Lai globālās vidējās temperatūras pieaugums būtu mazāks par 1,5 °C, turpmākajās desmitgadēs būs ievērojami jāsamazina pasaules SEG emisiju līmenis. Lai to panāktu, mums, pirmkārt, jāuzlabo ēku, transporta veidu un rūpniecības efektivitāte, jāpāriet uz aprites ekonomiku un būtiski jāpalielina atjaunīgās enerģijas izmantošanas apjoms. Otrkārt, mums jāreciklē ogleklis no atkritumu plūsmām, ilgtspējīgiem biomasas avotiem vai tieši no atmosfēras, lai to izmantotu fosilā oglekļa vietā tajās ekonomikas nozarēs, kurās neizbēgami saglabāsies atkarība no oglekļa — risinājums varētu būt, piemēram, oglekļa uztveršana un izmantošana (CCU) un ilgtspējīgas sintētiskās degvielas. Vienlaikus, kā uzsver arī Klimata pārmaiņu starpvaldību padome (IPCC), lai sasniegtu Eiropas Klimata aktā izvirzīto ES 2050. gada klimatneitralitātes mērķi, katru gadu no atmosfēras būs jāuztver un jāpiesaista aizvien lielāks CO2 daudzums, īstenojot oglekļsaistīgu lauksaimniecību un rūpnieciskās piesaistes darbības. Lai šo mērķi sasniegtu, gan dabiskajām ekosistēmām, gan rūpnieciskajiem risinājumiem būtu jāsekmē vairāku simtu miljonu tonnu CO2 piesaiste no atmosfēras gadā. Tāpēc Komisijas paziņojumā par ilgtspējīgu oglekļa aprites ciklu uzsvērts, ka ir svarīgi sekmēt uzņēmējdarbības modeli, kas atalgo tos zemes apsaimniekotājus, kuri oglekļa sekvestrēšanā pilnīgi ievēro ekoloģiskos principus (“oglekļsaistīga lauksaimniecība”), kā arī izveidot ES iekšējo tirgu rūpnieciskā CO2 uztveršanai, izmantošanai, uzglabāšanai un transportēšanai, izmantojot inovatīvas tehnoloģijas.

Šajā kontekstā ar šo iniciatīvu tiek ieviests oglekļa piesaistījumu sertifikācijas tiesiskais regulējums. Lielākā daļa (89 %) ieinteresēto personu, kas piedalījās sabiedriskajā apspriešanā (kurā tika saņemti 400 atbilžu un 140 nostājas dokumentu), piekrita, ka “stabilas un uzticamas oglekļa piesaistes sertifikācijas shēmas izveide ir pirmais būtiskais solis ceļā uz oglekļa neto piesaistījumiem saskaņā ar ES klimatneitralitātes mērķi”. Šajā ietekmes novērtējuma ziņojumā ir izvērtēti politikas risinājumi šādam ES sertifikācijas satvaram, lai risinātu trīs galvenās problēmas, kas ietekmē oglekļa piesaistes turpmāko attīstību.

Pirmā problēma ir grūtības novērtēt un salīdzināt oglekļa piesaistījumu kvalitāti, kas potenciālajiem oglekļa piesaistījumu finansētājiem rada ievērojamas meklēšanas izmaksas. Tā ir tipiska “tirgus nepilnība”, kas rada risku, ka finansiālais atbalsts tiek piešķirts tādiem oglekļa piesaistes pasākumiem, uz kuriem nevar paļauties kā uz efektīviem mazināšanas pasākumiem. Šai problēmai ir divi cēloņi. Pirmais cēlonis ir tas, ka oglekļa piesaistījumu sertifikācija ir daudz retāk izplatīta nekā emisiju samazināšanas sertifikācija. Tā ir saistīta arī ar vairākām metodoloģiskām problēmām, un dažādās sertifikācijas shēmās ir ierosinātas dažādas metodikas, lai kvantitatīvi noteiktu oglekļa kopējos un papildu piesaistījumus, stimulētu oglekļa ilgtermiņa uzglabāšanu un ietvertu plašāku oglekļa piesaistes darbības ietekmi uz ilgtspējību (piemēram, biodaudzveidību). Otrs cēlonis ir tas, ka oglekļa piesaistes risinājumi (t. i., risinājumi, kas uzkrāj oglekli ģeoloģiskās formācijās, piemēram, bioenerģija ar oglekļa uztveršanu un uzglabāšanu vai oglekļa tieša uztveršana no gaisa un uzglabāšana, oglekļsaistīga lauksaimniecība un oglekļa uzglabāšanas produkti) rada dažādas problēmas saistībā ar sertifikāciju un ir ļoti neviendabīgi to brieduma, rentabilitātes un saistīto uzraudzības izmaksu ziņā.

Lai šo problēmu risinātu, iniciatīvas mērķis ir garantēt visu ES sertificēto oglekļa piesaistījumu veidu kvalitāti, izmantojot sertifikācijas metodiku, kas ir pielāgota dažādu oglekļa piesaistes risinājumu īpašajiem apstākļiem. Lai to panāktu, Komisija ierosina ES kvalitātes standartu oglekļa piesaistījumu sertificēšanai saskaņā ar šādiem četriem kvalitātes kritērijiem (ar akronīmu QU.A.L.ITY): kvantifikācija (QU), papildīgums (A) un bāzlīnijas, ilgtermiņa uzglabāšana (L) un ilgtspējība (ITY). Ierosinātajā regulā ir norādīta labākā prakse attiecībā uz katru no šiem kritērijiem, pamatojoties uz attiecīgajiem tiesību aktiem un vienlaikus atzīstot, ka būtiskie elementi QU.A.L.ITY kritēriju izpildei dažādiem oglekļa piesaistes risinājumiem būs atšķirīgi. Otrajā posmā būs jāizstrādā detalizētas sertifikācijas metodikas, lai īstenotu QU.A.L.ITY kritērijus dažādās oglekļa piesaistes darbībās. Šajā posmā tiks izstrādāti konkrēti noteikumi attiecībā uz dažāda veida oglekļa piesaistes darbību īpatnībām. Piemēram, noteikumos tiks atzītas stingrās noturības garantijas, ko sniedz risinājumi, kuri uzkrāj oglekli ģeoloģiskās formācijās, vienlaikus precizējot ilgtspējas prasību minimumu oglekļsaistīgas lauksaimniecības darbībām. Tāpēc šajā ietekmes novērtējumā ir salīdzināti divi kvalitātes risinājumi: saskaņā ar pirmo risinājumu (Q1 risinājums) sertifikācijas shēmas izstrādā metodikas atbilstīgi ES QU.A.L.ITY kritērijiem un iesniedz tās atzīšanai atbildīgajai publiskajai iestādei; otrajā risinājumā (Q2 risinājums) Komisija izstrādā metodikas, cieši konsultējoties ar ekspertu grupu.

Šajā ietekmes novērtējumā sniegtajā analīzē secināts, ka Q2 risinājumam ir vislielākais potenciāls garantēt oglekļa piesaistījumu sertifikātu kvalitāti un uzlabot to salīdzināmību, vienlaikus samazinot administratīvās izmaksas, kas saistītas ar sertifikācijas shēmu metodiku izstrādi vai apstiprināšanu.

Otra problēma ir tā, ka daudzas ieinteresētās personas neuzticas oglekļa piesaistījumu sertifikātiem, jo tie varētu būt sagatavoti, izmantojot neuzticamus sertifikācijas procesus, kas apliecina darbības, kuras nesniedz patiesus ieguvumus klimata un ilgtspējas jomā. Lai šo problēmu risinātu, sertifikācijas shēmām būtu jāievieš pārredzami un stingri noteikumi un procedūras, lai mazinātu risku, ka sertifikācijas process nespēj atklāt nekvalitatīvus piesaistījumus, ka oglekļa piesaistes projekti faktiski nenodrošina piesaistījumus, kā plānots, un ka viens un tas pats projekts tiek sertificēts divreiz vai ka viens un tas pats sertifikāts tiek izmantots divreiz.

Trešā problēma — oglekļa piesaistes pakalpojumu sniedzēji saskaras ar finansējuma piesaistes šķēršļiem. Tā iemesls ir fakts, ka oglekļa piesaistījumu sertifikātus var izmantot visdažādākajos veidos (piemēram, brīvprātīgi oglekļa tirgi, publiskais finansējums, ilgtspējas iekļaušana korporatīvajos ziņojumos un līgumos, brīvprātīgi marķējumi). Šī daudzveidība rada darījuma izmaksas tiem, kuri vēlas sertificēt savu oglekļa piesaistes darbību, piemēram, meklēšanas izmaksas (laiks un pūles, kas jāvelta, lai izprastu konkrētās shēmas sertifikācijas procedūru kvalitāti) un pārorientēšanās izmaksas (izmaksas, kas rodas, mēģinot piesaistīt citus papildu vai alternatīvus finansējuma veidus, kuri, iespējams, prasa mainīt darbību un sniegt citu pierādījumu un informācijas kopumu).

Lai risinātu otro un trešo problēmu, sertifikācijas shēmām būtu jāatbilst trim pārredzamības prasībām: shēmas pārvaldība (sertifikācijas shēmas būtu jāīsteno, pamatojoties uz uzticamām un pārredzamām procedūrām, piemēram, iekšējo pārvaldību un uzraudzību, sūdzību un pārsūdzību pārvaldību, apspriešanos ar ieinteresētajām personām, pārredzamību un informācijas publicēšanu u. c.); neatkarīga verifikācija (trešo pušu revidentiem būtu jāverificē oglekļa piesaistījumu atbilstība QU.A.L.ITY kritērijiem); un pilnīga informācijas atklāšana (visai informācijai par sertificētajiem oglekļa piesaistījumiem vajadzētu būt publiski pieejamai un izsekojamai, izmantojot publiskus reģistrus). Saskaņā ar šiem pārredzamības kritērijiem ir noteikts sertifikācijas shēmu atzīšanas process un oglekļa piesaistes pakalpojumu sniedzēji, lai pierādītu atbilstību QU.A.L.ITY kritērijiem un attiecīgajai sertifikācijas metodikai, var izmantot tikai atzītas sertifikācijas shēmas.

Saistībā ar to ietekmes novērtējumā ir salīdzināti divi pārvaldības varianti attiecībā uz to, kas būtu atbildīgs par sertifikācijas shēmu atzīšanu: dalībvalstis (G1 risinājums) vai Komisija (G2 risinājums). Analīzē secināts, ka G2 risinājums vislabāk nodrošina stabilu un saskaņotu sertifikācijas procesu un veicina oglekļa piesaistījumu sertifikācijas iekšējo tirgu, vienlaikus samazinot publisko iestāžu administratīvās izmaksas.

Tādējādi vēlamais politikas risinājums ir tāds, ka Komisija: i) apspriežoties ar ekspertiem un ieinteresētajām personām, izstrādā sertifikācijas metodikas; un ii) saskaņo sertifikācijas satvara un QU.A.L.ITY kritēriju īstenošanu, izmantojot atzītas sertifikācijas shēmas.