Šā ziņojuma pamatā galvenokārt ir informācija, ko dalībvalstis Komisijai ir sniegušas paziņojumos par valsts pasākumiem, ar kuriem transponē Direktīvu. Tajā ir arī ņemta vērā publiski pieejama informācija no Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūras un no Komisijas finansētajiem pētījumiem, ko veikušas ārējās ieinteresētās personas.

Kā noteikts 5. panta 2. punktā, 5. panta 1. punktā paredzētais regulējums neliedz dalībvalstīm piemērot fizisko brīvību ierobežojošus līdzekļus, kas ir nepieciešami, ņemot vērā lietas īpašos apsvērumus, kuri ir saistīti ar drošību vai ar nepieciešamību novērst aizdomās turēto vai apsūdzēto izvairīšanos no saukšanas pie atbildības vai saskarsmi ar trešām personām. Divās dalībvalstīs tika konstatētas problēmas saistībā ar to, ka netiek garantēta individuāla novērtējuma veikšana.

Direktīvas 2. pantā ir norādīta tās prasību darbības joma. Tā attiecas uz fiziskām personām, kuras ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā, un to piemēro visos kriminālprocesa posmos — no brīža, kad persona tiek turēta aizdomās vai apsūdzēta par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai par iespējamu noziedzīgu nodarījumu, līdz brīdim, kad nolēmums, kurā tiek galīgi noteikts, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir izdarījis attiecīgo noziedzīgo nodarījumu, ir kļuvis nepārsūdzams.

Direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm jānodrošina, ka pienākums pierādīt aizdomās turēto vai apsūdzēto vainu ir apsūdzībai. Tas neskar nedz tiesneša vai kompetentās iestādes pienākumu meklēt vainu apstiprinošus un attaisnojošus pierādījumus, nedz aizstāvības tiesības iesniegt pierādījumus saskaņā ar piemērojamām valsts tiesībām.

Direktīvas 22. apsvērumā ir noteikts, ka nevainīguma prezumpcija tiktu pārkāpta gadījumā, ja pierādīšanas pienākums tiktu pārlikts no apsūdzības uz aizstāvību. Tas neskar fakta vai likuma prezumpciju izmantošanu par aizdomās turētā vai apsūdzētā kriminālatbildību. Tās dalībvalstis, kurās šādas prezumpcijas pastāv, izpilda 22. apsvērumā norādītos nosacījumus, t. i., pieņēmumi ir atspēkojami un tiek ievērotas tiesības uz aizstāvību, kā arī tie ir ierobežoti un atbilstīgi izvirzītajam leģitīmajam mērķim. Šķiet, ka šādus pieņēmumus izmanto ierobežotā apmērā un attiecībā uz īpašiem gadījumiem, piemēram, ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem, neslavas celšanu, komerciālu krāpšanu un ar narkotikām saistītiem noziedzīgiem nodarījumiem. Divu dalībvalstu tiesību akti pilnībā neizpilda 6. panta 1. punkta prasības, jo to tiesību akti pārliek pierādīšanas pienākumu prom no apsūdzības, neparedzot skaidrus ierobežojumus noteiktos gadījumos. Vienā no tiem prokurora lomu pārņem tiesnesis, kurš pēc tam uzņemas pierādīšanas pienākumu.

Direktīvas 6. panta 2. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm jānodrošina, ka visas šaubas par personas vainu tiek tulkotas par labu aizdomās turētajam vai apsūdzētajam, tostarp gadījumos, kad tiesa izvērtē to, vai persona būtu jāattaisno. Dažās dalībvalstīs, kaut arī šis princips nav skaidri transponēts, tas ir vispārīgs princips, ko atzīst judikatūra. Tikai viena dalībvalsts nav pilnībā izpildījusi 6. panta 2. punkta prasības, jo tad, kad prokurors vai aizstāvības advokāts izvēlas neveikt liecinieka nopratināšanu, tiesnesis var brīvi secināt, ka aizstāvības advokāts un klients piekrīt šā liecinieka nostājai, tādējādi kompromitējot nevainīguma prezumpciju.

3.2.4.Tiesības klusēt un neliecināt pret sevi (7. pants)

Direktīvas 7. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm jānodrošina, ka aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem ir tiesības klusēt attiecībā uz noziedzīgo nodarījumu, par kura izdarīšanu tos tur aizdomās vai apsūdz. Tomēr dažās dalībvalstīs ar transponēšanu nav pilnībā izpildītas Direktīvas prasības, jo valsts pasākumu tvērums ir ierobežotāks.

Šī problēma ietekmē arī 7. panta 2. punkta izpildi, saskaņā ar kuru dalībvalstīm jānodrošina, ka aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem ir tiesības neliecināt pret sevi. Turklāt citas dalībvalstis nav pilnībā transponējušas 7. panta 2. punktu. Vienā no tām šīs tiesības tomēr vairākos gadījumos ir atzinusi augstākā tiesa, savukārt divās dalībvalstīs tiesību aktos vai augstāko tiesu judikatūrā nav skaidri garantētas tiesības neliecināt pret sevi.

Citas ar izpildi saistītas problēmas, kas konstatētas divās dalībvalstīs, ir uzskatāmas par īpaši svarīgām, jo tās, šķiet, ir tiešā konfliktā ar tiesībām neliecināt pret sevi ar tādu pasākumu palīdzību, kuri varētu sodīt par šo tiesību izmantošanu vai piespiest aizdomās turētos vai apsūdzētos norādīt uz apstākļiem, kas izslēdz kriminālatbildību.

Visas dalībvalstis ir transponējušas 7. panta 3. punktu, saskaņā ar kuru fakts, ka tiek izmantotas tiesības neliecināt pret sevi, neliedz kompetentajām iestādēm vākt pierādījumus, ko var likumīgi iegūt, izmantojot tiesiskus piespiedu līdzekļus.

Direktīvas 7. panta 4. punkts, kas paredz, ka dalībvalstis var atļaut to tiesu iestādēm, pieņemot notiesājošu spriedumu, ņemt vērā aizdomās turētā un apsūdzētā sadarbību, nav pilnībā transponēts dalībvalstu tiesības aktos. Tomēr neviena no dalībvalstīm to neaizliedz, un saskaņā ar vispārīgajiem kriminālprocesa noteikumiem parasti ir iespējams ņemt vērā to, ko var uzskatīt par sadarbību, pieņemot notiesājošu spriedumu.

Saskaņā ar 7. panta 5. punktu to, ka aizdomās turētie un apsūdzētie izmanto tiesības klusēt vai tiesības neliecināt pret sevi, nedrīkst vērst pret tiem, un šo faktu nedrīkst uzskatīt par pierādījumu tam, ka tie ir izdarījuši konkrēto noziedzīgo nodarījumu. 14 dalībvalstīs nav valsts noteikumu, kas skaidri aizliedz izdarīt negatīvus pieņēmumus. Tomēr uzskata, ka tas neietekmē izpildi dažās no šīm dalībvalstīm, jo izpilde ir vai nu atvasināma no vispārīgajiem noteikumiem par pierādījumu pieņemamību, vai arī judikatūra liecina, ka šis noteikums tiek pastāvīgi ievērots praksē. Kā piemēru var minēt gadījumu, kad konstitucionālās tiesas uzskata, ka aizliegums izdarīt negatīvus pieņēmumus ir tiesību klusēt un neliecināt pret sevi neatņemama daļa. Pārējās dalībvalstīs uzskata, ka šī nepilnība ietekmē arī izpildi, jo vispārīgo noteikumu darbības joma nav pietiekama vai nav pietiekami plaša. Vienā dalībvalstī, neskatoties uz to, ka 7. panta 5. punkts ir transponēts, izpilde ir tikai daļēja, jo, lai gan tiesas neļauj izdarīt negatīvus secinājumus tāpēc, ka atbildētājs klusē vai atsakās sniegt pret sevi liecinošus pierādījumus, šī aizsardzība netiek piemērota de facto aizdomās turētajiem.

3.3.Tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā (3. nodaļa)

Direktīvas 3. nodaļā ir divi panti: tās 8. pants attiecas uz tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā, bet 9. pantā ir noteiktas tiesības uz lietas izskatīšanu no jauna, kad nav izpildīti 8. panta nosacījumi.

3.3.1.Tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā (8. pants)

Visu to 25 dalībvalstu tiesību akti, uz kurām attiecas šī direktīva, atbilst 8. panta 1. punktam, kurā noteikts, ka dalībvalstīm jānodrošina, ka aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem ir tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā.

Direktīvas 8. panta 2. punktā ir nodrošināta iespēja dalībvalstīm paredzēt, ka tiesas sēde, kurā var tikt pieņemts nolēmums par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu, var notikt bez minētās personas klātbūtnes ar noteikumu, ka:

a) aizdomās turētais vai apsūdzētais ir pienācīgā laikā informēts par tiesas sēdi un par neierašanās sekām; vai

b) aizdomās turēto vai apsūdzēto, kas ir informēts par tiesas sēdi, pārstāv pilnvarots advokāts, kuru izraudzījies aizdomās turētais vai apsūdzētais, vai valsts.

Attiecībā uz 8. panta 2. punkta a) apakšpunktu direktīvas 36. apsvērumā ir precizēts, ka ar aizdomās turēto vai apsūdzēto informēšanu par tiesas sēdi būtu jāsaprot personu uzaicināšana personīgi vai arī sniedzot minētajām personām oficiālo informāciju par attiecīgās tiesas sēdes laiku un vietu, izmantojot citus līdzekļus, kas ļauj tām uzzināt par tiesas sēdi. Informēšana par neierašanās sekām jo īpaši būtu jāsaprot tā, ka aizdomās turētie vai apsūdzētie ir informēti par to, ka, ja šīs personas uz tiesas sēdi neierodas, nolēmumu var pieņemt aizmuguriski.

Direktīvas 37. apsvērumā ir norāde uz prasību, ka personai jābūt informētai par tiesas sēdi un jābūt pilnvarojušai advokātu, kuru ir izraudzījusies minētā persona vai valsts, kā norādīts 8. panta 2. punkta b) apakšpunktā.

Gadījumos, kad šie nosacījumi ir izpildīti, Tiesa ir precizējusi, ka Direktīva neliedz piemērot valsts tiesību aktus, kuri paredz, ka tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā nav pārkāptas, ja apsūdzētais nepārprotami nolemj neierasties kādā no tiesas sēdēm, kas notiek saistībā ar viņa lietas izskatīšanu.