LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 132/15

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Energoapgāde. Kādai jābūt mūsu kaimiņattiecību politikai, lai ES energoapgāde būtu nodrošināta?”

(prezidentvalsts Ungārijas pieprasīts izpētes atzinums)

2011/C 132/04

Ziņotājs: IOZIA kgs

Nākamā ES prezidentvalsts Ungārija saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 304. pantu 2010. gada 15. novembrī nolēma konsultēties ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju par tematu

“Energoapgāde. Kādai jābūt mūsu kaimiņattiecību politikai, lai ES energoapgāde būtu nodrošināta?”

(izpētes atzinums).

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Transporta, enerģētikas, infrastruktūras un informācijas sabiedrības specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2011. gada 1. martā.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 470. plenārajā sesijā, kas notika 2011. gada 15. un 16. martā (15. marta sēdē), ar 86 balsīm par, 4 balsīm pret un 8 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi

1.1 Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja (EESK) cer uz turpmāk minēto:

1.1.1 ātru un progresīvu Eiropas Savienības kopējās ārpolitikas enerģētikas jomā nostiprināšanu, lielāku energoapgādes drošību un sadarbību ar ražotājvalstīm, tranzītvalstīm un patērētājvalstīm atbilstīgi dalībvalstu solidaritātes principam un tās iekļaušanu Eiropas Savienības drošības un aizsardzības politikā, ņemot vērā energoapgādes stratēģisko nozīmi;

1.1.2 Augstā pārstāvja enerģētikas politikas jautājumos iecelšanu. Viņš sadarbotos ar Augsto pārstāvi ārlietās un drošības politikas jautājumos, ņemot vērā, ka šajās politikas jomās būtu jāietver enerģētiskās drošības jautājums. Formāli šo lomu varētu uzticēt enerģētikas komisāram;

1.1.3 kopējas pieejas izveidošanu starp iekšpolitiku, ārpolitiku un tādām saistītām politikas jomām kā kaimiņattiecību politika un vides aizsardzības politika;

1.1.4 vienpusējas rīcības novēršanu enerģētikas jomā, jo tāda rīcība ne tikai mazina dalībvalstu solidaritātes principa nozīmi, bet arī rada virkni nopietnu problēmu tām valstīm, kam nav atbilstīga tiesiskā pamata cīnīties, lai panāktu energoapgādi par taisnīgām un pieejamām cenām;

1.1.5 Enerģētikas kopienas paplašināšanu, šo partnerības modeli attiecinot arī uz Vidusjūras dienvidu krasta valstīm, galvenokārt uzticot tām uzdevumu veicināt energoefektivitāti, atjaunīgo enerģiju, tīklu savienošanu un savietojamību. Jaunās kopienas mērķim jābūt šādam: popularizēt jauno Enerģētikas hartu un jauno protokolu par energoefektivitāti;

1.1.6 piekļuvi Austrumu partnerības 3. platformai par energoapgādes drošību un Austrumu partnerības pilsoniskās sabiedrības foruma trešās grupas “Vide, klimata pārmaiņas un energoapgādes drošība” pārstāvju sistemātisku iesaistīšanu minētās platformas darbā, jo pilsoniskās sabiedrības, tostarp sociālo partneru viedoklis joprojām pārāk bieži netiek pietiekami uzklausīts vai tiek ignorēts;

1.1.7 jaunu institucionālo pamatu enerģētikas jomā, kas pašreizējos līgumos, kuri neapšaubāmi ir stiprinājuši Eiropas Savienības kompetenci šajā jautājumā, joprojām tiek uzskatīta par papildu elementu politikai valstu līmenī, kurā arī turpmāk jāveic izvēle attiecībā uz energoavotu sadalījumu valstī. Tāpēc Komisija tiek aicināta apsvērt iespējamību izstrādāt Eiropas Savienības Enerģētikas līgumu pēc Euratom līguma parauga;

1.1.8 centieniem noslēgt daudzpusēju un visaptverošu nolīgumu ar Krieviju ar mērķi aizsargāt Savienības vispārējās intereses. Šāda politika būtu jāvērš arī uz Kaukāza valstīm, kurām nākotnē būs aizvien nozīmīgāka loma Eiropas energoapgādē;

1.1.9 stratēģisku partnerattiecību veidošanu ar Amerikas Savienotajām Valstīm, Japānu, Brazīliju, Indiju un Ķīnu saistībā ar energoapgādes efektivitāti un drošību un siltumnīcefekta gāzu emisiju samazināšanu, lai panāktu vispārēju vienošanos pēc Kioto protokola termiņa beigām; esošo nolīgumu atjaunošanu ar Ziemeļāfrikas un Tuvo Austrumu jaunajām demokrātijām, ņemot vērā to attīstības vajadzības;

1.1.10 iespējas apsvēršanu organizēt starptautisku konferenci par šo tematu, lai izstrādātu protokolu par energoefektivitāti un Enerģētikas hartu, kas būtu efektīvāka, aptverošāka un vairāk saskaņota ar ekonomiskām un politiskām norisēm, kuras ir saistītas ar enerģētikas jautājumu;

1.1.11 pakāpenisku Eiropas enerģētiskās atkarības samazināšanu, izmantojot konkrētāku un stingrāku politiku energoefektivitātes jomā, un atbalstu, kas paredzēts, lai attīstītu alternatīvus un ilgtspējīgus enerģijas avotus ar zemu CO2 emisijas līmeni;

1.1.12 priekšrokas došanu gan tādiem kaimiņvalstīs realizētajiem energoresursu avotu dažādošanas projektiem kā ES energoapgādes koridors Kaspijas jūrā un Melnajā jūrā, un īpaši Nabucco gāzes vads, gan arī sašķidrinātās dabas gāzes infrastruktūrai, elektrotīklu savienojumiem un Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma par elektroenerģijas un gāzes infrastruktūru (Med-ring) galīgai definēšanai, kā arī tādu jaunu naftas infrastruktūras projektu īstenošanai Eiropas interesēs kā projekti Odesa–Gdaņska, Konstanca–Trieste un Nord Stream, kas ir ļoti nozīmīgs Somijai un saistībā ar kuru būtu atkārtoti jāpārrunā iespējas izbūvēt savstarpējus savienojumus ar Baltijas valstīm un Poliju;

1.1.13 ES iestāžu apņemšanos nopietni pievērsties energoapgādes jautājuma risināšanai atbilstīgi solidaritātes principam. EESK aicina Padomi, Parlamentu un Komisiju veikt visus iespējamos pasākumus, lai diplomātiju enerģētikas jomā izmantotu kā strādnieku, uzņēmumu un Eiropas iedzīvotāju dzīves kvalitātes aizsardzības un garantiju instrumentu.

2. Ievads

2.1 Eiropas Savienības prezidentvalsts pieprasījumā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai minēts viens no ES 27 valstu stratēģijas svarīgākajiem aspektiem enerģētikas jomā — energoapgādes nodrošināšana, izmantojot vienu no Eiropas Savienības sadarbības instrumentiem, proti, kaimiņattiecību politiku.

2.2 Enerģētikas temats jau vairākus gadus ir viens no galvenajiem un svarīgākajiem tematiem ekonomikas, sociālajā un vides aizsardzības politikā. Ilgtspējīga attīstība tagad un nākotnē atkarīga no enerģijas pieejamības, enerģijas uzmanīgas un saprātīgas lietošanas, pētījumiem par jauniem enerģijas avotiem saistībā ar virzību uz sabiedrību, kas rada zemu emisijas līmeni.

2.3 Tiesiskais regulējums

2.3.1 Lisabonas līgumā par Eiropas Savienības darbību (LESD) ir apstiprināts jauns pants (194. pants), kurā, atsaucoties uz dalībvalstu solidaritāti, noteiktas Eiropas Savienības kompetences, lai izveidotu politiku, kas

— garantētu enerģētikas tirgus darbību,

— garantētu energoapgādes drošību Eiropas Savienībā,

— veicinātu enerģijas taupīšanu, energoefektivitāti un jaunu un atjaunojamu energoresursu attīstību,

— atbalstītu elektrotīklu savienošanu.

2.3.2 LESD 4. panta 2. punkta i) apakšpunktā teikts, ka enerģētikas jomā Eiropas Savienība dala kompetenci ar dalībvalstīm.

2.3.3 Starptautisko nolīgumu jomā LESD 216. pantā Eiropas Savienībai piešķirtas vajadzīgās pilnvaras noslēgt nolīgumus Savienības mērķu sasniegšanai.

2.4 Eiropas Savienības atkarība no trešo valstu piegādātājiem

2.4.1 Eiropas Savienībai no 1997. gada līdz 2007. gadam bija liela enerģētiskā atkarība no piegādes, ko garantē trešās valstis (Eurostat. Enerģētikas, transporta un vides rādītāji. 2009. gada izdevums). Neskatoties uz energointensitātes samazināšanos par 17 %, atkarība no ārvalstīm ir palielinājusies no 45 % līdz 53,1 %. Tikai Dānija turpina eksportēt enerģiju — 25,4 % no savām vajadzībām. Polijā atkarība ir pieaugusi no 6,4 % 1997. gadā līdz 25,5 % 2007. gadā.

2.4.2 Malta, Luksemburga, Kipra, Īrija, Itālija un Portugāle ir valstis, kurās atkarība ir visaugstākā — tā svārstās no 82 % līdz 100 %.

2.4.3 Runājot par enerģijas avotiem, ES 27 valstu atkarība no naftas ir pieaugusi no 75,8 % līdz 82,6 %. Dānija ir vienīgā valsts, kurā ievērojami pieaudzis eksports, bet visas citas valstis ir tikai importētājas.

2.4.4 Dabasgāzes gadījumā atkarība pieaugusi ievērojami — vispirms no 33 % līdz 45,2 % un pēc tam līdz 60,3 %. Dānija un Nīderlande ir vienīgās eksportētājas, bet Īrijā ir vislielākais atkarības pieaugums — no 31,2 % 1997. gadā līdz 91,4 % 2007. gadā.

2.4.5 Enerģijas primārā ražošana Eiropā ir samazinājusies no 962 384 tūkst. tonnu 1997. gadā līdz 849 592 tūkst. tonnu 2007. gadā ar atšķirīgu sadalījumu dažādu avotu gadījumā — par 10 % oglēm, par 12 % lignītam, par 14 % naftai, par 20 % dabasgāzei un par 28 % atomenerģijai. Atjaunīgās enerģijas īpatsvars ir 16 %.

2.4.6 Iekšējais bruto patēriņš ir pieaudzis par 6 %, proti, no 1 704 473 tūkst. tonnu līdz 1 806 378 tūkst. tonnu, attiecīgi oglēm — 13 %, lignītam — 6 %, naftai — 36 %, dabasgāzei — 24 %, atomenerģijai — 13 % un atjaunīgajai enerģijai — 8 %. Šajā desmitgadē, kurā novērots samērā nemainīgs naftas, atomenerģijas un lignīta patēriņš un ogļu izmantošana samazinājusies par 7 %, dabasgāzes izmantošana ir palielinājusies par 20 % un atjaunīgās enerģijas izmantošana palielinājusies par 50 %, tomēr vēl joprojām ļoti zems ir tās īpatsvara rādītājs, proti, 8 %.

2.5 Imports pēc izcelsmes valstīm

2.5.1 Galvenie kurināmā piegādātāji enerģijas ražošanai 2007. gadā bija šādi:

Dabas gāze Nafta Ogles Urāns (2009. gadā) Krievija 39 % Krievija 33 % Krievija 25 % Austrālija 22 % Norvēģija 26 % Norvēģija 15 % Dienvidāfrika 21 % Krievija 21 % Alžīrija 16 % Lībija 10 % Austrālija 13 % Kanāda 19 % Lībija 5 % Arābu Emirāti 7 % Kolumbija 13 % Nigēra 11 % Irāna 6 % ASV 9 % Kazahstāna 9 % Indonēzija 8 % Dienvidāfrika –Namībija 5 %

2.5.2 Šīs tabulas dati pierāda, ka ir novērojama importa koncentrācija no dažām valstīm, proti, 86 % dabasgāzes nāk no 4 valstīm, 71 % naftas nāk no 5 valstīm, 89 % ogļu nāk no 6 valstīm un 87 % urāna –—no 6 valstīm.

2.5.3 Galvenais partneris gandrīz visiem kurināmā veidiem ir Krievija, no kuras ES ieved aptuveni 30 % no nepieciešamajiem enerģijas krājumiem, un šis rādītājs pastāvīgi pieaug. Tāda pati situācija ir ar Norvēģiju, Alžīriju un Lībiju attiecībā uz šķidrajiem ogļūdeņražiem un Austrāliju, Kanādu, Kolumbiju un Nigēru attiecībā uz oglēm un urānu. Tie ir partneri, kas nodrošina ievērojamāko energoapgādes daļu.

2.5.4 Elektroenerģijas rādītāji ir ļoti nepastāvīgi. Eurostat 2009. gada ziņojumā apskatītajā desmitgadē trīs gadus ir bijis tīrais eksports, trīs gadus — tirgū lielākoties līdzsvars starp pieprasījumu un piedāvājumu un piecus gadus — ievērojams pieprasījums pēc piegādes no trešām valstīm. Itālija ir vislielākā importētāja ar 46 283 GWh un Francija — vislielākā eksportētāja ar 56 813 GWh. ES 27 valstīs 2007. gadā ievestās elektroenerģijas daudzums bija 10,5 TWh.

3. Eiropas Savienības politika

3.1 2008. gadā bija novērojams pastāvīgs naftas un ar to saistīto ogļūdeņražu cenas pieaugums no 90 USD par barelu februārī līdz 147,27 USD 11. jūlijā, kad tika sasniegta vēsturiski augstākā cena. Gāzes piegādes krīzes dēļ, kuras kulminācija bija 2006. gada janvārī, kad Gazprom pārtrauca gāzes piegādi darījumu partnerim Naftogaz Ukrainā, enerģētikas un energoapgādes drošības temats nokļuva politisko debašu uzmanības centrā. 2009. gada krīze vēl smagāk skāra Austrumeiropas valstis. ES enerģētikas komisārs Andris Piebalgs mācēja apdomīgi reaģēt uz krīzi, un viņam izdevās saglabāt regulāras piegādes, lai arī tajā laikā gāzesvadā samazinātā spiediena dēļ tika reģistrēts aptuveni 30 % liels piegādes samazinājums uz Eiropas Savienības valstīm.

3.2 Enerģija jau bija galvenais temats gan EOTK (Eiropas Ogļu un tērauda kopiena) dibināšanas līgumā 1952. gadā, gan Euratom līgumā 1957. gadā un diskusijās, kuras notika pirms Romas līguma noslēgšanas un kurās atsevišķas personas uzskatīja, ka enerģētikas jautājums pilnībā jāiekļauj kopējā tirgus darbības jomā un ES kompetencē.

3.3 Tikai pēc daudziem gadiem nopietnas krīzes situācijā tika secināts, ka Eiropas enerģētiskajai atkarībai ir ne tikai ievērojama ekonomiskā nozīme, bet galvenokārt, ka enerģijas piegādi var vienkārši izmantot par politiskā spiediena līdzekli.

3.4 Ir pierādījies, ka pieaugošā ES atkarība no energoapgādes no nedemokrātiskiem un nestabiliem reģioniem un valstīm, kurās bieži netiek ievērotas cilvēktiesības un sociālās tiesības, un no Krievijas piegādātājiem, galvenokārt attiecībā uz gāzi, ir ļoti bīstama un ilgtermiņā varētu radīt lielus sarežģījumus dalībvalstīm, taču galvenokārt Eiropas Savienības vispārējai drošībai.

3.5 Starptautiskā situācija ir būtiski mainījusies. Ķīnas, Indijas un Brazīlijas ekonomiskā un politiskā loma, ASV ilgtermiņa stratēģijas pēc iespējas ilgāk saglabāt iekšējās rezerves, palielinot savu enerģijas pieprasījumu starptautiskajos tirgos, un pieaugošā nestabilitāte un konfliktu saasināšanās eksporta reģionos rada nepieciešamību ievērojami mainīt ES politiku. Enerģētiskā drošība ir kļuvusi par valstu drošības un ekonomikas attīstības neatņemamu faktoru.

4. Jauni rīcības plāni

4.1 Ņemot vērā enerģētiskās drošības stratēģisko nozīmi, jaunajā rīcības plānā jāņem vērā visi iespējamie varianti, kas pastāv austrumu un dienvidu kaimiņvalstīs, Vidusjūras un Tuvo Austrumu valstīs. Jānostiprina ES partnerība ar Āfriku enerģētikas jomā, un jāsāk gatavot lielu starptautisku konferenci par piekļuvi enerģijai un enerģētisko drošību, lai tās laikā izstrādātu jaunus kopējus noteikumus. Ja tiktu izstrādāts jauns starptautiskais pakts par enerģētisko drošību, specializētām starptautiskām aģentūrām būtu jāuzņemas tā piemērošanas uzraudzība. Ņemot vērā temata nozīmīgumu, tajā galvenokārt būtu jāiesaistās lielajām starptautiskajām institūcijām.

4.2 Energoapgādes drošība būtu jāuzskata par vienu no ES ārpolitikas un drošības politikas prioritātēm, un papildus atbildīgajai personai par ārpolitiku jāieceļ jauns Augstais pārstāvis enerģētikas politikas jautājumos. Lai arī ir vērojama neliela virzība uz kopējo politiku, dalībvalstīm vēl joprojām ir tendence paturēt savās rokās kontroli, izmantojot divpusējas attiecības ar ražotājvalstīm.

4.3 Neskatoties uz grozījumiem Līgumā un jauno LESD 194. pantu, vēl nav skaidrs, kā Eiropas Savienība izmanto savu kompetenci un, galvenokārt, kā praksē izpaužas “solidaritātes gars”. Zināms progress ir panākts, piemēram, attiecībā uz stratēģiskām gāzes rezervēm, kad pirmo reizi izpaudās solidāra rīcība. Komisija mēģina īstenot nopietnu ārpolitiku. Šogad tiks publicēts paziņojums par starptautisko politiku un enerģētisko drošību. Dažās dalībvalstīs savukārt tiek veidota autonoma energoapgādes ārpolitika, īpaši ar Krieviju un dažām Vidusjūras reģiona valstīm. Tas rada ievērojamas grūtības citām valstīm, vājinot ES spēju aizstāvēt kopējās intereses.

4.4 Ir pierādījies, ka pašreizējais Līguma formulējums ir labs kompromiss, bet ar to nepietiek, lai stātos pretī izaicinājumiem nākotnē. Enerģētikas politika kopumā būtu jāpārskata īpašā līgumā, kas veidots pēc Euratom līguma parauga, uzsverot, cik liela institucionālā nozīme ir drošības politikai, kas ietver arī enerģētiskās drošības politiku. Vienpusēja rīcība enerģētikas jomā jāizbeidz, nostiprinot kopējo enerģētikas solidaritātes politiku, kuras pamatā ir dažādošana, katras dalībvalsts apstākļiem un īpatnībām atbilstošs energoavotu sadalījums, taču pirmām kārtām tādas politikas pamatā ir vides ilgtspēja, ņemot vērā, ka galvenās nozares, kam nepieciešama enerģija, piemēram, ražošana, elektroenerģijas piegāde un sadale, transports un apkure, ir tās, kas rada visaugstākās siltumnīcefekta gāzu emisijas.

4.5 ES ārpolitikas austrumu dimensija

4.5.1 Kaimiņattiecību politikā, piemēram, attiecībā uz tādām austrumu valstīm kā Moldova, Ukraina un Baltkrievija, arī visiem zināmajos politisko problēmu apstākļos jāpanāk ciešāka sadarbība un minētās valstis vairāk jāiesaista kopējā politikā, protams, nodrošinot, ka tiek ievēroti demokrātijas principi un cilvēktiesības, ar ko pēdējā laikā ir bijušas ievērojamas grūtības Baltkrievijā, kur opozīcija tiek vardarbīgi apspiesta. Enerģētikas kopiena ir guvusi pozitīvu pieredzi ar Balkānu valstīm un austrumu valstīm. Izveidota, lai atbalstītu bijušās Dienvidslāvijas valstu iespējamo integrāciju, kopiena ir pakāpeniski paplašinājusies, un nesenā Ukrainas pievienošanās nodrošinās, ka minētā projekta saikne ar mūsu kaimiņvalstīm un tādām Vidusāzijas valstīm kā Uzbekistāna un Kirgizstāna kļūs vēl ciešāka.

4.5.2 Polija un Zviedrija 2008. gadā ierosināja izveidot Austrumu partnerību; tā ir ES iniciatīva, kura vērsta uz sešām kaimiņvalstīm (Armēniju, Azerbaidžānu, Baltkrieviju, Gruziju, Moldovu, Ukrainu) un kuras mērķis ir padziļināt politisko sadarbību un ekonomisko integrāciju, kā arī izveidot daudzpusējās sadarbības struktūras reģionā. Pirmais oficiālais Austrumu partnerības dalībvalstu sammits, ar kuru tika uzsākta partnerības darbība, notika 2009. gada 7. maijā Prāgā.

4.5.3 EESK tika iesaistīta trijās no četrām Austrumu partnerības (AP) tematiskajām platformām, un tā prasa nekavējoties piešķirt tai piekļuvi trešajai platformai par energoapgādes drošību, kura nodarbojas ar enerģijas kopienas un Eiropas Enerģētikas hartas stiprināšanu, energoefektivitātes uzlabošanu, un atjaunīgo energoresursu lomu. Vienam no darbības pamatvirzieniem partnerības ietvaros jābūt ES austrumu partneru energoefektīvas ekonomikas attīstīšanai un atjaunojamu energoresursu izmantošanas veicināšanai kaimiņvalstīs. Vajadzīgi vēl citi pasākumi sadarbības sekmēšanai, enerģijas sadales infrastruktūras modernizēšanai un citiem savstarpējiem sakariem starp enerģijas ražošanas un sadales tīkliem.

4.5.4 Minētie jautājumi pilsoniskajai sabiedrībai ir ārkārtīgi nozīmīgi, un tos nevajadzētu atstāt izlemšanai vienīgi publiskās varas iestādēm un finanšu institūcijām. EESK pieprasa AP trešās tematiskās platformas darbā sistemātiski, nevis tikai atsevišķos gadījumos iesaistīt AP pilsoniskās sabiedrības foruma trešās darba grupas “Vide, klimata pārmaiņas un energoapgādes drošība” pārstāvjus, jo pilsoniskās sabiedrības, tostarp sociālo partneru, viedoklis joprojām pārāk bieži netiek pietiekami uzklausīts vai tiek ignorēts. Uzņēmējdarbības foruma izveides iniciatīva Austrumu partnerības ietvaros ir mēģinājums uzlabot sociālo dialogu ekonomikas un tādējādi arī enerģētikas nozarē.

4.6 ES ārpolitikas Euromed dimensija

4.6.1 Ņemot vērā vairākās Vidusjūras reģiona dienvidu valstīs notiekošās politiskās pārmaiņas, politikas veidotājiem ir obligāti jāapspriežas ar pilsonisko sabiedrību abos Vidusjūras krastos un tā jāiesaista turpmākās kopējās enerģētikas politikas veidošanā, lai nodrošinātu, ka šādu politiku neuzskata par uzspiestu “no augšas” vai no ārienes, bet lai to patiesi atbalstītu plašāka sabiedrība. EESK strādā pie Vidusjūras reģiona valstu Ekonomikas un sociālo lietu padomju asamblejas izveides līdz 2011. gada rudenim. Asambleja varētu būt nozīmīgs forums viedokļu apmaiņai ar pilsonisko sabiedrību par enerģētikas politiku.

4.6.2 Eiropas Savienībai būtu jāpiedāvā arī Vidusjūras dienvidu krasta valstīm iesaistīties īpašā enerģētikas kopienā. Vidusjūras reģiona elektroenerģijas loka jeb tā saucamā Med-ring pabeigšana, tādi izstrādē esošie projekti kā Desertec jeb Vidusjūras reģiona saules enerģijas izmantošanas plāns un jau minētā sadarbība ar Vidusjūras valstīm varētu veicināt, piemēram, Magribā, labāku sadarbību energoefektivitātes, atjaunojamu enerģijas avotu, transporta un tīklu savienojumu, kā arī enerģijas ražošanas un piegādes sistēmu modernizācijas jomā.

4.6.3 Eiropas Savienības ieguvumi ir neapšaubāmi. Infrastruktūras uzlabošana pie mūsu partneriem Vidusjūras valstīs palīdzēs sasniegt daudzus tādus kopīgus mērķus kā ilgtspējīga attīstība, kopējā pieprasījuma pēc enerģijas samazināšanās, kas savukārt palīdzēs stabilizēt enerģētisko drošību un izejmateriālu cenas, un emisiju ierobežošana.

4.6.4 Šis ieguldījums, tai skaitā finansiālais, ar EIB atbalstu Vidusjūras valstīm un ERAB atbalstu dažām saņēmējvalstīm var kļūt par ekonomisko atbalstu, kas Eiropas Savienībai būtu jāsniedz mazāk attīstīto valstu labā, lai ļautu tām ilgstspējīgi attīstīties ar zemu CO2 emisijas līmeni.

4.7 Stratēģisko asi, uz kuras pamata Kopiena atbalstīs partnervalstis, tuvākajā laikā aizstās ar programmām, kas paredzētas energoefektivitātes sensitīvai uzlabošanai. Šāda iniciatīva iekļaujas arī sadarbībā vides jomā un ir saskaņā ar jaunajiem mērķiem, kas izvirzīti laikposmam pēc Kioto protokola darbības beigām.

4.8 Mērķus, kas izvirzīti jaunajā diplomātiskajā pieejā enerģētikas politikai un kas jāsasniedz sadarbībā ar ražotājvalstīm, tranzītvalstīm un patērētājvalstīm, varētu iekļaut jaunā ES institucionālajā sistēmā, kā arī nolīgumos un līgumos, kas noslēgti, pamatojoties uz Enerģētikas hartas nolīgumu un protokolu par energoefektivitāti — instrumenti, kas jau kopš 20 gadiem izmantoti sadarbībai un starptautisko pretrunu risināšanai taču nav apliecinājuši savu efektivitāti.

4.9 Eiropas Savienībai būtu jāpopularizē jaunā harta un jaunais protokols Vidusjūras dienvidu krasta valstīs un jāizvērš pasākumi attiecībā uz pašreizējās hartas pārskatīšanu un uzlabošanu, nosakot saistības dalībvalstīm solidāri īstenot enerģētikas politiku. Sevišķi nozīmīgs šajā sakarā ir Baltijas valstu integrēšanas progress.

4.10 Ziemeļu Ledus okeāns un Barenca jūra kļūs par vienu no ekonomiski dinamiskākajām ES teritorijām un ļoti svarīgu reģionu Norvēģijai, Krievijai, Amerikas Savienotajām Valstīm un Kanādai. Gan vietējo, gan pasaules reģionu intereses ir Eiropas jautājums, ko var risināt vienīgi, ja ir stingra un reālistiska ES politika.

4.11 Vienpusēja rīcība ir ievērojami samazinājusi Eiropas Savienības spēju ietekmēt un ļāvusi piegādātājvalstīm, īpaši Krievijai, konkrēti ietekmēt dažu savu kaimiņvalstu brīvo izvēli. Eiropas Savienība saņem vairāk nekā 67 % no Krievijas enerģētikas produktu eksporta, un acīmredzamu ģeogrāfisku un politisku iemeslu dēļ Krievija nevarētu tik vienkārši atrast citus tik pieejamus tirgus kā mūsējais.

4.12 Krievija būtu jāuzņem Pasaules Tirdzniecības organizācijā (PTO), ja Krievija dos konkrētas garantijas par to, kā izturēsies tās energouzņēmumi, kuri bauda monopolpozīciju un kurus bieži ietekmē un atbalsta politiskie spēki, un, protams, ja tā atrisinās konfliktu ar Gruziju, noslēdzot abpusēju vienošanos.

5. Stratēģiskas partnerattiecības ar ASV, Japānu, Brazīliju, Indiju un Ķīnu

5.1 Ļoti svarīgi būs veidot stratēģiskas partnerattiecības ar galvenajiem pasaules enerģijas tirgus dalībniekiem, kā ASV, Japāna, Brazīlija, Indija un Ķīna. Sadarbības un vienošanos kontekstā sevišķa uzmanība jāpievērš drošas energoapgādes un taisnīgu cenu jautājumam, par prioritāti jāizvirza energoefektivitātes nodrošināšana un jārūpējas par siltumnīcefekta gāzu emisiju samazināšanu.

5.2 Energoapgādes drošības jautājumā, kas acīmredzami ietekmē drošību kopumā, ilgtspējīgu attīstību un cīņu pret klimata pārmaiņām, vajadzīga daudzpusēja vienošanās. Ekonomiskā konkurence nedrīkst ietekmēt stabilitāti un mieru, tāpēc jānovērš iespēja, ka palielinās starptautiskā spriedze, kas jau šobrīd ietekmē daudzus ogļūdeņražu piegādātāju reģionus.

5.3 Enerģētika jau sen ir G20 diskusiju temats. Šīs diskusijas, kas bieži paliek tikai kā labu nodomu uzskaitījums, jāpārvērš nolīgumos un stratēģiskās partnerattiecībās. Iespējams, ka reālākā pieeja ir divpusējas vienošanās. Eiropas Savienība bieži aizmirst, ka ir galvenā ekonomiskā zona pasaulē, un nespēj uzspiest partneriem savu darba programmu, kas paredzēta, lai nostiprinātu ES ārpolitikas pamatnostādnes, ar kuru palīdzību arī turpmāk jācenšas izplatīt demokrātijas principus un respektēt cilvēktiesības, iedzīvotāju pašnoteikšanās tiesības un attiekšanos izmantot karu, lai izbeigtu tautu savstarpējos konfliktus, kuru atrisināšanā būtu jāpalielina starptautisko institūciju nozīme.

5.4 Jaunās tirgus ekonomikas valstis, tāpat kā Eiropas Savienība, ir ieinteresētas starptautiskā mērogā panākt to, ka ir garantēta stabila energoapgāde par saprātīgām cenām. Eiropas Savienības rīcības plānā būtu jāņem vērā arī stratēģisku partnerattiecību veidošana ar šīm valstīm un jāatbalsta tādu noteikumu kopuma pieņemšana tirgus ekonomikas apstākļos, kas stiprinātu sadarbību un novērstu nevajadzīgu un dārgi izmaksājošu sacenšību par izejmateriālu piesavināšanos.

Briselē, 2011. gada 15. martā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Staffan NILSSON