[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |

Briselē, 1.8.2006

COM(2006) 430 galīgā redakcija

KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM

par to, kā tiek īstenota Padomes 1993. gada 1. februāra Regula (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās Bīstamo un citu atkritumu radīšana, apstrāde un pārrobežu pārvadājumi Eiropas Savienības dalībvalstīs no 1997. līdz 2000. gadam {SEC(2006) 1053}

SATURS

1. Ievads 4

2. Bīstamo atkritumu radīšana 6

3. Bīstamo atkritumu izvešana no dalībvalstīm 7

4. Bīstamo atkritumu ievešana dalībvalstīs 9

5. Kopsavilkums 10

KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM

par to, kā tiek īstenota Padomes 1993. gada 1. februāra Regula (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tāsBīstamo un citu atkritumu radīšana, apstrāde un pārrobežu pārvadājumi Eiropas Savienības dalībvalstīs no 1997. līdz 2000. gadam

Kopsavilkuma ziņojums:Bīstamo un citu atkritumu radīšanas, apstrādes un pārvadāšanas izmaiņas es dalībvalstīs

1. IEVADS

Atkritumu izvešana un ievešana starptautiskā līmenī notiek atbilstoši 1998. gada 22. marta Bāzeles Konvencijai par bīstamo atkritumu starptautisko pārvadājumu un to apglabāšanas kontroli. Eiropas Kopiena ir pievienojusies šai konvencijai un pārņēmusi to ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 259/93[1] jeb tā dēvēto atkritumu pārvadājumu regulu. Regula ir spēkā kopš 1994. gada maija, un tās mērķis ir organizēt atkritumu pārvadāšanas uzraudzību un kontroli tādā veidā, lai tiktu ievērota vajadzība saglabāt, aizsargāt un uzlabot vides kvalitāti.

Pamatojoties uz Kopienas galvenajiem atkritumu apsaimniekošanas stratēģijas pamatprincipiem, it īpaši par atkritumu novēršanu, reģenerāciju un galīgo apglabāšanu, regulā ir vairāki noteikumi, kuriem vajadzētu nodrošināt iespēju Kopienai pašai kopumā atbrīvoties no saviem atkritumiem un katrai dalībvalstij virzīties uz šādu mērķi, ievērojot ģeogrāfiskos apstākļus un vajadzību izmantot speciālas iekārtas konkrētu atkritumu problēmu risināšanai.

Ar regulu ir ieviesti vairāki pasākumi, lai panāktu atkritumu pārvadājumu, ievešanas un izvešanas kontroli Kopienas teritorijā. Jo īpaši:

- nosaka vispārējas definīcijas un terminus attiecībā uz atkritumu pārvadāšanu,

- izklāsta likvidācijai vai reģenerācijai domātu atkritumu izvešanas, ievešanas un tranzīta noteikumus,

- konkretizē prasības par informāciju, ko nodrošina dalībvalstis un Komisija.

Regulas 41. pants nosaka:

1. “Pirms katra kalendārā gada beigām dalībvalstis sastāda ziņojumu atbilstoši Bāzeles Konvencijas 13. panta 3. punktam un nosūta Bāzeles Konvencijas sekretariātam, tā kopiju nosūtot Komisijai.

2. Pamatojoties uz šiem ziņojumiem, Komisija ik pa trijiem gadiem sastāda ziņojumu par to, kā Kopiena un tās dalībvalstis īsteno šo regulu. Šim nolūkam Komisija var pieprasīt papildu informāciju atbilstoši Direktīvas 91/692/EEK 6. pantam.”

Ievērojot šo pienākumu, lielākā daļa dalībvalstu ir nosūtījušas Komisijai ikgadējos ziņojumus par atkritumu pārvadājumu uzraudzību un kontroli. Pielikumā dotajā 1.tabulā ir to dalībvalstu saraksts, kuras ir iesniegušas Komisijai ziņojumu, kā nosaka Bāzeles Konvencija. Šī tabula tomēr neparāda, cik pilnīgi ir izpildīta aptaujas anketa. Ne visas valstis ir iesniegušas pieprasīto informāciju pilnā apmērā.

Bāzeles Konvencijas sekretariāta izsūtītā anketa ietver jautājumus par vides aizsardzības juridiskajām normām, ieviešanu un pasākumiem. Ik pēc trim gadiem Komisijai ir jāsagatavo ziņojums, kurā ir ietverta dalībvalstu sniegtā informācija. Ziņojuma mērķis ir dot iespēju novērtēt, cik plaši visā Kopienā tiek kontrolēti atkritumu pārrobežu pārvadājumi. Šajā gadījumā ir ietverti arī dati par 2000. gadu, ja tie bijuši pieejami. Ziņojuma novēlotā iesniegšana ir izskaidrojama arī ar to, ka no dažām dalībvalstīm informācija pienāca ļoti vēlu, kā arī ar to, ka Komisijas cilvēkresursi no 2002. līdz 2004. gadam bija koncentrēti atkritumu pārvadājumu regulas juridiskai pārskatīšanai.

Pamatojoties uz 41. panta 2.punktu, Komisija 1999. gadā pieņēma lēmumu anketas veidā pieprasīt papildu informāciju no dalībvalstīm[2]. Pirmajiem šādiem ziņojumiem vajadzēja ietvert 2000. gada datus. Informācija no šī avota vēl nav iestrādāta šajā Komisijas ziņojumā, bet tā tiks ietverta nākamajā ziņojumā.

Jāatzīmē, ka Bāzeles Konvencijā ir lietoti termini “imports” un “eksports”, ar to domājot pārvedumu pār ikvienas atsevišķas valsts, kas pievienojusies Bāzeles Konvencijai, robežām; turpretim ES tiesību aktos šie termini attiecas tikai uz pārvadājumiem pāri Eiropas Savienības kā valstu kopuma robežām. Tādēļ pārvadājumi no vienas ES dalībvalsts uz otru šī ziņojuma galvenajā daļā netiek saukti par “importu” un “eksportu”. Abi termini tomēr parādās pielikumos tādā nozīmē, kā tie ir lietoti Bāzeles Konvencijas tekstā, jo attiecas uz Bāzeles Konvencijas anketas jautājumiem.

Turklāt ir jāņem vērā, ka atkritumu pārvadājumu regulā un Bāzeles Konvencijā ir izmantotas atšķirīgas atkritumu klasifikācijas sistēmas, tādēļ nav arī gluži identiski definēti bīstamie atkritumi un tie atkritumi, uz kuriem attiecas izziņošanas procedūra. Datus, kas saņemti no ES dalībvalstīm saskaņā ar Bāzeles Konvenciju, nevajadzētu uzskatīt par informāciju, kas ir saskaņota ar tās izpratni atkritumu pārvadājumu regulā. Tie šajā ziņojumā tiek izmantoti, lai apkopotu bīstamo atkritumu un citu atkritumu radīšanas, apstrādes un pārrobežu pārvadāšanas galvenās tendences ES dalībvalstīs attiecīgajā laikposmā.

Dažos gadījumos, kad vēlāk iesniegtos ziņojumos dalībvalstis ir labojušas datus, minētais apstāklis ir ņemts vērā. Ja kāda dalībvalsts Komisijai nebija iesniegusi prasīto informāciju, trūkstošās ziņas iespēju robežās tika papildināta ar datiem no Bāzeles Konvencijas sekretariāta 2002. gadā publicētā pētījuma “Global Trends” (Globālās tendences)[3] un ar Eurostat statistikas datiem[4]. Tas tomēr ir vienīgais izņēmums, jo Eurostat datu bāze ir tikpat nepilnīga un vērsta uz citādiem šī jautājuma aspektiem, kur īpaša uzmanība ir pievērsta atkritumu pievienotajai saimnieciskajai vērtībai. Šajā kopsavilkuma ziņojumā ir doti kvantitatīvo datu svarīgākie rezultāti, kas iegūti no ziņojumiem par atkritumu ievešanu un izvešanu ES dalībvalstu teritorijā. Dati ietver ziņas par bīstamo un citu atkritumu radīšanu, importu, eksportu un apstrādi. Lai ziņojums nebūtu pārāk garš un būtu vieglāk to izplatīt, visas datu tabulas un attēli ir parādīti A pielikumā.

B pielikumā ir informācija par ieviešanas un izpildes pasākumiem attiecībā uz Bāzeles Konvenciju un atkritumu pārvadājumu regulu. Šajā ziņojuma daļā nav ietvertas visas dalībvalstu atbildes Bāzeles Konvencijas sekretariātam, jo tajās bieži ir aprakstītas vienas un tās pašas juridiskās procedūras vai faktiskā situācija. Tas īpaši attiecas uz jautājumiem, kas saistīti ar ES tiesību aktiem, kuros ir ietverti visām dalībvalstīm aptuveni vienādi noteikumi. Tādos gadījumos ir dota vispārēja atsauce uz ES regulu.

2. BīSTAMO ATKRITUMU RADīšANA

Bāzeles Konvencijas aptaujas anketās par laikposmu no 1997.–2000. visām valstīm tika lūgts sniegt informāciju par radīto bīstamo atkritumu un “citu atkritumu” kopējo daudzumu attiecīgajos gados. “Citi atkritumi” šajā kontekstā nozīmē atkritumus, kas savākti no mājsaimniecībām, un mājsaimniecības atkritumu sadedzināšanas atlikumus, jo šīm divām atkritumu kategorijām ir jāpievērš īpaša uzmanība un tie ir jākontrolē tāpat kā bīstamie atkritumi, kā noteikts Bāzeles Konvencijā (ko attiecīgi apzīmē ar kodiem Y46 un Y47). Bīstamie atkritumi ir definēti saskaņā ar atkritumu un/vai to sastāvdaļu plūsmas sarakstu (Konvencijas I pielikums, ieraksti attiecīgi Y1-18 un Y19-45)[5], kā arī atkarībā no dažām bīstamām īpašībām (III pielikums). Ja tomēr atkritumi ar eksportētājas, importētājas vai tranzīta valsts likumu ir atzīti par tikpat bīstamiem, tie arī tiek ietverti Bāzeles Konvencijā definētajā klasifikācijā.

Četrpadsmit dalībvalstis savos ziņojumos Komisijai ir iesniegušas informāciju par viena vai vairāku gadu laikā radīto bīstamo atkritumu kopapjomiem, bet dati par Luksemburgu bija jāpapildina ar datiem no Bāzeles Konvencijas sekretariāta statistikas. Tomēr dalībvalstu ziņojumos sniegtie dati par atkritumu radīšanu lielākajā daļā gadījumu bija fragmentāri, un tikai nedaudzas valstis varēja atskaitīties par nepārtrauktu periodu (sal. A pielikuma 1.un 2. attēlu).

Atbilstīgi šiem ziņojumiem, Vācijā radīts visvairāk bīstamo atkritumu (13–15 miljoni tonnu gadā), tai seko Apvienotā Karaliste, Spānija un Francija ar 2,6 līdz 6,3 miljoniem tonnu gadā). Aprēķinot radīto atkritumu daudzumu uz vienu iedzīvotāju, pirmajās vietās šajā sarakstā ir Vācija, Nīderlande un Beļģija, turpretim vismazāk atkritumu uz vienu iedzīvotāju ir bijis Grieķijai, Portugālei un Francijai (sal. ar A pielikuma 2.attēlu).

Pieejamie dati par aplūkojamo periodu rāda, ka Kopienā bīstamo atkritumu daudzums ir kopumā palielinājies aptuveni par 10 %, kas nozīmē palielinājumu no aptuveni 36 miljoniem tonnu 1997. gadā līdz nedaudz vairāk par 40 miljoniem tonnu 2000. gadā. Šie skaitļi atspoguļo situāciju dažās dalībvalstīs, piemēram, Vācijā, Francijā, Itālijā un Spānijā, bet bīstamo atkritumu daudzums ievērojamāk ir palielinājies Apvienotajā Karalistē, Somijā un Austrijā. Tomēr šāda tendence ne vienmēr atspoguļo radīto atkritumu reālu palielinājumu; tā saistās arī ar bīstamo atkritumu definīciju vai izmaiņām bīstamo atkritumu sarakstā attiecīgajā valstī (piemēram, Austrijā 1998. gadā). Nīderlandē pēc krasa atkritumu apjoma pieauguma no 1994. līdz 1997. gadam bīstamo atkritumu ražošana vēlākos gados ir nedaudz samazinājusies.

Tikai 9 dalībvalstis ir sniegušas informāciju, ievērojot Bāzeles Konvencijas tekstā lietotos bīstamo atkritumu Y kodus. Mājsaimniecības atkritumi (Y46) un šādu atkritumu sadedzināšanas atlikumi (Y47) bija lielākais ziņojumos aplūkoto atkritumu daudzums. Šie atkritumi arī bija vienīgais par nebīstamo atkritumu veids, kas minēts Komisijai iesniegtajos ziņojumos atbilstoši atkritumu pārvadājumu regulai. Nīderlandes savā ziņojumā norādīja, ka aptuveni 20% no visiem atkritumiem ir bijuši piesārņota augsne, bet vēl 15–20% atkritumu ir radušies kuģu tīrīšanas darbos.

3. BīSTAMO ATKRITUMU IZVEšANA NO DALīBVALSTīM

Ne katrā Eiropas Savienības dalībvalstī ir gana jaudas, lai atrisinātu jautājumu par visām savā teritorijā radīto atkritumu kategorijām. Ir dažas specifisku atkritumu plūsmas, tostarp bīstamie atkritumi, kam vajadzīgas īpašas apstrādes iekārtas, lai nodrošinātu videi drošu atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu. Tādēļ bīstamo atkritumu pārrobežu pārvadāšana no vienas ES dalībvalsts uz otru nav tikai vides aizsardzības jautājums; tas arī rāda, ka Eiropas atkritumu apsaimniekošanas sistēmās ir panākts augstāks līmenis, kas ietver dalībvalstu savstarpējo sadarbību konkrētu atkritumu plūsmu apstrādē. Visas dalībvalstis ir iesniegušas ziņas par bīstamo atkritumu ārējiem pārvadājumiem (Bāzeles Konvencijas izpratnē – “eksportu”) par vismaz diviem gadiem laikposmā no 1997. līdz 2000. gadam (sk. 5. tabulu A pielikumā). Summējot skaitļus un ekstrapolējot dažus datus, varēja novērtēt no dalībvalstīm izvesto bīstamo atkritumu izvešanas tendenci no 1997. līdz 2000. gadam. To daudzums bija vairāk nekā divkāršojies, palielinoties no aptuveni 2,6 miljoniem tonnu 1997. gadā līdz 5,4 miljoniem tonnu 2000. gadā. Īpaši krass palielinājums bija vērojams laikposmā no 1999.–2000. gadam.

Lielākie šādu atkritumu “eksportētāji” ir bijuši Vācija, Beļģija un Nīderlande. Gandrīz ¾ no dalībvalstu izvestajiem atkritumiem 1999. gadā bija no kādas no šīm trim valstīm. Kā rāda skaitļi, no ES dalībvalstīm vismazāk atkritumus tika izvests no Apvienotās Karalistes, Spānijas un Francijas.

Tas pats jāsaka par atkritumu izvešanu, rēķinot to daudzumu kilogramos uz vienu iedzīvotāju: no sešām valstīm, kas bija vismazāk “eksportējušas” atkritumus, rēķinot uz vienu iedzīvotāju, minama Apvienotā Karaliste, Spānija, Itālija un Francija (sal. ar A pielikuma 6.tabulu). Pretēji skaitļi raksturo Luksemburgu, Nīderlandi un Beļģiju, kuras ir izvedušas pāri valsts robežām vislielāko daudzumu atkritumu, rēķinot uz vienu iedzīvotāju. Tas norāda, ka mazākās valstis izved uz citām valstīm vairāk bīstamo atkritumu, jo to teritorijā, salīdzinot ar lielākām valstīm, nav vienlīdz labi izveidotu atkritumu apstrādes iekārtu.

Aplūkojot bīstamo atkritumu daudzumu, ko valstis izvedušas pāri robežām apstrādes nolūkā, visbiežāk uz blakus esošajām ES dalībvalstīm, aprēķinātie skaitļi ir no 0 līdz 25 % (A pielikuma 6.attēls). Šis procentuālais rādītājs vislielākais ir Dānijai, Nīderlandei un Portugālei, un tas skaidrojams ar to, ka visas minētās ir mazākas valstis un nespēj radīt visu veidu bīstamo atkritumu apstrādes jaudas savā teritorijā. Procentuāli maz atkritumu pāri valsts robežām ir izvedušas tādas valstis kā Apvienotā Karaliste, Grieķija un Spānija. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka attiecībā uz datiem ir diezgan daudz neskaidrību, jo tie ir aprēķināti, apkopojot dalībvalstu iesniegtos skaitļus par atkritumu radīšanu un eksportu, bet šie skaitļi nevienmēr ir savstarpēji savietojami.

Informācijā par izziņotajiem “citu atkritumu” pārvadājumiem Bāzeles Konvencijas izpratnē neparādījās daudz ziņu par šādiem atkritumiem, respektīvi, jaukta tipa mājsaimniecības atkritumiem un to sadedzināšanas atlikumiem, kas attiecīgajā periodā izvesti no dalībvalstīm uz citām valstīm. Tikai Nīderlande, Dānija un Portugāle ziņoja par šādas kategorijas pārvadājumiem, kas bija vairāk par 10 % no norādītajiem bīstamo atkritumu pārvadājumiem kādā konkrētā gadā (8. tabula A pielikumā).

Aplūkojot bīstamo atkritumu kategorijas saskaņā ar Bāzeles Konvencijā noteiktajiem Y kodiem, ir jāatzīmē, ka daudzas dalībvalstis nav norādījušas šīs kategorijas (sk. 9. attēlu A pielikumā: “nezināmi”) vai ir lietojušas Y kodu sajaukumu (“jaukti”). Tas ir noticis daļēji tādēļ, kā dalībvalstis ir reģistrējušas bīstamos atkritumus, ievērojot Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija (ESAO) kodus un ne vienmēr ir lietojušas Y kodus. Otrs iemesls ir tāds, ka dažiem no ziņojumā minēto atkritumu veidiem Y kods nav piešķirts, jo uz tiem Bāzeles Konvencija neattiecas.

A pielikumā (10.attēlā) ir summēti 10 dalībvalstu sniegtie dati par izvestajiem atkritumiem, kuriem ir piešķirti Y kodi. Var pamanīt, ka ievērojamais pāri robežām izvestā apjoma palielinājums tonnās no 1997. līdz 2000. gadam lielā mērā ietver atkritumus kategorijā „nezināmi”, kuriem nav Y koda. Tostarp ievērojami lielos apjomos ir vesti, piemēram, jaukta veida koksnes atkritumi no Vācijas uz Itāliju un dzelzs un tērauda ražošanas atkritumi no Vācijas uz Franciju.

Lielākā daļa no dalībvalstu izvestajiem bīstamajiem atkritumiem un citiem atkritumiem aplūkojamā laika periodā ir kaut kādā veidā apstrādāti, lai tos varētu izmantot. Aptuveni 4,5 miljonus tonnu (vairāk nekā 80%) atkritumu 2000. gadā, kas izvesti no 10 valstīm, šādā veidā bija iespējams reģenerēt (sal. ar A pielikuma 11. attēlu). Absolūtos skaitļos šī atkritumu daļa kopš 1997. gada ir palielinājusies vairāk nekā divas reizes. Tajā pašā laikposmā atkritumu izvešana no dalībvalstīm likvidācijas nolūkā arī ir divkāršojusies, taču daudz mazākā līmenī – no 400 000 tonnām līdz 900 000 tonnām.

Savāktie dati liecina, ka dalībvalstu izvesto atkritumu daudzums reģenerācijai vai likvidācijai procentu izteiksmē ļoti atšķiras (sk. 12. attēlu A pielikumā). No tādām valstīm kā Apvienotā Karaliste, Austrija, Beļģija, Francija, Grieķija, Luksemburga, Nīderlande, Somija un Vācija vairāk nekā 70% no pāri robežām izvestajiem atkritumiem nonāca reģenerācijas iekārtās, savukārt, Portugāle izveda reģenerācijai tikai 10% atkritumu. Vidēji rādītāji ir Dānijai, Īrijai, Itālijai, Spānijai un Zviedrijai, kuras ir izvedušas reģenerācijai 40–60% atkritumu.

Nav iespējams izdarīt secinājumus par atkritumu apsaimniekošanas sistēmām dažādās valstīs, tikai aplūkojot eksportēto atkritumu daudzumu, kas nodots reģenerācijai un likvidācijai, jo lielākā daļa šādu atkritumu tiek apstrādāti atkritumu izcelsmes valstī (sal. ar 6. attēlu A pielikumā).

ES Atkritumu pārvadājumu regula nosaka, ka dalībvalstis drīkst eksportēt bīstamos atkritumus tikai uz noteiktu dažu valstu grupu. Bīstamos atkritumus drīkst izvest reģenerācijai uz visām valstīm, uz kurām attiecas ESAO lēmums[6]. Sākotnēji noteiktā iespēja eksportēt atkritumus arī uz citām valstīm, kuras ir pievienojušās Bāzeles Konvencijai, vai ar kurām dalībvalsts ir noslēgusi divpusēju līgumu, tika aizliegta, kad 1998. gada 1. janvārī stājās spēkā tā dēvētais “Bāzeles aizliegums”. Arī atkritumus likvidācijai var tikai izvest uz citām ES dalībvalstīm un Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA) valstīm (Norvēģija, Šveice, Islande un Lihtenšteina). Tādējādi atkritumu pārvadājumu regula aizliedz eksportēt atkritumus likvidācijai uz valsti, kas nav ES vai EBTA dalībvalsts, kā arī – eksportēt bīstamos atkritumus reģenerācijai uz valsti, kas nav ESAO dalībvalsts.

Bāzeles sekretariātam iesniegtajos dalībvalstu ziņojumos ir sniegta informācija par eksportēto bīstamo atkritumu galamērķa valsti. Kā var secināt no šiem ziņojumiem, arvien lielāki pāri robežām vesto bīstamo un citu atkritumu apjomi no 1997.–2000. gadam visbiežāk ir nogādāti citās ES dalībvalstīs. Procentuāli, 1997. gadā tādu pārvadājumu daudzums bija 84%, bet 2000. gadā jau 91% (sk. 13. un 14. attēlu A pielikumā). Tas nozīmē, ka bīstamo un citu izziņoto atkritumu likvidācijā un reģenerācijā dalībvalstis aizvien biežāk ievēro tuvuma un pašpietiekamības principu. Izvesto atkritumu daudzums uz valstīm, kas nav ES vai EFTA dalībvalstis, samazinājās no 11% 1997. gadā līdz 5% 2000. gadā.

Uz valstīm, kas nav ESAO dalībvalstis, 2000. gadā atkritumus izveda Vācija, Itālija un Nīderlande. Vācijas gadījumā atkritumi bija galvenokārt dažādi iepakojuma materiāli, kas tika vesti reģenerācijai; Itālija izveda jauktus mājsaimniecības atkritumus, bet Nīderlande norāda, ka tā ir izvedusi Y18 un Y23 atkritumus, t.i., jauktus mājsaimniecības atkritumus un plastmasas atkritumus. Šo atkritumu veidu eksportēšana uz valstīm, kas nav ESAO dalībvalstis, atbilstoši atkritumu pārvadājumu regulai ir atļauta, ja par to attiecīgi ir paziņots.

4. BīSTAMO ATKRITUMU IEVEšANA DALīBVALSTīS

Visas dalībvalstis savos ziņojumos Bāzeles Konvencijas sekretariātam ir sniegušas informāciju par bīstamo atkritumu ievešanu vienā vai vairākos gados laikposmā no 1997. līdz 2000. gadam (sk. 16. tabulu A pielikumā). Lai arī dati nav gluži pilnīgi, vērojama vispārēja tendence, kas raksturo bīstamo atkritumu ievešanu dalībvalstīs konkrētā laikposmā: līdztekus tam, ka ir mainījies no dalībvalstīm izvesto bīstamo atkritumu daudzums, pretējā virzienā vesto bīstamo atkritumu daudzums ir palielinājies vairāk nekā divas reizes – no aptuveni 2,3 miljoniem tonnu 1997. gadā līdz 5,2 miljoniem tonnu 2000. gadā. Lielākais palielinājums bija vērojams laikā no 1999. līdz 2000. gadam. Šie skaitļi ir ļoti līdzīgi atkritumu “eksporta” skaitļiem, un tas norāda, ka lielākā daļa atkritumu ir vesta no dalībvalsts uz dalībvalsti.

ES valstis, kas saņēmušas visvairāk no ārvalstīm ievestu atkritumu, ir Vācija, Itālija, Beļģija, Francija un Nīderlande. Šo valstu kopējā uz ES dalībvalstīm izvesto atkritumu daļa ir palielinājusies no 82% 1997. gadā līdz 88% 1999. un 2000. gadā. Tikai Vācija, Itālija un Beļģija vien ieveda 50% no kopējā “importa” apjoma 1997. gadā un 67% 2000. gadā. Vismazāk ar atkritumu ievešanu nodarbojās Īrija, Portugāle un Grieķija.

Aplūkojot dalībvalstīs ievesto atkritumu daudzumu uz vienu iedzīvotāju, mazām valstīm to apjoms ir lielāks nekā lielajām (sal. ar 16. attēlu A pielikumā). Tam iemesls var būt tāds, ka bīstamo atkritumu apstrādes iekārtas mazās valstīs ir vairāk atkarīgas no atkritumu ievešanas, jo vietējais piegādes tirgus ir ierobežots.

Dalībvalstīs ievesto jaukto mājsaimniecības atkritumu un to sadedzināšanas atlikumu (Bāzeles Konvencijas izpratnē – “citu atkritumu”) daudzums vispār daudz nepapildināja bīstamo atkritumu pārvadājumu apriti tajā pašā laikposmā. Tikai Vācija un Nīderlande ziņoja par šādu atkritumu ievērojamu “importu”, kas dažos gados gandrīz sasniedza tajās no ārvalstīm ievesto bīstamo atkritumu daudzumu (sal. 16. un 18. tabulu A pielikumā). Abos gadījumos jaukto mājsaimniecības atkritumu izcelsmes valsts visbiežāk bija Beļģija, bet sadedzināšanas atlikumi, kas tika sūtīti uz Vāciju, bija arī no vairākām Vācijas kaimiņvalstīm, jo īpaši no Nīderlandes, Šveices un Dānijas.

Aplūkojot dalībvalstīs ievesto bīstamo atkritumu kategorijas saskaņā ar Y kodiem, atkal jāatgādina, ka lielai daļai atkritumu Y kodi nebija norādīti (skat. A pielikuma 19. attēlu: „nezināmi”) vai arī atkritumi bija pieskaitīti jauktu kodu grupai (“jaukti”). Desmit dalībvalstis ir iesniegušas informāciju ar precīzākiem Y kodiem (Apvienotā Karaliste, Austrija, Beļģija, Dānija, Francija, Nīderlande, Somija, Spānija, Vācija, Zviedrija), un šī informācija rāda, ka laikposmā no 1997.–2000. gadam visvairāk ir palielinājies “nezināmo” atkritumu daudzums. Gandrīz pusei no visiem atkritumiem 2000. gadā nebija piešķirti Y kodi. Vācijas ziņojumā par 2000. gadu kā vislielākās atsevišķu atkritumu plūsmas šajā kategorijā ir minētas celtniecības un ēku nojaukšanas atkritumi no Luksemburgas un jauktie koksnes un lauksaimniecības atkritumi no Nīderlandes. Beļģija nav minējusi, kādi atkritumi šajā kategorijā ir domāti, un tikai norāda, ka atkritumi ir ar dažādām metodēm reģenerēti vai likvidēti, tostarp izvietojot tos poligonos vai sadedzinot. Itālijā galveno saņemto atkritumu plūsmu, kas vairākkārt pārsniedz jebkuru ar Y kodiem apzīmēto kategoriju, ir apstrādāti koksnes atkritumi no Vācijas, Šveices un Beniluksa valstīm.

Lielākā daļa dalībvalstīs ievesto bīstamo un citu atkritumu ir apstrādāti reģenerācijas darbībās. Aptuveni 4 miljoni tonnu atkritumu (jeb 80%) no 10 valstīm, kuras ir sniegušas informāciju ar konkrētiem Y kodiem, 2000. gadā ir reģenerēti (21. attēls A pielikumā). Tas vairāk nekā divas reizes pārsniedz 1997. gadā reģenerēto apjomu. Tajā pašā laikposmā divkāršojās arī bīstamo atkritumu ievešana likvidācijai, taču to apjomi ir bijuši daudz mazāki – no 400 000 tonnām līdz 900 000 tonnām.

Iegūtie dati rāda, ka dažādās dalībvalstīs procentuāli atšķiras reģenerācijai ievesto un likvidācijai ievesto atkritumu daudzums. Vairāk nekā 80% no citām valstīm ievesto atkritumu Apvienotajā Karalistē, Beļģijā, Dānijā, Nīderlandē, Portugālē un Zviedrijā bija paredzēti reģenerācijai, turpretim Austrijā un Spānijā tikai aptuveni 60% ievesto atkritumu, bet ievērojami mazāk par 20% – Luksemburgā (sal. ar 22. attēlu A pielikumā). Luksemburgas gadījumā mazos reģenerācijai ievestos apjomus var izskaidrot ar to, ka šajā valstī galvenā atkritumu apstrādes iekārta ir pašvaldības atkritumu dedzinātava.

Atkritumu pārvadājumu regula atļauj dalībvalstīm ievest atkritumus tikai no ierobežotas valstu grupas. Atkritumus reģenerācijai var ievest no visām valstīm, kas ir ESAO dalībvalstis vai ir pievienojušās Bāzeles Konvencijai, vai arī ja ar valsti ir noslēgta daudzpusēja vai divpusēja vienošanās. Atkritumus likvidācijai var ievest Kopienā no EFTA valstīm (Norvēģijas, Šveices, Islandes un Lihtenšteinas), no citām valstīm, kas pievienojušās Bāzeles Konvencijai vai no valstīm, ar ko ir noslēgta daudzpusēja vai divpusēja vienošanās. Tātad atkritumu ievešana Kopienā ir ierobežota, taču tā ir daudz mazāk ierobežota nekā izvešana.

Savos ziņojumos Bāzeles Konvencijas sekretariātam dalībvalstis ir sniegušas informāciju par ievesto bīstamo atkritumu izcelsmes valsti. Kā rāda šie ziņojumi, 88–90% no dalībvalstīs ievestajiem bīstamajiem atkritumiem laikposmā no 1997.–2000. gadam tika ievesti no kādas citas dalībvalsts (sal. 23. un 24. attēlu A pielikumā). Aptuveni 3–-4% atkritumu tika ievesti no valstīm, kas nav ES vai EBTA dalībvalstis.

Dānija, Portugāle un Īrija 2000. gadā bija vienīgās ES dalībvalstis, kas neieveda atkritumus no valstīm ārpus ESAO.

5. KOPSAVILKUMS

Pamatojoties uz dalībvalstu iesniegtajiem ziņojumiem, var secināt:

- Dalībvalstis kopumā ir sniegušas pietiekami daudz informācijas par atkritumu apstrādes veidiem un atkritumu izcelsmes/galamērķa valstīm. Tomēr par atkritumu kategorijām un kopējo bīstamo atkritumu ražošanu iesniegtie dati ir fragmentāri. Tas jāievēro, interpretējot šim ziņojumam pievienotā pielikuma datus.

- No 1997. gada līdz 2000. gadam Kopienā radīto bīstamo atkritumu apjomi kopumā ir palielinājušies par aptuveni 10 %, sasniedzot aptuveni 40 miljonus tonnu gadā. Daļēji tas ir skaidrojams ar to, ka attiecīgajā valstī ir grozīta bīstamo atkritumu definīcija.

- Tikai neliela daļa, t.i., 0–25%, no kopējā dalībvalstīs radītā bīstamo atkritumu daudzuma izvesta pāri valsts robežām. Lielākā daļa atkritumu ir apstrādāta izcelsmes valstī.

- Tomēr aplūkotajā laikposmā dalībvalstīs ir strauji palielinājusies atkritumu ievešana un izvešana. “Eksporta” apjomi ir palielinājušies vairāk nekā divas reizes, pieaugot no aptuveni 2,6 miljoniem tonnu 1997. gadā līdz 5,4 miljoniem tonnu 2000. gadā, un paralēli ir audzis “importa” apjoms – no 2,3 līdz 5,2 miljoniem tonnu.

- Aptuveni 90% no dalībvalstīs ievesto bīstamo atkritumu apjoma ir ievesti no citām dalībvalstīm. Tātad 90% no atkritumu pārrobežu pārvadājumiem nonāca kādā citā dalībvalstī.

- Vairāk nekā 80 % no dalībvalstu teritorijā ievestajiem un izvestajiem bīstamajiem atkritumiem bija paredzēti reģenerācijai.

[1] Padomes 1993. gada 1. februāra Regula (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās OV L L 30, 6.2.1993., 1. lpp., kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 2001. gada 28. decembra Regulu (EK) Nr. 2557/2001 OV L 349, 31.12.2001., 1. lpp.

[2] Komisijas 1999. gada 3. jūnija Lēmums 1999/412/EK, OV L 156, 23.6.1999., 37. lpp.

[3] Bāzeles Konvencijas, Bīstamo un cita veida atkritumu starptautisko pārvadājumu un to apglabāšanas vispārējās tendences, 2002. gada novembris (Bāzeles Konvencija izdevums/SBC Nr. 02/14).

[4] Eiropas Komisija ( Eurostat ) – Waste generated and treated in Europe (Eiropā radīti un apstrādāti atkritumi dati par 1990.–2001., 2003.)

[5] Skatīt šā ziņojuma D pielikumu.

[6] ESAO Padomes 1992. gada 30. marta Lēmums C(92)39/GALĪGAIS par kontroli attiecībā uz reģenerācijai paredzēto atkritumu pārvietošanu pāri robežām; kuru vēlāk aizstāj ar ESAO 2001. gada 14. jūnija Lēmumu C(2001)107/GALĪGAIS.