KOMISIJAS PAZIŅOJUMS

Pamatnostādnes par Padomes Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos interpretēšanu un piemērošanu

(Dokuments attiecas uz EEZ)

(2019/C 323/04)

SATURA RĀDĪTĀJS

IEVADS 5

1. UCTD MĒRĶI UN DARBĪBAS JOMA 7

1.1. UCTD mērķi 8

1.2. UCTD darbības joma 10

1.2.1. Jēdzieni “pārdevējs vai piegādātājs”, “patērētājs” un “līgumi, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju” 10

1.2.2. Līguma noteikumi, par kuriem nebija atsevišķas apspriešanās ( UCTD 3. panta 1. un 2. punkts) 13

1.2.3. Tādu līguma noteikumu izslēgšana, kas ietver imperatīvas tiesību normas vai noteikumus ( UCTD 1. panta 2. punkts) 14

1.2.4. Mijiedarbība ar citiem Savienības tiesību aktiem 15

1.2.5. UCTD piemērošana tirgotājiem, kas veic uzņēmējdarbību trešās valstīs 17

2. SAISTĪBA AR VALSTS TIESĪBU AKTIEM, TOSTARP MINIMĀLĀ SASKAŅOŠANA 17

2.1. Minimālā saskaņošana un darbības jomas paplašināšana ( UCTD 8. un 8.a pants), tostarp valsts augstāko tiesu loma 18

2.2. Citi valsts tiesību aktu noteikumi 19

3. VISPĀRĒJĀ NEGODĪGUMA PĀRBAUDE UN PĀRSKATĀMĪBAS PRASĪBAS 20

3.1. Negodīgums un pārskatāmība vispārīgi 20

3.2. Līguma noteikumi, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu vai cenu un atlīdzību ( UCTD 4. panta 2. punkts) 23

3.2.1. Līguma noteikumi, kas attiecas uz līguma galvenā priekšmeta definīciju 23

3.2.2. Līguma noteikumi, kas attiecas uz cenu un atlīdzību 24

3.3. Pārskatāmības prasības 25

3.3.1. Pārskatāmības prasības atbilstoši UCTD 25

3.3.2. Pārskatāmības prasības, kas izriet no citiem ES aktiem 28

3.4. Negodīguma novērtējums atbilstoši UCTD 3. pantam un 4. panta 1. punktam 29

3.4.1. UCTD 3. panta 1. punktā un 4. panta 1. punktā paredzētā novērtējuma tiesiskais regulējums 29

3.4.2. Tiesību normu būtiskums un nelīdzsvarotības ievērojamais raksturs 31

3.4.3. Sankcijas vai sekas, kas iestājas, ja patērētājs nepilda līgumsaistības 32

3.4.4. Cenas vai atlīdzības iespējamais negodīgums 33

3.4.5. Apstākļi līguma slēgšanas brīdī 33

3.4.6. Pārskatāmības trūkuma nozīmīgums attiecībā uz līguma noteikumu negodīgumu 34

3.4.7. UCTD 3. panta 3. punktā minētā pielikuma loma 35

4. NEGODĪGU LĪGUMA NOTEIKUMU NESAISTOŠAIS RAKSTURS ( UCTD 6. PANTA 1. PUNKTS) 37

4.1. UCTD 6. panta 1. punkta būtība un loma aizsardzībā pret negodīgiem līguma noteikumiem 37

4.2. Tiesiskās sekas tam, ka līguma noteikumi “nav saistoši patērētājam”’ 38

4.3. Līguma noteikumu negodīguma sekas attiecībā uz pušu tiesībām un pienākumiem 39

4.3.1. Princips – negodīgu līguma noteikumu atcelšana un aizliegums tos pārskatīt 39

4.3.2. Izņēmums – trūkumu novēršana līgumā, lai tas nezaudētu spēku 41

4.3.3. Dispozitīvu normu piemērošana citās lietās 43

4.3.4. Vai ir iespējams piemērot noteikumus, lai gan tie ir negodīgi? 43

4.4. Tādu priekšrocību atlīdzināšana, kuras iegūtas ar negodīgu līguma noteikumu starpniecību 43

5. TIESISKĀS AIZSARDZĪBAS LĪDZEKĻI UN PROCESUĀLĀS GARANTIJAS, KAS PRASĪTAS UCTD 6. PANTA 1. PUNKTĀ UN 7. PANTA 1. PUNKTĀ 44

5.1. UCTD 6. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta un līdzvērtības un efektivitātes principu nozīmīgums vispārīgi 44

5.2. Negodīgu līguma noteikumu ex officio kontroles princips 48

5.2.1. Saikne ar 6. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu 48

5.2.2. Saistība ar civilprocesa principiem 48

5.2.3. Ex officio kontrole un patērētāja pilnīga pasivitāte 49

5.3. Pienākumi, kas izriet no līdzvērtības principa 49

5.3.1. Negodīgu līguma noteikumu ex officio kontrole 49

5.3.2. Citi pienākumi, kuru pamatā ir līdzvērtības princips 50

5.4. Ex officio novērtējums un tiesiskās aizsardzības līdzekļu efektivitāte 50

5.4.1. Piemērojamā pārbaude 50

5.4.2. Tiesiskās aizsardzības līdzekļu efektivitātei būtiskie faktori 52

5.5. Ko nozīmē ex officio kontrole? 58

5.5.1. Pamatpienākumi 58

5.5.2. Izvērtējamie aspekti 58

5.5.3. Nepieciešamo juridisko un faktisko elementu pieejamība 59

5.5.4. Secinājumi, kas izdarāmi, pamatojoties uz negodīguma novērtējumu 61

5.6. Ex officio kontroles, efektivitātes un līdzvērtības ietekme attiecībā uz valsts procesuālo tiesību normām 61

5.7. Negodīgu līguma noteikumu ex officio kontrole un ārpustiesas procedūra 62

6. AIZLIEGUMI PATĒRĒTĀJU KOPĒJĀS INTERESĒS ( UCTD 7. PANTA 2. UN 3. PUNKTS) 63

I PIELIKUMS. Šajā paziņojumā minēto Tiesas lietu saraksts 65

II PIELIKUMS. Atbilstoši UCTD 8.a pantam sniegto paziņojumu pārskats 90

IEVADS

Padomes Direktīva 93/13/EEK (1) ir uz principiem balstīta direktīva. Tā aizsargā patērētājus no negodīgiem noteikumiem visu veidu līgumos, kurus uzņēmumi noslēdz ar patērētājiem. Tādējādi tā ir svarīgs instruments godīguma nodrošināšanā iekšējā tirgū.

UCTD kopš tās pieņemšanas pirms 26 gadiem ir interpretēta vairākos Eiropas Savienības Tiesas (“Tiesa”) lēmumos, jo īpaši prejudiciālos nolēmumos, kuros Tiesa ir plašāk izvērsusi UCTD noteiktos vispārējos principus. Tiesas interpretācija neaprobežojas ar kritērijiem līguma noteikumu novērtēšanai pēc būtības un līguma noteikumu negodīguma sekām; tā skar arī valsts procesuālo tiesību normas, ciktāl tās ir būtiskas efektīvai aizsardzībai pret negodīgiem līguma noteikumiem.

2017. gada atbilstības pārbaudē (2), kas veikta patērētāju un tirgvedības tiesību jomā, bija ietverts visaptverošs UCTD izvērtējums. Tajā konstatēja, ka UCTD uz principiem balstītā pieeja ir efektīva un sekmē augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni. Tomēr izvērtējumā arī tika identificēts zināms skaidrības trūkums par minētās direktīvas interpretāciju un piemērošanu, piemēram, i) atbrīvojumu tvērumu līguma noteikumiem, kas attiecas uz cenām un galveno priekšmetu; ii) negodīgu līguma noteikumu nesaistošā rakstura juridiskajām sekām un iii) valsts tiesu pienākumu atsevišķos gadījumos aktīvi iesaistīties UCTD piemērošanā. Tāpēc atbilstības pārbaudes ziņojumā bija ieteikts pievērsties šiem jautājumiem, sagatavojot īpašas Komisijas pamatnostādnes.

Šajā sakarā Komisijas 2018. gada 11. aprīļa priekšlikumā (3) par dažādu patērētāju tiesību aizsardzības direktīvu grozīšanu konkrēti attiecībā uz UCTD bija ierosināts tikai iekļaut noteikumu par sodiem. Tajā pašā laikā Komisijas 2018. gada 11. aprīļa paziņojumā “Uz patērētājiem orientēts jaunais kurss” (4) bija norādīts, ka Komisija 2019. gadā pieņems pamatnostādnes par UCTD, lai viestu skaidrību par jautājumiem, kas radušies direktīvas piemērošanā.

Šā pamatnostādņu paziņojuma (turpmāk “šis paziņojums”) galvenais mērķis ir strukturēti izklāstīt Tiesas sniegto interpretāciju par UCTD galvenajiem jēdzieniem un noteikumiem, ņemot vērā īpašas lietas, ko izskatījušas dalībvalstu tiesas. Tādējādi Komisija vēlas uzlabot visu ieinteresēto personu, piemēram, patērētāju, uzņēmumu, dalībvalstu iestāžu (tostarp valsts tiesu) un praktizējošu juristu, informētību par minēto judikatūru visā ES un tādējādi veicināt judikatūras piemērošanu praksē.

Lai arī ar UCTD ir sasniegts augsts patērētāju tiesību aizsardzības un galveno jēdzienu saskaņošanas līmenis aizsardzībā pret negodīgiem līguma noteikumiem iekšējā tirgū, tomēr dalībvalstīs pastāv specifiskas iezīmes, kas tirgus dalībniekiem un praktizējošiem juristiem arī būs jāņem vērā. Šādas specifiskās iezīmes var būt saistītas ar valsts tiesību aktu, ar kuriem transponē UCTD, plašāku darbības jomu, vai arī tās var izpausties kā sīkāki vai stingrāki noteikumi attiecībā uz līguma noteikumu negodīgumu. Kā piemērus var minēt tādu līguma noteikumu melno sarakstu, kurus vienmēr uzskata par negodīgiem, par negodīgiem atzīstamu līguma noteikumu sarakstus, tādu līguma noteikumu novērtējumu, par kuriem bijusi atsevišķa apspriešanās, tādu līguma noteikumu novērtējumu, kuros definēts galvenais priekšmets, vai cenas vai atlīdzības atbilstīguma novērtējumu, pat ja šādi noteikumi ir pārskatāmi. Var būt arī mazāk stingras prasības līguma noteikuma uzskatīšanai par negodīgu atbilstoši vispārējam negodīguma noteikumam, piemēram, ja transponējošajā valsts tiesību aktā nav noteikts, ka nelīdzsvarotībai pušu tiesībās un pienākumos ir jābūt ievērojamai vai ka nelīdzsvarotībai tiesībās un pienākumos ir jābūt pretrunā labticības prasībām. Šādi noteikumi principā ir iespējami atbilstoši minimālas saskaņošanas noteikumam, kas ietverts UCTD 8. pantā (5). Šā paziņojuma II pielikumā ir ietverts pārskats par paziņojumiem, kurus dalībvalstis sniegušas atbilstoši UCTD 8.a pantam (6) un kuros ir vērojamas atkāpes no UCTD.

Šis paziņojums ir sagatavots, par pamatu izmantojot UCTD paredzēto minimālo standartu, un tas nevar sniegt vispusīgu priekšstatu par UCTD piemērošanu individuālās ES dalībvalstīs, tostarp par valsts tiesu un citu kompetentu struktūru lēmumiem par īpašu līguma noteikumu novērtējumu. Papildus dažādiem informācijas avotiem, kas pieejami dalībvalstīs, informācija par valsts tiesību normām, ar kurām transponē UCTD, un par judikatūru un juridisko literatūru ir pieejama arī Patērētāju aizsardzības tiesību aktu datubāzē, kurai var piekļūt e-tiesiskuma portālā (7).

Ja nav norādīts citādi, panti, uz kuriem ir atsauces šajā paziņojumā, ir UCTD panti. Ja tiek lietots jēdziens “līguma noteikums” vai “noteikums”, tas attiecas uz “noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās”UCTD 3. panta 1. punkta nozīmē. Ja citātos no UCTD vai Tiesas nolēmumu teksta ir vizuāli izcēlumi, tos pievienojusi Komisija.

Šā paziņojuma 1. iedaļa attiecas uz UCTD mērķiem un darbības jomu, savukārt 2. iedaļa jo īpaši attiecas uz minimālās saskaņošanas principu un saikni ar valsts tiesību aktiem kopumā. Paziņojuma 3. iedaļā ir iztirzāts līguma noteikumu pārskatāmības un (ne-)godīguma novērtējums atbilstoši 3., 4. un 5. pantam. Paziņojuma 4. iedaļā ir izskaidrotas līguma noteikumu negodīguma sekas attiecībā uz pušu tiesībām un pienākumiem saskaņā ar 6. panta 1. punktu. Paziņojuma 5. iedaļā ir sīki iztirzātas procesuālās prasības līguma noteikumu novērtējumam, tostarp valsts tiesu pienākums aktīvi iesaistīties līguma noteikumu novērtēšanā. Visbeidzot, 6. iedaļā ir iztirzātas dažas iezīmes, kas raksturo tiesvedību par aizliegumiem.

Principi, ko Tiesa izstrādājusi saistībā ar procesuālajām garantijām atbilstoši UCTD, tostarp ex officio kontroles princips, ir mutatis mutandis piemērojami arī attiecībā uz citiem Savienības tiesību aktiem patērētāju tiesību aizsardzības jomā (8). Tāpat šajā paziņojumā ir ņemti vērā konkrēti nolēmumi, kas attiecas uz citām patērētāju tiesību aizsardzības direktīvām, ciktāl tie ir būtiski arī saistībā ar UCTD.

Lai gan prejudiciāli nolēmumi tiek adresēti pārsvarā iesniedzējtiesai un valsts tiesām, kurām ir pienākums tos tieši piemērot, tie attiecas uz visām valsts iestādēm, kuru darbs ir saistīts ar negodīgu līguma noteikumu jomu, tostarp administratīvām iestādēm, kas īsteno UCTD, un par tiesību aktu ierosināšanu atbildīgajām ministrijām. Dalībvalstīm ir pienākums izvērtēt, ciktāl to noteikumi un prakse atbilst UCTD, kā to interpretējusi Tiesa, un – attiecīgā gadījumā – kā atbilstību var uzlabot, lai efektīvi aizsargātu patērētājus pret negodīgiem līguma noteikumiem.

Šis paziņojums ir adresēts ES dalībvalstīm un Islandei, Lihtenšteinai un Norvēģijai kā Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) (9) parakstītājvalstīm. Tāpēc atsauces uz ES, Savienību vai vienoto tirgu būtu jāsaprot kā atsauces uz EEZ vai uz EEZ tirgu. Šis paziņojums ir paredzēts vienīgi kā norāžu dokuments – juridisks spēks ir tikai Savienības tiesību aktu tekstam. Jebkādai tiesību aktu autoritatīvai interpretācijai jāizriet no Direktīvas 93/13/EEK teksta un tieši no Tiesas lēmumiem (10), kas pieņemti līdz šim un tiks pieņemti nākotnē. Šajā paziņojumā ir ņemti vērā Tiesas nolēmumi, kas publicēti līdz 2019. gada 31. maijam, un tas nav uzskatāms par norādi uz to, kā nākotnē attīstīties Tiesas judikatūra. Šajā paziņojumā paustie uzskati nav uzskatāmi par nostāju, kādu Eiropas Komisija varētu izteikt Tiesā. Šajā paziņojumā ietvertā informācija ir vispārīga un neattiecas īpaši uz konkrētām personām vai struktūrām. Ne Eiropas Komisija, ne personas, kas rīkojas Eiropas Komisijas vārdā, neatbild par to, kā tiek izmantota šajā publikācijā iekļautā informācija.

1. UCTD MĒRĶI UN DARBĪBAS JOMA

1. pants 1. Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju. 2. Šī direktīva neattiecas uz līguma noteikumiem, kas ietver obligātas [imperatīvas] tiesību normas un to starptautisko konvenciju principus vai noteikumus, kam ir pievienojušās dalībvalstis vai Kopiena, īpaši transporta jomā. 2. pants Šajā direktīvā: a) “negodīgi noteikumi” ir 3. pantā definēti līguma noteikumi; b) “patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas; c) “pārdevējs vai piegādātājs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts. 3. panta 1. un 2. punkts 1. Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam. 2. Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas sastādīts jau iepriekš un patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot to saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem. Tas, ka par zināmu noteikumu aspektiem vai par kādu īpašu noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, neizslēdz šī panta piemērošanu pārējam līgumam, ja vispārējais līguma novērtējums norāda, ka tas tomēr ir iepriekš noformulēts standartlīgums. Ja pārdevējs vai piegādātājs norāda, ka par kādu standarta noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, pierādījuma pienākums šai sakarā ir viņam. 6. apsvērums tā kā, lai atvieglotu iekšējā tirgus izveidošanu un aizsargātu pilsoni kā patērētāju, tam iegādājoties preces un pakalpojumus atbilstoši līgumiem, kurus reglamentē citu dalībvalstu tiesību akti, ir būtiski no šiem līgumiem svītrot negodīgus noteikumus; 9. apsvērums tā kā saskaņā ar principu, kas noteikts šo programmu nodaļā “Patērētāju ekonomisko interešu aizsardzība”, “preču un pakalpojumu ieguvējiem jābūt aizsargātiem pret pārdevēja vai piegādātāja pilnvaru ļaunprātīgas izmantošanas, jo īpaši attiecībā uz vienpusējiem standartlīgumiem un būtisku tiesību negodīgas izslēgšanas no līgumiem”; 10. apsvērums tā kā efektīvāku patērētāju aizsardzību var panākt, pieņemot vienveidīgus tiesību aktus negodīgu noteikumu jomā; tā kā šos tiesību aktus būtu jāattiecina uz visiem līgumiem, kas noslēgti starp pārdevējiem vai piegādātājiem un patērētājiem; tā kā tā rezultātā, cita starpā, no šīs direktīvas būtu jāizslēdz līgumi attiecībā uz nodarbinātību, līgumi attiecībā uz mantojuma tiesībām, līgumi attiecībā uz tiesībām saistībā ar ģimenes tiesībām un līgumi attiecībā uz uzņēmumu apvienošanos un iestāžu vai partnerības līgumiem; 11. apsvērums tā kā patērētājam jāsaņem līdzvērtīga aizsardzība, slēdzot mutiskus un rakstveida līgumus, pēdējā gadījumā neatkarīgi no tā, vai līguma noteikumi ietverti vienā vai vairākos dokumentos; 13. apsvērums (..) tā kā šajā sakarībā vārdi “obligātas [imperatīvas] tiesību normas” 1. panta 2. punktā ietver arī noteikumus, kas, saskaņā ar tiesību aktiem, attiecas uz līgumslēdzējām pusēm, ar nosacījumu, ka nav noteikta cita kārtība;

1.1. UCTD mērķi

UCTD nolūks ir tuvināt tiesību aktus, lai paaugstinātu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni pret negodīgiem noteikumiem, par kuriem nebija atsevišķas apspriešanās, līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.

Tādējādi UCTD mērķis ir divkāršs –

— efektīvi aizsargāt patērētājus, kas parasti ir nelabvēlīgākā situācijā esošās līgumslēdzējas puses, pret negodīgiem līguma noteikumiem, kurus izmanto pārdevēji vai piegādātāji un par kuriem nebija atsevišķas apspriešanās, un

— veicināt vienotā tirgus izveidi, nodrošinot uz šādu aizsardzību vērsto valsts tiesību normu minimālo saskaņošanu.

Tiesa (11) ir uzsvērusi UCTD lomu saistībā ar ES vispārējiem mērķiem, norādot:

“(..) [t]urklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru šī direktīva tās kopumā atbilstoši EKL 3. panta 1. punkta t) apakšpunktam ir līdzeklis, kas nepieciešams Eiropas Kopienai uzticēto mērķu sasniegšanai un it īpaši lai paaugstinātu dzīves līmeni un kvalitāti visā tās teritorijā (..) (12).”

Šajā saistībā Tiesa aizsardzību atbilstoši UCTD ir vairākkārt kvalificējusi par “sabiedrības interešu” jautājumu (13). Kā noteikts Līguma par ES darbību (LESD) (14) 114. pantā, kas ir UCTD juridiskais pamats, kā arī LESD 169. pantā un ES Pamattiesību hartas (15) 38. pantā, UCTD paredz augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni.

Saskaņā ar iedibināto Tiesas judikatūru (16) ar Direktīvu 93/13/EEK ieviestā aizsardzības sistēma balstās uz

“(..) ideju (..), ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju atrodas nelabvēlīgākā situācijā gan attiecībā uz iespēju risināt sarunas, gan attiecībā uz informētības līmeni, kā rezultātā patērētājs pievienojas tirgotāja iepriekš izstrādātajiem noteikumiem bez iespējas ietekmēt to saturu (..).”

Tādējādi UCTD mērķis ir pievērsties situācijām, kad puses atrodas nevienlīdzīgā situācijā attiecībā uz līguma noteikumiem to informācijas vai tehnisko kompetenču asimetrijas dēļ (17) vai to iespēju risināt sarunas asimetrijas dēļ (18).

Jo īpaši nosakot negodīgu līguma noteikumu nesaistošo raksturu tās 6. panta 1. punktā, UCTD tiecas radīt reālu līdzsvaru (19) starp līgumslēdzējām pusēm, likvidējot nelīdzsvarotību, ko radījuši negodīgi līguma noteikumi (20), lai kompensētu to, ka patērētāji atrodas nelabvēlīgākā situācijā (21).

UCTD mērķis ir arī atturēt pārdevējus vai piegādātājus no negodīgu noteikumu izmantošanas nākotnē (22). Komisija atgādina, ka tā savā 2000. gada ziņojumā (23) par UCTD īstenošanu uzsvēra negodīgu līguma noteikumu izmantošanas kaitējošo ietekmi uz ES juridisko un ekonomisko kārtību kopumā un īpaši atzīmēja UCTD nozīmīgumu plašākā mērogā, ne tikai tādu individuālu patērētāju aizsardzībā, kurus tieši skar negodīgi līguma noteikumi.

1.2. UCTD darbības joma

1.2.1. Jēdzieni “pārdevējs vai piegādātājs”, “patērētājs” un “līgumi, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju”

Kā noteikts UCTD 1. panta 1. punktā, UCTD attiecas uz “līgumiem, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju”.

Lai uz līgumu attiecinātu UCTD, ir nepieciešams konstatēt, ka viena līgumslēdzēja puse ir pārdevējs vai piegādātājs, kā definēts 2. panta c) punktā, un otra līgumslēdzēja puse ir patērētājs (24) 2. panta b) punkta nozīmē. Tas neskar faktu, ka dalībvalstīm a priori nav liegts to vietējo tiesību aktu darbības jomu, ar kuriem transponē UCTD, paplašināt, aptverot arī citus līgumus, un šādus tiesību aktus piemērot, piemēram, līgumiem, ko slēdz starp diviem pārdevējiem vai piegādātājiem vai starp diviem patērētājiem.

1.2.1.1. Jēdzienu “pārdevējs vai piegādātājs” un “patērētājs” definīcijas

Saskaņā ar 2. panta b) punktu patērētājiem jābūt fiziskām personām, savukārt atbilstoši 2. panta c) punktam pārdevējs vai piegādātājs var būt juridiska vai fiziska persona.

Lai noteiktu, vai konkrēta persona ir pārdevējs vai piegādātājs, vai patērētājs, ir svarīgi ņemt vērā iespēju līdzsvaru starp pusēm attiecībā uz konkrēto līgumu. Tipiski faktori ir informācijas, zināšanu un tehniskās kompetences vai iespēju risināt sarunas asimetrija. Jēdzieni “pārdevējs vai piegādātājs” un “patērētājs” ir funkcionāli jēdzieni, kas balstīti uz pušu lomu attiecībā uz konkrēto līgumu. Tajā pašā laikā jēdziens “patērētājs” ir objektīvs un atspoguļo pārdevēja vai piegādātāja darījuma partnera parasti nelabvēlīgāko situāciju, proti, tas, ka konkrētam patērētājam ir labākas zināšanas un lielāka pieredze, nenozīmē, ka šādu personu nevar kvalificēt par “patērētāju”UCTD nolūkos (25).

Tiesa šo funkcionālo pieeju izskaidroja šādi (26):

“53. Tādējādi, atsaucoties uz līgumslēdzēju statusu – atkarībā no tā, vai tie šo līgumu slēdz profesionālas darbības ietvaros vai nē –, direktīvā ir definēti līgumi, kuriem tā ir piemērojama (..) ( 27 ) .” “55. [No minētā izriet, ka] jēdziens “pārdevējs vai piegādātājs” Direktīvas 93/13 2. panta c) punkta izpratnē ir funkcionāls jēdziens, kas nozīmē, ka ir jāizvērtē, vai līgumiskās attiecības notiek tādas darbības ietvaros, ko persona veic kā profesionālu darbību (..) ( 28 ) .”

Lai noteiktu, vai fiziska persona, kas ir iesaistīta komercdarbībā, darījumdarbībā vai profesijā, ir pārdevējs vai piegādātājs, vai patērētājs, ir svarīgi noteikt, vai konkrētais līgums attiecas uz kādu no šīm darbībām vai neattiecas.

Lai gan dažādās UCTD 2. panta c) punkta valodu versijās pastāv konkrētas termina “pārdevējs vai piegādātājs” atšķirības (29), šis jēdziens ir jāinterpretē vienādi (30) un ņemot vērā direktīvas mērķus (31). Tas nozīmē, ka ierobežojošāka terminoloģija, kas lietota konkrētās UCTD valodu versijās un transponējošos valsts tiesību aktos, nevar ierobežot līgumu veidus, uz kuriem attiecas UCTD, un tādējādi arī tās darbības jomu (32). Faktiski “pārdevējs vai piegādātājs” atbilstoši 2. panta c) punktam būs jāinterpretē tāpat kā termins “tirgotājs” citās patērētāju tiesību aizsardzības direktīvās, un judikatūra, kas attiecas uz terminiem “tirgotājs” un “patērētājs” citās direktīvās, principā ir būtiska arī saistībā ar UCTD (33).

Tiesa (34) ir noteikusi, ka “pārdevēja vai piegādātāja” definīcija 2. panta c) punktā ir jāinterpretē plaši:

“47. Saskaņā ar Direktīvas 93/13 2. panta c) punktu jēdziens “pārdevējs vai piegādātājs” ir definēts kā jebkura fiziska vai juridiska persona, kura ar minēto direktīvu aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts. 48. No paša šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies veidot jēdzienu “pārdevējs vai piegādātājs” kā plašu konceptu (..) ( 35 ) .”

Tādējādi ikviena fiziska vai juridiska persona ir pārdevējs vai piegādātājs, ja līgums attiecas uz to profesionālo darbību, arī tad, ja attiecīgā darbība pēc būtības ir publiska vai tiek veikta vispārējās interesēs (36) vai tai ir publisko tiesību statuss (37). Organizācijas vai struktūras, kuras veic uzdevumu, kas ir sabiedrības interesēs, vai kuru darbībai ir labdarības vai ētiski mērķi, tiks kvalificētas par pārdevējiem vai piegādātājiem saistībā ar līgumiem, kas attiecas uz produktu vai pakalpojumu pārdošanu jebkāda veida patērētājiem. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka īstenotajai darbībai nav peļņas gūšanas nolūka. Kā noteikusi Tiesa (38),

“[l]īdz ar to Direktīvas 93/13 2. panta c) punktā no šīs direktīvas piemērošanas jomas nav izslēgtas ne vienības, kas veic vispārējo interešu uzdevumus, nedz tādas, kurām ir publisko tiesību statuss (..) (39). Turklāt (..), ciktāl publiska rakstura un vispārējo interešu uzdevumi parasti tiek veikti bez peļņas gūšanas nolūka, organizācijas peļņas vai bezpeļņas raksturam nav nozīmes attiecībā uz jēdziena “pārdevējs vai piegādātājs” definīciju šīs tiesību normas izpratnē.”

Tas nozīmē, ka minētajā definīcijā ietilps arī, piemēram, līgumi par veselības un aprūpes pakalpojumiem neatkarīgi no pakalpojumu sniedzēja juridiskā statusa.

Tiesa ir arī precizējusi, ka, lai personu par “pārdevēju vai piegādātāju”, nav nepieciešams, lai līgums atspoguļotu personas pamatdarbību, un tādējādi tas var attiekties uz papildu darbību (40). Tāpēc, piemēram, aizdevums, ko uzņēmums piedāvā saviem darbiniekiem (41), vai aizdevums, ko izglītības iestāde piešķir studentam (42), var ietilpt definīcijā.

Īsumā – tas, vai persona ir kvalificējama par “pārdevēju vai piegādātāju” vai par “patērētāju”, ir jānovērtē katrā individuālā gadījumā attiecībā uz konkrēto līgumu, ņemot vērā konkrētā līguma veidu un mērķi un faktu, ka UCTD mērķis ir aizsargāt patērētājus, kas parasti ir nelabvēlīgākā situācijā esošās līgumslēdzējas puses.

Tas arī nozīmē, ka konkrēta fiziska persona var būt “pārdevējs vai piegādātājs” saistībā ar konkrētiem līgumiem, piemēram, advokāts saistībā ar līgumu par juridisku pakalpojumu sniegšanu (43), un “patērētājs” saistībā ar citiem līgumiem, piemēram, par aizdevumu, ko saņem privātiem mērķiem (44). Šajā sakarā Tiesa (45) ir noteikusi:

“Šādā gadījumā, pat ja tiktu uzskatīts, ka advokātam ir augsts tehnisko zināšanu līmenis (.. (46)), tas neļauj prezumēt, ka attiecībās ar pārdevēju vai piegādātāju viņš nav vājākā puse. (..) tas, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju ir nelabvēlīgākā situācijā, ko cenšas novērst ar Direktīvu 93/13 ieviestā aizsardzības sistēma, attiecas gan uz patērētāja informētības līmeni, gan tā spēju virzīt sarunas, pastāvot pārdevēja vai piegādātāja iepriekš izstrādātiem noteikumiem, kuru saturu šis patērētājs nevar ietekmēt.”

Turklāt fiziska persona, kura saskaņā ar apakšlīgumu darbojas kā galvotājs par līgumu, kas noslēgts starp divām komercstruktūrām, ir jāuzskata par patērētāju, ja konkrētā persona ir darbojusies nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas, un tās darbībai nav funkcionālas saiknes ar aizņēmējuzņēmumu. Funkcionāla saikne var būt, piemēram, direktora amats uzņēmumā vai ievērojama dalība tā pamatkapitālā (47).

1.2.1.2. Līgumi, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju

Tiklīdz ir pārdevējs vai piegādātājs, no vienas puses, un patērētājs, no otras puses, līgumu uzskata par tādu, uz ko attiecas UCTD, tās 10. apsvēruma otrās daļas nozīmē. UCTD 10. apsvērumā ir precizēts, ka direktīva attiecas uz visiem līgumiem, kas noslēgti starp pārdevējiem vai piegādātājiem un patērētājiem.

Tas nozīmē, ka UCTD attiecas uz visiem līgumiem par preču iegādi un pakalpojumu piegādi, un Tiesa ir precizējusi, ka UCTD patiešām ir piemērojama “visās saimnieciskas darbības nozarēs” (48).

Direktīvas 10. apsvērumā ir paskaidrots, ka inter alia no direktīvas “būtu jāizslēdz” līgumi attiecībā uz nodarbinātību, līgumi attiecībā uz mantojuma tiesībām, līgumi attiecībā uz tiesībām saistībā ar ģimenes tiesībām un līgumi attiecībā uz uzņēmumu apvienošanos un iestāžu vai partnerības līgumiem (49). Minētie piemēri kā direktīvas darbības jomas ierobežojumi (50) būs jāinterpretē šauri (51).

UCTD nav prasīts, ka patērētājam jāmaksā monetāra atlīdzība par preci vai pakalpojumu. Tiesa nav uzskatījusi monetāru atlīdzību par nepieciešamu priekšnosacījumu. Tā (52) ir, piemēram, nospriedusi, ka privātpersonas, kas var sniedz garantiju par aizdevumu, kuru saņēmusi cita persona, var būt aizsargātas ar UCTD, pat ja garantijas līgumā nav paredzēta nekāda monetāra atlīdzība par konkrētu pakalpojumu. Tāpēc arī līgumi, ko slēdz starp sociālo plašsaziņas līdzekļu pakalpojumu patērētājiem un sniedzējiem, ir jāuzskata par tādiem, uz kuriem attiecas UCTD, neatkarīgi no tā, vai patērētājiem ir jāmaksā noteiktas naudas summas un vai atlīdzību par pakalpojumiem veido patērētāja radīts saturs un profilējums (53).

Ja starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēdz apakšlīgumu, piemēram, garantijas līgumu, uz šādu līgumu attiecas UCTD, pat ja pamatlīgums, piemēram, aizdevuma līgums, ir noslēgts starp diviem komercuzņēmumiem un tāpēc neietilpst direktīvas piemērošanas jomā (54).

Tiesa ir izspriedusi ierobežota skaita īpašas lietas, kurās valsts tiesām bija šaubas par konkrēta līguma klasifikāciju, un ir precizējusi, ka UCTD attiecas uz šādiem līgumu veidiem:

— līgumi par dzīvojamo telpu īri, ko noslēdz starp privātpersonu, kura to slēdz privātiem mērķiem, no vienas puses, un nekustamo īpašumu jomas profesionāli, no otras puses (55),

— līgumi par juridisko pakalpojumu sniegšanu (56),

— hipotekārie kredītlīgumi, ko slēdz advokāts privātiem mērķiem (57),

— līgumiem, ko slēdz bezmaksas izglītības iestādes un ar ko šādas iestādes nosaka kādam no saviem studentiem kārtību, kādā ir nomaksājamas summas, ko students ir parādā par reģistrācijas maksu un par mācību braucienu izdevumiem (58),

— garantijas vai galvojuma līgumi, ko noslēdz starp fizisku personu un kredītiestādi, lai garantētu saistības, ko sabiedrība ir uzņēmusies attiecībā pret minēto iestādi aizdevuma līguma ietvaros, ja šī fiziskā persona ir rīkojusies nolūkos, kuri nav saistīti ar tās profesionālo darbību, un ja tai nav funkcionālas saiknes ar minēto sabiedrību (59),

— līgumi par hipotekārajiem aizdevumiem, ko darba devēji piešķir darbiniekiem un viņu laulātajiem privātām vajadzībām (60).

1.2.2. Līguma noteikumi, par kuriem nebija atsevišķas apspriešanās (UCTD 3. panta 1. un 2. punkts) (61)

Saskaņā ar 2. panta a) punktu, to lasot kopsakarā ar 3. panta 1. punktu, UCTD attiecas tikai uz līguma noteikumiem, par kuriem nebija atsevišķas apspriešanās. Direktīvas 3. panta 2. punktā ir ietvertas noteiktas prezumpcijas un noteikumi par pierādīšanas pienākumu saistībā ar jautājumu par to, vai par konkrētu līguma noteikumu ir bijusi atsevišķa apspriešanās. Direktīvas 3. panta 2. punktā kopā ar 9. un 11. apsvērumu ir arī sniegti tādu līguma noteikumu piemēri, uz kuriem attiecas direktīva. Direktīva parasti būs attiecināma uz “standarta” (62), “standartizētiem” (63) vai “iepriekš noformulētiem” (64) (bet ne tikai šādiem) līguma noteikumiem, ko bieži iekļauj tā dēvētajā “līguma nosacījumu” sadaļā.

Nav izšķirošas nozīmes tam, kādā formātā noteikumi ir izklāstīti, piemēram, vai tie ir drukātā formātā, publicēti tiešsaistē vai bezsaistē, rakstīti ar roku vai pat izteikti mutiski (65), tam, kādā veidā noslēgts līgums, piemēram, vai tas noslēgts privāti vai kā notariāls akts, tam, kurā līguma daļā attiecīgie noteikumi ir iekļauti, un tam, vai noteikumi ir iekļauti vienā vai dažādos dokumentos. Nozīme ir tam, vai tie palīdz definēt pušu tiesības un pienākumus un vai par konkrēto(-ajiem) noteikumu(-iem) ir bijušas atsevišķas apspriešanās.

Tas, vai par konkrētu līguma noteikumu ir bijušas atsevišķas apspriešanās, ir faktu jautājums, kas jānovērtē valsts tiesām. Saskaņā ar 3. panta 2. punkta pirmo daļu, ja līguma noteikums ir sagatavots “jau iepriekš”, piemēram, “iepriekš noformulēta standartlīguma” gadījumā, tas “vienmēr ir jāuzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās”. Savukārt 3. panta 2. punkta trešajā daļā ir paredzēts, ka, ja pārdevējs vai piegādātājs norāda, ka par kādu “standarta noteikumu” notikusi atsevišķa apspriešanās, pierādījuma pienākums šajā sakarā ir viņam. Saskaņā ar 3. panta 2. punkta otro daļu, ja par konkrētiem noteikuma aspektiem vai par īpašu noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, tas nenozīmē, ka arī par pārējiem līguma noteikumiem notika atsevišķa apspriešanās. Patērētāja paraksts līguma beigās vai atsevišķu noteikumu apstiprināšanai noteikti nenozīmē to, ka par līguma noteikumiem notika atsevišķa apspriešanās.

Tiesa, iespējams, sniegs plašākas norādes par šo kritēriju un “apspriešanās” jēdzienu (66).

Ja šajā paziņojumā ir atsauces uz “negodīgiem līguma noteikumiem” vai “līguma noteikumiem”, šādas atsauces attiecas uz “līguma noteikumiem, par kuriem nebija atsevišķas apspriešanās”, pat ja vārdi “nebija atsevišķas apspriešanās” nav lietoti atkārtoti. Minētais neskar faktu, ka dažās dalībvalstīs ar UCTD paredzētā aizsardzība attiecas arī uz noteikumiem, par kuriem bija atsevišķa apspriešanās (67).

1.2.3. Tādu līguma noteikumu izslēgšana, kas ietver imperatīvas tiesību normas vai noteikumus (UCTD 1. panta 2. punkts)

Saskaņā ar 1. panta 2. punktu UCTD noteikumi neattiecas uz līguma noteikumiem, kas ietver imperatīvas tiesību normas vai to starptautisko konvenciju noteikumus vai principus, kam ir pievienojušās dalībvalstis vai Savienība. Tiesa (68) ir uzsvērusi, ka, piemērojot atkāpi no paredzētās patērētāju aizsardzības pret negodīgiem līguma noteikumiem, 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē šauri:

“(..) valsts tiesai ir jāņem vērā, ka, ievērojot it īpaši minētās direktīvas mērķi, proti, patērētāju aizsardzību pret negodīgiem noteikumiem, kas ir iekļauti līgumos, kurus ar pēdējiem minētajiem ir noslēguši komersanti, tās pašas direktīvas 1. panta 2. punktā noteiktais izņēmums ir jāinterpretē šauri (..) (69).”

Lai izslēgtu novērtējumu atbilstoši UCTD, ir jābūt konstatētam, ka līguma noteikums ietver imperatīvu tiesību normu vai noteikumu.

Direktīvas 1. panta 2. punkta nolūkos un atbilstoši 13. apsvērumam noteikums ir imperatīvs, ja

— tas ir piemērojams pusēm neatkarīgi no to izvēles,

— kā arī ja tam ir dispozitīvs raksturs un līdz ar to tas ir piemērojams automātiski, proti, ja šajā ziņā nav atšķirīgas vienošanās starp pusēm (70).

Minētajos gadījumos izslēgšanu no UCTD darbības jomas pamato fakts, ka

“(..) principā ir pamats uzskatīt, ka valsts likumdevēja noteiktais līgumiskais līdzsvars ir saglabāts (71).”

Principā tas attiecas arī uz gadījumu, kad imperatīvs noteikums tiek pieņemts pēc līguma noslēgšanas un nosaka kārtību, kas aizstāj negodīgu līguma noteikumu (72).

Tajā pašā laikā 1. panta 2. punktā paredzētais izņēmums ir stingri jāierobežo līdz jautājumam, ko reglamentē šādas imperatīvas normas (73). Turklāt imperatīvas valsts tiesību normas, kas ir piemērojamas konkrētām lietotāju grupām, nav imperatīvas normas UCTD 1. panta 2. punkta nolūkos, ja saskaņā ar līguma noteikumu tās ir piemērojamas citiem lietotājiem (74).

Tiesa (75) ir precizējusi, ka 1. panta 2. punktā paredzētais izņēmums nav piemērojams, ja valsts tiesību normas paredz pusēm atšķirīgas iespējas, piemēram, kompetentās tiesas noteikšanai.

Tiesa, iespējams, sniegs plašākas norādes par 1. panta 2. punktu, pamatojoties uz trīs lūgumiem sniegt prejudiciālus nolēmumus, kuri šā paziņojuma pieņemšanas brīdī vēl nebija sniegti (76).

Turklāt ar UCTD 1. panta 2. punktu no UCTD darbības jomas tiek izslēgti tādu starptautisku konvenciju noteikumi vai principi, kurām pievienojušās Savienības dalībvalstis, un tajā ir konkrēta atsauce uz starptautiskām konvencijām transporta jomā (77).

1.2.4. Mijiedarbība ar citiem Savienības tiesību aktiem

UCTD attiecas uz līgumiem, ko slēdz starp pārdevējiem vai piegādātājiem un patērētājiem visās saimnieciskās darbības nozarēs (78). Tādējādi uz konkrētu līgumu var attiekties arī citi Savienības tiesību aktu noteikumi, tostarp citas patērētāju tiesību aizsardzības normas, atkarībā no līguma veida. Citas būtiskas normas, kas var būt līdztekus piemērojamas, var būt horizontālas normas par informācijas sniegšanu pirms līguma noslēgšanas un par atteikuma tiesībām, kas paredzētas Direktīvā 2011/83/ES (79) par patērētāju tiesībām, vai par negodīgu komercpraksi, kā paredzēts Direktīvā 2005/29/EK (80). Tāpat papildus UCTD var būt piemērojamas vēl citas normas, kas attiecas uz konkrētu veidu līgumiem, piemēram, Direktīva 2008/48/EK (81) par patērētāju kredītlīgumiem, Direktīva 2008/122/EK (82) par patērētāju aizsardzību attiecībā uz dažiem aspektiem, kas saistīti ar daļlaika lietojuma tiesībām, ilgtermiņa brīvdienu produktiem, tālākpārdošanas un apmaiņas līgumiem, Direktīva 2014/17/ES (83) par patērētāju kredītlīgumiem saistībā ar mājokļa nekustamo īpašumu, Direktīva (ES) 2015/2302 (84) par kompleksiem ceļojumiem un saistītiem ceļojumu pakalpojumiem, Direktīva (ES) 2018/1972 (85) par Eiropas Elektronisko sakaru kodeksa izveidi, Regula (EK) Nr. 1008/2008 (86) par gaisa pārvadājumu pakalpojumiem, Direktīva 2009/72/EK (87) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu vai Direktīva 2009/73/EK (88) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu (89). Bez tam gadījumos, kas saistīti ar negodīgiem līguma noteikumiem, piemērojamas var būt normas tādā jomā kā tiesu iestāžu sadarbība civillietās, piemēram, normas par piemērojamiem tiesību aktiem (90) un jurisdikciju (91), un procesuālo tiesību normas, piemēram, par maza apmēra prasībām (92) vai Eiropas maksājuma rīkojumu (93).

Dažos speciālajos nozaru tiesību aktos ir skaidri noteikts, ka tie neskar UCTD. Šādu aktu piemēri ir Direktīva 2009/72/EK (94), Direktīva 2009/73/EK (95), Direktīva 2014/17/ES (96) un Direktīva (ES) 2018/1972 (97).

Atbilstoši UCTD 1. panta 2. punktam, kas iztirzāts 1.2.3. punktā, līguma noteikumi, kas ietver imperatīvus noteikumus, tostarp speciālajos nozaru tiesību aktos izklāstītus noteikumus, un starptautisku konvenciju noteikumi ir izslēgti no UCTD darbības jomas.

Citos gadījumos, ja speciālie nozaru tiesību akti pieņemti pēc UCTD pieņemšanas, būs jāņem vērā, ka šādi tiesību akti var izslēgt UCTD piemērošanu tikai tiktāl, ciktāl tas ir skaidri paredzēts (98). Visbiežāk tā nav (99), tāpēc UCTD parasti būs piemērojama papildus speciālajiem nozaru noteikumiem.

Ja papildus UCTD ir piemērojami citi noteikumi, parasti priekšroka tiks dota interpretācijai, kas pēc iespējas saglabā UCTD un iespējami pretrunīga noteikuma effet utile. Piemēram, procesuālo tiesību normas nedrīkstētu apdraudēt ar UCTD paredzētās aizsardzības pret negodīgiem līguma noteikumiem efektivitāti.

Novērtējot līguma noteikumu pārskatāmību un negodīgumu atbilstoši UCTD, var būt nepieciešams ņemt vērā citus ES noteikumus. Piemēram, fakts, ka pārdevējs vai piegādātājs ir īstenojis negodīgu komercpraksi Direktīvas 2005/29/EK (100) nozīmē, var būt viens no elementiem atsevišķu līguma noteikumu negodīguma novērtējumā (101). Tajā pašā laikā šādam secinājumam nav tiešas ietekmes uz līguma derīguma novērtējumu UCTD 6. panta 1. punkta nozīmē (102).

Saistība starp speciālajiem nozaru noteikumiem un UCTD, īpaši attiecībā uz prasībām par pārskatāmību/informācijas sniegšanu pirms līguma noslēgšanas (103) vai līgumu obligāto saturu (104), ir iztirzāta 3.3.2. iedaļā turpmāk.

1.2.5. UCTD piemērošana tirgotājiem, kas veic uzņēmējdarbību trešās valstīs

To, vai UCTD ir piemērojama līgumam, ko noslēdz starp patērētāju, kurš dzīvo ES dalībvalstī, un tirgotāju vai uzņēmēju no valsts ārpus ES un ārpus EEZ (105), principā nosaka Regula (EK) Nr. 593/2008 (106) (Roma I).

Regulas “Roma I” 6. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

“1. Neskarot 5. un 7. pantu, līgumu, ko fiziska persona mērķiem, kurus var uzskatīt par nesaistītiem ar viņas arodu vai profesiju, (“patērētājs”) noslēgusi ar citu personu, kas darbojas, īstenojot savu arodu vai profesiju, (“uzņēmējs”) reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta, ja uzņēmējs: a) savu komercdarbību vai profesionālo darbību veic valstī, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta; vai b) kā citādi vērš šādu darbību uz minēto valsti vai vairākām valstīm, tostarp minēto valsti, un ja līgums attiecas uz šādu darbību jomu. 2. Neskarot 1. punktu, puses var saskaņā ar 3. pantu izdarīt izvēli attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami līgumam, kurš atbilst 1. punkta prasībām. Tomēr šādas izvēles iznākumā patērētājam nedrīkst būt liegta aizsardzība, kas tam piešķirta ar noteikumiem, no kuriem nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties, atbilstīgi tiesību aktiem, kurus piemērotu saskaņā ar 1. punktu, ja nebūtu izdarīta izvēle.”

Tāpēc ikreiz, kad uzņēmējs (t. i., tirgotājs, vai “pārdevējs vai piegādātājs”) no trešās valsts veic darbību dalībvalstī vai vērš savu darbību uz patērētājiem, kuru pastāvīgā mītnesvieta ir dalībvalstī, patērētāji gūst labumu no aizsardzības atbilstoši UCTD un savas dalībvalsts patērētāju tiesību aizsardzības noteikumiem. Tas attiecas arī uz gadījumu, kad puses par piemērojamajiem tiesību aktiem izvēlas trešās valsts tiesību aktus. Tomēr regulas “Roma I” 5. pantā ir īpaši noteikumi par pārvadājuma līgumiem.

Turklāt UCTD 6. panta 2. punktā ir noteikts:

“Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus lai nodrošinātu to, ka patērētājs nezaudē šīs direktīvas piešķirto aizsardzību tādēļ, ka par līgumam piemērojamajām tiesībām ir izvēlētas valsts, kas nav dalībvalsts, tiesības, ja līgumam ir cieša saistība ar dalībvalstu teritoriju.”

Šis noteikums var piešķirt patērētājam papildu aizsardzību, jo tas ir piemērojams ikvienā gadījumā, kad tiek izraudzīti trešās valsts tiesību akti, bet tikai tad, ja pastāv cieša saistība ar dalībvalsti. Līdz ar to nosacījumi tā piemērošanai ir plašāki nekā regulas “Roma I” 6. pantā paredzētie.

Turklāt Tiesa ir nospriedusi (107), ka atbilstoši UCTD 3. panta 1. punktam līguma noteikums, kurš paredz, ka līgumu, kas noslēgts ar patērētāju, reglamentē tās dalībvalsts tiesību akti, kurā ir pārdevēja vai piegādātāja juridiskā adrese, ir negodīgs, ja tajā nav nepārprotami norādīts, ka patērētāji joprojām var paļauties uz viņu pastāvīgās mītnesvietas valsts imperatīvajiem patērētāju tiesību aizsardzības noteikumiem saskaņā ar regulas “Roma I” regula 6. panta 2. punktu. Ja šādas norādes nav, tas var maldināt patērētāju, radot viņam maldīgu priekšstatu, ka līgumam ir piemērojami tikai izraudzītie tiesību akti. Tāda pati loģika jāpiemēro gadījumā, kad, pamatojoties uz līguma noteikumu UCTD 3. panta 1. punkta nozīmē, tiek izraudzīti tādas valsts tiesību akti, kas nav ES dalībvalsts (108).

2. SAISTĪBA AR VALSTS TIESĪBU AKTIEM, TOSTARP MINIMĀLĀ SASKAŅOŠANA

UCTD 8. pants Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu visaugstāko patērētāja aizsardzības līmeni. UCTD 8.a pants (109) 1. Ja dalībvalsts pieņem noteikumus saskaņā ar 8. pantu, tā informē Komisiju par to, kā arī par visiem turpmākiem grozījumiem, jo īpaši, ja minētie noteikumi: — attiecina negodīguma novērtējumu uz individuāli [atsevišķi] apspriestiem līguma noteikumiem vai uz cenas vai atlīdzības atbilstīgumu, vai — ietver līguma noteikumu sarakstus, ko uzskata par negodīgiem. 2. Komisija nodrošina, ka 1. punktā minētā informācija ir viegli pieejama patērētājiem un tirgotājiem, inter alia īpašā tīmekļa vietnē. 3. Komisija 1. punktā minēto informāciju nosūta pārējām dalībvalstīm un Eiropas Parlamentam. Komisija apspriežas ar ieinteresētajām personām par minēto informāciju. 17. apsvērums tā kā šīs direktīvas nolūkos pievienoto terminu sarakstu var uzskatīt tikai par indikatīvu un, ņemot vērā direktīvas minimālo raksturu, dalībvalstis savos tiesību aktos var šo noteikumu darbības jomu paplašināt vai sašaurināt;

UCTD un valsts tiesību akti mijiedarbojas dažādi. Ir

— noteikumi, ar kuriem UCTD transponē tiesību aktos, tostarp noteikumi, ar kuriem paplašina valsts tiesību aktu darbības jomu vai paredz stingrākas prasības, un

— valsts materiālo vai procesuālo tiesību normas, kas aptver papildu aspektus, bet ir jāņem vērā, kad tiesām jāizspriež lietas, kuras saistītas ar negodīgiem līguma noteikumiem.

2.1. Minimālā saskaņošana un darbības jomas paplašināšana (UCTD 8. un 8.a pants), tostarp valsts augstāko tiesu loma

Saskaņā ar 8. pantu dalībvalstis var nodrošināt tādu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, kas ir augstāks par UCTD paredzēto (110). UCTD 8.a pantā (111) dalībvalstīm ir noteikts pienākums paziņot valsts tiesību normas, kurās ietverti stingrāki standarti vai ar kurām paplašina UCTD transponējošo valsts tiesību normu darbības jomu (112).

Piemēram, dalībvalstis var piemērot UCTD transponējošās valsts tiesību normas arī līguma noteikumiem, par kuriem bija atsevišķa apspriešanās (113), vai uzņēmumu savstarpējām attiecībām, vai darījumiem starp patērētājiem (114).

Tās var arī iekļaut šādās tiesību normās stingrākas prasības, jo īpaši piemērojot zemāku kritēriju slieksni, kuru sasniedzot, līguma noteikums uzskatāms par negodīgu. Tās var, piemēram, pieņemt to līguma noteikumu “melno sarakstu”, kurus vienmēr uzskata par negodīgiem, neprasot katra gadījuma atsevišķu novērtējumu vispārējā negodīguma pārbaudē, kas paredzēta UCTD 3. panta 1. punktā (115), un/vai dažādu veidu “pelēkos sarakstus”. Plašāka informācija par UCTD pielikumu ir sniegta 3.4.7. iedaļā.

Valsts tiesību aktos var būt, piemēram, arī paredzēts, ka pārskatāmības trūkums var būt pamats, lai līguma noteikumi automātiski zaudētu spēku, bez vajadzības veikt 3. panta 1. punktā paredzēto negodīguma pārbaudi (116).

Tiesa ir arī precizējusi (117), ka atbilstoši 8. pantam dalībvalstīm nav pienākuma saskaņā ar 4. panta 2. punktu (118) noteikt, ka galvenais priekšmets vai cenas un atlīdzības atbilstīgums ir novērtējams tikai tad, ja noteikumi nav formulēti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.

Tiesa (119) ir apstiprinājusi, ka valsts augstāko tiesu judikatūra nav uzskatāma par stingrākiem valsts pasākumiem 8. panta nozīmē. Taču, ja valsts augstākās tiesas izstrādā tādus konkrētus kritērijus līguma noteikumu negodīguma novērtēšanai, kas zemākas instances tiesām ir de facto jāievēro, ja tās nevēlas, lai to spriedumi tiktu atcelti, vai kas zemākas instances tiesām ir oficiāli saistoši, tas principā ir saskaņā ar UCTD. Tomēr valsts augstāko tiesu izmantotajiem kritērijiem ir jāatbilst Tiesas judikatūrai, un tie nedrīkst liegt kompetentajai tiesai piedāvāt patērētājiem to tiesību efektīvu aizsardzību vai saistībā ar konkrētu jautājumu vērsties Tiesā, lūdzot sniegt prejudiciālu nolēmumu (120).

2.2. Citi valsts tiesību aktu noteikumi

Citas valsts tiesību normas, kas var būt piemērojamas lietām, kuras saistītas ar negodīgiem līguma noteikumiem, cita starpā ir vispārīgi līgumtiesību noteikumi, it īpaši par līgumu formulēšanu un spēkā esību, kā arī normas attiecībā uz procedūrām valsts tiesās. Šādi jautājumi nav konkrēti reglamentēti UCTD, bet tiem var būt būtiska ietekme uz direktīvas piemērošanu.

Piemēram, ja UCTD piemēro tādu individuālu līguma noteikumu novērtējumam, kuri ietverti līgumā, ko uzņēmums noslēdzis ar patērētāju, UCTD pati par sevi nereglamentē visa līguma spēkā esību. Tomēr ir iespējams, ka saskaņā ar valsts līgumtiesībām viena vai vairāku līguma noteikumu negodīguma dēļ spēku zaudē viss līgums kopumā, piemēram, ja līgumu nevar izpildīt bez noteiktas kārtības pušu būtisko pienākumu izpildei. Šāda iespējamība ir aplūkota UCTD 6. panta 1. punktā un iztirzāta 4. iedaļā.

Turklāt valsts tiesību aktos ir normas, kas var paredzēt visa līguma spēkā neesību, piemēram, ja ar līgumu tiek pārkāpts tiesību aktos noteikts aizliegums, līgumam ir augļošanas raksturs vai ar to tiek citādi pārkāpti ētikas pamatprincipi. Turklāt saskaņā ar valsts tiesību aktiem patērētājiem var būt iespējams atkāpties no līgumiem, ja tie noslēgti, pamatojoties uz pārdevēja vai piegādātāja krāpniecisku vai agresīvu uzvedību, kas var atbilst maldinošai, agresīvai vai citādi negodīgai komercpraksei Direktīvas 2005/29/EK (121) nozīmē.

Ja šādos gadījumos vienlaikus pastāv arī negodīgi līguma noteikumi, UCTD parasti neskar šādas valsts tiesību normas, kamēr vien tās nerada iemeslu apšaubīt UCTD un jo īpaši tās 6. panta 1. punkta efektivitāti (122). Tiesa (123) ir norādījusi, ka principā normas par līgumu spēkā neesību ir jāvērtē pēc atsevišķas tām raksturīgas loģikas (124) un ka gadījumos, kad vienlaikus ar šādām normām pastāv arī negodīgi līguma noteikumi, tās ir pieņemamas atbilstoši UCTD 8. pantam, ciktāl tās nodrošina patērētājiem labvēlīgāku iznākumu nekā UCTD prasītā minimālā aizsardzība (125).

Būtu jāuzsver, ka no darbības jomas viedokļa Savienības tiesību akti ir prioritāri attiecībā pret valsts tiesību aktiem un ka valsts iestādēm, tostarp tiesām, ir pienākums interpretēt valsts tiesību aktus pēc iespējas saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, lai nodrošinātu to efektivitāti. Citējot Tiesu (126),

“(..) Šajā ziņā ir jāatgādina, ka valsts tiesai, kura iztiesā lietu tikai starp privātpersonām, piemērojot valsts tiesību normas, ir jāņem vērā valsts tiesību normu kopums un tas ir jāinterpretē, cik vien tas ir iespējams, direktīvas teksta un mērķa kontekstā, lai nonāktu pie risinājuma, kas atbilst direktīvas mērķim (..) (127).”

Ja valsts tiesību aktus, tostarp procesuālo tiesību normas, nevar interpretēt atbilstoši Savienības tiesību aktiem, valsts tiesām šādi noteikumi ir jāatmet un tieši jābalstās uz Savienības tiesību aktiem (128). Tiesa (129) ir apstiprinājusi, ka valsts tiesām ir pienākums nodrošināt UCTD pilnīgu īstenošanu, ja nepieciešams, pēc savas ierosmes atsakoties piemērot jebkuru pretrunīgu valsts tiesību aktu noteikumu, pat ja tas ir pieņemts vēlāk. Tāpēc tiesām nav jāpieprasa vai jāgaida, lai ar likumdošanas vai citiem konstitucionāliem līdzekļiem vispirms tiktu atcelts šāds noteikums. Tas attiecas arī uz gadījumiem, kad valsts tiesību akti neparedz negodīgu līguma noteikumu ex officio novērtējumu vai liedz to veikt, lai gan šāda kontrole ir prasīta UCTD (130), vai kad valsts tiesību akti citādi ir pretrunā UCTD vai līdzvērtības vai efektivitātes principiem (131).

Tajā pašā laikā dalībvalstīm ir pienākums grozīt normas, kas neatbilst UCTD, arī gadījumos, kad nav skaidrības par to interpretāciju (132).

3. VISPĀRĒJĀ NEGODĪGUMA PĀRBAUDE UN PĀRSKATĀMĪBAS PRASĪBAS

3.1. Negodīgums un pārskatāmība vispārīgi

Direktīvas 3. panta 1. un 3. punkts 1. Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam. (..) 3. Pielikumā atrodas indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem. 4. pants 1. Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs. 2. Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne arī ar cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. 5. pants Līgumos, kuros visi vai atsevišķi patērētājam piedāvāti noteikumi ir rakstveidā, šiem noteikumiem vienmēr jābūt sastādītiem vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Ja rodas šaubas par kāda noteikuma nozīmi, priekšroka dodama interpretācijai, kas ir vislabvēlīgākā patērētājam. Šos noteikumus par interpretāciju nepiemēro 7. panta 2. punktā noteikto procedūru kontekstā. 16. apsvērums (..) tā kā, novērtējot godprātību, jāpievērš īpaša uzmanība pušu pozīcijām pie līguma slēgšanas attiecībā uz to, vai patērētājs kaut kādā veidā ticis mudināts piekrist noteikumiem un vai preces vai pakalpojumi tikuši pārdoti vai piegādāti pēc patērētāja īpaša pasūtījuma; tā kā pārdevēju vai piegādātāju var uzskatīt par godprātīgu, ja tas izturas godīgi un līdzvērtīgi pret otru līguma pusi, kuras likumīgās intereses tam jāņem vērā; 20. apsvērums tā kā līgumus būtu jāsastāda vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, patērētājam būtu jādod iespēja faktiski izskatīt visus noteikumus un, ja rodas šaubas, priekšroka dodama interpretācijai, kas ir vislabvēlīgākā patērētājam; UCTD pielikuma 1. punkta i) apakšpunkts, kas minēts 3. panta 3. punktā 1. Noteikumi, kuru mērķis vai sekas ir šādas: (..) i) neatgriezeniski saistīt patērētāju ar noteikumiem, ar kuriem tam nav bijusi reāla iespēja iepazīties pirms līguma slēgšanas; j) ļaut pārdevējam vai piegādātājam vienpusēji grozīt līguma noteikumus bez līgumā noteikta pamatota iemesla;

Direktīvas 3. panta 1. punktā ir noteikta vispārējā pārbaude, ar kuru jānovērtē pārdevēju vai piegādātāju līguma noteikumu negodīgums. Minētajai vispārējai pārbaudei jābūt iekļautai dalībvalstu tiesību normās, un dalībvalstu iestādēm tā jāveic katrā individuālā gadījumā, kad tās novērtē atsevišķus noteikumus.

Papildus 3. panta 1. punktā paredzētajai vispārējai pārbaudei 3. panta 3. punktā ir atsauce uz pielikumu, kurā ietverts indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem (133).

Turklāt UCTD ir noteiktas arī pārskatāmības prasības pārdevējiem vai piegādātājiem, kas izmanto līguma noteikumus, par kuriem nebija atsevišķas apspriešanās. Tās ir formulētas kā noteikumi, kas paredz, ka līguma noteikumiem jābūt (izstrādātiem) vienkāršā, skaidri saprotamā valodā (UCTD 4. panta 2. un 5. punkts), un kā prasība, ka patērētājiem jābūt dotai reālai iespējai iepazīties ar līguma noteikumiem pirms līguma slēgšanas (pielikuma 1. punkta i) apakšpunkts un 20. apsvērums).

Saskaņā ar UCTD pārskatāmības prasībām ir trīs funkcijas.

— Saskaņā ar 5. panta otro teikumu līguma noteikumi, kas nav izstrādāti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, jāinterpretē par labu patērētājam (134). — Saskaņā ar 4. panta 2. punktu novērtējums par līguma galvenā priekšmeta vai līgumā noteiktās cenas un atlīdzības atbilstīgumu atbilstoši 3. panta 1. punktam jāveic tikai tad, ja šādi noteikumi nav vienkāršā, skaidri saprotamā valodā (135). — Pārskatāmības prasību neizpilde var būt būtisks elements konkrēta līguma noteikuma negodīguma novērtējumā (136) un var pat norādīt uz negodīgumu (137).

Tiesa ir sniegusi norādes gan par pārskatāmības prasībām, kas jāizpilda pārdevējiem vai piegādātājiem, gan par vispārējo negodīguma pārbaudi. Sīkāka informācija par pārskatāmību atrodama 3.3. iedaļā, savukārt 3.4. iedaļā ir sniegta plašāka informācija par vispārējo negodīguma pārbaudi.

Tajā pašā laikā Tiesa ir vairākkārt konkrēti norādījusi (138): tās uzdevums ir sniegt norādes par pārskatāmības un negodīguma interpretāciju, savukārt dalībvalstu iestāžu un jo īpaši valsts tiesu pienākums ir novērtēt konkrētu līguma noteikumu pārskatāmību un negodīgumu, ņemot vērā katra gadījuma īpašos apstākļus. Tiesa (139) to ir formulējusi šādi:

“42. Océano Groupo Editorial un Salvat Editores 22. punktā ir interpretējusi Kopienu likumdevēja negodīgu noteikumu jēdziena definīcijā izmantotos vispārējos kritērijus, tā nevar paust savu viedokli par šo kritēriju lietošanu atsevišķiem noteikumiem, kas jāvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus (sk. iepriekš minēto spriedumu lietā Freiburger Kommunalbauten , 22. punkts). Lai arī Tiesa, īstenodama savas ar EKL 234. pantu ( 140 ) piešķirtās pilnvaras, iepriekš minētā sprieduma lietāun22. punktā ir interpretējusi Kopienu likumdevēja negodīgu noteikumu jēdziena definīcijā izmantotos vispārējos kritērijus, tā nevar paust savu viedokli par šo kritēriju lietošanu atsevišķiem noteikumiem, kas jāvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus (sk. iepriekš minēto spriedumu lietā, 22. punkts). 43. Visa iepriekš minētā kontekstā iesniedzējtiesas ziņā ir vērtēt, vai līguma noteikumu Direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē var kvalificēt kā negodīgu.”

Valsts tiesai ir jānosaka, vai, ņemot vērā attiecīgās lietas apstākļus, noteikums atbilst labticības, līdzsvara un pārskatāmības prasībām.

Tas pats attiecas uz pārbaudi par to, vai uz līguma noteikumu var attiecināt jēdzienu “līguma galvenais priekšmets” un vai tā pārbaude ir saistīta ar cenas un atlīdzības atbilstīgumu UCTD 4. panta 2. punkta nozīmē (141).

Ņemot vērā iepriekš minēto, Tiesa (142) parasti ir atturējusies sniegt galīgo novērtējumu par konkrēta līguma noteikuma negodīgumu, atstājot to iesniedzējas valsts tiesas ziņā. Tomēr konkrētos gadījumos Tiesa ir sniegusi diezgan skaidras norādes par konkrēta līguma noteikuma negodīgumu (143).

Valsts tiesas var izstrādāt specifiskākus kritērijus līguma noteikumu negodīguma novērtēšanai, ja vien attiecīgie kritēriji atbilst Tiesas noteiktajai metodikai (144). Ja valstu augstākās tiesas tiesību aktu vienotas interpretācijas nodrošināšanas interesēs pieņem saistošus lēmumus par UCTD īstenošanas kārtību, šādi lēmumi nedrīkst liegt individuālām tiesām nodrošināt minētās direktīvas pilnīgu īstenošanu un piedāvāt patērētājiem efektīvus tiesiskās aizsardzības līdzekļus vai liegt vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu (145).

Šajā paziņojumā nav iespējams aptvert visu apjomīgo judikatūru, kas attiecas uz konkrētu līguma noteikumu veidu novērtējumu dalībvalstīs.

3.2. Līguma noteikumi, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu vai cenu un atlīdzību (UCTD 4. panta 2. punkts)

Līguma noteikumi, kas attiecas uz līguma galveno priekšmetu vai cenu un atlīdzību, ietilpst UCTD darbības jomā (146). Šādu līguma noteikumu specifiskā iezīme ir tāda, ka saskaņā ar UCTD 4. panta 2. punktā noteikto minimālo standartu (147) šādu līguma noteikumu negodīguma novērtējumu atbilstoši 3. panta 1. punktam izslēdz (148) vai ierobežo (149), ja tie ir izstrādāti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā vai, citiem vārdiem sakot, ja tie atbilst UCTD noteiktajām pārskatāmības prasībām.

Tā kā UCTD 4. panta 2. punktā ir noteikts izņēmums attiecībā uz negodīguma pārbaudes veikšanu atbilstoši 3. panta 1. punktam, minētais noteikums ir jāinterpretē stingri (150). Turklāt 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē vienādi visā Eiropas Savienībā, ņemot vērā UCTD mērķi (151). Valsts tiesām ir pienākums individuālos gadījumos novērtēt, vai konkrēts līguma noteikums a) attiecas uz līguma galvenā priekšmeta definīciju un vai tā negodīguma pārbaude ietvertu arī cenas un atlīdzības atbilstīguma novērtējumu (152), un b) vai šādi līguma noteikumi ir izstrādāti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā (153).

3.2.1. Līguma noteikumi, kas attiecas uz līguma galvenā priekšmeta definīciju

Tiesa ir noteikusi, ka līguma noteikumi, kuri ietilpst jēdzienā “līguma galvenais priekšmets”UCTD 4. panta 2. punkta nozīmē, ir jāsaprot kā tādi, kuros ir noteikti šī līguma pamatpakalpojumi un kuri kā tādi to raksturo (154). Turpretī noteikumi, kam ir papildinošs raksturs, jēdzienā “līguma galvenais priekšmets” nevar būt ietverti (155). Lai noteiktu, vai termins var būt ietverts jēdzienā “līguma galvenais priekšmets”, ir jāņem vērā līguma veids, vispārējā struktūra un tajā paredzētie nosacījumi, kā arī tā juridiskais un faktiskais konteksts (156).

Tiesa (157) attiecībā uz aizdevumiem ārvalstu valūtā to formulēja šādi:

“37. Šajā gadījumā šķiet, ka vairāki Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos norādīti apstākļi norāda, ka tāds noteikums (..), kurš ir iekļauts starp komersantu un patērētāju ārvalsts valūtā noslēgtā kredītlīgumā, par kuru nav notikusi atsevišķa apspriešanās, un saskaņā ar kuru kredīts ir jāatmaksā tajā pašā valūtā, ir ietverts jēdzienā “līguma galvenais priekšmets” Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē. 38. (..) tas, ka kredīts ir jāatmaksā noteiktā valūtā, principā attiecas nevis uz maksājuma papildnoteikumiem, bet gan uz pašu parādnieka pienākuma būtību un tātad ir aizdevuma līguma būtiska sastāvdaļa.”

Šajā saistībā Tiesa (158) ir uzsvērusi atšķirību starp līguma noteikumiem, kas paredz, ka aizdevums jāatmaksā tajā pašā ārvalstu valūtā, kurā tas piešķirts, un līguma noteikumiem, saskaņā ar kuriem aizdevumi, kas izteikti ārvalstu valūtā, bija jāatmaksā valsts valūtā atbilstoši bankas piemērotajam ārvalstu valūtas pārdošanas kursam (159). Tiesa uzskatīja (160), ka līguma noteikumā, kas iekļauts tādā ārvalstu valūtā noslēgtā kredītlīgumā, saskaņā ar kuru kredīts ir jāatmaksā tajā pašā ārvalstu valūtā, kādā tas ir pielīgts, ir paredzēta līguma pamatsaistība, kas raksturo attiecīgo līgumu. Tādējādi tas attiecas uz “līguma galveno priekšmetu” 4. panta 2. punkta nozīmē. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka kredīta summa tiek darīta pieejama patērētājam vietējā valūtā, nevis līgumā paredzētajā valūtā (161). Turpretī noteikumu, kurā definēts valūtas konvertēšanas mehānisms, Tiesa uzskatīja par papildnoteikumu (162).

3.2.2. Līguma noteikumi, kas attiecas uz cenu un atlīdzību

Noteikumiem, kas attiecas uz cenu un atlīdzību, t. i., patērētāja finanšu saistībām, principā ir piemērojama negodīguma pārbaude atbilstoši 3. panta 1. punktam. Tomēr saskaņā ar 4. panta 2. punktu (163) novērtējumu par cenas un atlīdzības atbilstīgumu vai, kā formulēts 19. apsvērumā, par “piegādāto preču vai pakalpojumu kvalitātes/cenas attiecību” var iekļaut negodīguma pārbaudē tikai tad, ja attiecīgie noteikumi nav pārskatāmi. Turpretī citu ar cenu vai atlīdzību saistītu aspektu, piemēram, iespējas vienpusēji mainīt cenas vai šādas cenu maiņas mehānisma, negodīgums jānovērtē pat tad, ja attiecīgie noteikumi ir pilnīgi pārskatāmi.

Tiesa ierobežojumu (164) šādu līguma noteikumu novērtēšanā attiecībā uz aizdevuma līgumu ir raksturojusi šādi:

“Līguma noteikumi attiecībā uz patērētāja pretizpildījumu aizdevējam vai noteikumi, kuri ietekmē aizņēmēja faktiski maksājamo cenu šim aizdevējam, tātad principā neietilpst šajā otrajā līguma noteikumu kategorijā, izņemot jautājumu par to, vai šī pretizpildījuma apmērs vai cena, kā tā ir noteikta līgumā, ir atbilstoša aizdevēja pretizpildījuma veidā sniegtajam pakalpojumam.”

Tiesa (165) ir arī precizējusi, ka līguma noteikumiem par cenu izmaiņām ir pilnībā piemērojama negodīguma pārbaude atbilstoši 3. panta 1. punktam:

“(..) Šo izslēgšanu tomēr nevar attiecināt uz noteikumu par patērētājiem sniedzamā pakalpojuma izmaksu grozījumu mehānismu.”

Tas ir saskaņā ar faktu, ka UCTD pielikumā ir izklāstīti nosacījumi, kādiem cenu izmaiņām parasti ir jāatbilst, lai tos neuzskatītu par negodīgiem (166).

Turklāt Tiesa uzskata: fakts, ka patēriņa kredīta kopējo izmaksu aprēķinā atbilstoši Direktīvai 2008/48/EK bija jāiekļauj noteikta maksa, nenozīmē, ka uz līguma noteikumu, kurā noteikta šāda maksa, attiecas UCTD 4. panta 2. punkts (167).

Visbeidzot, Tiesa ir precizējusi, ka cenas vai atlīdzības atbilstīgumu izslēdz no negodīguma novērtējuma tikai tad, ja attiecīgie noteikumi nosaka reālu atlīdzību par piegādāto produktu vai sniegto pakalpojumu (168). Uz šāda pamata Tiesa (169) ir nospriedusi,

“(..) ka izslēgšana nevar tikt attiecināta uz tādiem noteikumiem (..), kurā atmaksājamās summas aprēķināšanas nolūkā ir tikai noteikts tās ārvalsts valūtas maiņas kurss, kurā ir izteikts aizdevuma līgums, aizdevējam šī aprēķina laikā tomēr nesniedzot nekādu valūtas maiņas pakalpojumu, un kas tādējādi neietver nekādu “atlīdzību”, kuras atbilstīgumu kā pretatlīdzību par aizdevēja sniegtu pakalpojumu nevarētu izvērtēt no tās negodīguma viedokļa atbilstoši Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktam.”

3.3. Pārskatāmības prasības

3.3.1. Pārskatāmības prasības atbilstoši UCTD

UCTD noteiktās pārskatāmības prasības attiecas uz visu veidu līguma noteikumiem (par kuriem nebija atsevišķas apspriešanās (170)), kuri ietilpst UCTD darbības jomā (171).

Tiesa prasību, kura noteikta 4. panta 2. un 5. punktā un saskaņā ar kuru līguma noteikumiem jābūt vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, ir interpretējusi plaši. Šajā sakarā Tiesa ir arī ņēmusi vērā, ka saskaņā ar UCTD pielikuma 1. punkta e) apakšpunktu fakts, ka patērētājiem nav bijis reālas iespējas iepazīties ar līguma noteikumu (172), norāda uz noteikuma negodīgumu.

Lai gan Tiesa nav konkrēti pievērsusies daudziem no turpmāk minētajiem faktoriem, Komisija uzskata, ka novērtējot, vai konkrēts līguma noteikums ir vienkāršs un skaidri saprotams UCTD nozīmē, būtiski ir šādi faktori:

— vai patērētājam ir bijusi reāla iespēja iepazīties ar līguma noteikumu pirms līguma slēgšanas; tas ietver jautājumu par to, vai patērētāja ir bijusi piekļuve līguma noteikumam(-iem) un ir dota iespēja to(-os) izlasīt; ja līguma noteikumā ir atsauce uz pielikumu vai citu dokumentu, patērētājam jābūt pieejamiem arī šādiem dokumentiem,

— individuālu noteikumu saprotamība, ņemot vērā to formulējuma skaidrību un lietotās terminoloģijas specifiku, attiecīgā gadījumā arī kopsakarā ar citiem līguma noteikumiem (173). Šajā sakarā jāņem vērā to patērētāju nostāja vai perspektīva, kuriem attiecīgie noteikumi ir adresēti (174); tas ietver arī jautājumu par to, vai patērētāji, kuriem attiecīgie noteikumi adresēti, pietiekami pārzina valodu, kādā noteikumi izstrādāti,

— veids, kā līguma noteikumi ir formulēti. Tas varētu ietvert, piemēram, šādus aspektus: — vizuālā noformējuma skaidrība, tostarp fonta lielums, — vai līgums ir strukturēts loģiski un vai svarīgi nosacījumi ir pienācīgi izcelti un nesaplūst ar citiem noteikumiem, — un vai noteikumi ir iekļauti līgumā vai kontekstā tā, kā to varētu pamatoti sagaidīt, tostarp kopsakarā ar citiem saistītajiem līguma noteikumiem, u. tml.

Piemēram, līguma noteikumus, kuru ietekmi var saprast tikai tad, ja tos lasa visus kopumā, nedrīkst formulēt tā, ka to kopējā ietekme kļūst neskaidra, piemēram, tos iekļaujot dažādās līguma daļās (175).

Tiesa, pamatojoties uz 4. panta 2. un 5. punktu, reizēm atsaucoties arī uz UCTD 20. apsvērumu un pielikumu, jo īpaši tā 1. punkta i) un j) apakšpunktu, ir izstrādājusi pārskatāmības standartus, tostarp informācijas prasības, kas ir plašākas par iepriekš minētajiem aspektiem. Šajā saistībā Tiesa arī lieto terminu “materiālās pārskatāmības prasības” (176). Kā noteikusi Tiesa, pārskatāmība ir kas vairāk nekā tikai līguma noteikumu saprotamība no formālā un gramatiskā viedokļa un nozīmē to, ka patērētājiem jābūt iespējai paredzēt ekonomiskās sekas, kādas ir līguma noteikumam vai līgumam (177).

“44. līguma noteikumu pārskatāmības prasību , kas izriet no Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta, Tiesa ir uzsvērusi, ka šī prasība, kas ir atgādināta arī šīs direktīvas 5. pantā, nevar tikt attiecināta vienīgi uz saprotamību no formālā un gramatiskā viedokļa vien , bet, gluži pretēji, ņemot vērā, ka ar minēto direktīvu ieviestā aizsardzības sistēma balstās uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar komersantu atrodas nelabvēlīgākā situācijā, tostarp attiecībā uz informētības līmeni, šī prasība par sastādīšanu vienkāršā, skaidri saprotamā valodā un tādējādi arī šajā pašā direktīvā izvirzītā pārskatāmības prasība ir jāsaprot plaši (..) Runājot par, kas izriet no Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta, Tiesa ir uzsvērusi, ka šī prasība, kas ir atgādināta arī šīs direktīvas 5. pantā,, bet, gluži pretēji, ņemot vērā, ka ar minēto direktīvu ieviestā aizsardzības sistēma balstās uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar komersantu atrodas nelabvēlīgākā situācijā, tostarp attiecībā uz informētības līmeni, šī prasība par sastādīšanu vienkāršā, skaidri saprotamā valodā un tādējādi arī(..) ( 178 ) .” “45. lai radītu patērētājam iespēju , pamatojoties uz konkrētiem un saprotamiem kritērijiem, paredzēt ekonomiskās sekas , kuras viņam izriet no šī noteikuma (..) Līdz ar to prasība, ka līguma noteikumam ir jābūt sastādītam vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, ir jāsaprot tā, ka ar to ir saistīts arī pienākums līgumā pārskatāmi izklāstīt, kā konkrēti darbojas mehānisms, uz kuru ir atsauce attiecīgajā noteikumā, kā arī attiecīgā gadījumā, kāda ir saistība starp šo mehānismu un mehānismu, kas ir paredzēts citos līguma noteikumos,, pamatojoties uz konkrētiem un saprotamiem kritērijiem,, kuras viņam izriet no šī noteikuma (..) ( 179 ) .”

Šādā plašā izpratnē pārskatāmība nozīmē, ka pārdevējiem un piegādātājiem pirms līguma slēgšanas jāsniedz patērētājiem skaidra informācija par līguma noteikumiem un to ietekmi/sekām. Tiesa ir atkārtoti uzsvērusi šādas informācijas nozīmīgumu, lai patērētāji varētu saprast, cik plašas ir to līgumā noteiktās tiesības un pienākumi, pirms līgums kļūst tiem saistošs. Tiesa (180) ir noteikusi, ka:

“(..) Tiesas pastāvīgajā judikatūrā ir atzīts, ka pirms līguma noslēgšanas informācija par līguma nosacījumiem [noteikumiem] un līguma noslēgšanas sekām patērētājam ir būtiski svarīga. Tieši uz šādas informācijas pamata tas izlems, vai viņš vēlas uzņemties komersanta jau iepriekš formulētās saistības (..) (181).”

Tiesa šīs prasības ir precizējusi sīkāk, jo īpaši attiecībā uz līguma noteikumiem, kas ir būtiski saistību apjomam, ko patērētāji var pieņemt, piemēram, attiecībā uz līguma noteikumiem, kam ir svarīga nozīme, nosakot maksājumus, kas patērētājiem jāveic saskaņā ar aizdevuma līgumu. Daži no tās nolēmumiem īpaši attiecas uz hipotekārajiem kredītlīgumiem, kas ir (izteikti) ārvalstu valūtā vai indeksēti ārvalstu valūtā. Tiesa standartu, kāds tiek sagaidīts no pārdevējiem un piegādātājiem, ir apkopojusi šādi (182):

“(..) valsts tiesai, ņemot vērā visus apstākļus, kas veido līguma noslēgšanas kontekstu, ir jāpārbauda, vai attiecīgajā lietā patērētājam ir tikuši darīti zināmi visi elementi, kas var ietekmēt viņa saistību apjomu un kas viņam ļauj novērtēt it īpaši viņa aizņēmuma kopējās izmaksas. Noteicošā nozīme šajā vērtējumā ir, pirmkārt, jautājumam, vai līguma noteikumi ir sastādīti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, lai tie vidusmēra patērētājam, proti, patērētājam, kas ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs, ļautu šādas izmaksas novērtēt, un, otrkārt, apstāklim, kas ir saistīts ar to, ka patēriņa kredītlīgumā nav minēta informācija, kura, ņemot vērā preču vai pakalpojumu, kas ir šī līguma priekšmets, raksturu, tiek uzskatīta par būtisku (..) (183).”

Tiesa šos standartus ir piemērojusi, piemēram, to valūtas konvertēšanas mehānismu darbībai, kuri attiecas uz ārvalstu valūtā indeksētiem hipotekārajiem aizdevumiem (184) un uz maksājamiem procentiem un maksām, tostarp to pielāgošanu, saskaņā ar patēriņa kredītlīgumu (185). Turklāt Tiesa ir piemērojusi šos pārskatāmības standartus faktam, ka attiecībā uz ārvalstu valūtā piešķirtiem kredītiem patērētāji pakļauj sevi riskam, ka varētu samazināties tās valūtas vērtība, kurā viņi gūst ienākumus (186). Šāds vērtības samazinājums var ietekmēt patērētāju spēju atmaksāt kredītu. Tiesa prasa, lai šādos gadījumos pārdevējs vai piegādātājs apraksta iespējamās valūtas maiņas kursa svārstības un riskus, kas saistīti ar kredīta ņemšanu ārvalstu valūtā, un lai valsts tiesas pārbauda, vai pārdevējs vai piegādātājs ir paziņojis patērētājam visu būtisko informāciju, lai patērētājs varētu novērtēt savas finansiālās saistības (187). Svarīga nozīme ir arī tam, vai pārdevējs vai piegādātājs ir pienācīgi izcēlis šādu svarīgu informāciju.

Tiesa ir arī noteikusi, ka valsts tiesām, novērtējot atbilstību pārskatāmības standartiem, ir jāpārbauda, vai patērētāji ir saņēmuši vajadzīgo informāciju (188), un jāņem vērā arī reklāma un informācija, ko aizdevējs ir sniedzis, apspriežot aizdevuma līgumu (189).

Ja, ņemot vērā līguma noteikuma būtību, pārdevējiem vai piegādātājiem ir jāsniedz noteikta informācija vai skaidrojumi pirms līguma slēgšanas, tiem ir arī pienākums pierādīt, ka tie ir snieguši patērētājiem nepieciešamo informāciju, lai varētu apgalvot, ka attiecīgie noteikumi ir vienkārši un skaidri saprotami (190).

Lai gan nolēmumi par pārskatāmību bieži attiecas uz līguma noteikumiem, kuros definēts līguma galvenais priekšmets vai atlīdzība, vai līguma noteikumiem, kas ir cieši saistīti ar minētajiem līguma pamataspektiem, 5. pantā noteiktās pārskatāmības prasības ir attiecināmas ne tikai uz UCTD 4. panta 2. punktā minētajiem noteikumu veidiem. Pārskatāmība, kas ietver arī paredzamību, ir svarīgs aspekts, arī saistībā ar vienpusējām izmaiņām līgumā, jo īpaši cenu izmaiņām, piemēram, aizdevuma līgumos vai ilgtermiņa piegādes līgumos (191).

Visiem līguma noteikumiem ir jābūt vienkāršā, skaidri saprotamā valodā, tomēr ir iespējams, ka pārdevēju vai piegādātāju pienākuma sniegt informāciju pirms līguma noslēgšanas apjoms, kas izriet no UCTD, būs atkarīgs arī no tā, cik līguma noteikums ir svarīgs darījumam, un no tā ekonomiskās ietekmes.

Tiesai (192) ir lūgts sniegt norādes par pārskatāmības kritērijiem, lai hipotekārā aizdevuma līgumā varētu iekļaut indeksu attiecībā uz piemērojamo procentu likmi, ko noteikusi valsts banka.

3.3.2. Pārskatāmības prasības, kas izriet no citiem ES aktiem

Vairāki ES akti sīki reglamentē informāciju, kas tirgotājiem pirms līguma slēgšanas jāsniedz patērētājiem vispārīgi vai attiecībā uz konkrētu veidu līgumiem. Piemēri ir Negodīgas komercprakses direktīva (193), Patērētāju tiesību direktīva (194), Patēriņa kredītu direktīva (195), Hipotekāro kredītu direktīva (196), Komplekso ceļojumu direktīva (197), Eiropas Elektronisko sakaru kodekss (198), Regula (EK) Nr. 1008/2008 par gaisa pārvadājumu pakalpojumiem (199) un Direktīva 2009/72/EK (200) un 2009/73/EK (201) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu. Šādi akti var reglamentēt arī attiecīgo līgumu obligāto saturu (202) un ietvert normas par līguma izmaiņu pieņemamību un pārskatāmību (203).

UCTD neskar šādus noteikumus un to neievērošanas sekas, kā izklāstīts šādos īpašos instrumentos (204).

Ciktāl ir piemērojamas īpašas prasības par informācijas sniegšanu pirms līguma slēgšanas un tās laikā, tās jāņem vērā arī attiecībā uz UCTD paredzētajā pārskatāmības prasībām katrā individuālā gadījumā un ievērojot minēto instrumentu mērķi un darbības jomu.

Tādējādi, piemēram, attiecībā uz Savienības tiesību aktiem patēriņa kredītu jomā (205) Tiesa ir uzsvērusi, ka ir svarīgi, lai aizņēmēju rīcībā būtu visa informācija, kura var ietekmēt viņa saistību apjomu (206), un tādējādi arī informācija par kredīta kopējām izmaksām vienotas matemātiskas formulas veidā (207). Tāpēc gada procentu likmes (GPL) nenorādīšana pretēji tam, kā prasīts ES patēriņa kredīta noteikumos (208), ir izšķirošs apstāklis novērtējumā par to, vai līguma noteikums, kas attiecas uz kredīta kopējām izmaksām, ir izstrādāts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Tas attiecas arī uz gadījumu, kad nav sniegta nepieciešamā informācija par GPL aprēķinu (209). Turklāt minētais jāattiecina arī uz gadījumu, kad norādītā GPL ir kļūdaina vai maldinoša. Tāpēc, ja informācija par kredīta kopējā izmaksām, kas prasīta ES patēriņa kredīta noteikumos, nav sniegta vai ja sniegtā informācija ir maldinoša, uzskata, ka attiecīgie noteikumi nav vienkārši un skaidri saprotami.

Attiecībā uz hipotekārajiem kredītlīgumiem, ko slēdz ar patērētājiem, visi Tiesas līdz šim pieņemtie nolēmumi bija saistīti ar līgumiem, kas noslēgti, pirms kļuva piemērojama Direktīva 2014/17/ES (210) par patērētāju kredītlīgumiem saistībā ar mājokļa nekustamo īpašumu. Šā iemesla dēļ Tiesa vēl nav spriedusi par saikni starp īpašām informācijas sniegšanas prasībām, kas noteiktas Direktīvā 2014/17/ES, un pārskatāmības prasībām atbilstoši UCTD. Direktīva 2014/17/ES nosaka augstus pārskatāmības standartus, prasot, lai patērētājiem tiktu sniegta vispārēja informācija par kredītlīgumiem, izmantojot Eiropas standartizētās informācijas lapu (ESIL) un gada procentu likmes (GPL) aprēķinu. Attiecībā uz kredītiem ārvalstu valūtā Direktīvas 2014/17/ES 23. panta 6. punktā ir noteikts, ka kreditoriem un starpniekiem gan ESIL, gan kredītlīgumā ir jāsniedz patērētājam informācija par viņa iespējām ierobežot valūtas kursa riska ietekmi kredīta darbības laikā. Ja kredītlīgums neparedz ierobežot valūtas kursa risku, kuram patērētājs ir pakļauts svārstību par mazāk nekā 20 % gadījumā, ESIL iekļauj ilustratīvu piemēru par ietekmi, ko rada valūtas kursa svārstības 20 % apmērā.

Tiesa pārskatāmības prasības, kas izriet no Direktīvas 2003/55/EK (211) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un no UCTD, ir piemērojusi (212) papildinošā veidā.

Tas, vai pārdevējs vai piegādātājs ir izpildījis speciālās nozares prasības, ir svarīgs elements novērtējumā par to, vai ir izpildītas pārskatāmības prasības atbilstoši UCTD. Tomēr, ņemot vērā UCTD piemērojamību līdztekus nozaru tiesību aktiem, atbilstība šādiem instrumentiem nebūt automātiski nenozīmē, ka ir izpildītas visas pārskatāmības prasības atbilstoši UCTD. Turklāt fakts, ka konkrētā aktā nav ietvertas īpašas informācijas sniegšanas prasības, neizslēdz UCTD noteiktos pienākumus sniegt informāciju par līguma noteikumiem, ko pārdevēji vai piegādātāji pievieno pēc savas ierosmes.

3.4. Negodīguma novērtējums atbilstoši UCTD 3. pantam un 4. panta 1. punktam

3.4.1. UCTD 3. panta 1. punktā un 4. panta 1. punktā paredzētā novērtējuma tiesiskais regulējums

Līguma noteikumi jāuzskata par negodīgiem atbilstoši 3. panta 1. punktam, ja

— tie neatbilst prasībai pēc godprātības,

— tie rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.

Lai gan Tiesai līdz šim nav lūgts izskaidrot saistību starp šiem abiem kritērijiem, 3. panta 1. punkta un 16. apsvēruma formulējums liecina, ka godprātības neesība ir saistīta ar ievērojamu nelīdzsvarotību tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma. UCTD 16. apsvērumā ir atsauce uz pušu pozīcijām pie līguma slēgšanas un ir paskaidrots, ka prasība pēc “godprātības” ir saistīta ar jautājumu par to, vai pārdevējs vai piegādātājs izturas godīgi un līdzvērtīgi pret patērētāju un ņem vērā viņa likumīgās intereses. Šajā saistībā Tiesa (213) uzskata, ka īpaši svarīgi ir apsvērt, vai pārdevējs vai piegādātājs varētu pamatoti pieņemt, ka patērētājs būtu piekritis attiecīgajam noteikumam arī tad, ja par to būtu bijusi atsevišķa apspriešanās:

“Attiecībā uz to, kādos apstākļos “pretēji prasībai pēc godprātības” rodas šāda nelīdzsvarotība, ir jākonstatē, ka saskaņā ar Direktīvas 93/13 sešpadsmito apsvērumu valsts tiesai šajā ziņā ir jāpārbauda, vai komersants, godīgi un līdzvērtīgi izturoties pret patērētāju, varēja pamatoti pieņemt, ka patērētājs būtu piekritis attiecīgajam noteikumam arī tad, ja tas būtu ticis individuāli [atsevišķi] apspriests (..) (214).”

Tas apstiprina, ka 3. panta 1. punkta nolūkos godprātības jēdziens ir objektīvs jēdziens, kas ir saistīts ar jautājumu par to, vai konkrēts līguma noteikums, ņemot vērā tā saturu, ir saderīgs ar taisnīgu un godprātīgu tirgus praksi, kurā tiek pietiekami ņemtas vērā patērētāja likumīgās intereses. Tādējādi tas ir cieši saistīts (215) ar (ne-)līdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos.

Lai novērtētu, vai pastāv ievērojama nelīdzsvarotība, ir jāpārbauda, kā līguma noteikums ietekmē pušu tiesības un pienākumus. Ja ir dispozitīvas normas, no kurām līguma noteikumā ir atkāpes, tad šādas normas ir galvenais kritērijs novērtējumā par ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos (216). Ja nav attiecīgu tiesību aktu noteikumu, tas, vai ievērojama nelīdzsvarotība pušu tiesībās un pienākumos, būs jānovērtē, ņemot vērā citus atskaites punktus, piemēram, taisnīgu un godprātīgu tirgus praksi vai pušu tiesību un pienākumu salīdzinājumu atbilstoši konkrētam noteikumam, ņemot vērā līguma veidu un citus saistītos līguma noteikumus.

Atbilstoši 4. panta 1. punktam (217) līguma noteikuma negodīgums ir jānovērtē, ņemot vērā

— to preču vai pakalpojumu veidu, uz kuriem līgums attiecas,

— visus pārējos līguma noteikumus vai cita līguma, no kā tas ir atkarīgs, noteikumus, un

— visus ar līguma noslēgšanu saistītos apstākļus.

Dalībvalstis var neveikt šo vispārējo negodīguma pārbaudi tikai tad, ja tas ir par labu patērētājiem, t. i., tikai tad, ja atbilstoši transponējošiem valsts tiesību aktiem ir vieglāk secināt, ka līguma noteikums ir negodīgs (218).

UCTD pielikumā ietvertais indikatīvais līguma noteikumu saraksts (219) ir būtisks elements, uz kuru var balstīt novērtējumu par to, vai konkrēts līguma noteikums ir negodīgs atbilstoši 3. panta 1. punktam (220). Turpretī, ja konkrēts līguma noteikums ir iekļauts valsts “melnajā sarakstā”, nav vajadzības veikt atsevišķu novērtējumu katrā individuālā gadījumā, pamatojoties uz 3. panta 1. punkta kritērijiem. Līdzīga loģika būs piemērojama gadījumā, ja dalībvalsts ir pieņēmusi tādu līguma noteikumu sarakstu, kas atzīstami par negodīgiem.

3.4.2. Tiesību normu būtiskums un nelīdzsvarotības ievērojamais raksturs

Novērtējot, vai līguma noteikums “rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam”, valsts tiesām vispirms attiecīgais līguma noteikums ir jāsalīdzina ar jebkurām valsts tiesību aktu normām, kas būtu piemērojamas, ja nebūta līguma noteikuma (221), t. i., dispozitīvajām normām. Šādi regulējuma modeļi ir atrodami, jo īpaši valsts līgumtiesībās, piemēram, normās, kurās izklāstītas sekas, kas rodas, ja kāda no pusēm neizpilda konkrētas līgumsaistības. Tas var ietvert nosacījumus, uz kuru pamata var pieprasīt sodus, piemēram, nokavējuma procentus, vai noteikumus par likumā noteikto procentu likmi (222).

Tikai veicot šādu salīdzinošu analīzi, valsts tiesa varēs izvērtēt, vai un ciktāl patērētājam, piemērojot līguma noteikumu, tiek radīts neizdevīgāks tiesiskais stāvoklis salīdzinājumā ar to, kādu nodrošina citos gadījumos piemērojamās līgumsaistības. Patērētājiem neizdevīgāks tiesiskais stāvoklis ar līguma noteikumu var tikt radīts, piemēram, tad, ja tas ierobežo patērētāju tiesības, kādas tiem būtu citos gadījumos, vai nosaka ierobežojumu šādu tiesību īstenošanai. Tas var arī patērētājam noteikt papildu pienākumu, kāds nav paredzēts attiecīgajās valsts tiesību normās (223).

Nelīdzsvarotība tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam ir ievērojama tad, ja pastāv “pietiekami būtisks patērētāja juridiskās situācijas, kurā patērētājs (..) tiek nostādīts atbilstīgi piemērojamajām valsts tiesību normām, aizskārums (224)”. Tas nebūt nenozīmē, ka šim terminam jābūt ar būtisku ekonomisko ietekmi uz darījuma vērtību (225). Tāpēc, piemēram, līguma noteikums, kas nosaka patērētājam pienākumu maksāt nodokli, ja saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību aktiem attiecīgo nodokli maksātu pārdevējs vai piegādātājs, var radīt ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos neatkarīgi no summām, kādas patērētājam galu galā būs jāmaksā saskaņā ar šādu līguma noteikumu (226).

Līguma noteikuma ietekme būs atkarīga arī no tā sekām atbilstoši valsts tiesību sistēmai, kas piemērojama līgumam, un tas nozīmē, ka var būt nepieciešams ņemt vērā arī citus tiesību aktu noteikumus, tostarp procesuālo tiesību normas (227). Šajā kontekstā būtiska nozīme var būt arī tam, cik sarežģīti patērētājam ir novērst attiecīgā līguma noteikuma veida ilgstošu izmantošanu (228).

Tiesa novērtējumu par ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos ir aprakstījusi šādi (229):

“21. Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka tas, vai kāds līguma noteikums rada “ievērojamu nelīdzsvarotību” pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam, ir nosakāms, ņemot vērā tiesību normas, kas atbilstoši valsts tiesībām būtu piemērojamas, ja starp pusēm nebūtu attiecīgas vienošanās. Tikai veicot šādu salīdzinošu analīzi, valsts tiesa varēs izvērtēt, vai un attiecīgā gadījumā – kādā mērā patērētājam, piemērojot līgumu, tiek radīts neizdevīgāks tiesiskais stāvoklis salīdzinājumā ar spēkā esošajos valsts tiesību aktos paredzētajiem noteikumiem (..) ( 230 ) 22. Šķiet, ka jautājums, vai ievērojama nelīdzsvarotība pastāv, neaprobežojas ar kvantitatīvu ekonomisku vērtējumu, kas balstās uz darījuma, par ko ir līgums, kopējās summas, no vienas puses, un izmaksu, kas noteiktas patērētājam ar šo noteikumu, no otras puses, salīdzinājumu. 23. Tieši pretēji – ievērojama nelīdzsvarotība var izrietēt no pietiekami būtiska juridiskās situācijas aizskāruma, kurā patērētājs kā attiecīgā līguma puse tiek nostādīts atbilstīgi piemērojamajām valsts tiesību normām, vai tas būtu tiesību satura, kas tam saskaņā ar šīm normām ir no šī līguma, ierobežojuma formā vai kā to īstenošanas šķērslis, vai arī kā valsts tiesību normās neparedzēta papildu pienākuma uzlikšana viņam. 24. Šajā ziņā Tiesa ir atgādinājusi, ka atbilstīgi direktīvas 4. panta 1. punktam līguma noteikuma negodīgums ir jānovērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī uz visiem pārējiem šī līguma noteikumiem (..) ( 231 ) . No tā izriet, ka šādā perspektīvā jāizvērtē arī, kādas sekas minētajam noteikumam var būt, ievērojot līgumam piemērojamās tiesības, kas ietver valsts tiesību sistēmas analīzi (..) ( 232 ) .”

Ja līgumiskā vienošanās ir pretrunā kādam valsts vai Savienības tiesību aktu noteikumam, no kura puses nevar atkāpties, noslēdzot līgumu, šādā līgumā paredzētie nosacījumi parasti būs zaudējuši spēku jau tieši šāda noteikuma dēļ. Līguma noteikumi, par kuriem nebija atsevišķas apspriešanās un kuri atkāpjas no šādiem noteikumiem, iespējams, būs arī UCTD 3. panta 1. punkta pārkāpums.

3.4.3. Sankcijas vai sekas, kas iestājas, ja patērētājs nepilda līgumsaistības

Lai neradītu ievērojamu nelīdzsvarotību par sliktu patērētājam, sankcijām vai sekām, kas iestājas, ja patērētājs nepilda līgumsaistības, jābūt pamatotām, ņemot vērā patērētāja pienākuma svarīgumu un tā nepildīšanas nopietnību (233). Proti, tām jābūt samērīgām (234). Veicot šādu novērtējumu, jāņem vērā, vai tiesību aktu noteikums atkāpjas no tiesību normām, kādas būtu piemērojamas, ja nebūtu attiecīgā līguma noteikuma, un – ja noteikuma rezultātā tiek īstenota īpaša procedūra – patērētājam pieejamie procesuālie līdzekļi (235).

Tiesa (236) būtiskos kritērijus attiecībā uz hipotekārajos kredītlīgumos iekļautajiem tā dēvētajiem “pirmstermiņa atmaksas noteikumiem”, kas ļauj kreditoram izpildes procedūrā sākt piedziņu, kura vērsta uz hipotēkas objektu, ir formulējusi šādi:

“(..) Direktīvas 93/13 3. panta 1. un 3. punkts un tās pielikuma 1. punkta e) un g) apakšpunkts un 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai izvērtētu (..) noteikuma par hipotekārā kredīta pirmstermiņa atmaksu negodīgo raksturu, būtiska nozīme ir: — tam, vai pārdevēja vai piegādātāja iespēja vienpusēji lauzt līgumu ir atkarīga no tā, ka patērētājs nav izpildījis vienu no saviem pienākumiem, kam ir būtiska nozīme attiecīgajās līgumattiecībās, — tam, vai šī iespēja ir paredzēta gadījumos, kad šādai līguma neizpildei ir pietiekami nopietns raksturs attiecībā pret aizdevuma ilgumu un summu, — tam, vai minētā iespēja ietver atkāpi no tām tiesību normām, kuras būtu jāpiemēro, ja starp pusēm nepastāvētu vienošanās, tādējādi, ņemot vērā tā rīcībā esošos procesuālos līdzekļus, apgrūtinot patērētāja iespēju vērsties tiesā un tā tiesību uz aizstāvību izmantošanu, un — tam, vai valsts tiesībās ir paredzēti adekvāti un efektīvi līdzekļi, kas ļauj patērētājam, kam tiek piemērots šāds līguma noteikums, novērst aizdevuma līguma vienpusējas izbeigšanas sekas. Iesniedzējtiesai tas ir jāvērtē, ņemot vērā visus šīs lietas konkrētos apstākļus.”

Attiecībā uz nokavējuma procentiem Tiesa (237) šo pārbaudi ir skaidrojuši šādi:

“(..) attiecībā uz noteikumu par nokavējuma procentu noteikšanu ir jāatgādina, ka, ņemot vērā direktīvas pielikuma 1. punkta e) apakšpunktu, lasot to kopā ar direktīvas 3. panta 1. punkta un 4. panta 1. punkta noteikumiem, iesniedzējtiesai (..) tostarp ir jāizvērtē, pirmkārt, tās valsts tiesību normas, kas ir piemērojamas starp pusēm gadījumā, ja attiecīgajā līgumā vai citos šāda veida līgumos, kas noslēgti ar patērētāju, nav paredzēta nekāda vienošanās, un, otrkārt, paredzētais nokavējuma procentu likmes apmērs salīdzinājumā ar likumīgo procentu likmi, lai pārliecinātos, ka ar to var nodrošināt to mērķu sasniegšanu, ko ar to ir iecerēts sasniegt attiecīgajā dalībvalstī, un ka tā nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai.”

Attiecībā uz līguma noteikumos noteikto sankciju samērīgumu (238) un tādējādi negodīgumu Tiesa ir arī precizējusi (239), ka ir jāizvērtē visu attiecīgajā līgumā iekļauto soda klauzulu kumulatīvais efekts neatkarīgi no tā, vai kreditors faktiski uzstāj, lai tās tiek pilnībā izpildītas.

Pat ja tikai kumulatīvais efekts padara sankcijas par nesamērīgām, visi attiecīgie līguma noteikumi jāuzskata par negodīgiem (240) neatkarīgi no tā, vai tie ir tikuši piemēroti (241).

3.4.4. Cenas vai atlīdzības iespējamais negodīgums

Kā minēts iepriekš (242), saskaņā ar UCTD noteikto minimālo standartu cenas vai atlīdzības atbilstīgums atbilstoši 3. panta 1. punktam ir jānovērtē tikai tad, ja līguma noteikumi, kuros noteikta piemērojamā cena vai atlīdzība, nav izstrādāti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Cenas un atlīdzības novērtējumā atbilstoši 3. panta 1. punktam, ciktāl attiecīgajos valsts tiesību aktos nav ietvertas dispozitīvas normas, kad salīdzina atlīdzību, ko maksā patērētājs, un konkrētas preces vai pakalpojuma vērtību, ir jāņem vērā dominējošā tirgus prakse līguma noslēgšanas brīdī (243). Piemēram, attiecībā uz kredītlīgumā noteiktas parastās procentu likmes iespējamo negodīgumu Tiesa ir noteikusi (244), ka

“ja iesniedzējtiesa uzskata, ka tāds līguma noteikums (..) par likumisko [parasto] procentu aprēķina veidu, nav formulēts skaidrā un saprotamā valodā šīs direktīvas 4. panta 2. punkta izpratnē, tādā gadījumā tai ir jāizvērtē, vai šis noteikums ir negodīgs minētās direktīvas 3. panta 1. punktā. Šajā vērtējumā minētajai tiesai tostarp būs jāsalīdzina šajā noteikumā paredzētais likumisko [parasto] procentu likmju aprēķina veids un no šīs likmes izrietošā faktiskā summa ar parasti izmantoto aprēķina veidu un procentu likmi, kas noteikta likumā, kā arī ar procentu likmi, kas tika piemērota tirgū dienā, kad pamatlietā aplūkotais līgums tika noslēgts, tādai aizdevuma summai un ilgumam, kas atbilst aplūkotajā aizdevuma līgumā minētajai,”.

Ņemot vērā arī “prasību pēc godprātības”, kas noteikta 3. panta 1. punktā, Komisija uzskata, ka šādam novērtējumam var apsvērt tikai taisnīgu un godprātīgu tirgus praksi.

3.4.5. Apstākļi līguma slēgšanas brīdī

Saskaņā ar 4. panta 1. punktu līguma noteikuma negodīgums, t. i., ievērojamā nelīdzsvarotība attiecībā pret prasībām pēc godprātības, ir jānovērtē, ņemot vērā līguma veidu, citus līguma noteikumus un citus saistītos līgumus, kā arī “visus apstākļus līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti”. Pēdējais minētais aspekts neietver apstākļus, kas rodas līguma izpildes laikā. Tomēr par apstākļiem, kas saistīti ar līguma slēgšanu, jāuzskata visi apstākļi, kas bija zināmi vai varēja pamatoti būt zināmi pārdevējam vai piegādātājam un kas varētu ietekmēt līguma izpildi nākotnē (245).

Viens šādu apstākļu piemērs ir maiņas kursa izmaiņu risks, kas saistīts ar kredīta ņemšanu ārvalstu valūtā un kas var īstenoties tikai līguma izpildes laikā. Šādos gadījumos valsts tiesām, ņemot vērā aizdevēja zināšanas un kompetenci, ir jānovērtē, vai patērētāja pakļaušana maiņas kursa riskam atbilst prasībām pēc godprātības, t. i., vai tā ir taisnīga un godprātīga prakse un vai tā rada ievērojamu nelīdzsvarotību 3. panta 1. punkta nozīmē (246).

Ja līguma noteikumus groza vai aizstāj, ir loģiski jauno līguma noteikumu novērtējumā ņemt vērā apstākļus, kādi dominēja grozīšanas vai aizstāšanas brīdī (247).

Ievērojamā nelīdzsvarotība ir jāvērtē attiecībā pret līguma noteikuma saturu un neatkarīgi no tā, kā tas ir ticis piemērots praksē (248). Piemēram, ja līguma noteikums ļauj pārdevējam vai piegādātājam pieprasīt tūlītēju un pilnīgu kredīta atmaksu gadījumā, ja patērētājs nav veicis noteikta skaita mēneša maksājumus, negodīgums jāvērtē, pamatojoties uz līgumā prasīto un nesamaksāto mēneša maksājumu skaitu. Novērtējumu nevar balstīt uz to mēneša maksājumu skaitu, kurus patērētājs faktiski nav veicis, pirms pārdevējs vai piegādātājs atsaucies uz attiecīgo noteikumu (249).

3.4.6. Pārskatāmības trūkuma nozīmīgums attiecībā uz līguma noteikumu negodīgumu

Pārskatāmības trūkums nav pamats, lai konkrētu līguma noteikumu automātiski uzskatītu par negodīgu UCTD 3. panta 1. punkta nozīmē (250). Tas nozīmē, ka pēc tam, kad ir konstatēts, ka līguma noteikums, uz kuru atteicas 4. panta 2. punkts (251), “nav vienkāršā, skaidri saprotamā valodā”, tā negodīgums vēl ir jānovērtē pēc 3. panta 1. punktā noteiktajiem kritērijiem (252). Tomēr pārskatāmības trūkums nav obligāts elements negodīguma novērtējumā atbilstoši 3. panta 1. punktam (253), tāpēc arī līguma noteikumi, kas ir pilnīgi pārskatāmi, var būt negodīgi 3. panta 1. punkta nozīmē, ņemot vērā to nelīdzsvaroto saturu (254).

Tomēr, ciktāl līguma noteikumi nav vienkārši un skaidri saprotami, t. i., ja pārdevēji vai piegādātāji nepilda pārskatāmības prasības, šis apstāklis var veicināt līguma noteikuma atzīšanu par negodīgu atbilstoši 3. panta 1. punktam vai pat norādīt uz negodīgumu. Pielikuma 1. punkta i) apakšpunkts vispārīgi un pielikuma 1. punkta j) apakšpunkts īpaši attiecībā uz vienpusējām izmaiņām līguma noteikumos apstiprina, ka pārskatāmības trūkums var būt izšķirošs apstāklis, lai līguma noteikumus uzskatītu par negodīgiem.

Vairākos spriedumos pārskatāmības trūkums ir minēts kā (svarīgs elements) viens no elementiem vismaz konkrētu līguma noteikumu veidu (255) negodīguma novērtējumā, vai arī tajos līguma noteikumu pārskatāmības trūkums un negodīgums ir minēts vienkopus (256).

Tiesa ir uzsvērusi pārskatāmības nozīmīgumu līguma noteikumu godīguma sakarā, piemēram, attiecībā uz ilgtermiņa līgumu klauzulām, kas ļauj pārdevējam vai piegādātājam mainīt likmes, kuras maksā patērētāji (257), kredītlīgumu noteikumiem, kas nosaka patērētāja pamatpienākumus (258), vai attiecībā uz tiesību aktu izvēles klauzulām (259).

Tiesa ir skaidri norādījusi, ka attiecībā uz tiesību aktu izvēles klauzulu, kurā nav atzīts fakts, ka saskaņā ar regulu “Roma I” patērētāji vienmēr var paļauties uz labvēlīgākajām viņu dzīvesvietas dalībvalsts tiesību normām (260), šāda informācijas izlaišana vai noteikuma maldinošais raksturs var liecināt par tā negodīgumu. Tiesa (261), vispirms atgādinot par kritēriju “ievērojama nelīdzsvarotība pušu tiesībās un pienākumos”, noteica, ka

“[i]t īpaši šāda noteikuma negodīgais raksturs var izrietēt no formulējuma, kas neatbilst Direktīvas 93/13 5. pantā minētajai prasībai par formulējumu vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. (..).”

Tādējādi var secināt, ka atkarībā no konkrētā līguma noteikuma satura un ņemot vērā pārskatāmības trūkuma ietekmi, līguma noteikuma iespējamais negodīgums var būt cieši saistīts ar tā pārskatāmības trūkumu, vai arī līguma noteikuma pārskatāmības trūkums var pat norādīt uz tā negodīgumu. Tā var būt, piemēram, gadījumā, kad patērētāji nevar saprast noteikuma sekas vai tiek maldināti.

Patiesi, ja patērētāji nonāk neizdevīgā situācijā tādu līguma noteikumu dēļ, kas ir neskaidri, slēpti vai maldinoši, vai ja nav sniegti skaidrojumi, kas vajadzīgi, lai saprastu šādu noteikumu ietekmi, ir maz ticams, ka pārdevējs vai piegādātājs ir izturējies pret patērētājiem taisnīgi un godprātīgi un ir ņēmis vērā viņu likumīgās intereses.

3.4.7. UCTD 3. panta 3. punktā minētā pielikuma loma

Kā noteikts UCTD 3. panta 3. punktā, tās pielikumā ietvertais saraksts ir “tikai” indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem. Tiesa to ir vairākkārt uzsvērusi (262). Pielikuma nepilnīgais raksturs un UCTD 8. pantā noteiktais minimālās saskaņošanas princips nozīmē, ka valsts tiesību aktos šis saraksts var būt paplašināts vai var būt lietoti formulējumi, kā rezultātā piemēro stingrākus standartus (263).

Tā kā saraksts ir tikai indikatīvs, tajā ietvertie noteikumi nebūtu automātiski jāuzskata par negodīgiem. Tas nozīmē, ka to negodīgums vēl ir jānovērtē, ņemot vērā UCTD 3. panta 1. punktā un 4. pantā noteiktos vispārējos kritērijus (264). Tiesa ir precizējusi, ka pielikumā ietvertie noteikumi nav noteikti jāuzskata par negodīgiem, savukārt noteikumi, kas nav ietverti sarakstā, var tikt uzskatīti par negodīgiem (265). Tomēr pielikums ir svarīgs elements līguma noteikumu negodīguma novērtējumā. Citējot Tiesu,

“lai gan pēc attiecīgā pielikuma satura nevar automātiski un vienīgi noteikt apstrīdētā noteikuma negodīgo raksturu, tas tomēr ir būtisks faktors, uz kuru kompetentā tiesa var pamatoties, veicot šī noteikuma negodīgā rakstura novērtējumu. (266)”

Ja dalībvalsts (267) ir pieņēmusi tādu noteikumu “melno sarakstu”, kurus vienmēr uzskata par negodīgiem (268), līguma noteikumi, kas ietverti šādos sarakstos, nav jāvērtē atbilstoši valsts tiesību normām, ar kurām transponē 3. panta 1. punktu.

Visos citos gadījumos valsts iestādēm attiecīgais noteikums jāpārbauda atbilstoši 3. panta 1. punktam, izmantojot pielikumu kā norādi uz to, kas parasti tiks uzskatīts par ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos pretēji prasībām pēc godprātības.

Tiesa savā judikatūrā ir atsaukusies uz šādiem pielikuma punktiem:

— 1. punkta e) apakšpunkts (269) – lieta C-76/10 Pohotovost’; lieta C-415/11 Aziz (270); apvienotās lietas C-94/17 un C-96/16 Banco Santander Escobedo Cortés attiecībā uz nokavējuma procentiem,

— 1. punkta e) apakšpunkts – lieta C-377/14 Radlinger un Radlingerová attiecībā uz līgumisko sankciju kumulatīvo efektu,

— i), j) un l) apakšpunkts, tos lasot saistībā ar 2. punkta b) un d) apakšpunktu – lietas C-92/11 RWE Vertrieb, C-472/10 Invitel (271), C-348/14 Bucura (272) attiecībā uz cenu izmaiņu klauzulām,

— 1. punkta j) un l) apakšpunkts, tos lasot saistībā ar 2. punkta b) un d) apakšpunktu – — lieta C-26/13 Kásler un Káslerné Rábai (273) attiecībā uz maiņas kursa konvertēšanas mehānismu ārvalstu valūtā izteiktam hipotekārajam aizdevumam, — lieta C-143/13 Matei un Matei (274) attiecībā uz procentu likmes vienpusēju grozīšanu,

— 1. punkta q) apakšpunkts (275) — lieta C-240/98 Océano Grupo Editorial; lieta C-137/08 VB Penzügyi Lízing; lieta C-243/08 Pannon GSM, kurās precizēts, ka uz jurisdikcijas klauzulām, kas nosaka patērētājam pienākumu atzīt tādas tiesas ekskluzīvo piekritību, kura, iespējams, atrodas ļoti tālu no tā dzīvesvietas, kas var apgrūtināt patērētāja ierašanos tiesā, principā attiecas 1. punkta q) apakšpunkts (276); lieta C-266/18 Aqua Med attiecas uz tiesību aktu noteikumiem par jurisdikciju, — lieta C-240/08 Asturcom Telecommunicaciones; lieta C-342/13 Katalin Sebestyén attiecībā uz šķīrējklauzulām, — lieta C-415/11 Aziz, 75. punkts attiecībā uz piespiedu atsavināšanas klauzulām hipotekāro aizdevumu līgumos un to novērtējumu saistībā ar pieejamiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem.

Viena no pielikuma priekšrocībām ir tāda, ka tas var palīdzēt rast kopēju pamatu, kad dalībvalstis saskaņo savas izpildes darbības saistībā ar negodīgiem līguma noteikumiem. UCTD pielikums un dažādie pielikumu veidi valsts tiesību aktos, ar kuriem transponē direktīvu, arī palīdz pārdevējiem vai piegādātājiem saprast, kuri līguma noteikumu veidi ir problemātiski, un var palīdzēt tiesībaizsardzības iestādēm izpildīt UCTD gan oficiāli, gan neoficiāli.

4. NEGODĪGU LĪGUMA NOTEIKUMU NESAISTOŠAIS RAKSTURS (UCTD 6. PANTA 1. PUNKTS)

6. pants 1. Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un, ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem. 2. Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus lai nodrošinātu to, ka patērētājs nezaudē šīs direktīvas piešķirto aizsardzību tādēļ, ka par līgumam piemērojamajām tiesībām ir izvēlētas valsts, kas nav dalībvalsts, tiesības, ja līgumam ir cieša saistība ar dalībvalstu teritoriju. 21. apsvērums tā kā dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka negodīgus noteikumus neizmanto līgumos, ko pārdevējs vai piegādātājs slēdz ar patērētāju, un gadījumos, ja šādus noteikumus tomēr izmanto, tie nav patērētājam saistoši, bet līgums uz tiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem;

4.1. UCTD 6. panta 1. punkta būtība un loma aizsardzībā pret negodīgiem līguma noteikumiem

Tiesa (277) regulāri uzsver 6. panta 1. punkta būtisko lomu UCTD noteiktajā patērētāju tiesību aizsardzības sistēmā, kas

“(..) balstās uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju ir vājākā pozīcijā gan attiecībā uz iespēju risināt sarunas, gan attiecībā uz informētības līmeni (..) (278).”

Negodīgu līguma noteikumu nesaistošais raksturs atbilstoši 6. panta 1. punktam ir imperatīva norma, ar kuru UCTD tiecas novērst šo nevienlīdzību un radīt reālu līdzsvaru (279) starp līgumslēdzējām pusēm. Citējot Tiesu (280),

“(..) direktīvas 6. panta 1. punkts, kurā paredzēts, ka negodīgi noteikumi patērētājam nav saistoši, ir imperatīvā norma, kas vērsta uz to, lai formālo līdzsvaru, ko līgums nodibina starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, aizstātu ar reālu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu vienlīdzību.”

Ņemot vērā, ka patērētāju aizsardzība pret negodīgiem līguma noteikumiem atbilstoši UCTD ir sabiedrības interešu jautājums, Tiesa (281) ir atkārtoti norādījusi, ka 6. panta 1. punkts ir līdzvērtīgs dalībvalstu tiesību aktos noteiktajām imperatīvajām normām:

“Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka, ņemot vērā sabiedrības interešu, uz kurām ir balstīta patērētājiem ar šo direktīvu piešķirtā aizsardzība, būtību un nozīmi, šīs direktīvas 6. pants ir jāuzskata par normu, kas ir ekvivalenta valsts normām, kurām valsts tiesību sistēmā ir imperatīvo normu statuss (..). Šī kvalifikācija attiecas uz visām direktīvas normām, kuras ir neaizstājamas 6. pantā noteiktā mērķa sasniegšanai.”

Direktīvas 6. panta 1. punkta imperatīvais jeb obligātais raksturs nozīmē, ka šis noteikums ir saistošs visām pusēm un iestādēm un ka atkāpes no tā principā nav pieļa