c. Dalībvalstīm direktīva bija jātransponē līdz 2011. gada 31. decembrim, un minētie jaunie noteikumi bija jāpiemēro no 2012. gada 1. janvāra (direktīvas 28. pants).

Turpmāk sniegtais piemērs ilustrē, kā darbojas šāda piedziņas palīdzība: persona nemaksā nodokļu parādus dalībvalstī A. Persona pārceļas uz dalībvalsti B, un tai ir arī īpašums dalībvalstī C. Šādā gadījumā dalībvalsts A nodokļu iestādes var lūgt dalībvalstu B un C nodokļu iestādes palīdzēt piedzīt nodokļus, kas pienākas dalībvalstij A.

a. Ikvienam ir jāmaksā nodokļi. Ja nodokļi netiek maksāti, to iekasēšanai nodokļu iestādes veic piedziņas pasākumus. Tomēr nodokļu iestāžu kompetences joma aptver tikai attiecīgās valsts teritoriju. Tās nevar veikt piedziņas pasākumus citās valstīs, lai gan nodokļu parādnieki var būt pārcēlušies uz citu valsti vai rīkoties ar aktīviem citās valstīs. Tāpēc ES ir pieņēmusi tiesību aktus, kas ļauj ES dalībvalstīm sniegt savstarpēju palīdzību to nodokļu un direktīvas 2. pantā definēto ES prasījumu piedziņai.

2. tabula. Kopējais to paziņojumu ikgadējais skaits, kas attiecas uz piedziņas palīdzības pieprasījumiem no 2012. gada līdz 2016. gadam

Gandrīz visas dalībvalstis apstiprina, ka palīdzības pieprasījumu sagatavošanu atvieglo tas, ka ir izmantojams vienots instruments, kas atļauj izpildi pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī (UIPE). Arī no citām dalībvalstīs saņemtu palīdzības pieprasījumu apstrāde ir kļuvusi vienkāršāka. UIPE galvenās priekšrocības ir tulkošanas izmaksu neesība, atzīšanas problēmu novēršana un elektroniskā nosūtīšana. Lielākajai daļai dalībvalstu arī ir pozitīvs viedoklis par to, ka tiek izmantota vienotā paziņojuma veidlapa (UNF), ko pievieno dokumentiem, attiecībā uz kuriem tiek pieprasīta paziņošanas palīdzība.

c. Viens no Padomes Direktīvā 2010/24/ES noteiktajiem pamatmērķiem ir uzlabot palīdzības efektivitāti un veicināt tās īstenošanu praksē. Dalībvalstis gandrīz vienprātīgi apstiprina, ka šis mērķis ir sasniegts. Visas dalībvalstis, izņemot vienu, ir apstiprinājušas, ka Direktīva 2010/24/ES tām ir atvieglojusi iespēju sniegt un saņemt savstarpēju piedziņas palīdzību salīdzinājumā ar situāciju, kad bija spēkā iepriekšējais tiesiskais regulējums. Visi sabiedriskās apspriešanas respondenti arī piekrita, ka saskaņā ar pašreizējo ES tiesisko regulējumu dalībvalstīm ir vieglāk savstarpēji palīdzēt nodokļu piedziņā.

4. GALVENĀS BAŽAS UN TURPMĀKU UZLABOJUMU IESPĒJAS

4.1. Vajadzība nodrošināt pietiekamus resursus, lai panāktu lielāku solidaritāti starp nodokļu iestādēm

a. Atbildēs uz izvērtējuma aptaujas anketu 18 dalībvalstis norādīja, ka no citām dalībvalstīm saņemto piedziņas pieprasījumu skaits rada tām ļoti lielu apgrūtinājumu, un 17 dalībvalstis norādīja, ka tām ir bažas par resursu trūkumu valsts līmenī. Tās paskaidroja, ka to rīcībā nav cilvēkresursu, kas vajadzīgi, lai laikus īstenotu atbildes pasākumus attiecībā uz visiem pieprasījumiem.

b. Desmit dalībvalstis arī norādīja, ka tām šķiet, ka dažām nodokļu iestādēm pārrobežu piedziņas palīdzība nav prioritāte.

Var pieņemt, ka savstarpējās piedziņas palīdzības rezultātus vismaz zināmā mērā ietekmē nepietiekamie pieprasījuma saņēmēju dalībvalstu centieni sniegt piedziņas palīdzību (un cita starpā arī trūkumi to iekšējā nodokļu piedziņas sistēmā; sk. 4.2. punktu).

4. tabula. Vidējo gadā piedzīto summu īpatsvars salīdzinājumā ar vidējām summām gadā, par kurām saņemti piedziņas palīdzības pieprasījumi, laikposmā no 2013. gada līdz 2016. gadam, pēc pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts datiem

c. Tas, cik veiksmīga būs savstarpējā piedziņas palīdzība, ir lielā mērā atkarīgs no resursu un sadarbības centienu pietiekamības. Dalībvalstīm jāatvēl pietiekami resursi to iekšējai nodokļu iekasēšanai, kā arī no citām dalībvalstīm saņemtajiem piedziņas palīdzības pieprasījumiem.

Šāds ieguldījums katrā dalībvalstī ir priekšnoteikums iekšējā tirgus pienācīgai darbībai bez diskriminējošiem aizsargpasākumiem. Tas arī palīdz novērst krāpšanu un budžeta zaudējumus.

Galu galā, ieguldījumu savstarpējā piedziņas palīdzībā var uzskatīt par svarīgu daļu no izpildes stratēģijas nodokļu iestādēm, jo tādējādi tiek mazināta negodīgo nodokļu maksātāju nesodāmības sajūta.

Protams, arī pieprasījuma iesniedzējām dalībvalstīm ir pienākums palielināt nodokļu saistību izpildi un maksimāli palielināt iekšējās nodokļu iekasēšanas un piedziņas iespējas, tomēr vajadzības gadījumā pieprasījuma iesniedzējām dalībvalstīm ir jābūt iespējai paļauties uz pieprasījuma saņēmēju dalībvalstu solidaritāti.

4.2. Iekšējās nodokļu iekasēšanas un piedziņas stiprināšana — veiksmīgākas piedziņas palīdzības priekšnoteikums

a. Izpildot piedziņas pieprasījumu vai izpildes nodrošināšanas pasākumu pieprasījumu, pieprasījuma saņēmēja iestāde izmanto pilnvaras un procedūras, kas paredzētas pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts normatīvajos vai administratīvajos aktos, kuri piemērojami tādiem pašiem vai līdzīgiem prasījumiem (Direktīvas 2010/24/ES 13. panta 1. punkts un 17. pants). Tas nozīmē, ka savstarpējās piedziņas palīdzības panākumus lielā mērā ietekmē katrs valsts nodokļu piedziņas sistēmas efektivitāte.