Priekšlikums Padomes lēmums par to, lai Eiropas Kopiena noslēgtu Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām /* COM/2008/0530 galīgā redakcija - COD 2008/0170 */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 29.8.2008 COM(2008) 530 galīgā redakcija 2008/0170 (COD) VOL.I Priekšlikums PADOMES LĒMUMS par to, lai Eiropas Kopiena noslēgtu Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām (iesniegusi Komisija) PASKAIDROJUMA RAKSTS IEVADS Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā Asambleja 2006. gada 13. decembrī pieņēma Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām un tās fakultatīvo protokolu. Pamatojoties uz Padomes 2004. gada 24. maijā pieņemtajām sarunu direktīvām, Komisija Eiropas Kopienas vārdā vadīja sarunas par konvenciju. Komisija 2007. gada 27. februārī iesniedza priekšlikumu Padomes lēmumam par Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par invalīdu tiesībām un tās fakultatīvā protokola parakstīšanu Eiropas Kopienas vārdā (COM (2007) 77). Ar Padomes 2007. gada 27. marta lēmumu (ST07404/07) Kopiena tika pilnvarota parakstīt Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām un tika izdota deklarācija par fakultatīvo protokolu (lēmuma 2. pielikums), kurā paziņots, ka Eiropas Savienības Padomei pēc iespējas ātrāk atkārtoti izskata jautājums par Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām fakultatīvā protokola parakstīšanu. Komisija 2007. gada 30. martā parakstīja šo konvenciju. Konvencija un tās fakultatīvais protokols stājās spēkā 2008. gada 3. maijā. Tā kā fakultatīvais protokols vēl nav parakstīts, jāierosina pievienošanās tam. Tādēļ ir nepieciešami divi priekšlikumi: viens, lai noslēgtu konvenciju, bet otrs, lai pievienotos fakultatīvajam protokolam. JURIDISKAIS PAMATS Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 13. pants, 26. pants, 47. panta 2. punkts, 55. pants, 71. panta 1. punkts, 80. panta 2. punkts, 89., 93., 95. un 285. pants saistībā ar 300. panta 2. punkta pirmās daļas otro teikumu un 300. panta 3. punkta pirmo daļu ir izvēlēti par juridisko pamatu. SUBSIDIARITĀTES PRINCIPS Subsidiaritātes princips ir piemērojams, jo ANO konvencija un tās fakultatīvais protokols skar dažādas kompetences. Konvencija vienlaicīgi attiecas gan uz Kopienas, gan uz dalībvalstu kompetencēm, tāpēc ir nepieciešams, ka Kopiena un dalībvalstis kopīgi noslēdz/ratificē konvenciju. Līdz ar to priekšlikums atbilst subsidiaritātes principam. PROPORCIONALITĀTES PRINCIPS Šis ir procesuāls tiesību akts, tāpēc proporcionalitātes principu nepiemēro. AKTA VEIDS Saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 300. panta 2. punktu Padomes lēmums ir vienīgais piemērotais juridiskais instruments, jo Kopiena noslēdz starptautisku normatīvu aktu. PROCEDŪRA Saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 300. panta 2. punktu Padome lēmumus pieņem vienprātīgi, ja nolīgums attiecas uz jomu, kurā ir nepieciešama vienprātība. Šajā gadījumā Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 13. pants paredz vienprātību. Saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 300. panta 3. punktu Padome slēdz nolīgumus pēc apspriešanās ar Eiropas Parlamentu. Eiropas Parlaments sniedz atzinumu noteiktā termiņā, ko Komisija nosaka atkarībā no jautājuma steidzamības. PAPILDU INFORMĀCIJA Uz šo tiesību akta projektu neattiecas EEZ līgums. 2008/0170 (COD) Priekšlikums PADOMES LĒMUMS par to, lai Eiropas Kopiena noslēgtu Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 13., 26. pantu, 47. panta 2. punktu, 55. pantu, 71. panta 1. punktu, 80. panta 2. punktu, 89., 93., 95. un 285. pantu saistībā ar 300. panta 2. punkta pirmās daļas otro teikumu un 300. panta 3. punkta pirmo daļu, ņemot vērā Komisijas priekšlikumu[1], ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu[2], tā kā: (1) 2004. gada maijā Padome pilnvaroja Komisiju vadīt sarunas Eiropas Kopienas vārdā attiecībā uz Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesību aizsardzību un cieņas veicināšanu. (2) Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja 2006. gada 13. decembrī pieņēma ANO konvenciju un tās fakultatīvo protokolu, kas stājās spēkā 2008. gada 3. maijā. (3) Saskaņā ar Padomes [..] Lēmumu ../../EK ANO konvencija Kopienas vārdā tika parakstīta 2007. gada 30. martā, ņemot vērā tās iespējamo noslēgšanu vēlāk[3]. (4) ANO konvencija ir jāapstiprina. (5) Gan Kopiena, gan tās dalībvalstis ir kompetentas jomās, uz ko attiecas ANO konvencija. Tāpēc Kopienai un dalībvalstīm dalītas kompetences situācijās vajadzētu saskaņoti pildīt ANO konvencijā paredzētās saistības un izmantot piešķirtās tiesības. (6) Kopienai, deponējot oficiālās apstiprināšanas dokumentus, vajadzētu arī saskaņā ar konvencijas 44. panta 1. punktu deponēt deklarāciju, norādot jautājumus, ko reglamentē šī konvencija un kuros dalībvalstis ir nodevušas tai kompetenci, IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU. 1. pants 1. Ar šo Kopienas vārdā tiek apstiprināta ANO Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām ar atrunu attiecībā uz tās 27. panta 1. punktu. 2. ANO konvencijas teksts ir ietverts šā lēmuma 1. pielikumā. Atrunas teksts ir ietverts 2. pielikumā. 2. pants 1. Padomes priekšsēdētājs ar šo ir pilnvarots iecelt personu vai personas, kam ir tiesības Eiropas Kopienas vārdā saskaņā ar ANO konvencijas 41. pantu deponēt Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram konvencijas oficiālās apstiprināšanas instrumentu. 2. Deponējot oficiālās apstiprināšanas instrumentu, ieceltā persona vai personas saskaņā ar konvencijas 44. panta 1. punktu un 46. panta 1. punktu deponē deklarāciju un atrunu, kas ir izklāstīta šā lēmuma 2. pielikumā. 3. pants 1. Attiecībā uz jautājumiem, kas ir Kopienas kompetencē, Komisija saskaņā ar ANO konvencijas 33. panta 1. punktu ir kontaktpunkts jautājumos, kas saistīti ar ANO konvencijas īstenošanu. 2. Saskaņā ar ANO konvencijas 33. panta 1. punktu Kopienas iestādes var izveidot koordinācijas mehānismu. 3. Pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu, Padome saskaņā ar ANO konvencijas 33. panta 2. punktu pieņem lēmumu par struktūras, ieskaitot vienu vai, ja vajadzīgs, vairākus neatkarīgus mehānismus, noteikšanu vai izveidi, lai veicinātu, aizsargātu un pārraudzītu šīs konvencijas īstenošanu attiecībā uz jautājumiem, kas ir Kopienas kompetencē. 4. pants Komisija ar šo ir pilnvarota saskaņā ar ANO konvencijas 34. pantu Kopienas vārdā izvēlēties un izvirzīt ekspertu Personu ar invaliditāti tiesību komitejā un saskaņā ar ANO konvencijas 34. panta 6. punktu iecelt personu vai personas, kas ir tiesīgas iesniegt kandidatūru Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram. 5. pants 1. Dalībvalstis iesniedz Komisijai ziņojumus attiecībā uz jautājumiem, kas ir Kopienas kompetencē, lai saskaņā ar ANO konvencijas 35. panta 1. un 2. punktu tos apkopotu un pārsūtītu Personu ar invaliditāti tiesību komitejai. Komisijai ir tiesības izstrādāt šā ziņošanas mehānisma darbības veidu. 2. Kopienas iestādes, kopīgi vienojoties, lemj kārtību, kādā iestādes ziņo par ANO konvencijas īstenošanu. 6. pants Attiecībā uz jautājumiem, kuri ir Kopienas kompetencē, Komisija pārstāv Kopienu ANO konvencijas izveidoto struktūru sanāksmēs, jo īpaši tās 40. pantā minētajā dalībvalstu konferencē, un darbojas Kopienas vārdā saistībā ar jautājumiem, kas ietilpst šo struktūru uzdevumos. 7. pants Pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu, Padome Kopienas vārdā var pieņemt lēmumu saskaņā ar ANO konvencijas 47. panta 1. punktu iesniegt Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram ANO konvencijas grozījumus. 8. pants Pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu, Padome Kopienas vārdā var pieņemt lēmumu saskaņā ar ANO konvencijas 48. pantu iesniegt Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram rakstveida paziņojumu par ANO konvencijas denonsēšanu. 9. pants Šo lēmumu publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī . Briselē, Padomes vārdā –– priekšsēdētājs 1. PIELIKUMS Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām Preambula Šīs konvencijas dalībvalstis, 1. atsaucoties uz Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtos pasludinātajiem principiem, kas visiem cilvēku saimes locekļiem piemītošo cieņu un vērtību, kā arī viņu vienlīdzīgās un neatņemamās tiesības atzīst par pamatu brīvībai, taisnīgumam un mieram pasaulē; 2. atzīstot, ka Apvienoto Nāciju Organizācija Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā un starptautiskajos paktos par cilvēktiesībām ir pasludinājusi un noteikusi, ka ikvienam cilvēkam ir visas tajos pasludinātās tiesības un brīvības bez jebkādām atšķirībām; 3. apstiprinot visu cilvēktiesību un pamatbrīvību vispārību, nedalāmību, savstarpēju atkarību, savstarpēju saistību un nepieciešamību garantēt personām ar invaliditāti šo tiesību un brīvību pilnīgu izmantošanu bez diskriminācijas; 4. atsaucoties uz Starptautisko paktu par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām, Starptautisko paktu par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, Starptautisko konvenciju par rasu visu veidu diskriminācijas likvidāciju, Konvenciju par sieviešu visu veidu diskriminācijas likvidāciju, Konvenciju pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgiem, necilvēcīgiem vai cieņu pazemojošiem apiešanās un sodīšanas veidiem, Konvenciju par bērna tiesībām un Starptautisko konvenciju par visu migrējošo darba ņēmēju un viņu ģimenes locekļu tiesību aizsardzību; 5. atzīstot, ka invaliditātes jēdziens pastāvīgi attīstās un ka invaliditāte rodas, cilvēkiem ar invaliditāti saskaroties ar attieksmes un apkārtējās vides šķēršļiem, kas ierobežo vienlīdzīgas iespējas pilnvērtīgi un efektīvi līdzdarboties sabiedrības dzīvē; 6. atzīstot Pasaules rīcības programmā attiecībā uz personām ar invaliditāti un Paraugnoteikumos par vienlīdzīgu iespēju nodrošināšanu personām ar invaliditāti ietverto principu un politisko vadlīniju nozīmi, ietekmējot stratēģiju, plānu, programmu un darbību veicināšanu, formulēšanu un novērtējumu valsts, reģionālā un starptautiskajā līmenī, lai turpmāk nodrošinātu vienlīdzīgas iespējas personām ar invaliditāti; 7. uzsverot, ka ar invaliditāti saistītie jautājumi ir jāiekļauj attiecīgajās ilgtspējīgas attīstības stratēģijās kā neatņemama to sastāvdaļa; 8. atzīstot arī to, ka jebkāda diskriminācija invaliditātes dēļ ir cilvēka cieņas un vērtības aizskārums; 9. atzīstot arī personu ar invaliditāti daudzveidību; 10. atzīstot nepieciešamību veicināt un aizsargāt cilvēktiesības visām personām ar invaliditāti, tostarp tām, kam ir vajadzīgs lielāks atbalsts; 11. paužot bažas, ka, neraugoties uz šiem dažādajiem instrumentiem un pasākumiem, personas ar invaliditāti joprojām saskaras ar šķēršļiem, kas šīm personām liedz piedalīties sabiedrības dzīvē kā vienlīdzīgiem tās locekļiem, un ar cilvēktiesību pārkāpumiem visās pasaules daļās; 12. atzīstot starptautiskās sadarbības nozīmi personu ar invaliditāti dzīves apstākļu uzlabošanā katrā valstī, jo īpaši jaunattīstības valstīs; 13. atzīstot personu ar invaliditāti pašreizējā un potenciālā ieguldījuma vērtību savu kopienu vispārējā labklājībā un daudzveidībā un to, ka personu ar invaliditāti cilvēktiesību un pamatbrīvību pilnīgas izmantošanas un personu ar invaliditāti pilnvērtīgas līdzdalības veicināšana ļaus nostiprināt viņu piederības sajūtu un gūt nozīmīgus panākumus tautas, sociālajā un ekonomiskajā attīstībā un nabadzības izskaušanā; 14. atzīstot to, ka personām ar invaliditāti ir svarīga personīgā patstāvība un neatkarība, ieskaitot personīgās izvēles brīvību; 15. uzskatot, ka personām ar invaliditāti vajadzētu būt iespējai aktīvi iesaistīties lēmumu pieņemšanas procesos attiecībā uz stratēģijām un programmām, tostarp tām, kas uz viņām attiecas tieši; 16. paužot bažas par grūtībām, ar kurām sastopas personas ar invaliditāti, kuras tiek pakļautas daudzveidīgām vai saasinātām diskriminācijas formām rases, ādas krāsas, dzimuma, valodas, reliģiskās pārliecības, politisko vai citu uzskatu, valstspiederības, etniskās, pastāvīgā iedzīvotāja vai sociālās izcelsmes, mantiskā stāvokļa, izcelšanās, vecuma vai kāda cita statusa dēļ; 17. atzīstot, ka sievietes un meitenes ar invaliditāti gan mājās, gan ārpus tām nereti tiek pakļautas lielākam vardarbības, traumu vai ļaunprātīgas izmantošanas, nevērības vai paviršas attieksmes, sliktas izturēšanās vai ekspluatācijas riskam; 18. atzīstot, ka bērniem ar invaliditāti vajadzētu pilnībā izmantot visas cilvēktiesības un pamatbrīvības vienlīdzīgi ar citiem bērniem, un atgādinot par saistībām, ko šajā ziņā ir uzņēmušās Konvencijas par bērna tiesībām dalībvalstis; 19. uzsverot nepieciešamību iekļaut dzimumu līdztiesības principu visos centienos veicināt to, lai personas ar invaliditāti varētu pilnībā izmantot cilvēktiesības un pamatbrīvības; 20. uzsverot faktu, ka lielākā daļa personu ar invaliditāti dzīvo nabadzībā, un šajā ziņā atzīstot, ka ir ārkārtīgi svarīgi novērst nabadzības negatīvo ietekmi uz personām ar invaliditāti; 21. apzinoties, ka pilnīgai personu ar invaliditāti aizsardzībai ir nepieciešami miera un drošības apstākļi, kuru pamatā ir Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu mērķu un principu pilnīga ievērošana un piemērojamo cilvēktiesību instrumentu ievērošana, jo īpaši bruņotu konfliktu un ārvalstu okupācijas laikā; 22. atzīstot fiziskās, sociālās, ekonomiskās un kultūras vides, veselības aprūpes un izglītības, kā arī informācijas un sakaru pieejamības nozīmi, kas personām ar invaliditāti ļauj pilnībā izmantot visas cilvēktiesības un pamatbrīvības; 23. apzinoties, ka indivīdam, kam ir pienākumi pret citiem cilvēkiem un kopienu, pie kuras viņš vai viņa pieder, jācīnās par Starptautiskajā Cilvēktiesību hartā atzīto tiesību veicināšanu un ievērošanu; 24. būdamas pārliecinātas, ka ģimene ir sabiedrības dabiskais pamatelements un tai ir tiesības uz sabiedrības un valsts aizsardzību un ka personām ar invaliditāti un viņu ģimenes locekļiem vajadzētu saņemt nepieciešamo aizsardzību un palīdzību, lai ģimenes varētu veicināt to, ka personas ar invaliditāti pilnībā un vienlīdzīgi izmanto savas tiesības; 25. būdamas pārliecinātas, ka visaptveroša un integrēta starptautiska konvencija personu ar invaliditāti tiesību aizsardzībai un cieņas veicināšanai būs nozīmīgs ieguldījums personu ar invaliditāti izteikti neizdevīgā sociālā stāvokļa uzlabošanā un veicinās minēto personu līdzdalību pilsoniskajā, politikas, ekonomikas, sociālajā un kultūras jomā ar vienlīdzīgām iespējām gan jaunattīstības, gan attīstītajās valstīs, ir vienojušās par turpmāko: 1. pants Mērķis Šīs konvencijas mērķis ir veicināt, aizsargāt un nodrošināt to, lai visas personas ar invaliditāti varētu pilnībā un vienlīdzīgi izmantot visas cilvēktiesības un pamatbrīvības, un veicināt tām piemītošās cieņas ievērošanu. Pie personām ar invaliditāti pieder personas, kurām ir ilgstoši fiziski, garīgi, intelektuāli vai maņu orgānu traucējumi, kas mijiedarbībā ar dažādiem šķēršļiem var apgrūtināt minēto personu pilnvērtīgu un efektīvu līdzdalību sabiedrības dzīvē vienlīdzīgi ar citiem. 2. pants Definīcijas Šajā konvencijā: “komunikācija” ietver valodu, tekstu, Braila raksta, taustes komunikācijas, liela izmēra rakstu zīmju un pieejamu multivides līdzekļu izmantošanu, kā arī pastiprinošus un alternatīvus komunikācijas veidus, līdzekļus un formātus, kam izmanto rakstiskus palīglīdzekļus, audio palīglīdzekļus, vienkāršrunu, priekšā lasītāju, tostarp pieejamās informācijas un komunikācijas tehnoloģijas; “valoda” ietver runas valodas un zīmju valodas un citas ar runu nesaistītas valodas; “diskriminācija invaliditātes dēļ” nozīmē jebkāda veida nošķiršanu, izslēgšanu vai ierobežošanu invaliditātes dēļ, kuras mērķis ir traucēt vai pilnībā nepieļaut visu politisko, ekonomisko, sociālo, kultūras, pilsonisko vai citu cilvēktiesību un pamatbrīvību atzīšanu, izmantošanu vai īstenošanu vienlīdzīgi ar citiem, vai kurai ir tādas sekas. Tā ietver visas diskriminācijas formas, tostarp saprātīga pielāgojuma atteikumu; “saprātīgs pielāgojums” nozīmē vajadzīgās un atbilstošās izmaiņas un korekcijas – ja tās konkrētajā gadījumā ir nepieciešamas un neuzliek nesamērīgu vai nepamatotu slogu –, lai nodrošinātu, ka personas ar invaliditāti var vienlīdzīgi ar citiem izmantot vai īstenot visas cilvēktiesības un pamatbrīvības; “universālais dizains” nozīmē tādu produktu, vides, programmu un pakalpojumu dizainu, kurus, cik vien iespējams, visi cilvēki var izmantot bez pielāgošanas vai īpaša dizaina nepieciešamības. “Universālais dizains” ietver arī noteiktām personu ar invaliditāti grupām paredzētas atbalsta ierīces, ja tās ir nepieciešamas. 3. pants Vispārējie principi Šīs konvencijas principi ir: 26. cilvēkam piemītošās cieņas, personīgās patstāvības, tostarp personīgās izvēles brīvības, un personas neatkarības ievērošana; 27. diskriminācijas aizliegums; 28. pilnīga un efektīva līdzdalība un integrācija sabiedrībā; 29. cieņa pret atšķirīgo un personu ar invaliditāti kā cilvēku daudzveidības un cilvēces daļas pieņemšana; 30. iespēju vienlīdzība; 31. pieejamība; 32. vīriešu un sieviešu vienlīdzība; 33. cieņa pret bērnu ar invaliditāti spēju attīstību un pret bērnu ar invaliditāti tiesībām saglabāt savu identitāti. 4. pants Vispārējās saistības 1. Dalībvalstis apņemas nodrošināt un veicināt to, lai visas personas ar invaliditāti varētu pilnībā īstenot visas cilvēktiesības un pamatbrīvības bez jebkāda veida diskriminācijas invaliditātes dēļ. Šajā nolūkā dalībvalstis apņemas: 34. pieņemt visus atbilstošos likumdošanas, administratīvos un citus pasākumus šajā konvencijā atzīto tiesību īstenošanai; 35. veikt visus atbilstošos, tostarp likumdošanas, pasākumus, lai grozītu vai atceltu pastāvošos likumus, noteikumus, paražas un praksi, kas rada personu ar invaliditāti diskrimināciju; 36. ņemt vērā personu ar invaliditāti cilvēktiesību aizsardzību un veicināšanu visos politikas virzienos un programmās; 37. atturēties no jebkādām darbībām vai prakses, kas neatbilst šai konvencijai, un nodrošināt, lai valsts iestādes un publiskās institūcijas rīkotos saskaņā ar šo konvenciju; 38. veikt visus atbilstošos pasākumus, lai likvidētu diskrimināciju invaliditātes dēļ, ko piekopj jebkāda persona, organizācija vai privāts uzņēmums; 39. uzņemties vai veicināt tādu universālā dizaina preču, pakalpojumu, ierīču un objektu pētījumus un attīstību, kā definēts šīs konvencijas 2. pantā, kurām būtu nepieciešama pēc iespējas mazāka pielāgošana un viszemākās izmaksas, lai apmierinātu personu ar invaliditāti vajadzības, veicināt to pieejamību un izmantošanu un veicināt universālā dizaina iekļaušanu standartos un norādījumos; 40. veikt vai veicināt personām ar invaliditāti piemērotu jauno tehnoloģiju, tostarp informācijas un sakaru tehnoloģiju, pārvietošanās palīglīdzekļu, ierīču un atbalsta tehnoloģiju, pētījumus un izstrādi, kā arī veicināt to pieejamību un izmantošanu, dodot priekšroku tehnoloģijām par pieejamu cenu; 41. sniegt personām ar invaliditāti pieejamu informāciju par pārvietošanās palīglīdzekļiem, ierīcēm un atbalsta tehnoloģijām, tostarp jaunajām tehnoloģijām, kā arī par citiem palīdzības, atbalsta pakalpojumu un objektu veidiem; 42. veicināt tādu mācībspēku un personāla apmācību par šajā konvencijā atzītajām tiesībām, kuri strādā ar personām ar invaliditāti, lai uzlabotu palīdzības un pakalpojumu sniegšanu, ko garantē minētās tiesības. 2. Attiecībā uz ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām katra dalībvalsts, maksimāli izmantojot tai pieejamos resursus un, ja nepieciešams, starptautisko sadarbību, apņemas veikt pasākumus, lai pakāpeniski panāktu šo tiesību pilnīgu īstenošanu, neskarot šajā konvencijā iekļautās saistības, kuras saskaņā ar starptautiskajām tiesībām jāizpilda nekavējoties. 3. Izstrādājot un piemērojot tiesību aktus un politikas virzienus šīs konvencijas īstenošanai, kā arī pieņemot jebkādus lēmumus par jautājumiem, kas attiecas uz personām ar invaliditāti, dalībvalstis cieši konsultējas ar personām ar invaliditāti un aktīvi iesaista personas ar invaliditāti, tostarp bērnus ar invaliditāti, izmantojot šo personu pārstāvju organizācijas. 4. Šī konvencija neietekmē noteikumus, kuri lielākā mērā sekmē personu ar invaliditāti tiesību īstenošanu un kuri var būt ietverti kādas dalībvalsts tiesību aktos vai starptautiskajos tiesību aktos, kuri ir spēkā minētajā valstī. Visās šīs konvencijas dalībvalstīs ar likumiem, konvencijām, noteikumiem vai paražām atzītās vai pastāvošās cilvēktiesības un pamatbrīvības aizliegts ierobežot vai aizliegtas atkāpes no tām, aizbildinoties ka šajā konvencijā šādas tiesības vai brīvības nav atzītas vai ka tās atzītas mazākā mērā. 5. Šīs konvencijas noteikumus bez jebkādiem ierobežojumiem vai izņēmumiem piemēro visās federatīvo valstu daļās. 5. pants Vienlīdzība un diskriminācijas aizliegums 1. Dalībvalstis atzīst, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi likuma priekšā un saskaņā ar likumu un ka visiem cilvēkiem bez jebkādas diskriminācijas ir tiesības uz vienlīdzīgu aizsardzību un uz likumā paredzēto priekšrocību vienādu izmantošanu. 2. Dalībvalstis aizliedz jebkādu diskrimināciju invaliditātes dēļ un garantē personām ar invaliditāti vienlīdzīgu un efektīvu tiesisko aizsardzību pret diskrimināciju jebkāda iemesla dēļ. 3. Lai veicinātu vienlīdzību un likvidētu diskrimināciju, dalībvalstis veic visus atbilstošos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiek veikti saprātīgi pielāgojumi. 4. Īpašos pasākumus, kas ir nepieciešami, lai paātrinātu vai sasniegtu personu ar invaliditāti faktisku vienlīdzību, šīs konvencijas nozīmē neuzskata par diskrimināciju. 6. pants Sievietes ar invaliditāti 1. Dalībvalstis atzīst, ka sievietes un meitenes ar invaliditāti tiek pakļautas dažādu veidu diskriminācijai, un saistībā ar to veic pasākumus, lai nodrošinātu, ka viņas pilnībā un vienlīdzīgi izmanto visas cilvēktiesības un pamatbrīvības. 2. Dalībvalstis veic visus atbilstošos pasākumus, lai nodrošinātu sieviešu pilnvērtīgu attīstību, stāvokļa uzlabošanos un tiesību un iespēju paplašināšanu, lai viņām garantētu šajā konvencijā noteikto cilvēktiesību un pamatbrīvību īstenošanu un izmantošanu. 7. pants Bērni ar invaliditāti 1. Dalībvalstis veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka bērni ar invaliditāti vienlīdzīgi ar citiem bērniem pilnībā izmanto visas cilvēktiesības un pamatbrīvības. 2. Visos lēmumos, kas attiecas uz bērniem ar invaliditāti, galvenajam apsvērumam jābūt bērna vislabākajām interesēm. 3. Dalībvalstis nodrošina, ka bērniem ar invaliditāti vienlīdzīgi ar citiem bērniem ir tiesības brīvi paust savu viedokli par visiem ar viņiem saistītajiem jautājumiem, viņu uzskatus pienācīgi ņemot vērā atbilstoši viņu vecumam un briedumam, un atbilstoši viņu invaliditātei un vecumam saņemt palīdzību minēto tiesību īstenošanai. 8. pants Izpratnes veidošana 1. Dalībvalstis apņemas veikt tūlītējus, efektīvus un atbilstošus pasākumus: 43. visā sabiedrībā, ieskaitot ģimenes līmeni, veidot izpratni par personām ar invaliditāti un veicināt personu ar invaliditāti tiesību un cieņas ievērošanu; 44. visās dzīves jomās apkarot stereotipus, aizspriedumus un negatīvu praksi, arī uz dzimuma un vecuma pamata, attiecībā pret personām ar invaliditāti; 45. veicināt izpratni par personu ar invaliditāti spējām un ieguldījumu. 2. Šajā nolūkā veicamie pasākumi ir: 46. ierosināt un īstenot efektīvas sabiedrības izpratnes veidošanas kampaņas, lai: i) palielinātu atsaucību attiecībā pret personu ar invaliditāti tiesībām; ii) veicinātu pozitīvus priekšstatus un lielāku sociālo izpratni par personām ar invaliditāti; iii) veicinātu, ka darba vietā un darba tirgū atzīst personu ar invaliditāti prasmes, nopelnus un spējas, un šo personu ieguldījumu; 47. veicināt cieņpilnu attieksmi pret personu ar invaliditāti tiesībām visos izglītības sistēmas līmeņos, tostarp visiem bērniem no mazotnes; 48. mudināt masu informācijas līdzekļus attēlot personas ar invaliditāti atbilstoši šīs konvencijas mērķim; 49. veicināt tādu mācību programmu izstrādi, kuras palielina izpratni par personām ar invaliditāti un šo personu tiesībām. 9. pants Pieejamība 1. Lai personas ar invaliditāti varētu dzīvot neatkarīgi un pilnvērtīgi piedalīties visās dzīves jomās, dalībvalstis veic atbilstošus pasākumus, lai vienlīdzīgi ar citiem nodrošinātu personām ar invaliditāti pieeju fiziskajai videi, transportam, informācijai un sakariem, tostarp informācijas un komunikācijas tehnoloģijām un sistēmām, un citiem objektiem un pakalpojumiem, kas ir atvērti sabiedrībai vai ko sniedz sabiedrībai gan pilsētās, gan lauku rajonos. Šie pasākumi, kas ietver pieejamībai traucējošu šķēršļu un barjeru identificēšanu un likvidēšanu, attiecas uz, cita starpā: 50. ēkām, ceļiem, transportu un citiem iekštelpu un āra objektiem, tostarp skolām, mājokļiem, ārstniecības iestādēm un darba vietām; 51. informācijas, sakaru un citiem pakalpojumiem, tostarp elektroniskajiem pakalpojumiem un avārijas dienestiem. 2. Dalībvalstis veic arī atbilstošus pasākumus, lai: 52. izstrādātu un ieviestu minimālos standartus un vadlīnijas par objektu un pakalpojumu pieejamību personām ar invaliditāti un pārraudzītu to īstenošanu; 53. nodrošinātu, ka privātās struktūras, kas piedāvā objektus un pakalpojumus, kuri ir atvērti sabiedrībai vai ko sniedz sabiedrībai, ņem vērā visus aspektus attiecībā uz to pieejamību personām ar invaliditāti; 54. visām ieinteresētajām personām nodrošinātu apmācību par pieejamības problēmām, ar kurām saskaras personas ar invaliditāti; 55. ēkās un citos sabiedrībai atvērtos objektos nodrošinātu informāciju Braila rakstā un viegli lasāmos un saprotamos veidos; 56. nodrošinātu dažādus palīgu un starpnieku, tostarp pavadoņu, lasītāju un profesionālu surdotulkotāju, pakalpojumu veidus, lai veicinātu pieejamību ēkām un citiem sabiedrībai atvērtiem objektiem; 57. veicinātu citus atbilstošus palīdzības un atbalsta veidus, lai personām ar invaliditāti nodrošinātu informācijas pieejamību; 58. veicinātu jauno informācijas un sakaru tehnoloģiju un sistēmu, tostarp tīkla Internet, pieejamību personām ar invaliditāti; 59. veicinātu pieejamās informācijas un komunikāciju tehnoloģiju un sistēmu projektēšanu, izstrādi, ražošanu un izplatīšanu agrīnā stadijā tā, lai panāktu minēto tehnoloģiju un sistēmu pieejamību ar minimālām izmaksām. 10. pants Tiesības uz dzīvību Dalībvalstis atkārtoti apstiprina, ka katram cilvēkam ir tiesības uz dzīvību, un veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka personas ar invaliditāti tās efektīvi izmanto vienlīdzīgi ar citiem. 11. pants Riska situācijas un ārkārtas humānās situācijas Dalībvalstis saskaņā ar pienākumiem, ko paredz starptautiskie tiesību akti, tostarp starptautisko humanitāro tiesību un starptautisko cilvēktiesību jomā, veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu personu ar invaliditāti aizsardzību un drošību riska situācijās, tostarp bruņotu konfliktu laikā, ārkārtas humānās situācijās un dabas katastrofu gadījumos. 12. pants Vienlīdzīga tiesībspējas atzīšana 1. Dalībvalstis atkārtoti apstiprina, ka personām ar invaliditāti visur ir tiesības tikt atzītām par personu likuma priekšā. 2. Dalībvalstis atzīst, ka personām ar invaliditāti ir tiesībspēja vienlīdzīgi ar citiem visās dzīves jomās. 3. Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai personām ar invaliditāti nodrošinātu tā atbalsta pieejamību, kas tām varētu būt nepieciešams, īstenojot savu tiesībspēju. 4. Dalībvalstis nodrošina, ka visi ar tiesībspējas īstenošanu saistītie pasākumi paredz atbilstošas un efektīvas garantijas, lai saskaņā ar starptautisko humanitāro tiesību aktiem neatļautu ļaunprātīgu izmantošanu. Ar šādām garantijām jānodrošina, ka, veicot ar tiesībspējas īstenošanu saistītos pasākumus, tiek ievērotas attiecīgās personas tiesības, griba un izvēle, netiek atļauti interešu konflikti un ietekmes ļaunprātīga izmantošana, tie ir samērīgi un atbilstīgi konkrētās personas apstākļiem, tos piemēro pēc iespējas īsāku laiku un regulāri pārskata kompetenta, neatkarīga un objektīva iestāde vai tiesu iestāde. Šīm garantijām ir jābūt proporcionālām tam, cik lielā mērā šie pasākumi skar konkrētās personas tiesības un intereses. 5. Ievērojot šā panta noteikumus, dalībvalstis veic atbilstošus un efektīvus pasākumus, lai personām ar invaliditāti nodrošinātu vienlīdzīgas tiesības iegūt īpašumu vai to mantot, kontrolēt savas finanšu lietas un piekļūt banku aizdevumiem, hipotekāriem kredītiem un citiem finanšu kreditēšanas veidiem, un nodrošina, ka personām ar invaliditāti netiek patvaļīgi atņemts īpašums. 13. pants Tiesas pieejamība 1. Dalībvalstis nodrošina personām ar invaliditāti efektīvu tiesas pieejamību vienlīdzīgi ar citiem, arī nodrošinot procesuālus un vecumam atbilstošus pielāgojumus, lai atvieglinātu šo personu kā tiešu un netiešu procesa dalībnieku, tostarp kā liecinieku, lomu visās tiesvedības stadijās, ieskaitot izmeklēšanas un citas pirmstiesas stadijas. 2. Lai sekmētu efektīvu tiesas pieejamību personām ar invaliditāti, dalībvalstis veicina atbilstošu apmācību darbiniekiem, kas strādā tiesu varas administrēšanas jomā, tostarp policijas un cietumu personālam. 14. pants Personas brīvība un neaizskaramība 1. Dalībvalstis nodrošina, ka personām ar invaliditāti vienlīdzīgi ar citiem: 60. iespējams izmantot tiesības uz personas brīvību un neaizskaramību; 61. nelikumīgi vai patvaļīgi netiek atņemta brīvība un ka jebkura veida brīvības atņemšana notiek saskaņā ar likumu, un ka invaliditāte nekādā gadījumā nav pamats brīvības atņemšanai. 2. Dalībvalstis nodrošina, ka tad, ja personām ar invaliditāti saskaņā ar kādu procedūru atņem brīvību, šīm personām vienlīdzīgi ar citiem ir tiesības uz garantijām saskaņā ar starptautisko humanitāro tiesību aktiem, un ka pret šīm izturas atbilstīgi šīs konvencijas mērķiem un principiem, arī nodrošinot saprātīgus pielāgojumus. 15. pants Tiesības netikt pakļautam spīdzināšanai vai nežēlīgiem, necilvēcīgiem vai cieņu pazemojošiem apiešanās un soda veidiem 1. Nevienu peronu nedrīkst būt pakļauts spīdzināšanai vai nežēlīgiem, necilvēcīgiem vai cieņu pazemojošiem apiešanās vai soda veidiem. Jo īpaši, nevienu personu bez šīs personas piekrišanas brīvi sniegtas atļaujas nedrīkst pakļaut medicīniskiem vai zinātniskiem eksperimentiem. 2. Dalībvalstis veic visus efektīvos normatīvos, administratīvos, tiesas vai citus pasākumus, lai vienlīdzīgi ar citiem neatļautu personu ar invaliditāti pakļaušanu spīdzināšanai vai nežēlīgiem, necilvēcīgiem vai cieņu pazemojošiem apiešanās vai soda veidiem. 16. pants Tiesības netikt pakļautam ekspluatācijai, vardarbībai un ļaunprātīgai izmantošanai 1. Dalībvalstis veic visus atbilstošos normatīvos, administratīvos, sociālos, izglītojošos un citus pasākumus, lai personas ar invaliditāti gan dzīvesvietā un gan ārpus tās aizsargātu no visu veidu ekspluatācijas, vardarbības un ļaunprātīgas izmantošanas, ieskaitot dzimuma dēļ. 2. Dalībvalstis veic visus atbilstošos pasākumus, lai novērstu visu veidu ekspluatāciju, vardarbību un ļaunprātīgu izmantošanu, cita starpā, nodrošinot personām ar invaliditāti, šo personu ģimenēm un aprūpētājiem atbilstošu palīdzību un atbalstu, ņemot vērā dzimumu un vecumu, arī sniedzot informāciju un apmācību par to, kā izvairīties no ekspluatācijas, vardarbības un ļaunprātīgas izmantošanas gadījumiem, atpazīt tos un ziņot par tiem. Dalībvalstis nodrošina, ka aizsardzības pasākumos ņem vērā personu ar invaliditāti vecumu, dzimumu un invaliditāti. 3. Lai novērstu visu veidu ekspluatācijas, vardarbības un ļaunprātīgas izmantošanas gadījumus, dalībvalstis nodrošina, ka visus personām ar invaliditāti paredzētos atvieglojumus un programmas efektīvi kontrolē neatkarīgas iestādes. 4. Dalībvalstis veic visus atbilstīgus pasākumus, lai veicinātu to personu ar invaliditāti fizisko, kognitīvo un psiholoģisko atveseļošanos, rehabilitāciju un sociālo reintegrāciju, kuras kļūst par jebkāda veida ekspluatācijas, vardarbības vai ļaunprātīgas izmantošanas upuriem, arī sniedzot šīm personām aizsardzības pakalpojumus. Šāda atveseļošanās un reintegrācija notiek tādā vidē, kas veicina attiecīgās personas veselību, labklājību, pašcieņu, cieņu un patstāvību un kur ņem vērā īpašās vajadzības, kuras saistītas ar personu ar invaliditāti dzimumu un vecumu. 5. Dalībvalstis pieņem efektīvus tiesību aktus un stratēģijas, tostarp tiesību aktus un politikas virzienus attiecībā uz sievietēm un bērniem, lai nodrošinātu, ka personu ar invaliditāti ekspluatācijas, vardarbības un ļaunprātīgas izmantošanas gadījumi tiek identificēti, izmeklēti un, ja nepieciešams, iesniedzot prasību tiesā. 17. pants Personas integritātes aizsardzība Ikvienai personai ar invaliditāti ir tiesības uz tās fiziskās un garīgās integritātes ievērošanu vienlīdzīgi ar citiem. 18. pants Pārvietošanās brīvība un pilsonība 1. Dalībvalstis atzīst personu ar invaliditāti tiesības uz pārvietošanās brīvību, brīvību vienlīdzīgi ar citiem izvēlēties dzīvesvietu un pilsonību, tostarp nodrošinot, ka: 62. personām ar invaliditāti ir tiesības iegūt un mainīt pilsonību un šo personu pilsonība netiek atņemta patvaļīgi vai invaliditātes dēļ; 63. invaliditātes dēļ personām ar invaliditāti netiek atņemta spēja iegūt, paturēt un izmantot savus pilsonības dokumentus vai citus identifikācijas dokumentus vai izmantot attiecīgās procedūras, piemēram, imigrācijas procedūras, kas varētu būt nepieciešamas, lai būtu vieglāk īstenot tiesības uz pārvietošanās brīvību; 64. personas ar invaliditāti var brīvi izbraukt no jebkuras valsts, arī no savas valsts; 65. personām ar invaliditāti patvaļīgi vai invaliditātes dēļ netiek atņemtas tiesības ierasties savā valstī. 2. Bērni ar invaliditāti tiek reģistrēti uzreiz pēc dzimšanas, un viņiem pēc dzimšanas ir tiesības uz vārdu, tiesības saņemt pilsonību un, ciktāl iespējams, tiesības zināt savus vecākus un saņemt viņu rūpes. 19. pants Patstāvīgs dzīvesveids un iekļaušana sabiedrībā Šīs konvencijas dalībvalstis atzīst, ka visām personām ar invaliditāti ir vienlīdzīgas tiesības dzīvot sabiedrībā ar tādu pašu izvēles brīvību kā citiem cilvēkiem, un veic efektīvus un atbilstošus pasākumus, lai personām ar invaliditāti būtu vieglāk izmantot šīs tiesības un pilnīgi iekļauties un piedalīties sabiedrības dzīvē, tostarp nodrošinot, ka: 66. personām ar invaliditāti ir iespējas vienlīdzīgi ar citiem izvēlēties dzīvesvietu un to, kur un ar ko tās dzīvo, un ka tām neliek dzīvot kādos noteiktos apstākļos; 67. personām ar invaliditāti ir pieejami dažādi mājās un dzīvesvietā sniegtie pakalpojumi un citi sociālā atbalsta pasākumi, tostarp personīgā palīdzība, kas nepieciešama, lai dzīvotu un iekļautos sabiedrībā un lai nepieļautu izolēšanu vai nošķiršanu no sabiedrības; 68. plašai sabiedrībai paredzētie sociālie pakalpojumi un objekti ir vienlīdz pieejami arī personām ar invaliditāti un atbilst šo personu vajadzībām. 20. pants Individuālā pārvietošanās Dalībvalstis veic efektīvus pasākumus, lai nodrošinātu, ka personas ar invaliditāti ar iespējami lielāko patstāvību individuāli pārvietojas, tostarp: 69. atvieglinot personu ar invaliditāti individuālo pārvietošanos pašu izvēlētā veidā un laikā un par pieejamu cenu; 70. atvieglinot personām ar invaliditāti kvalitatīvu pārvietošanās palīglīdzekļu, ierīču, atbalsta tehnoloģiju un palīgu un starpnieku pakalpojumu pieejamību, tostarp nodrošinot tos par pieejamu cenu; 71. nodrošinot personām ar invaliditāti un speciālistiem, kuri strādā ar minētajām personām, pārvietošanās iemaņu apmācību; 72. mudinot uzņēmumus, kas ražo pārvietošanās palīglīdzekļus, ierīces un atbalsta tehnoloģijas, ņemt vērā visus personu ar invaliditāti pārvietošanās aspektus. 21. pants Vārda un uzskatu brīvība un pieeja informācijai Dalībvalstis veic visus attiecīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka personas ar invaliditāti var īstenot tiesības uz vārda un uzskatu brīvību, ieskaitot brīvību vienlīdzīgi ar citiem meklēt, saņemt un izplatīt informāciju un idejas un visos komunikācijas veidos pēc savas izvēles, kā definēts šīs konvencijas 2. pantā, tostarp: 73. personām ar invaliditāti savlaicīgi un bez papildu maksas sniedzot plašai sabiedrībai paredzētu informāciju, kura ir pieejama formātos un ar tehnoloģijām, kas atbilst dažādiem invaliditātes veidiem; 74. pieņemot un veicinot to, ka oficiālos pasākumos personas ar invaliditāti pēc savas izvēles izmanto zīmju valodu, Braila rakstu, pastiprinošos un alternatīvos komunikācijas veidus un citus pieejamus komunikācijas līdzekļus, veidus un formātus; 75. mudinot privātās struktūras, kas sniedz pakalpojumus plašai sabiedrībai, tostarp ar tīmekļa palīdzību, sniegt informāciju un pakalpojumus personām ar invaliditāti pieejamā formātā, ko tās var izmantot; 76. mudinot plašsaziņas līdzekļus, tostarp tos, kas informāciju izplata ar tīmekļa palīdzību, padarīt savus pakalpojumus pieejamus personām ar invaliditāti; 77. atzīstot un veicinot zīmju valodu izmantošanu. 22. pants Privātās dzīves neaizskaramība 1. Nevienu personu ar invaliditāti neatkarīgi no dzīvesvietas vai sadzīves apstākļiem nedrīkst pakļaut patvaļīgiem vai nelikumīgiem privātās dzīves, ģimenes dzīves, mājokļa vai korespondences, vai citu veidu komunikācijas traucējumiem vai nelikumīgi aizskart tās godu un reputāciju. Personām ar invaliditāti ir tiesības uz likuma aizsardzību pret minētajiem traucējumiem vai aizskārumiem. 2. Dalībvalstis aizsargā datu konfidencialitāti attiecībā uz personu ar invaliditāti personu, veselības stāvokli un rehabilitāciju vienlīdzīgi ar citiem. 23. pants Mājokļa un ģimenes dzīves neaizskaramība 1. Dalībvalstis veic efektīvus un atbilstošus pasākumus, lai likvidētu diskrimināciju pret personām ar invaliditāti visos jautājumos saistībā ar laulību, ģimeni, vecāku stāvokli un attiecībām, vienlīdzīgi ar citiem, lai nodrošinātu, ka: 78. tiek atzīts, ka visām personām ar invaliditāti, kuras ir sasniegušas vecumu laulību noslēgšanai, ir tiesības stāties laulībā un dibināt ģimeni ar nākamā laulātā brīvu un pilnīgu piekrišanu; 79. tiek atzīts, ka personām ar invaliditāti ir tiesības brīvi un ar atbildību lemt par bērnu skaitu ģimenē un laika periodu starp bērnu dzimšanu un tiesības saņemt vecumam atbilstošu informāciju un apmācību par reproduktīvajiem un ģimenes plānošanas jautājumiem un ka šim personām tiek nodrošināti līdzekļi, kas vajadzīgi minēto tiesību īstenošanai; 80. personas ar invaliditāti, tostarp bērni, vienlīdzīgi ar citiem saglabā reproduktīvās spējas. 2. Dalībvalstis nodrošina personu ar invaliditāti tiesības un pienākumus attiecībā uz aizbildnību, aizgādnību, aizbildniecību, bērnu adopciju vai līdzīgiem institūtiem, ja šādi jēdzieni pastāv attiecīgās valsts tiesību aktos; visos gadījumos galvenais apsvērums ir bērna vislabākās intereses. Dalībvalstis sniedz attiecīgu palīdzību personām ar invaliditāti, kuras veic bērna aprūpes pienākumus. 3. Dalībvalstis nodrošina, ka bērniem ar invaliditāti ir vienlīdzīgas tiesības attiecībā uz ģimenes dzīvi. Lai īstenotu šīs tiesības un novērstu bērnu ar invaliditāti slēpšanu, pamešanu, nevērību pret šiem bērniem un viņu nošķiršanu, dalībvalstis apņemas sniegt bērniem ar invaliditāti un viņu ģimenēm savlaicīgu un plašu informāciju, pakalpojumus un atbalstu. 4. Dalībvalstis nodrošina, ka bērns netiek nošķirts no vecākiem pret viņu gribu, izņemot tad, ja kompetentas iestādes, kas pakļautas tiesas uzraudzībai, saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem un procedūrām nosaka, ka šāda nošķiršana ir nepieciešama bērna vislabākajās interesēs. Nekādā gadījumā bērnu nedrīkst nošķirt no vecākiem vai nu paša bērna, vai viena vai abu vecāku invaliditātes dēļ. 5. Dalībvalstis dara visu iespējamo, lai, gadījumā ja tuvākie ģimenes locekļi nespēj rūpēties par bērnu ar invaliditāti, nodrošinātu alternatīvu aprūpi, ko var sniegt attālākie radinieki, bet, ja tas nav iespējams, tad ģimenes vidē sabiedrībā. 24. pants Izglītība 1. Dalībvalstis atzīst personu ar invaliditāti tiesības uz izglītību. Lai šīs tiesības varētu īstenot bez diskriminācijas un ar vienlīdzīgām iespējām, dalībvalstis nodrošina, ka visos līmeņos iekļaujošu izglītības sistēmu un mūžizglītību ar mērķi: 81. pilnībā attīstīt cilvēka potenciālu, kā arī pašcieņu un savas vērtības apzināšanos un nostiprināt cieņu pret cilvēktiesībām, pamatbrīvībām un cilvēku dažādību; 82. attīstīt personu ar invaliditāti personību, talantus un radošumu garu, kā arī viņu garīgās un fiziskās spējas, pilnībā izmantojot to potenciālu; 83. dot personām ar invaliditāti iespēju efektīvi piedalīties brīvas sabiedrības dzīvē. 2. Attiecībā uz šo tiesību īstenošanu dalībvalstis nodrošina, ka: personas ar invaliditāti netiek invaliditātes dēļ izslēgtas no vispārīgās izglītības sistēmas un ka bērni ar invaliditāti netiek invaliditātes dēļ izslēgti no bezmaksas obligātās pamatizglītības vai vidējās izglītības sistēmas; 84. personas ar invaliditāti var vienlīdzīgi ar citiem piekļūt integrāciju veicinošai, kvalitatīvai un brīvai pamatizglītībai un vidējai izglītībai sabiedrībā, kurā tās dzīvo; 85. atbilstoši indivīdu vajadzībām tiek veikti saprātīgi pielāgojumi; 86. personas ar invaliditāti vispārīgajā izglītības sistēmā saņem atbalstu, kas nepieciešams, lai veicinātu efektīvu apmācību; 87. vidē, kas maksimāli veicina zināšanu apguvi un sociālo attīstību, tiek veikti efektīvi individuāli atbalsta pasākumi atbilstoši pilnīgas integrācijas mērķim. 3. Dalībvalstis personām ar invaliditāti dod iespēju apgūt praktiskās un sociālās iemaņas, kas vajadzīgas, lai atvieglotu to pilnīgu un vienlīdzīgu līdzdalību izglītības sistēmā un sabiedrības dzīvē. Šai nolūkā dalībvalstis veic atbilstošus pasākumus, tostarp: 88. atvieglo Braila raksta, alternatīvā raksta, pastiprinošo un alternatīvo komunikācijas veidu, līdzekļu un formātu, kā arī orientēšanās un pārvietošanās iemaņu apgūšanu un atvieglo līdzinieku atbalstu un darbaudzināšanu; 89. atvieglo zīmju valodas apguvi un veicina nedzirdīgo kopienas lingvistisko identitāti; 90. nodrošina to, ka aklas, nedzirdīgas vai gan aklas, gan nedzirdīgas personas, tostarp bērni, izglītību saņem tādās valodās un ar tādu komunikācijas veidu un līdzekļu palīdzību, kas konkrētajam indivīdam ir vispiemērotākās, un tādā vidē, kas maksimāli veicina zināšanu apguvi un sociālo attīstību. 4. Lai palīdzētu nodrošināt šo tiesību īstenošanu, dalībvalstis veic atbilstošus pasākumus, lai pieņemtu darbā skolotājus, tostarp skolotājus ar invaliditāti, kuri ir kvalificēti zīmju valodas un/vai Braila raksta lietošanā, un apmācītu profesionālos darbiniekus un personālu, kas strādā visos izglītības līmeņos. Šāda apmācība ietver zināšanas par invaliditātes jautājumiem un par atbilstošo pastiprinošo un alternatīvo komunikācijas veidu, līdzekļu un formātu, apmācības metožu un materiālu izmantošanu, lai sniegtu atbalstu personām ar invaliditāti. 5. Dalībvalstis nodrošina, ka personām ar invaliditāti bez diskriminācijas un vienlīdzīgi ar citiem ir iespējas saņemt vispārīgo terciāro izglītību, profesionālo izglītību, pieaugušo izglītību un mūžizglītību. Šajā nolūkā dalībvalstis personām ar invaliditāti nodrošina saprātīgus pielāgojumus. 25. pants Veselība Dalībvalstis atzīst, ka personām ar invaliditāti ir tiesības uz visaugstāko iespējamo veselības līmeni bez diskriminācijas invaliditātes dēļ. Dalībvalstis veic visus atbilstošos pasākumus, lai personām ar invaliditāti nodrošinātu tādu veselības pakalpojumu pieejamību, kuros ņem vērā dzimumu aspektus, tostarp veselības rehabilitācijas pieejamību. Dalībvalstis jo īpaši: 91. nodrošina personām ar invaliditāti tāda paša daudzuma, kvalitātes un standarta bezmaksas vai pieejamu veselības aprūpi un programmas, kādas tiek nodrošinātas citiem cilvēkiem, tostarp seksuālās un reproduktīvās veselības jomā un saskaņā ar iedzīvotājiem piedāvāto valsts veselības aprūpes programmu; 92. nodrošina tos pakalpojumus veselības aizsardzības jomā, kuri personām ar invaliditāti ir nepieciešami tieši viņu invaliditātes dēļ, tostarp agrīnu diagnostiku un, ja nepieciešams, agrīnu iejaukšanos, un pakalpojumus, kas ir paredzēti, lai pēc iespējas samazinātu un novērstu jaunas invaliditātes rašanos, tostarp bērniem un vecākiem cilvēkiem; 93. nodrošina šos veselības aizsardzības pakalpojumus pēc iespējas tuvāk šo cilvēku dzīvesvietai, tostarp lauku rajonos; 94. prasa, lai veselības aprūpes speciālisti personām ar invaliditāti sniegtu tādas pašas kvalitātes pakalpojumus kā citiem cilvēkiem, tostarp pēc brīvas un informētas vienošanās, cita starpā ar apmācību un augstākiem ētikas standartiem valsts un privātajā veselības aprūpē paaugstinot izpratni par personu ar invaliditāti cilvēktiesībām, cieņu, patstāvību, un vajadzībām; 95. aizliedz personu ar invaliditāti diskrimināciju attiecībā uz veselības apdrošināšanu, kā arī dzīvības apdrošināšanu, ja šāda apdrošināšana ir atļauta ar valsts tiesību aktiem, un nosaka, ka tā jāsniedz taisnīgā un saprātīgā veidā; 96. nepieļauj veselības aprūpes vai veselības aizsardzības pakalpojumu vai pārtikas vai šķidrumu saņemšanas diskriminējošu atteikumu invaliditātes dēļ. 26. pants Adaptācija un rehabilitācija 1. Dalībvalstis veic efektīvus un attiecīgus pasākumus, tostarp ar līdzinieku atbalstu, lai personas ar invaliditāti varētu panākt un saglabāt maksimālu patstāvību, pilnīgas fiziskās, garīgās, sociālās un profesionālās spējas un pilnīgu iekļaušanos un līdzdalību visās dzīves jomās. Šajā nolūkā dalībvalstis organizē, nostiprina un paplašina vispusīgus adaptācijas un rehabilitācijas pakalpojumus un programmas, jo īpaši veselības aizsardzības, nodarbinātības, izglītības un sociālo pakalpojumu jomā, tā lai šie pakalpojumi un programmas: 97. sāktos pēc iespējas agrākā posmā un to pamatā būtu indivīda vajadzību un stipro pušu starpdisciplīnu vērtējums; 98. sekmētu līdzdalību un iekļaušanos kopienā un visos sabiedrības dzīves aspektos, būtu brīvprātīgi un pieejami personām ar invaliditāti pēc iespējas tuvāk viņu kopienai, arī lauku rajonos. 2. Dalībvalstis veicina adaptācijas un rehabilitācijas jomā strādājošo profesionālo darbinieku un personāla sākotnējās apmācības un tālākizglītības attīstību. 3. Dalībvalstis veicina to personām ar invaliditāti paredzēto atbalsta ierīču un tehnoloģiju pieejamību, pārzināšanu un lietošanu, kuras veicina adaptāciju un rehabilitāciju. 27. pants Darbs un nodarbinātība 1. Dalībvalstis atzīst personu ar invaliditāti tiesības uz darbu vienlīdzīgi ar citiem; tās ir tiesības pelnīt iztikas līdzekļus ar darbu, kuru persona ar invaliditāti brīvi izvēlas vai kuram piekrīt darba tirgū un darba vidē, kas ir atklāta, veicina integrāciju un ir pieejama personām ar invaliditāti. Dalībvalstis nodrošina un veicina tiesību uz darbu īstenošanu, tostarp personām, kas par personām ar invaliditāti kļuvušas darbā, un veic atbilstošus pasākumus, tostarp pieņemot normatīvos aktus, lai cita starpā: 99. aizliegtu diskrimināciju invaliditātes dēļ attiecībā uz visiem jautājumiem, kas saistīti ar nodarbinātību, ieskaitot darbā pieņemšanas, nolīgšanas un nodarbinātības nosacījumus, darba saglabāšanu, karjeras virzību un drošus un veselīgus darba apstākļus; 100. aizsargātu personu ar invaliditāti tiesības uz taisnīgiem un labvēlīgiem darba apstākļiem vienlīdzīgi ar citiem, ieskaitot vienlīdzīgas iespējas un vienādu atlīdzību par līdzvērtīgu darbu, drošus un veselīgus darba apstākļus, tostarp aizsardzību pret uzmākšanos un sūdzību apmierināšanu; 101. nodrošinātu, ka personas ar invaliditāti var īstenot savas darba un arodbiedrību tiesības vienlīdzīgi ar citiem; 102. nodrošinātu, ka personām ar invaliditāti ir efektīva pieeja vispārīgām tehniskās un profesionālās orientācijas programmām, darbā iekārtošanas dienestiem un profesionālajai apmācībai un tālākizglītībai; 103. veicinātu personu ar invaliditāti darba iespēju un karjeras virzības veicināšanu darba tirgū, kā arī palīdzību darba atrašanā, saņemšanā, saglabāšanā un atsākšanā; 104. veicinātu iespējas individuālā darba un uzņēmējdarbības veikšanai, kooperatīvu attīstībai un sava uzņēmuma dibināšanai; 105. nodarbinātu personas ar invaliditāti valsts sektorā; 106. veicinātu personu ar invaliditāti nodarbinātību privātajā sektorā, īstenojot atbilstošu stratēģiju un pasākumus, starp kuriem var būt pozitīvas rīcības programmas, stimuli un citi pasākumi; 107. nodrošinātu, ka personām ar invaliditāti darba vietās tiek veikti saprātīgi pielāgojumi; 108. veicinātu to, ka personas ar invaliditāti iegūst darba pieredzi atklātā darba tirgū; 109. veicinātu tehniskās un profesionālās rehabilitācijas, darba saglabāšanas un atsākšanas programmas personām ar invaliditāti. 2. Dalībvalstis nodrošina, ka personas ar invaliditāti netiek turētas verdzībā vai kalpībā un vienlīdzīgi ar citiem tiek aizsargātas no piespiedu vai obligātā darba. 28. pants Pienācīgs dzīves līmenis un sociālā aizsardzība 1. Dalībvalstis atzīst personu ar invaliditāti tiesības uz atbilstošu dzīves līmeni sev un saviem ģimenes locekļiem, tostarp uz pienācīgu pārtiku, apģērbu un mājokli un uz pastāvīgu dzīves apstākļu uzlabošanos, un veic atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu un veicinātu šo tiesību īstenošanu bez diskriminācijas invaliditātes dēļ. 2. Dalībvalstis atzīst personu ar invaliditāti tiesības uz sociālo aizsardzību un uz šo tiesību izmantošanu bez diskriminācijas invaliditātes dēļ un veic atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu un veicinātu šo tiesību īstenošanu, tostarp pasākumus ar mērķi: 110. nodrošināt personām ar invaliditāti vienlīdzīgu pieeju tīra ūdens apgādei un nodrošināt pieeju atbilstošiem un pieejamiem pakalpojumiem, ierīcēm un citai palīdzībai, kas saistīta ar personu ar invaliditāti vajadzībām; 111. nodrošināt personu ar invaliditāti, jo īpaši sieviešu un meiteņu ar invaliditāti un vecu cilvēku ar invaliditāti, pieeju sociālās aizsardzības programmām un nabadzības samazināšanas programmām; 112. nodrošināt personām ar invaliditāti un to ģimenēm, kas dzīvo nabadzības apstākļos, valsts palīdzības pieejamību, lai segtu ar invaliditāti saistītos izdevumus, tostarp apmācības, konsultāciju, finansiālās palīdzības un pagaidu aizbildnības pieejamību; 113. nodrošināt personām ar invaliditāti valsts mājokļu programmu pieejamību; 114. nodrošināt personām ar invaliditāti pensiju pabalstu un programmu pieejamību. 29. pants Līdzdalība politiskajā un sabiedriskajā dzīvē Dalībvalstis garantē personām ar invaliditāti politiskās tiesības un iespējas tās izmantot vienlīdzīgi ar citiem un apņemas: 115. nodrošināt, ka personas ar invaliditāti tieši vai ar brīvi izvēlētu pārstāvju starpniecību var efektīvi un pilnvērtīgi piedalīties politiskajā un sabiedriskajā dzīvē vienlīdzīgi ar citiem, tostarp tiesības un iespējas personām ar invaliditāti balsot un tikt ievēlētām, cita starpā: i) nodrošinot, ka balsošanas procedūras, objekti un materiāli ir atbilstoši, pieejami un viegli saprotami un lietojami; ii) aizsargājot personu ar invaliditāti tiesības balsot aizklātās vēlēšanās un tautas referendumos bez iebiedēšanas un kandidēt vēlēšanās, reāli ieņemt amatus un pildīt visas oficiālās funkcijas visos valsts varas līmeņos, ja nepieciešams, atvieglojot atbalsta un jauno tehnoloģiju izmantošanu; iii) garantējot personu ar invaliditāti kā vēlētāju brīvas gribas izpausmi un šai nolūkā, ja nepieciešams, pēc personas ar invaliditāti pieprasījuma ļaujot balsošanas procesā saņemt palīdzību no kādas citas personas, ko persona ar invaliditāti izvēlējusies; 116. aktīvi veicināt tādas vides veidošanu, kurā personas ar invaliditāti var efektīvi un pilnvērtīgi piedalīties valsts pārvaldē bez diskriminācijas un vienlīdzīgi ar citiem, un veicināt to līdzdalību valsts pārvaldē, ieskaitot: i) līdzdalību nevalstiskajās organizācijās un ar valsts sabiedrisko un politisko dzīvi saistītās apvienībās, kā arī politisko partiju darbībā un to vadībā; ii) personu ar invaliditāti organizāciju izveidi un iestāšanos tajās, lai personas ar invaliditāti pārstāvētu starptautiskā, valsts, reģionālā un vietējā līmenī. 30. pants Līdzdalība kultūras dzīvē, atpūta, brīvā laika pavadīšana un sports 1. Dalībvalstis atzīst personu ar invaliditāti tiesības piedalīties kultūras dzīvē vienlīdzīgi ar citiem un veic atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu, ka personām ar invaliditāti ir pieejami: 117. kultūras materiāli pieejamos formātos; 118. televīzijas programmas, filmas, teātris un citi kultūras pasākumi pieejamos formātos; 119. tādas kultūras pasākumu vai pakalpojumu vietas kā teātri, muzeji, kinoteātri, bibliotēkas un tūrisma pakalpojumi, un pēc iespējas lielākā mērā ir pieejami valsts nozīmes kultūras pieminekļi un objekti. 2. Dalībvalstis veic atbilstošus pasākumus, lai personas ar invaliditāti varētu attīstīt un izmantot savu radošo, māksliniecisko un intelektuālo potenciālu ne tikai savā labā, bet arī sabiedrības bagātināšanai. 3. Dalībvalstis saskaņā ar starptautiskajām tiesībām veic visus atbilstošos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiesību akti, kas aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības, neveido nepamatotu vai diskriminējošu barjeru kultūras materiālu pieejamībai personām ar invaliditāti. 4. Personām ar invaliditāti ir tiesības uz savas īpašās kultūras un valodas identitātes, tostarp zīmju valodas un nedzirdīgo kultūras, atzīšanu un atbalstu vienlīdzīgi ar citiem. 5. Lai personas ar invaliditāti varētu vienlīdzīgi ar citiem piedalīties atpūtas, brīvā laika un sporta pasākumos, dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus: 120. lai sekmētu un veicinātu personu ar invaliditāti pēc iespējas lielāku līdzdalību vispārēja profila sporta pasākumos visos līmeņos; 121. lai nodrošinātu, ka personām ar invaliditāti ir iespējas organizēt un attīstīt personām ar invaliditāti paredzētus sporta un atpūtas pasākumus un tajos piedalīties, un šai nolūkā veicina, lai vienlīdzīgi ar citiem tiktu sniegta atbilstoša apmācība, sagatavošana un līdzekļi; 122. lai nodrošinātu, ka personām ar invaliditāti ir pieejami sporta, atpūtas un tūrisma objekti; 123. lai nodrošinātu, ka bērniem ar invaliditāti vienlīdzīgi ar citiem bērniem ir pieejama līdzdalība spēļu, atpūtas, brīvā laika un sporta pasākumos, tostarp pasākumos skolas sistēmas ietvaros; 124. lai nodrošinātu, ka personām ar invaliditāti ir pieejami to personu pakalpojumi, kuras ir iesaistītas brīvā laika, tūrisma, atpūtas un sporta pasākumu organizēšanā. 31. pants Statistika un datu vākšana 1. Dalībvalstis apņemas vākt atbilstošu informāciju, tostarp statistikas un pētījumu datus, lai tās varētu izstrādāt un īstenot stratēģijas šīs konvencijas īstenošanai. Šīs informācijas vākšanas un glabāšanas procesā ir: 125. jāievēro juridiski noteiktās garantijas, tostarp tiesību aktus par datu aizsardzību, lai nodrošinātu konfidencialitāti un personu ar invaliditāti privātās dzīves neaizskaramību; 126. jāievēro starptautiski atzītas normas attiecībā uz cilvēktiesību, pamatbrīvību un ētikas principu aizsardzību statistikas datu vākšanā un izmantošanā. 2. Saskaņā ar šo pantu savākto informāciju atbilstoši dezagregē un izmanto, lai palīdzētu īstenot šajā konvencijā noteiktās dalībvalstu saistības un identificētu un likvidētu barjeras, ar kurām saskaras personas ar invaliditāti, īstenojot savas tiesības. 3. Dalībvalstis uzņemas atbildību par šo statistikas datu izplatīšanu un nodrošina to pieejamību personām ar invaliditāti un citiem. 32. pants Starptautiskā sadarbība 1. Dalībvalstis atzīst starptautiskās sadarbības un tās veicināšanas nozīmi, atbalstot valstu centienus īstenot šīs konvencijas mērķi un uzdevumus, un saistībā ar to veic attiecīgus un efektīvus pasākumus starp dalībvalstīm un, ja nepieciešams, partnerībā ar attiecīgajām starptautiskajām un reģionālajām organizācijām un pilsonisko sabiedrību, jo īpaši ar personu ar invaliditāti organizācijām. Šādi pasākumi var, cita starpā: 127. nodrošināt, ka starptautiskā sadarbība, tostarp starptautiskās attīstības programmas, veicina personu ar invaliditāti integrāciju un ir šīm personām pieejama; 128. veicināt un sekmēt esošo iespēju nostiprināšanu, tostarp apmainoties ar informāciju, pieredzi, mācību programmām un paraugpraksi; 129. veicināt sadarbību pētniecības jomā un zinātnisko un tehnisko zināšanu pieejamību; 130. attiecīgā gadījumā sniegt tehnisko un ekonomisko palīdzību, tostarp veicinot piekļuvi pieejamām atbalsta tehnoloģijām pieejamību un apmainoties ar tām, kā arī nododot tehnoloģijas. 2. Šā panta noteikumi neskar katras dalībvalsts pienākumus pildīt šajā konvencijā noteiktos pienākumus. 33. pants Īstenošana un pārraudzība valstu līmenī 1. Dalībvalstis atbilstoši savai pārvaldes sistēmai izveido vienu vai vairākus kontaktpunktus, kas nodarbojas ar jautājumiem saistībā ar šīs konvencijas īstenošanu, un pienācīgi apsver iespēju pārvaldes sistēmā izveidot vai noteikt koordinējošu mehānismu, lai atvieglotu darbības, kas saistītas ar šīs konvencijas īstenošanu dažādos sektoros un dažādos līmeņos. 2. Dalībvalstis atbilstoši savai tiesību sistēmai un administratīvajai sistēmai saglabā, pastiprina, valstī nosaka vai izveido struktūru, tostarp vienu vai, ja vajadzīgs, vairākus neatkarīgus mehānismus, lai veicinātu, aizsargātu un pārraudzītu šīs konvencijas īstenošanu. Nosakot vai izveidojot šādu mehānismu, dalībvalstis ņem vērā principus, kas attiecas uz valsts cilvēktiesību aizsardzības un veicināšanas iestāžu statusu un darbību. 3. Pārraudzības procesā pilnībā iesaistās un piedalās pilsoniskā sabiedrība, jo īpaši personas ar invaliditāti un tās pārstāvošās organizācijas. 34. pants Personu ar invaliditāti tiesību komiteja 1. Tiek nodibināta Personu ar invaliditāti tiesību komiteja (turpmāk tekstā – Komiteja), kura veic turpmāk tekstā paredzētās funkcijas. 2. Šīs konvencijas spēkā stāšanās laikā Komiteja sastāv no 12 ekspertiem. Pēc tam, kad konvenciju būs ratificējušas vai tai pievienojušās vēl sešdesmit dalībvalstis, Komitejas locekļu skaits palielinās par sešiem locekļiem, sasniedzot maksimālo skaitu – astoņpadsmit. 3. Komitejas locekļi darbojas kā privātpersonas, un viņiem ir augstas morālās īpašības un atzīta kompetence un pieredze šīs konvencijas darbības jomā. Ieceļot savus kandidātus, dalībvalstis tiek aicinātas pienācīgi ņemt vērā šīs konvencijas 4. panta 3. punkta noteikumus. 4. Komitejas locekļus ievēl dalībvalstis, ņemot vērā atbilstoša ģeogrāfiskā sadalījuma, dažādu civilizācijas formu un galveno tiesību sistēmu pārstāvības, līdzsvarotas dzimumu pārstāvības un ekspertu ar invaliditāti līdzdalības principu. 5. Komitejas locekļus ievēl aizklātā balsojumā no personu saraksta, kuras dalībvalstis izvirza no savu pilsoņu vidus, dalībvalstu konferences sanāksmju laikā. Šajās sanāksmēs, kuras kvorums ir divas trešdaļas dalībvalstu, Komisijā ievēlētās personas ir tie kandidāti, kas saņēmuši balsu vislielāko skaitu un klātesošo un balsošanā piedalījušos dalībvalstu pārstāvju absolūto balsu vairākumu. 6. Pirmās vēlēšanas notiek ne vēlāk kā pēc sešiem mēnešiem pēc šīs konvencijas stāšanās spēkā. Vismaz četrus mēnešus pirms kārtējo vēlēšanu dienas Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs nosūta dalībvalstīm vēstuli, aicinot tās divu mēnešu laikā iesniegt savas kandidatūras. Pēc tam ģenerālsekretārs sagatavo sarakstu, kurā alfabētiskā kārtībā ieraksta visas šādi izvirzītās personas, norādot dalībvalstis, kas tās izvirzījušas, un iesniedz šo sarakstu konvencijas dalībvalstīm. 7. Komitejas locekļus ievēl uz četriem gadiem. Viņus var atkārtoti ievēlēt vienu reizi. Tomēr sešu pirmajās vēlēšanās ievēlēto locekļu pilnvaru termiņš beidzas pēc diviem gadiem; uzreiz pēc pirmajām vēlēšanām šā panta 5. punktā minētās sanāksmes priekšsēdētājs šo sešu locekļu vārdus izvēlas lozējot. 8. Sešu papildu locekļu ievēlēšana Komitejā notiek parastajā vēlēšanu kārtībā saskaņā ar šā panta attiecīgajiem noteikumiem. 9. Ja kāds Komitejas loceklis nomirst vai atkāpjas, vai paziņo, ka viņš vai viņa kāda cita iemesla dēļ nevar turpināt savu pienākumu pildīšanu, dalībvalsts, kura ir izvirzījusi šo locekli, uz atlikušo pilnvaru termiņu ieceļ citu ekspertu, kuram ir kvalifikācija un kurš atbilst prasībām, kas paredzētas šā panta attiecīgajos noteikumos. 10. Komiteja pieņem savu reglamentu. 11. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs nodrošina nepieciešamo personālu un materiāli tehnisko bāzi, lai Komiteja varētu efektīvi pildīt savas funkcijas saskaņā ar šo konvenciju, un sasauc tās pirmo sanāksmi. 12. Ar Ģenerālās Asamblejas apstiprinājumu saskaņā ar šo konvenciju izveidotās Komitejas locekļi saņem atalgojumu no Apvienoto Nāciju Organizācijas līdzekļiem saskaņā ar Ģenerālās Asamblejas pieņemtajiem noteikumiem un nosacījumiem, ņemot vērā Komitejas pienākumu svarīgumu. 13. Komitejas locekļiem ir tiesības uz Apvienoto Nāciju Organizācijas misiju ekspertu atvieglojumiem, privilēģijām un neaizskaramību, kas paredzēti Konvencijas par Apvienoto Nāciju Organizācijas privilēģijām un neaizskaramību attiecīgajās sadaļās. 35. pants Dalībvalstu ziņojumi 1. Katra dalībvalsts ar Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāra starpniecību Komitejai iesniedz izsmeļošu ziņojumu par pasākumiem, ko tā veikusi, īstenojot savus pienākumus saskaņā ar šo konvenciju, un par progresu, ko tā šajā sakarā sasniegusi, divu gadu laikā pēc šīs konvencijas stāšanās spēkā attiecīgajā dalībvalstī. 2. Pēc tam dalībvalstis ne retāk kā reizi četros gados un pēc Komitejas pieprasījuma iesniedz turpmākos ziņojumus. 3. Komiteja nosaka galvenos principus attiecībā uz ziņojumu saturu. 4. Dalībvalstij, kura Komitejai ir iesniegusi izsmeļošu sākotnējo ziņojumu, turpmākos ziņojumos nav jāatkārto iepriekš sniegta informācija. Gatavojot ziņojumus Komitejai, dalībvalstis tiek aicinātas to darīt, ievērojot atklātu un pārredzamu procedūru, kā arī pienācīgi ņemot vērā šis konvencijas 4. panta 3. punkta noteikumus. 5. Ziņojumos var norādīt apstākļus un grūtības, kas ietekmē šajā konvencijā paredzēto pienākumu izpildi. 36. pants Ziņojumu izskatīšana 1. Katru ziņojumu izskata Komiteja, kas par ziņojumu ierosina ieteikumus un vispārējus priekšlikumus, ko tā uzskata par atbilstošiem, un iesniedz tos attiecīgajai dalībvalstij. Dalībvalsts var atbildēt Komitejai, nosūtot jebkādu informāciju pēc savas izvēles. Komiteja dalībvalstīm var pieprasīt sīkāku informāciju attiecībā uz šīs konvencijas īstenošanu. 2. Ja dalībvalsts ievērojami kavē ziņojuma iesniegšanu, Komiteja var paziņot attiecīgajai dalībvalstij par nepieciešamību pārbaudīt šīs konvencijas īstenošanu šajā dalībvalstī, pamatojoties uz Komitejai pieejamu ticamu informāciju, ja attiecīgais ziņojums netiek iesniegts trīs mēnešu laikā pēc paziņojuma. Komiteja aicina attiecīgo dalībvalsti piedalīties šādā pārbaudē. Ja dalībvalsts atbild, iesniedzot attiecīgo ziņojumu, tad piemēro šā panta 1. punkta noteikumus. 3. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs dara šos ziņojumus pieejamus visām dalībvalstīm. 4. Dalībvalstis nodrošina savu ziņojumu plašu pieejamību sabiedrībai savās valstīs un atvieglo piekļuvi ieteikumiem un vispārējiem priekšlikumiem saistībā ar šiem ziņojumiem. 5. Ja Komiteja uzskata to par nepieciešamu, tā nosūta dalībvalstu ziņojumus Apvienoto Nāciju Organizācijas specializētām iestādēm, fondiem un programmām, kā arī citām kompetentām iestādēm, lai tās pievērstu uzmanību tajos izteiktajiem tehnisko konsultāciju vai palīdzības lūgumiem vai norādēm, kā arī Komitejas apsvērumus un ieteikumus, ja tādi ir, par šiem lūgumiem vai norādēm. 37. pants Sadarbība starp dalībvalstīm un Komiteju 1. Katra dalībvalsts sadarbojas ar Komiteju un palīdz tās locekļiem pildīt uzdevumus. 2. Attiecībās ar dalībvalstīm Komiteja velta pienācīgu uzmanību veidiem un līdzekļiem, ar ko var pastiprināt valstu resursus šīs konvencijas īstenošanai, tostarp ar starptautiskās sadarbības palīdzību. 38. pants Komitejas attiecības ar citām institūcijām Lai sekmētu šīs konvencijas efektīvu īstenošanu un veicinātu starptautisko sadarbību šīs konvencijas darbības jomā: 131. Apvienoto Nāciju Organizācijas specializētajām iestādēm un citām struktūrām ir tiesības būt pārstāvētām to šīs konvencijas noteikumu īstenošanas izskatīšanā, kuri ir viņu kompetencē. Ja Komiteja uzskata to par nepieciešamu, tā var uzaicināt specializētās iestādes un citas kompetentās struktūras sniegt eksperta konsultāciju par šīs konvencijas īstenošanu tajās jomās, kuras ir to attiecīgajā kompetencē. Komiteja var uzaicināt Apvienoto Nāciju Organizācijas specializētās iestādes un citas struktūras iesniegt ziņojumus par šīs konvencijas īstenošanu tajos sektoros, kuri ir viņu darbības jomās; 132. Komiteja, pildot savu mandātu, pēc vajadzības konsultējas ar citām attiecīgajām struktūrām, kas izveidotas ar starptautiskajiem cilvēktiesību līgumiem, ar mērķi nodrošināt savu attiecīgo ziņošanas principu, priekšlikumu un vispārējo ieteikumu saskaņotību un nepieļautu dubultošanos un paralēlismu savu funkciju izpildē. 39. pants Komitejas ziņojums Reizi divos gados Komiteja ziņo Ģenerālajai Asamblejai un Ekonomikas un sociālo lietu padomei par savu darbību un var izvirzīt priekšlikumus un vispārējus ieteikumus, pamatojoties uz dalībvalstu sniegto ziņojumu un informācijas izskatīšanu. Šādus priekšlikumus un vispārējus ieteikumus iekļauj Komitejas ziņojumā kopā ar dalībvalstu komentāriem, ja tādi ir. 40. pants Dalībvalstu konference 1. Dalībvalstis regulāri tiekas dalībvalstu konferencē, lai apsvērtu jebkuru jautājumu attiecībā uz šīs konvencijas īstenošanu. 2. Ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc šīs konvencijas stāšanās spēkā Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs sasauc dalībvalstu konferenci. Nākamās sanāksmes Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs sasauc ik pēc diviem gadiem vai pēc dalībvalstu konferences lēmuma. 41. pants Depozitārs Šīs konvencijas depozitārs ir Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs. 42. pants Parakstīšana Šī konvencija ir atvērta parakstīšanai visām valstīm un reģionālās integrācijas organizācijām Apvienoto Nāciju Organizācijas Galvenajā mītnē Ņujorkā no 2007. gada 30. marta. 43. pants Piekrišana saistībām Šo konvenciju ratificē valstis, kuras to parakstījušas, un oficiāli apstiprina to parakstījušās reģionālās integrācijas organizācijas. Tai var pievienoties jebkura valsts vai reģionālās integrācijas organizācija, kura nav parakstījusi konvenciju. 44. pants Reģionālās integrācijas organizācijas 1. “Reģionālās integrācijas organizācija” nozīmē organizāciju, kuru izveidojušas noteikta reģiona suverēnas valstis un kurai tās dalībvalstis ir nodevušas kompetenci jautājumos, ko reglamentē šī konvencija. Šādas organizācijas savos oficiālās apstiprināšanas vai pievienošanās dokumentos norāda savas kompetences apjomu attiecībā uz jautājumiem, ko reglamentē šī konvencija. Pēc tam tās informē depozitāru par jebkurām būtiskām izmaiņām savas kompetences apjomā. 2. Atsauces uz “dalībvalstīm” šajā konvencijā attiecas uz šādām organizācijām to kompetences robežās. 3. Šīs konvencijas 45. panta 1. punkta un 47. panta 2. un 3. punkta vajadzībām dokumentus, ko deponējusi reģionālās integrācijas organizācija, neņem vērā. 4. Reģionālās integrācijas organizācijas savas kompetences robežās īsteno tiesības balsot dalībvalstu konferencē ar balsu skaitu, kas ir vienāds ar to dalībvalstu skaitu, kuras ir šīs konvencijas puses. Šāda organizācija neizmanto savas balsstiesības, ja kāda no tās dalībvalstīm pati izmanto savas balsstiesības, un otrādi. 45. pants Stāšanās spēkā 1. Šī konvencija stājas spēkā trīsdesmitajā dienā pēc tam, kad ir deponēts divdesmitais ratifikācijas vai pievienošanās instruments. 2. Attiecībā uz katru valsti vai reģionālās integrācijas organizāciju, kas šo konvenciju ratificē, oficiāli apstiprina vai tai pievienojas pēc tam, kad ir deponēts šāds divdesmitais dokuments, konvencija stājas spēkā trīsdesmitajā dienā pēc tam, kad tā ir deponējusi savu ratifikācijas, oficiālās apstiprināšanas vai pievienošanās instrumentu. 46. pants Atrunas 1. Atrunas, kas nav saderīgas ar šīs konvencijas mērķi un uzdevumiem, nav atļautas. 2. Atrunas var atsaukt jebkurā laikā. 47. pants Grozījumi 1. Jebkura dalībvalsts var ierosināt šīs konvencijas grozījumus un tos iesniegt Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram. Ģenerālsekretārs par ierosinātajiem grozījumiem informē citas dalībvalstis un lūdz tās paziņot, vai tās atbalsta dalībvalstu konferences sasaukšanu nolūkā apsvērt minētos priekšlikumus un lemt par tiem. Ja četros mēnešos pēc šāda paziņojuma dienas vismaz viena trešdaļa dalībvalstu atbalsta šādas konferences sasaukšanu, ģenerālsekretārs Apvienoto Nāciju Organizācijas paspārnē sasauc konferenci. Grozījumus, ko pieņem ar klātesošo un balsojušo dalībvalstu divu trešdaļu vairākumu, ģenerālsekretārs iesniedz Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālajai Asamblejai apstiprināšanai un pēc tam visām dalībvalstīm pieņemšanai. 2. Grozījums, kas pieņemts un apstiprināts saskaņā ar šā panta 1. punktu, stājas spēkā trīsdesmitajā dienā pēc tam, kad deponēto pieņemšanas dokumentu skaits sasniedz divas trešdaļas no dalībvalstu skaita grozījumu pieņemšanas dienā. Pēc tam jebkurai dalībvalstij grozījums stājas spēkā trīsdesmitajā dienā pēc tam, kad tā ir deponējusi savu pieņemšanas dokumentu. Grozījumi ir saistoši tikai tām dalībvalstīm, kuras tos ir pieņēmušas. 3. Ja dalībvalstu konference tā vienprātīgi nolemj, tad grozījums, kas pieņemts un apstiprināts saskaņā ar šā panta 1. punktu un kas attiecas tikai uz 34., 38., 39. un 40. pantu, visās dalībvalstīs stājas spēkā trīsdesmitajā dienā pēc tam, kad deponēto pieņemšanas dokumentu skaits sasniedz divas trešdaļas no dalībvalstu skaita grozījumu pieņemšanas dienā. 48. pants Denonsēšana Dalībvalsts var denonsēt šo konvenciju, iesniedzot rakstisku paziņojumu Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram. Denonsēšana stājas spēkā vienu gadu pēc dienas, kad ģenerālsekretārs ir saņēmis minēto paziņojumu. 49. pants Pieejams formāts Šīs konvencijas tekstu padara pieejamu formātos, kuriem var piekļūt. 50. pants Autentiskie teksti Šīs konvencijas teksti angļu, arābu, franču, krievu, ķīniešu un spāņu valodā ir vienlīdz autentiski. TO APLIECINOT, apakšā parakstījušies pilnvarotie, kurus pienācīgi pilnvarojušas attiecīgās valdības, ir parakstījuši šo konvenciju. 2. PIELIKUMS 1. Eiropas Kopienas deklarācija par Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 44. panta 1. punkta piemērošanu Pašreizējās Eiropas Kopienas dalībvalstis ir Austrijas Republika, Beļģijas Karaliste, Bulgārijas Republika, Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Francijas Republika, Grieķijas Republika, Igaunijas Republika, Itālijas Republika, Īrija, Kipras Republika, Latvijas Republika, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, Lietuvas Republika, Luksemburgas Lielhercogiste, Maltas Republika, Nīderlandes Karaliste, Polijas Republika, Portugāles Republika, Rumānija, Slovākijas Republika, Slovēnijas Republika, Somijas Republika, Spānijas Karaliste, Ungārijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Zviedrijas Karaliste. Šajā deklarācijā ir norādītas dalībvalstu kompetences, ko tās saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu ir nodevušas Kopienai jautājumos, kurus skar minētā konvencija. Kopienai ir dalīta kompetence attiecībā uz rīcību cīņā pret diskrimināciju invaliditātes dēļ (13. pants), attiecībā uz preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīvu apriti (26. pants, 45.–48. pants un 55. pants), lauksaimniecību (36.–37. pants), dzelzceļa, autoceļu, jūras un gaisa transportu (71. un 80. pants), valsts atbalstu (87.–88. pants), netiešajiem nodokļiem (93. pants), iekšējo tirgu (95. pants), vienādu atalgojumu vīriešiem un sievietēm (141. pants) un statistiku (285. pants). Saskaņā ar 125. pantu dalībvalstis un Kopiena izstrādā koordinētu stratēģiju nodarbinātības jomā. Saskaņā ar 149. pantu Kopiena sekmē pilnvērtīgu izglītības attīstību, veicinot dalībvalstu sadarbību un vajadzības gadījumā atbalstot un papildinot to rīcību. Saskaņā ar 150. pantu Kopiena īsteno arodmācību politiku, kas atbalsta un papildina dalībvalstu rīcību. Saskaņā ar 158. pantu, lai veicinātu tās vispārīgu saskaņotu attīstību, Kopiena izstrādā un veic pasākumus, kas stiprina tās ekonomisko un sociālo kohēziju. Turpmāk uzskaitītajos Kopienas tiesību aktos ir norādīta Kopienas kompetences joma saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu. Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīva Nr. 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV L 303, 2.12.2000., 16. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 9. marta Direktīva Nr. 1999/5/EK par radioiekārtām un telekomunikāciju termināla iekārtām un to atbilstības savstarpēju atzīšanu (OV L 91, 7.4.1999., 10. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīva Nr. 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV L 281, 23.11.1995., 31. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 20. novembra Direktīva Nr. 2001/85/EK, kas attiecas uz īpašiem noteikumiem transportlīdzekļiem, kurus lieto pasažieru pārvadāšanai un kuros papildus autovadītāja sēdvietai ir vairāk nekā astoņas sēdvietas, un ar ko groza Padomes Direktīvas Nr. 70/156/EEK un Nr. 97/27/EK (OV L 125, 13.2.2002., 1. lpp.). Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīva Nr. 91/439/EEK par vadītāju apliecībām (OV L 237, 24.8.1991., 1.–24. lpp.). Direktīva Nr. 96/48/EK par Eiropas ātrgaitas dzelzceļu sistēmas savstarpēju izmantojamību (OV L 235, 17.09.1996., 6.–24. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu Nr. 2004/50/EK (OV L 164, 30.04.2004., 114.–163. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva Nr. 2001/16/EK par Eiropas parasto dzelzceļu sistēmas savstarpēju izmantojamību (OV L 110, 20.4.2001., 1.–27. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu Nr. 2004/50/EK (OV L 164, 30.4.2004., 114.–163. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 14. aprīļa Direktīva Nr. 2003/24/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu Nr. 98/18/EK par pasažieru kuģu drošības noteikumiem un standartiem (OV L 123, 17.5.2003., 18.–21. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 15. jūlija Direktīva Nr. 2003/59/EK par dažu kravu vai pasažieru pārvadāšanai paredzētu autotransporta līdzekļu vadītāju sākotnējās kvalifikācijas iegūšanu un periodisku apmācību, par Padomes Regulas (EEK) Nr. 3820/85 un Padomes Direktīvas Nr. 91/439/EEK grozīšanu un Padomes Direktīvas Nr. 76/914/EEK atcelšanu (OV L 226, 10.9.2003., 4.–17. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regula (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (dokuments attiecas uz EEZ) (OV L 46, 17.2.2004., 1.–8. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Regula (EK) Nr. 1107/2006 par invalīdu un personu ar ierobežotām pārvietošanās spējām tiesībām, ceļojot ar gaisa transportu (dokuments attiecas uz EEZ) (OV L 204, 26.7.2006., 1. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Regula (EK) Nr. 1899/2006, ar ko groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3922/91 par tehnisko prasību un administratīvo procedūru saskaņošanu civilās aviācijas jomā (dokuments attiecas uz EEZ) (OV L 377, 27.12.2006., 1. –175. lpp.) (OV L 204, 26.7.2006., 1. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīva Nr. 2006/87/EK, ar ko nosaka tehniskās prasības attiecībā uz iekšējo ūdensceļu kuģiem un atceļ Padomes Direktīvu Nr. 82/714/EEK (OV L 389, 30.12.2006., 1.–260. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Direktīva Nr. 2006/126/EK par vadītāju apliecībām (pārstrādāta redakcija) (dokuments attiecas uz EEZ) (OV L 403, 30.12.2006., 18.–60. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 5. septembra Direktīva Nr. 2007/46/EK, ar ko izveido sistēmu mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju, kā arī tādiem transportlīdzekļiem paredzētu sistēmu, sastāvdaļu un atsevišķu tehnisku vienību apstiprināšanai (pamatdirektīva) (dokuments attiecas uz EEZ) (OV L 263, 9.10.2007., 1. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 23. oktobra Regula (EK) Nr. 1371/2007 par dzelzceļa pasažieru tiesībām un pienākumiem (OV L 315, 3.12.2007., 14.–41. lpp.). Komisijas 2007. gada 11. decembra Regula (EK) Nr. 8/2008, ar ko groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3922/91 par tehnisko prasību un administratīvo procedūru saskaņošanu civilās aviācijas jomā (dokuments attiecas uz EEZ) (OV L 10, 12.1.2008., 1.–206. lpp.). Komisijas 2007. gada 21. decembra Lēmums Nr. 2008/164/EK par Eiropas parasto un ātrgaitas dzelzceļu sistēmas savstarpējas izmantojamības tehnisko specifikāciju „Personas ar ierobežotām pārvietošanās spējām” (OV L 64, 7.03.2008., 72.–205. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 29. jūnija Direktīva Nr. 95/16/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz liftiem (OV L 312, 7.9.1995., 1. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīva Nr. 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu Nr. 2004/27/EK (OV L 136, 30.4.2004., 34. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva Nr. 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) ( OV L 108, 24.4.2002., 33. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva Nr. 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV L 108, 24.4.2002., 51. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. decembra Direktīva Nr. 2007/65/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu Nr. 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (dokuments attiecas uz EEZ) (OV L 332, 18.12.2007., 27. lpp.). Komisijas 2002. gada 12. decembra Regula (EK) Nr. 2204/2002 par Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 87. un 88. panta piemērošanu attiecībā uz valsts atbalstu nodarbinātībai (OV L 337, 13.12.2002., 3. lpp.). Padomes 1998. gada 9. marta Regula (EK) Nr. 577/98 par darbaspēka izlases veida apsekojuma organizēšanu Kopienā (OV L 77, 14.3.1998., 1. lpp.) ar saistītajām ieviešanas regulām. Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 16. jūnija Regula (EK) Nr. 1177/2003 par Kopienas statistiku attiecībā uz ienākumiem un dzīves apstākļiem (EU-SILC) : dokuments attiecas uz EEZ (OV L 165, 3.7.2003., 1. lpp.) ar saistītajām ieviešanas regulām. Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 25. aprīļa Regula Nr. 458/2007 par Eiropas Integrētās sociālās aizsardzības statistikas sistēmu (ESSPROS) (dokuments attiecas uz EEZ) (OV L 113, 30.4.2007., 3. lpp.). Padomes 1983. gada 28. marta Regula (EEK) Nr. 918/83, ar kuru izveido Kopienas sistēmu atbrīvojumiem no muitas nodokļiem (OV L 105, 23.4.1983., 1. lpp.). Padomes 1983. gada 28. marta Direktīva Nr. 83/181/EEK, kas nosaka Direktīvas Nr. 77/388/EEK 14. panta 1. punkta d) apakšpunkta darbības jomu attiecībā uz atbrīvošanu no pievienotās vērtības nodokļa sakarā ar noteiktu preču galīgo ievešanu (OV L 105, 23.4.1983.). Padomes 2006. gada 7. novembra Lēmums Nr. 2006/774/EK, ar ko dažām dalībvalstīm atļauj saskaņā ar Direktīvas 77/388/EEK 28. panta 6. punktā paredzēto procedūru piemērot samazinātu PVN likmi attiecībā uz dažiem darbietilpīgiem pakalpojumiem (OV L 314, 15.11.2006., 28.–32. lpp.). Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva Nr. 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 11.12.2006., 1. lpp.). Padomes 1986. gada 24. jūlija Direktīva Nr. 86/378/EEK par vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālās arodnodrošinājuma shēmās (OV L 225, 12.8.1986., 40. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīva Nr. 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (pārstrādāta versija) (OV L 204, 26.7.2006., 23. lpp.). Padomes 2006. gada 18. jūlija Lēmums Nr. 2006/544/EK par dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm (OV L 215, 5.8.2006., 26. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 8. jūnija Direktīva Nr. 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV L 178, 17.7.2000., 1. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīva Nr. 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 22.6.2001., 10. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīva Nr. 97/67/EK par kopīgiem noteikumiem Kopienas pasta pakalpojumu iekšējā tirgus attīstībai un pakalpojumu kvalitātes uzlabošanai (OV L 15, 21.1.1998., 14. lpp.). Direktīva grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 10. jūnija Direktīvu Nr. 2002/39/EK, ar ko Direktīvu Nr. 97/67/EK groza attiecībā uz Kopienas pasta pakalpojumu turpmāko atvēršanu konkurencei (OV L 176, 5.7.2002., 21. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva Nr. 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (OV L 134, 30.4.2004., 1. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīva Nr. 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 30.4.2004., 114. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva Nr. 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (Negodīgas komercprakses direktīva) (OV L 149, 11.6.2005., 22. lpp.). Padomes 2006. gada 11. jūlija Regula (EK) Nr. 1083/2006, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu un atceļ Regulu (EK) Nr. 1260/1999 ( OV L 210, 31.7.2006., 25. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. novembra Lēmums Nr. 1720/2006/EK, ar ko izveido rīcības programmu mūžizglītības jomā (OV L 327, 24.11.2006., 45. lpp.). Padomes 2005. gada 20. septembra Regula (EK) Nr. 1698/2005 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (OV L 277, 21.10.2005., 1. lpp.). Padomes 1968. gada 22. februāra Regula (EEK, EAEK, EOTK) Nr. 723/1968, ar ko nosaka Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (Civildienesta noteikumi) (OV L 56, 4.3.1968., 1. lpp.). Kopienas kompetences apjoms un īstenošana ir atkarīgi no nepārtrauktas attīstības, un Kopiena vajadzības gadījumā papildinās vai grozīs šo deklarāciju saskaņā ar konvencijas 44. panta 1. punktu. 2. Atruna par Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 27. panta 1. punktu Attiecībā uz Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 27. panta 1. punktu Eiropas Kopiena aicina konvencijas dalībvalstis ņemt vērā 3. panta 4. punktu Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvā Nr. 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju. Šis noteikums ļauj Eiropas Kopienas dalībvalstīm nodrošināt, ka šo direktīvu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz diskrimināciju invaliditātes dēļ, nepiemēro bruņotajiem spēkiem. Tāpēc Eiropas Kopienas nolīgums attiecībā uz Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām neierobežo tiesības, ko Kopienas tiesību akti piešķir dalībvalstīm, ja šīs tiesības izmanto atbilstoši Kopienas tiesību aktiem, nepiemērojot diskriminācijas aizlieguma principu bruņotajiem spēkiem invaliditātes dēļ. [1] OV C , .. lpp. [2] OV C , .. lpp. [3] OV C, .. lpp.