplašināt direktīvas piemērošanu attiecībā uz pieprasījumiem, kas saistīti ar kultūras priekšmetiem, kuri nelikumīgi izvesti pirms minētā datuma, nenosakot juridiskās noteiktības vispārējā principa pārkāpumu. Līdz šim tikai trīs dalībvalstis savos tiesību aktos ir noteikušas piemērošanas laikposma paplašināšanu — divas no tām bez jebkāda laika ierobežojuma atbilstīgi valsts procesuālajiem noteikumiem un viena ar laika ierobežojumu no 1960. gada 1. janvāra. Īpaša situācija ir vienā dalībvalstī, kura savu valstiskumu atjaunojusi 1990. gadā un kura apsver iespēju konkrētos gadījumos piemērot atgriešanas pienākumu plašāk par direktīvā noteikto piemērošanas laikposmu, taču nenoteikt šādu pienākumu attiecībā uz notikumiem pirms valsts pastāvēšanas. Turklāt viena dalībvalsts atbalsta vispārēju ES līmeņa noteikumu svītrot atsauci uz 1993. gadu kā sākotnējo datumu, jo īpaši attiecībā uz nelikumīgi izraktiem un nelikumīgi eksportētiem arheoloģiskajiem priekšmetiem. Deviņpadsmit atlikušajās atbildēs dalībvalstis norādīja, ka tās neplāno paplašināt piemērošanas laikposmu, vienlaikus uzsverot, ka, tā kā trūkst savstarpīguma klauzulas, dalībvalsts vienpusēji veikta direktīvas materiālās piemērošanas jomas un piemērošanas laikposma paplašināšana vienīgi par labu citām dalībvalstīm nebūtu piemērots risinājums. Augstākais, var apsvērt izņēmumus konkrētos gadījumos, ņemot vērā arī starptautiskās konvencijas, kas nodrošina atbilstīgu tiesisko satvaru. Šķiet, ka galvenais šķērslis, kas neļauj paplašināt atgriešanas pienākuma piemērošanas laikposmu, ir konstitūcijās noteiktais princips par nepiemērošanu ar atpakaļejošu spēku. Vairākas dalībvalstis apstiprināja, ka tās strādā pie tā, lai rastu savstarpēji pieņemamu risinājumu visos tajos gadījumos, kad ir pieejami pierādījumi par nelikumīgu izvešanu pat pirms piemērošanas perioda sākuma datuma.

Galvenais šķērslis, ar ko saskaras dalībvalstis attiecībā uz direktīvas piemērošanas laikposmu, ir izvešanas laika pierādīšanas pienākums. Tiesību akta pašreizējā redakcija paredz, ka pierādījumi jāiegūst pieprasītājai dalībvalstij. Tieši izrakšanas vai zādzības gadījumos restitūcijas prasības izpildi bieži kavē tas, ka pieprasītāja dalībvalsts nespēj sniegt nekādus pierādījumus attiecībā uz laiku, kad veikti izrakumi un izvešana no tās teritorijas. Lielākajā daļā atbilžu ir atzīts, ka vienoti procesuālie standarti ir piemērots veids, kā pārvarēt pašreizējās grūtības saistībā ar pierādīšanas pienākumu un nodrošināt kultūras priekšmetu vienādu aizsardzību visās dalībvalstīs. 3.4. Pienācīga rūpība — piemērošanas joma attiecībā uz personām (10. un 13. pants)

Direktīvas 13. pantā ir norādīts, ka kultūras priekšmeta īpašuma tiesības pēc tā atgriešanas reglamentē pieprasītājas dalībvalsts tiesību akti. Šajā direktīvā paredzēto mehānismu var piemērot tikai pieprasītājas dalībvalsts publiskās iestādes. Saskaņā ar LESD 345. pantu šī direktīva neattiecas uz īpašumtiesību sistēmu dalībvalstīs. Šā noteikuma tiešas sekas ir tas, ka no dalībvalsts teritorijas nelikumīgi izvesto nacionālo dārgumu privātīpašnieki nevar izmantot direktīvā noteiktās tiesības, proti, procedūras to atgriešanas panākšanai. Tomēr direktīva neizslēdz civiltiesvedību vai krimināltiesvedību, ko saskaņā ar valsts tiesību aktiem var sākt nozagta priekšmeta īpašnieks. Šajā saistībā direktīvas noteikumus papildina Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (Briseles regulas) 7. panta 4. punkts, ar kuru paredz jurisdikcijas noteikumu, ka attiecībā uz civilprasību kultūras priekšmeta (direktīvas izpratnē) atgūšanai, pamatojoties uz īpašumtiesībām, kā noteikts direktīvā, jurisdikcija ir tiesām tajā vietā, kurā kultūras priekšmets atrodas. Turklāt, tā kā direktīvas galvenais mērķis ir nelikumīgi izvestu kultūras priekšmetu fiziskā atgriešana, 10. pantā ir paredzēts vienots noteikums saistībā ar pienācīgas rūpības pierādīšanas pienākumu, lai nepieļautu, ka nelikumīgajā tirdzniecībā iesaistītie izvēlas labvēlīgāko jurisdikciju, un samazinātu atgriešanas izmaksas pieprasītājai dalībvalstij. Saskaņā ar šo jauno noteikumu valdītājam, kurš nevar pierādīt, ka ir rīkojies ar pienācīgu rūpību, priekšmeta atgriešanas gadījumā kompensācija netiks izmaksāta. Neizsmeļošie kritēriji pienācīgas rūpības noteikšanai tika izstrādāti, iedvesmojoties no UNIDROIT konvencijas, un jau ir iekļauti visu dalībvalstu tiesību aktos, īstenojot direktīvu. Divpadsmit dalībvalstis norādīja, ka to tiesās vēl nav tikusi iesniegta neviena prasība, tāpēc nav bijusi iespēja interpretēt pienācīgas rūpības jēdzienu. Turklāt trīs dalībvalstis skaidri norādīja uz interpretācijas atšķirībām, jo iegūšanas apstākļi pieļauj dažādas interpretācijas, un tās būs atšķirīgas katrā dalībvalstī atkarībā no kultūras priekšmetu veida, iespējām veikt izpēti un sadarbības starp dažādajām iestādēm. Pašlaik dalībvalstīs ir pietiekami daudz informācijas par šā jēdziena interpretāciju, un tā jāizvērtē sīkāk saskaņā ar attiecīgajiem direktīvas noteikumiem. 3.5. Kultūras priekšmetu atgriešanas administratīvās procedūras piemērošana a) Sadarbība starp vienas dalībvalsts kompetentajām iestādēm

Valsts līmenī ar kultūras priekšmetu identifikāciju, arhīvu izpēti, kontaktu veidošanu, kultūras priekšmeta konfiskācijas pieteikumu sagatavošanu un/vai mediāciju nodarbojas dažādas struktūras. Divdesmit dalībvalstis ziņoja, ka sadarbība starp šīm struktūrām vai iestādēm norit raiti un notiek regulāra informācijas apmaiņa. Lielākā daļa dalībvalstu uzsvēra, ka liela nozīme ir sadarbībai starp policijas spēkiem un iekšlietu ministriju gan valsts, gan starptautiskā līmenī. Tas ir īpaši būtiski, lai radītu visaptverošu priekšstatu par kultūras priekšmetu nelikumīgu tirdzniecību vienotajā tirgū. Visās atbildēs tika uzsvērta ar kultūras vērtībām saistīto salīdzinošo datu lielā nozīme attiecībā uz sociālajiem tīkliem un organizēto noziedzību, tostarp risinot jautājumu par nelikumīgu tirdzniecību “tumšajā tīklā”. Vairākas dalībvalstis uzsvēra, ka nesenā ES tiesību aktu stiprināšana saistībā ar kultūras priekšmetu muitas kontroli būtiski sekmē sadarbību starp muitas iestādēm un kultūras ministrijām. Tas varētu pozitīvā veidā ietekmēt arī direktīvas piemērošanu. Turklāt tiek veikti kopīgi komunikācijas pasākumi saistībā ar kultūras priekšmetu atgriešanu to izcelsmes valstī, īpaši saistībā ar procedūrām, kas izriet no muitā veiktas konfiskācijas sadarbībā ar policiju, kultūras iestādēm un ārlietu struktūrām. Tas ir pozitīvs aspekts, kas stiprina direktīvas īstenošanu un stratēģiskās prioritātes policijas un tiesu iestāžu sadarbības jomā. 2020. gada jūlijā Komisija pieņēma “Drošības savienības stratēģiju laikposmam no 2020. līdz 2025. gadam”, kurā izklāstīja turpmākos pasākumus cīņai pret organizēto noziedzību, tostarp cīņai pret kultūras priekšmetu nelikumīgu tirdzniecību. Komisija ir apņēmusies pētīt, kā uzlabot kultūras priekšmetu izsekojamību gan interneta vidē, gan fiziski. 2021. gada 14. aprīlī pieņemtajā ES Organizētās noziedzības novēršanas stratēģijā ir noteikts, ka Komisija turpinās atbalstīt spēju veidošanu kultūras mantojuma ekspertu aprindās un to strukturētu sadarbību ar tiesībaizsardzības iestādēm. Turklāt Komisija izvērtēs citas nepieciešamās darbības šīs problēmas risināšanai. Šajā nolūkā Komisija 2022. gadā ierosinās rīcības plānu kultūras priekšmetu nelikumīgas tirdzniecības novēršanai. b)Administratīvā sadarbība starp dalībvalstīm — Iekšējā tirgus informācijas sistēmas (IMI) izmantošana administratīvajai sadarbībai (5. pants)



Ar šo direktīvu ievieš dalībvalstu izraudzīto kompetento iestāžu administratīvās sadarbības kārtību. Šī sadarbība īpaši ietver kultūras priekšmetu atrašanās vietas noteikšanu pēc pieprasītājas valsts pieprasījuma, paziņošanu par kultūras priekšmetu atrašanu dalībvalsts teritorijā, pieprasītājas dalībvalsts veiktu kultūras priekšmeta veida pārbaudi pieprasītājas valsts teritorijā, visu to pasākumu pieņemšanu, kas nepieciešami kultūras priekšmeta fiziskai saglabāšanai, kā arī pagaidu pasākumu pieņemšanu, lai novērstu, ka kultūras priekšmetam nepiemēro atgriešanas procesu. Direktīvas 5. panta 6. punktā noteiktā sadarbība var ietver diplomātisko mediāciju un mierizlīguma panākšanas atvieglošanu un veicināšanu un var novest arī pie: i) neobligātas pirmstiesas administratīvās mediācijas/koordinācijas nolūkā panākt mierizlīgumu, ii) alternatīvas strīdu izšķiršanas metodes nodrošināšanas un iii) arbitrāžas īstenošanas. Pat ja kompetento iestāžu norādītā ieinteresēto personu sadarbība, kas minēta direktīvas 5. panta 6. punktā, pirms tiesvedības sākšanas nav obligāta visās dalībvalstīs, šādu sadarbību uztver kā privileģētu kopdarbības veidu. Attiecībā uz publiskajām iestādēm sadarbību starp iestādēm ES līmenī joprojām varētu uzlabot, jo īpaši situācijās, kad ir jādalās ar esošo informāciju un tā jāapstrādā pareizā veidā. Komisija ir izveidojusi īpašu IMI moduli, kas darbojas no 2016. gada, lai apmainītos ar informāciju par to kultūras priekšmetu atgriešanu, uz kuriem attiecas šī direktīva. Šo IT rīku savā darbā lieto centrālās iestādes, kas dalībvalstīs ir atbildīgas par direktīvas īstenošanu, turklāt to izmanto, lai atvieglotu sadarbību starp kompetentajām iestādēm dalībvalstī. Līdz šim IMI ir reģistrējušās un šai sistēmai var piekļūt 164 iestādes, tostarp valstu IMI koordinatori. Dažu dalībvalstu iestāžu darba kārtība paredz tikai divpusēju informācijas apmaiņu (t. i., kad iestādei ir informācija par kāda kultūras priekšmeta atrašanos noteiktā dalībvalstī un tā vēlas iegūt šo priekšmetu no skaidri identificētas valsts, pamatoti pieņemot, ka attiecīgais priekšmets, kas ticis nelikumīgi izvests, tajā ir atrodams, un tā lūdz apstiprinājumu par šā priekšmeta atrašanās vietu nolūkā to atgūt). IMI tiek uzskatīts par potenciāli labu risinājumu, kā Eiropas Savienībā vienoti reģistrēt informāciju par nelikumīgi izvestiem priekšmetiem un informēt ES valstu iestādes. Valstu iestādes apstiprināja, ka IMI atvieglo sadarbību starp dalībvalstu iestādēm, jo veido sākotnējo kontaktu, un tā ir svarīgs rīks informācijas apstrādes uzlabošanai, norādījumu sniegšanai, jautājumu apspriešanai un problēmu noteikšanai saistībā ar paziņojumu un informācijas apmaiņu IMI sistēmā. Saskaņā ar datiem par IMI izmantošanu (norādīti pielikumā), var pieņemt, ka informācijas apmaiņa starp dalībvalstīm par nelikumīgi izvestiem kultūras priekšmetiem ir bijusi neliela. Laikposmā no 2016. gada līdz 2020. gadam šajā saistībā ir bijuši 304 paziņojumi, bet 2018. un 2020. gadā to ir bijis maz (mazāk par 5), turklāt dalībvalstu aktivitāte ir bijuši dažāda. IMI paziņojumi visvairāk ir bijuši saistīti ar šādām kultūras priekšmetu kategorijām: “Attēli, gleznas un ikonas” (jo īpaši ikonas — uz tām attiecās 116 paziņojumi no 178), nākamie ir “Arheoloģiskie priekšmeti” ar 55 paziņojumiem. Attiecībā uz citām kultūras priekšmetu kategorijām (piemēram, traukiem, akvareļiem, statuetēm, monētām un grāmatām) tajā pašā laikposmā vidēji bija mazāk par 10 paziņojumiem. Tajā pašā periodā IMI tika reģistrēti arī 65 pieprasījumi sākt nelikumīgi izvesta kultūras priekšmeta meklēšanu un identificēt tā valdītāju vai turētāju. Attīstība pa gadiem liecina par pastāvīgu šāda veida paziņojumu skaita samazināšanos laikā no 2016. līdz 2018. gadam, to skaitam samazinoties no 14 līdz mazāk par 5 gadījumiem, bet pēc tam tas 2019. un 2020. gadā palielinājās (attiecīgi 20 un 19 saņemti paziņojumi). Visvairāk šāda veida paziņojumu tika saņemts šādās kategorijās: “Skulptūru vai tēlniecības darbu oriģināli un kopijas, kas izgatavotas tādā pašā procesā kā oriģināli” un “Attēli, gleznas, ikonas, kas veidoti tikai ar roku”. Paziņojumu par nelikumīgi izvestu kultūras priekšmetu atrašanu skaits krasi samazinājās laikā no 2017. gada (19 paziņojumi) līdz 2019. gadam (3 paziņojumi) un strauji palielinājās 2020. gadā (15 paziņojumi). Lielais šāda veida paziņojumu skaits attiecas uz kategorijām “Priekšmeti ar numismātisku nozīmi” (12 paziņojumi), nākamās ir “Monētas” (8 paziņojumi), “Ikonas” (5 paziņojumi) un “Skulptūras” (5 paziņojumi). Kopš 2016. gada IMI ir reģistrēti tikai 5 paziņojumi par atgriešanas procesa sākšanu. Deviņpadsmit dalībvalstis vispārīgi secināja, ka varētu apsvērt turpmāku IMI uzlabojumu veikšanu, lai šo rīku padarītu ērtāk lietojamu. Šķiet, ka noteiktu valodu versijās ir arī dažas terminoloģiskas problēmas, kam nepieciešami nelieli pielāgojumi. Šo jautājumu risināšanai Komisija gatavo īpašu lietotāja rokasgrāmatu. Dalībvalstis ziņoja par problēmām arī saistībā ar paziņojumu slēgšanas laika ierobežojumiem gadījumos, kad tiek veikta izmeklēšana. Šajā saistībā dalībvalstis uzsvēra, ka ir svarīgi, lai sistēmu aktīvi uzraudzītu un izmantotu visas saistītās iestādes. Turklāt, jo vairāk mērķtiecīgu pieprasījumu ievada IMI, jo lielākas izredzes saņemt noderīgu atbildi. Tas arī palīdzētu samazināt sistēmas automātiski ģenerēto ziņojumu lielo skaitu. Turklāt, ja kultūras priekšmets ir ticis nelikumīgi izvests un reāli atrasts, dalībvalstis to mēģina atgūt, izmantojot dažādas pieejas un galvenokārt tiesas ceļā, nevis ar IMI pieprasījumu palīdzību. Tomēr IMI pievienotā vērtība nav apdraudēta, jo oficiālā informācijas apmaiņa IMI sistēmā tiesas procesā tiek uztverta kā oficiāls pierādījums. 3.6. Savstarpēja tiesiskā palīdzība un konkrētas problēmas saistībā ar atgriešanu tiesas ceļā (6. pants)

Direktīvas 6. pantā ir noteikta atgriešanas procesa ierosināšana un šādas tiesiskas darbības nosacījumi. Šādu atgriešanas procesu sāk dalībvalsts, no kuras teritorijas kultūras priekšmets ticis nelikumīgi izvests (tā dēvētā “pieprasītāja dalībvalsts”), tās dalībvalsts kompetentajā tiesā, kurā atrodas attiecīgais kultūras priekšmets (tā dēvētā “pieprasījumu saņemošā dalībvalsts”). Rīkojumu par kultūras priekšmeta atgriešanu izdod kompetentā tiesa, ja tā ir konstatējusi, ka attiecīgais priekšmets ir kultūras priekšmets un ka tas ir ticis nelikumīgi izvests. Turklāt direktīvā ir noteikti termiņi atgriešanas procesa sākšanai un kārtība, kādā sniedz kompensāciju valdītājam priekšmeta atgriešanas gadījumos. Kopumā dalībvalstu atbildes liecina, ka direktīvā paredzētie noteikumi par atgriešanu tiesas ceļā ir atbilstoši. Tikai viena dalībvalsts apgalvoja, ka 6. panta noteikumi nav pietiekami. Kopš direktīvas stāšanās spēkā valstu tiesas ir sākušas tikai divus tiesas procesus par kultūras priekšmetu atgriešanu. Galvenie šķēršļi varētu būt saistīti ar tiesvedības sarežģītību un lielajām izmaksām, uzglabāšanas nepieciešamību, transportēšanas un apdrošināšanas izmaksām un pienākumu pierādīt, ka nelikumīgā izvešana notikusi pēc 1993. gada 1. janvāra. Vienā konkrētā gadījumā tika norādīts, ka direktīvā noteikto tiesvedību veikt nebija iespējams, jo nelikumīgi izvesto kultūras priekšmetu paguva izvest uz trešo valsti, tāpēc brīdī, kad pieprasītājai valstij radās iespēja izmantot direktīvā noteikto atgriešanas mehānismu, attiecīgais priekšmets vairs neatradās ES teritorijā. Savos ziņojumos, kas sagatavoti piecus gadus pēc direktīvas piemērošanas sākšanas, valstu iestādes aicināja nodrošināt konkrētu tiesisko palīdzību, kad tām jāsāk tiesvedība citu valstu tiesās, un arī dalīt izmaksas saistībā ar kultūras priekšmeta nodrošinājumu un transportēšanu, lai to apdrošinātu un pārvadātu. Šajā saistībā četras dalībvalstis ierosināja saskaņā ar direktīvas 6. pantu izveidot dalībvalstu savstarpējas tiesiskās palīdzības tīklu, kā arī izveidot Eiropas prokurora amatu, kas darbotos pieprasītājas dalībvalsts interesēs.

4.Secinājumi

Šķiet, ka direktīvai ir noteicoša ietekme. Dalībvalstis ir norādījušas uz pozitīvo ietekmi uz ieinteresēto personu izpratnes veicināšanu par kultūras priekšmetu aizsardzību ES un mākslas priekšmetu tirdzniecības attīstību. Dalībvalstis norādīja uz šādiem aspektiem, kuros varētu uzlabot direktīvas piemērošanu: -tehniski pasākumi IMI izmantošanas atvieglošanai un racionalizēšanai direktīvas īstenošanas nolūkā; -savstarpējas tiesiskās palīdzības sekmēšana starp dalībvalstīm saskaņā ar 6. pantu, lai palīdzētu pieprasītājām dalībvalstīm, kad tās sāk tiesvedību citu dalībvalstu tiesās; -vienotas izpratnes un direktīvas noteikumu piemērošanas veicināšana, sekmējot paraugprakses apmaiņu un kopīgu izpratni par mākslas priekšmetu tirgus profesionāļu veiktajām likumības pārbaudēm un to kultūras priekšmetu izcelsmes izpēti, uz kuriem attiecas direktīva. Ņemot vērā šo ziņojumu, Komisija turpinās uzraudzīt direktīvas īstenošana un sadarbībā ar dalībvalstīm pētīs veidus, kā uzlabot tās efektivitāti. Komisija aicina Padomi, Eiropas Parlamentu un Ekonomikas un sociālo lietu komiteju ņemt vērā šo ziņojumu. 5.PIELIKUMS

Iekšējā tirgus informācijas sistēma (IMI) — skaitļi no dalībvalstu paziņojumiem un informācijas apmaiņas saistībā ar kultūras priekšmetiem (CO) I.Paziņojums par nelikumīgi izvestu kultūras priekšmetu Laikposmā no 2016. gada līdz 2020. gadam tika iesniegti 310 CO-F1 paziņojumi (304, ja izslēdz tos, kuri tika atsaukti). CO-F1 — pēdējā atrašanās vieta pirms nelikumīgas izvešanas 2016. un 2017. gadā tika iesniegts aptuveni vienāds paziņojumu skaits (no aptuveni 60 līdz 70), nākamajos divos gados (2018. un 2020. gadā) paziņojumu bija ļoti maz (mazāk par 5), savukārt 2019. gadā bija ievērojams paziņojumu skaita palielinājums (līdz 125). Lielākā daļa IMI paziņojumu attiecās uz šādām kultūras priekšmetu kategorijām: “Attēli, gleznas, ikonas, kas veidoti tikai ar roku” (178) un “Arheoloģiskie priekšmeti (kas iegūti no sauszemes vai zemūdens izrakumiem un atradumiem, arheoloģiskiem objektiem un arheoloģiskajām kolekcijām)” (55).