Mākslīgās sintēzes procesā iegūtu materiālu, piemēram, tradicionālās plastmasas, bionoārdīšanās ir teorētiski iespējama, ja materiāls ir sadalīts nelielās daļiņās un materiāla molekulmasa ir pietiekami maza, lai varētu notikt bionoārdīšanās. Noārdīšanās ātrumu nosaka tādi faktori kā gaisma, mitrums, skābeklis un temperatūra. Lai tradicionālā plastmasa bioloģiski noārdītos atklātā vidē, var būt vajadzīgs ilgs laiks, pat simtiem gadu. Plastmasa, kas marķēta kā “bionoārdāma”, bioloģiski noārdās tikai īpašos vides apstākļos. Bionoārdīšanās nav atkarīga no ražošanā izmantotajiem resursiem: bionoārdāma plastmasa (tradicionālā plastmasa) var būt ražota no fosilām vai no bioloģiskām izejvielām.

Šāda paātrināta fragmentācija paātrina arī bionoārdīšanos. Dažas ieinteresētās personas “oksobionoārdīšanos” uzskata par veidu, kā novērst atklātā vidē atstātas plastmasas ietekmi uz vidi. Tās apgalvo, ka, pat nonākusi drazās, oksonoārdāmā plastmasa atklātā vidē sadalās fragmentos un bioloģiski noārdās, neatstājot toksiskas atliekas vai plastmasas fragmentus.

Tomēr jāvaicā, vai nekontrolētos apstākļos atklātā vidē, atkritumu poligonos vai jūras vidē plastmasas fragmentu pilnīga bionoārdīšanās notiks racionālā periodā. Ja tas tā nav, oksonoārdāmā plastmasa palielinās (jūras) vidē nonākošās mikroplastmasas daudzumu un maldinās patērētājus. Nesens pētījums liecina, ka jūras vidē nokļuvusī mikroplastmasa nonāk pārtikas apritē un galu galā cilvēku uzturā.

Pastāv arī jautājums par to, vai oksonoārdāmajai plastmasai piedēvētās bionoārdīšanās spējas var ietekmēt patērētāju uzvedību piedrazošanas aspektā.

Turklāt rodas jautājumi, kas saistīti ar reciklēšanas procesu, jo plastmasas atkritumu plūsmās esošajai plastmasai dabiski piemītošās un pat ar oksidētājiem piešķirtās fragmentācijas īpašības plastmasas reciklēšanu var ietekmēt nelabvēlīgi.

3.Ar oksonoārdāmās plastmasas, tostarp plastmasas iepirkumu maisiņu, bionoārdāmību saistīti jautājumi

3.1.Fragmentācija un bionoārdīšanās atklātā vidē

Daudzos pētījumos ir pierādīts, ka oksonoārdāmā plastmasa, kas ilgāku laiku pakļauta karstuma un/vai ultravioletās gaismas iedarbībai, atklātā vidē tik tiešām oksidējas tiktāl, ka plastmasa kļūst trausla un sadalās fragmentos.

Šis pirmais noārdīšanās posms, kurā plastmasas molekulmasa samazinās tiktāl, ka to var patērēt bioloģiski organismi, sagatavo oksonoārdāmo plastmasu bionoārdīšanās procesam.

Oksidējošās piedevas paātrina tradicionālo polimēru fragmentāciju atklātā vidē, taču fragmentācijas ātrums būtiski atšķiras atkarībā no apstākļiem, proti, to nosaka temperatūra, gaismas intensitāte un mitrums. Ir skaidrs, ka oksonoārdāmā plastmasa nevar noārdīties, ja uz to pirms tam nav iedarbojies ultravioletais starojums un zināmā mērā arī karstums. Tā kā šie apstākļi katru dienu ir citādi un atšķiras atkarībā no vietējiem apstākļiem, ir ļoti grūti – varbūt pat neiespējami – noteikt konkrētu periodu, kādā, piemēram, oksonoārdāmas plastmasas iepirkumu maisiņš atklātā vidē sadalīsies fragmentos. Tāpēc nav neapgāžamu pierādījumu par to, cik smalkos fragmentos plastmasai jābūt sadalītai, lai plastmasas molekulmasa būtu tik maza, ka varētu sākties potenciāla bionoārdīšanās.

Liela oksonoārdāmās plastmasas problēma ir kompromiss starp paredzēto kalpošanas ilgumu un periodu, kas varētu būt nepieciešams, lai plastmasa noārdītos atklātā vidē. Pat ja bionoārdīšanos varētu sekmēt, rūpīgi izvēloties to ķīmisko sastāvu, nav pieejami pierādījumi, kas nepārprotami liecinātu, ka reālos apstākļos tā tiešām norisināsies. Ja fragmentācijai vajadzīgo apstākļu nebūs vai tie būs nepietiekami, bionoārdīšanās nenotiks.

3.2.Kompostēšana

Lai materiālu varētu kompostēt, tam ne vien jābūt bionoārdāmam, bet arī jākļūst par daļu no izmantojama komposta, kas augsnei nodrošina barības vielas. Pierādījumi liecina, ka oksonoārdāmā plastmasa nav piemērota nekādam kompostēšanas veidam vai anaerobajai sadalīšanai, un tā neatbildīs pašreizējiem standartiem, kas attiecas uz iepakojumu, kuru ES var atgūt kompostējot. Atlikušie plastmasas fragmenti un potenciāli radusies mikroplastmasa varētu negatīvi ietekmēt komposta kvalitāti.

3.3.Fragmentācija un bionoārdīšanās atkritumu poligonos

Lai oksonoārdāmā plastmasa sadalītos fragmentos, ir vajadzīgs skābeklis. Vairumā atkrituma poligona daļu, jo īpaši tā iekšienē, skābekļa ir maz. Līdz šim iegūtie pierādījumi liecina, ka atkritumu poligona dziļākajos slāņos (kuros materiālam nepiekļūst pietiekams daudzums gaisa un ir iespējama tikai anaerobā noārdīšanās) oksonoārdāmā plastmasa bioloģiski nenoārdās vai noārdās ļoti slikti. Atkritumu poligona ārējos slāņos, kuros materiālam piekļūst gaiss, aerobā noārdīšanās ir iespējama.

Vides aizsardzības aspektā galvenā atšķirība ir tāda, ka aerobās noārdīšanās procesā rodas CO2, savukārt anaerobās noārdīšanās procesā rodas metāns – siltumnīcefekta gāze, kas 100 gadu griezumā ir 25 reizes kaitīgāka par CO2.

Lai gan atkritumu poligona dziļākajos slāņos bioloģiskā noārdīšanās nelielā mērā varētu notikt, tomēr siltumnīcefekta gāzu aspektā oksonoārdāmā plastmasa būtu tikai nedaudz sliktāka par tradicionālo plastmasu, jo tradicionālā plastmasa šādos apstākļos bioloģiski nenoārdās.

3.4.Fragmentācija un bionoārdīšanās jūras vidē

Līdzšinējie pierādījumi nav pietiekami, lai varētu gūt pārliecību, ka oksonoārdāmā plastmasa, tostarp plastmasas iepirkumu maisiņi, jūras vidē bioloģiski noārdīsies racionālā periodā.

Ir veikts maz testu, un patlaban nav atzītu standartu, ko varētu izmantot par kritēriju un pamatu sertifikācijai.

Pat ja pieņemtu, ka oksonoārdāmā plastmasa jūras vidē var sadalīties tiktāl, ka bionoārdīšanās būtu iespējama, sagaidāms, ka bionoārdīšanās jūras vidē jebkurā gadījumā būs daudz lēnāka nekā atklātā sauszemes vidē, jo jūras vidē skābekļa un baktēriju koncentrācija ir zemāka. Turklāt, pirms plastmasas iepirkumu maisiņš sadalās fragmentos, jūras ekosistēmas faunai (piemēram, bruņurupučiem, jūras putniem vai vaļiem) var tikt nodarīts ievērojams kaitējums.