Abās direktīvās noteikts, ka Komisijai reizi piecos gados jāziņo par to piemērošanu. Komisija kopš 2014. gada ir izvēlējusies sagatavot kopēju ziņojumu par šīm abām direktīvām, jo to regulatīvā pieeja un daudzu noteikumu saturs ir identisks.

·Rasu vienlīdzības direktīvai, kas nosaka vienlīdzīgu attieksmi pret cilvēkiem nodarbinātības un arodapmācības, izglītības, sociālās aizsardzības, tostarp sociālā nodrošinājuma, sociālo priekšrocību, piekļuves precēm un pakalpojumiem (ieskaitot mājokļus) un to piegādes jomā neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības, un

Līdztiesība ir viena no ES pamatvērtībām. Komisija ir veikusi būtiskus pasākumus, lai to veicinātu un integrētu un veidotu patiesu līdztiesības Savienību. 2019. gadā tika izveidota iekšējā darba grupa līdztiesības jautājumos, ar kuras atbalstu Komisija integrē līdztiesības dimensiju visās ES politikas jomās un galvenajās iniciatīvās. Nesenākajos to piemēros — dzimumu līdztiesības stratēģijā 2020.–2025. gadam, ES rasisma apkarošanas rīcības plānā 2020.–2025. gadam, jaunajā romu līdztiesības, iekļaušanas un līdzdalības stratēģiskajā satvarā, LGBTIK līdztiesības stratēģijā 2020.–2025. gadam, stratēģija, lai stiprinātu Pamattiesību hartas piemērošanu ES, personu ar invaliditāti tiesību stratēģijā 2021.–2030. gadam un Eiropas sociālo tiesību pīlāra īstenošanas rīcības plānā — ir uzsvērts, cik svarīgi ir novērst un izskaust diskrimināciju (piemēram, apkarojot stereotipus un aizspriedumus), piemērot šīs jomas ES tiesību aktus un principus un uzlabot datu vākšanu.

Tā kā “intersekcionālā diskriminācija” ir diskriminācija, kuras pamatā ir nenošķiramu iemeslu kombinācija, nevis viens atsevišķs iemesls, Tiesa neatzina intersekcionālo diskrimināciju par aizsardzības iemeslu, jo direktīvās tam pašlaik nav skaidri noteikta juridiskā pamata. Tomēr dažas ieinteresētās personas uzsvēra gan intersekcionalitātes nozīmīgumu, gan nepieciešamību efektīvāk cīnīties pret multiplo diskrimināciju.

Komisija atzīst intersekcionālās diskriminācijas nozīmīgumu un vajadzību pievērst uzmanību šai parādībai visās tās vienlīdzības stratēģijās. Tāpat tā ir piedāvājusi atbalstu efektīvai multiplās diskriminācijas atzīšanai valsts līmenī, pasūtot pētījumus un līdzorganizējot semināru, kurā valstu amatpersonas varēja izpētīt ar šo jautājumu saistītās problēmas un labo praksi tā risināšanai, izstrādājot tiesību aktus un politiku,

·“diskriminācija saistības dēļ” (kad persona vai to grupa tiek nostādīta nelabvēlīgā situācijā, jo ir saistīta ar tādu personu vai grupu, kurai piemīt aizsargāta iezīme) — CHEZ lietā tika parādīts, ka persona, kas nebija piederīga romiem, varēja saņemt aizsardzību pat tad, ja viņai pašai nebija “attiecīgās etniskās piederības”, bet viņa “tomēr kāda no šiem iemesliem dēļ cieš[ta] no nelabvēlīgākas attieksmes vai tiek[tika] nostādīta[s] īpaši nelabvēlīgā situācijā”. No lietas izriet, ka diskriminācijas konstatēšana nav atkarīga no tā, vai starp iespējamo cietušo un grupu, ar kuru tā ir saistīta, pastāv intīmas vai ciešas attiecības. Daudzas dalībvalstis norāda, ka diskrimināciju saistības dēļ reglamentē valsts tiesību akti (judikatūra).

EST vēl nav skaidri pievērsusies “diskriminācijas izpratnes dēļ” un “diskriminācijas pieņēmuma dēļ” jautājumam, t. i., gadījumiem, kad nevienlīdzīga attieksme izriet no nepareiziem uzskatiem vai nepareizas izpratnes, ka personai piemīt kāda no aizsargātajām iezīmēm. Vairāku ES dalībvalstu tiesību aktos (judikatūrā) ir noteikta īpaša aizsardzība pret diskrimināciju pieņēmuma dēļ, taču šādu dalībvalstu ir mazāk nekā dalībvalstu, kurās noteikta īpaša aizsardzība pret diskrimināciju saistības dēļ.

2.2.Tiesiskās aizsardzības līdzekļi un izpilde

2.2.1.Tiesību aizsardzība

Saskaņā ar minētajām direktīvām dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt pienācīgus tiesiskās aizsardzības līdzekļus visām personām, kuras uzskata sevi par cietušām no diskriminācijas.

Papildus vispārējām nediskriminēšanai veltītām izpratnes veicināšanas kampaņām vairākas dalībvalstis ir minējušas konkrētas iniciatīvas, kuru mērķis ir veicināt ziņošanu. Dažas kampaņas ir vērstas uz tiesvedības finansiālā sloga atvieglošanu, piemēram:

üsamazinot tiesas nodevu diskriminācijas lietās;

üveidojot nodokļu stimulus un

üizveidojot fondus, kas nodrošina diskriminācijā cietušajiem iepriekšēju juridisko izmaksu segšanu.

Citu veidu laba prakse ietver:

üziņošanas tiešsaistē iespējošanu;

üvietējo iestāžu un vietējo starpniekorganizāciju un kopienu organizāciju spēju un pieejamības uzlabošanu;

üviegli pieejamu strīdu risināšanas struktūru izveidi;

üspecializētu juridisko konsultāciju centru izveidi un

üdiskriminācijas jomā apmācītu policijas ierēdņu un miertiesnešu tīklu izveidi.

Ziņošana par diskrimināciju un sūdzību skaits mazliet palielinājušies kopš 2014. gada, taču nepietiekama ziņošana joprojām ir problēma. Apsekojumi liecina, ka personas, kuras izjuta diskrimināciju, par to ziņo negribīgi. Tādējādi daudzi incidenti var netikt reģistrēti, liedzot cietušajiem piekļuvi jebkāda veida tiesiskās aizsardzības līdzekļiem. Tas negatīvi ietekmē tiesu iestāžu pieejamību, kā arī direktīvu efektivitāti plašākā nozīmē. Lai gan daudzas dalībvalstis norāda uz valsts un vietējā līmeņa līdztiesības iestāžu svarīgo darbu diskriminācijas un nepietiekamas ziņošanas problēmu risināšanai, apsekojumi liecina, ka par diskriminācijas incidentiem šīm iestādēm ziņotu neliels skaits cilvēku.

Iemesli neziņošanai par diskriminācijas gadījumiem citstarp var būt šādi:

ûšaubas par nopietnām izredzēm gūt panākumus;