KOPĪGS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI ES ATBALSTS ILGTSPĒJĪGĀM PĀRMAIŅĀM PĀREJAS SABIEDRĪBĀS /* JOIN/2012/027 final */





SATURS 1........... KĀ ES VAR PALĪDZĒT IZVEIDOT APSTĀKĻUS SEKMĪGAI PĀREJAI?............... 5 1.1........ Atbalsts visaptverošam politikas procesam un pārvaldībai................................................ 5 1.2........ Atbalsts institūciju attīstībai un tiesiskumam...................................................................... 6 1.3........ Atbalsts ekonomikas un sociālajai attīstībai...................................................................... 7 1.4........ Atbalsts konfliktu novēršanai, miera veidošanai un drošībai.............................................. 8 2........... Kā ES var uzlabot savus instrumentus un pieeju?............................. 9 2.1........ Reaģēšana uz partnervalstu sabiedrību vajadzībām........................................................... 9 2.2........ Procesa virzība, izmantojot pirmos rezultātus................................................................. 10 2.3........ Stimulu, ierobežojumu un nosacījumu piemērošana......................................................... 11 2.4........ Visu attiecīgo ieinteresēto personu iesaiste..................................................................... 12 2.5........ Zināšanu apmaiņas un attīstības spēju veicināšana.......................................................... 14 2.6........ Sadarbība ar dalībvalstīm, citiem līdzekļu devējiem un organizācijām............................... 15 KOPĪGS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI ES ATBALSTS ILGTSPĒJĪGĀM PĀRMAIŅĀM PĀREJAS SABIEDRĪBĀS Mērķis un konteksts Cilvēki visā pasaulē cenšas panākt politisko brīvību, drošību sev un savām ģimenēm, atbildīgu valdību, ekonomiskās iespējas un tiesiskumu. Tāpēc daudzas valstis, tostarp ES kaimiņvalstis, nesen ir uzsākušas vai plāno sākt svarīgas reformas, lai šo valstu sabiedrības pārveidotu par iekļaujošām demokrātijām, kas vēlas un spēj apmierināt iedzīvotāju vajadzības un vēlmes un, atsevišķos gadījumos, normalizēt attiecības ar starptautisko sabiedrību un kaimiņvalstīm. ES ir ievērojama pieredze šāda veida pārejas procesos – gan dalībvalstu līmenī, gan saistībā ar atbalstu kaimiņvalstu un citu pasaules valstu pūliņiem. ES paplašināšanās politika ir izrādījies efektīvs līdzeklis, lai veicinātu pārmaiņas sabiedrībā. Valstis, kuras jau ir ES dalībvalstis, jo īpaši valstis, kuras pievienojās 2004. un 2007. gadā, kā arī valstis, kuras vēl uz to virzās, ir veikušas ievērojamas pārmaiņas, īstenojot ar pievienošanos saistītās demokrātiskās un ekonomikas reformas[1]. Ciešā savstarpējā saistība starp mieru, stabilitāti, demokrātiju un labklājību ir izvirzījusies priekšplānā arī citās jomās, tostarp Eiropas kaimiņattiecību politikā (EKP), attīstības sadarbībā un ES kopējā drošības un aizsardzības politikā (KDAP). Šis paziņojums ir paredzēts, lai izpētītu, ko ES, balstoties uz savu pieredzi, var piedāvāt, lai palīdzētu pārejas posmā esošajām valstīm sekmīgi īstenot ilgtspējīgas pārmaiņas. Tajā ir noteikti arī vairāki konkrēti pasākumi, lai uzlabotu veidu, kādā ES atbalsta šīs valstis, lai tās varētu īstenot noturīgas reformas un izvairītos no regresa. Jo īpaši tajā ir izskatītas situācijas, kad reformu procesam ir nepieciešams papildu atbalsts, lai panāktu praktiskas un noturīgas pārmaiņas. Plašākā nozīmē "pāreja" ietver stabilizāciju, pārmaiņas sabiedrībā, institūciju attīstību un reformu konsolidāciju. Lai gan šajā paziņojumā nav īpaši izskatīts jautājums par nestabilām valstīm un konflikta situācijām, jo tas ietver vairākas specifiskas problēmas un tam nepieciešams atšķirīgs ES atbalsta pasākumu apvienojums, dažus šeit minētos pieredzes piemērus var attiecināt arī uz šiem gadījumiem. Pāreja rada grūtības, kas dažādu valstu gadījumā var būt ļoti atšķirīgas, kā tas aprakstīts pievienotajā Komisijas dienestu darba dokumentā. Šis process var būt miermīlīgs vai krīzes izraisīts; tas ietver nenoteiktību, risku un dažreiz pat draudus vietējai vai reģionālajai stabilitātei. Pieredze liecina, ka pāreja var neizdoties. Šāda neizdošanās sabiedrībām var radīt augstas politiskās, sociālās un ekonomiskās izmaksas. Sekmīgs pārejas process nozīmē reformu konsolidēšanu un reformu ilgtermiņa noturības nodrošināšanu stabilitātes un uzticības gaisotnē. Dažos gadījumos ir nepieciešams arī novērst konfliktus, vienlaikus veicinot un īstenojot miermīlīgas pārmaiņas. Lai to panāktu, procesam jābūt visaptverošam un iekšzemes faktoru virzītam, kā arī tam vispusīgi jārisina attiecīgās politiskās, sociālās un ekonomiskās problēmas. Lai atbalstītu ilgtspējīgas pārmaiņas pārejas posmā esošajās sabiedrībās, ES būtu: – jāmobilizē visi tās instrumenti, lai sniegtu vispusīgu, mērķorientētu un ilgtermiņa atbildi, kurā ņemtas vērā partnervalsts vajadzības, kā arī iemesli, kas ir pamatā cilvēku vēlmei pēc pārmaiņām sabiedrībā; – jāveicina demokrātiska pārvaldība, cilvēktiesības un tiesiskums, ekonomiskā un sociāla labklājība valstu un reģionālā līmenī, kā arī miers un stabilitāte, tādējādi sekmējot ilgtspējīgas reformas un reģionālo integrāciju sociālajā, ekonomikas, politikas un vides jomā; – jārīkojas tā, lai veicinātu partnervalstu līdzatbildību par reformu procesu un sekmētu pieredzes apmaiņu, neuzspiežot konkrētus modeļus. Lai to panāktu, ES vajadzētu: – savu atbildi balstīt uz vajadzību pienācīgu novērtējumu, pilnībā ņemot vērā galvenās problēmas, ar ko saskaras partnervalstis; – izpētīt iespējas, kā ātri gūt panākumus tādos jautājumos kā pamatbrīvības, ienākumu veidošana un publisko pakalpojumu sniegšana sākotnējā pārejas posmā, lai turpinātu sekmēt sabiedrības atbalstu reformām; – saskaņotāk un efektīvāk izmantot stimulus un nosacījumus; – reformu procesos un politikas dialogos iesaistīt visas attiecīgās ieinteresētās personas, piemēram, sociālos un ekonomiskos partnerus, privāto sektoru un citas pilsoniskās sabiedrības organizācijas, kā arī reģionālās organizācijas; – vairāk ieguldīt tādu neatkarīgu iestāžu izveidē, kurām ir saistošs tiesiskums, lai nodrošinātu, ka veiktās reformas tiek īstenotas un piemērotas arī praksē; paplašināt spēju veidošanu, attiecinot to ne tikai uz iestādēm, lai uzlabotu pilsoņu piekļuvi publiskajiem pakalpojumiem, piemēram, drošībai un tiesiskumam; – efektīvi izmantot zināšanu apmaiņas un spēju veidošanas metodes, tostarp izmantojot ES dalībvalstu pieredzi pārejas procesos; – iesaistīties efektīvā sadarbībā un koordinēšanā, tostarp iespējamā kopīgā plānošanā, ar ES dalībvalstīm, kā arī ar citiem līdzekļu devējiem un dalībniekiem. 1. KĀ ES VAR PALĪDZĒT IZVEIDOT APSTĀKĻUS SEKMĪGAI PĀREJAI? Katrai partnervalstij ir jānosaka, kā tā vēlas veikt pārejas un pārmaiņu procesu. Savukārt ES var izmantot savas atbalsta metodes, lai atbalstītu valsts iekšienē radušos procesus un palīdzētu nodrošināt šim procesam labvēlīgus apstākļus. To darot, ES ir jārespektē partnervalsts pastāvība procesā, kā arī princips par saskaņotas politikas izveidi tajās jomās, kas ietekmē jaunattīstības valstis, un nozaru koncentrācijas princips attiecībā uz sadarbību attīstības jomā. Turklāt ES atbalsta sniegšanā jāņem vērā demokrātiska un ekonomiska pārejas procesa ilgtermiņa raksturs. Saskaņota un ilgtspējīga pieeja ļaus ES atbalstīt un atjaunināt bieži vien svārstīgo vai nemainīgo pārejas procesu. Pārmaiņu apjoms un ātrums var ievērojami atšķirties atkarībā no partnervalsts. Tajā pašā laikā reformu procesā ir vispusīgi jārisina trūkumi. Politikas reformas nav pietiekamas, ja nav neatkarīgu un uzticamu tiesu iestāžu, konkurences iestāžu un efektīvas pretkorupcijas politikas, jo šie elementi ir nepieciešami, lai ar ieguldījumiem veicinātu ekonomikas attīstību. Svarīga ir arī laba koordinācija starp dažādām iestādēm, kuras iesaistītas reformu procesā. Piemēram, tas, ka paplašināšanās valstīs valdības izveidoja Eiropas integrācijai paredzētas ministrijas vai birojus, kam ir koordinēšanas pienākumi, un sekoja skaidri noteiktai politikas programmai, lai pielāgotos Eiropas standartiem un ES acquis, ir palīdzējis valdībām pievērsties visaptverošai reformu programmai. Reformu secība lielā mērā ir atkarīga no konteksta, un ir jānodrošina līdzsvars starp īstermiņa iniciatīvām, kas paredzētas, lai uzturētu politisko un sociālo impulsu un saglabātu sabiedrības atbalstu visam procesam, un ilgtermiņa reformām. Politikas pasākumu kopums būs atkarīgs no attiecīgās valsts vajadzībām un vēlmēm, kā arī no galvenajiem stimuliem, kas ir pamatā cilvēku vēlmēm pēc pārmaiņām sabiedrībā. 1.1. Atbalsts visaptverošam politikas procesam un pārvaldībai ES paplašināšanās politika ir visaptverošākā pieeja, lai atbalstītu atvērtus politikas procesus un pārvaldību. Galvenie pievienošanās kritēriji ir demokrātiskas iestādes, tiesiskums un cilvēktiesību ievērošana. Ievērojamo pāreju no komunistiskā režīma uz patiesu demokrātiju Austrumeiropas un Viduseiropas dalībvalstīs bija iespējams īstenot, pateicoties pilsoņu skaidrajām vēlmēm un ievēlēto iestāžu politiskajai gribai. ES atbalstīja šos procesus, tostarp, izmantojot finansiālo palīdzību, ekspertu padomus un pievienošanās sarunas. ES turpina nostiprināt atbalstu demokrātijai visā pasaulē atbilstoši Padomes 2009. gada secinājumiem, kuros aicināts īstenot visaptverošu ES pieeju[2]. Tunisijas un Bolīvijas piemēri atspoguļo, kā tiek izmantoti visi attiecīgie ES instrumenti[3]. ES atbalsts ir koncentrēts četros galvenajos virzienos: konstitucionālo un vēlēšanu procesu izveide, demokrātisku iestāžu nostiprināšana, politiskās un pilsoniskās sabiedrības nostiprināšana un demokrātiskas politiskās kultūras pakāpeniska veidošana. Tradicionālā koncentrēšanās uz ticamām vēlēšanām un drošību, kā arī uz valdības izpildstruktūru atbalstīšanu arvien vairāk virzās arī uz konstitucionālo asambleju un likumdevēju iestāžu nostiprināšanu un efektīvu sistēmu ieviešanu pārbaužu un līdzsvara nodrošināšanas jomā[4]. Turklāt ES arvien intensīvāk un neatkarīgi sadarbojas ar politiskajām partijām (piemēram, Tunisijā), izmantojot spēju veidošanas pasākumus un veicinot daudzpusējos dialogus. Turklāt ES attīstības politikā lielāka uzmanība stratēģiski tiek pievērsta cilvēktiesībām, demokrātijai, tiesiskumam un citiem labas pārvaldības elementiem, ierosinot lielāku daļu ES sadarbības programmu veltīt šai jomai[5]. ES un tās dalībvalstis cenšas pastiprināt partnervalstīs sniegtā cilvēktiesību atbalsta efektivitāti un saskaņotību. Šim nolūkam tiek izstrādātas visaptverošas valstu stratēģijas cilvēktiesību jomā. Šajās stratēģijās tiek noteiktas ES rīcības prioritārās jomas, turklāt tās sekmē cilvēktiesību jomas un politiskos dialogus visos līmeņos un tiks ņemtas vērā politikas veidošanā un finansiālās palīdzības, tostarp budžeta atbalsta, plānošanā un īstenošanā. Šīs stratēģijas tiks ņemtas vērā arī Eiropas kaimiņattiecību politikas (EKP) progresa ziņojumos, lai nodrošinātu, ka visā EKP reģionā konsekventi tiek piemērots princips „lielāks atbalsts lielākām reformām". ES pašlaik uzlabo arī savus analītiskos instrumentus, kas paredzēti demokratizēšanas stratēģijām, izmantojot demokrātijas profilus izmēģinājuma projektos, kas ļauj noteikt politiskās struktūras un procesus un īstenot ES plānošanu un politikas dialogu. Jo īpaši tas sniedz informāciju par tiesu sistēmu, varas sadalījumu gan horizontāli, gan vertikāli, konstitūciju un vēlēšanu sistēmu, kā arī ļauj noteikt tiesībiestāžu un publiskā sektora efektivitāti, kā arī to spēju vadīt un/vai sekmēt ilgtspējīgu attīstību. 1.2. Atbalsts institūciju attīstībai un tiesiskumam Neatkarīgu, pārredzamu un efektīvu iestāžu izveide un nostiprināšana ir ļoti svarīga, lai radītu uzticību pārejas posmā esošajās valstīs un izveidotu pamatu turpmākai attīstībai, kā arī lai pašā reformu procesa sākumā apkarotu korupciju un organizēto noziedzību – šī ir svarīga pieredze, kas gūta reformu procesā saistībā ar neseno ES paplašināšanos. Makroekonomikas stabilitāti var uzlabot tikai tad, ja pastāv tāda vide, kas piesaista ieguldījumus un ļauj uzņēmumiem attīstīties. Tam nepieciešamas neatkarīgas tiesu iestādes, kas risina strīdus, kā arī skaidri definētas īpašumtiesības un tiesiskuma ievērošana. Turklāt ir nepieciešamas uzticamas iestādes, lai izvairītos no neatbilstības starp juridiskajiem noteikumiem un spēju tos īstenot un piemērot, kas praksē var aizkavēt vai palēnināt pārmaiņas un sekmēt korupciju. Neatkarīgām tiesu iestādēm ir jānodrošina, ka tiek ievērots tiesiskums un aizsargātas cilvēktiesības. Tas var radīt īpašas problēmas, jo tiesneši un prokurori, kas iecelti amatos iepriekšējā nedemokrātiskā režīma laikā, varētu pretoties reformu procesam. Tajā pašā laikā lustrācija (t.i., to personu atstādināšana, kuras ir saistītas ar pārkāpumiem iepriekšējā režīma laikā) vai izvērtēšanas procedūras rada risku, ka sistēma tiks turpmāk ilgstoši politizēta. Tāpēc ir jāizmanto līdzsvarota pieeja, kuras ietvaros jāizvērtē arī iespējas saukt pie atbildības tiesnešus un prokurorus, izmantojot disciplināros un kriminālprocesus. Tajā pašā laikā spēju veidošanas pasākumiem būtu jāveicina labāka pilsoņu piekļuve drošībai un tiesībiestāžu pakalpojumiem (piemēram, palielinot izpratni), kas paši par sevi ir būtiski svarīgi, lai nodrošinātu pārejas procesa ilgtspēju un likumību. Jāveic reformas valsts pārvaldes iestādēs, lai tās darbotos pilsoņu interesēs. Lai kontrolētu citu valsts iestāžu darbību un aizsargātu pilsoņu tiesības, ir nepieciešamas neatkarīgas uzraudzības iestādes, piemēram, ombudi, korupcijas apkarošanas iestādes vai datu aizsardzības uzraudzības iestādes. Ja šīs jaunās iestādes tiks izveidotas, sniedzot tām reālu neatkarību un piešķirot pietiekamus līdzekļus, lai tās varētu efektīvi veikt savus pienākumus, tās nodrošinās konkrētu un jūtamu progresu tiesiskuma un cilvēktiesību jomā un palielinās pilsoņu uzticību. ES var sekmēt institūciju attīstību dažādos veidos, piemēram, nodrošinot finansiālo atbalstu, politikas dialogus un tehnisko sadarbību. Piemēram, paplašināšanās politikas ietvaros izmantotais Pirmspievienošanās palīdzības instruments ir ievērojami palīdzējis Rietumbalkānu valstīm īstenot reformas. Turklāt visaptverošs iestāžu satvars nodrošinās veikto reformu ilgtspēju. Tomēr šādam satvaram jānodrošina pareizais līdzsvars, kā arī jāizveido attiecīga pārbaužu sistēma. Pārāk lielas varas koncentrēšana vienas vai dažu iestāžu rokās rada risku, ka šī vara tiks nelietderīgi izmantota vai ka šādu iestāžu slēgšanas gadījumā reformu process pasliktināsies. 1.3. Atbalsts ekonomikas un sociālajai attīstībai Valstu reformu programma Ekonomisko un politisko neskaidrību rezultātā pārejas process bieži vien izraisa izaugsmes un nodarbinātības īslaicīgu kritumu, kā arī samazinājumu valsts un ārējos kontos. Tā kā tas palielina bezdarbu un jo īpaši nabadzību, tas var arī sagraut un apdraudēt demokratizācijas procesa leģitimitāti, kā arī palielināt vispārējo emigrāciju un intelektuālā darbaspēka aizplūšanu. Ilgtermiņā reformām ir jāatbilst pilsoņu cerībām uz pienācīgu darbu, ekonomiskajām iespējām un sociālo taisnīgumu. Pieredze, kas gūta valstīs, kuras sekmīgi īstenojušas pārvaldības reformas, piemēram, dalībvalstīs, kuras ES pievienojās pēdējos desmit gados[6], liecina, ka šīs reformas bieži vien ir saistītas ar ekonomikas un sociālo attīstību. Šajās valstīs ekonomikas reformu programma tika noteikta, pamatojoties uz šādām četrām prioritātēm: makroekonomikas stabilizācija, uzņēmumu privatizācija un pārstrukturēšana, uzņēmējdarbības vides uzlabošana un darba tirgu rezultātu uzlabošana. Ar šīm prioritātēm tika atbalstīts galvenais mērķis, proti, palielināt ražīgumu, lai ilgtspējīgā veidā uzlabotu dzīves līmeni, ekonomisko un sociālo kohēziju, kā arī labklājību. Valsts finanšu reformas un attīstība ir vienlīdz svarīgas, lai nodrošinātu līdzekļus citu ekonomisko reformu atbalstam un publisko pakalpojumu piemērota līmeņa saglabāšanai un turpmākai uzlabošanai. Lai arī kopumā šo valstu jauno vadītāju ilgtermiņa mērķi bija līdzīgi, reformu prioritātes, secība un ātrums krasi atšķīrās. Dažas valstis (Polija, Čehija, Igaunija) ātri ieviesa radikālas reformas, lai izveidotu apstākļus ekonomikas atlabšanai (tā sauktā "šoka terapija"), neraugoties uz to ievērojamo negatīvo ietekmi īstermiņā, piemēram, produkcijas apjoma samazināšanos, bezdarbu un recesiju. Citas valstis (piemēram, Ungārija un Slovēnija) izmantoja pakāpeniskāku pieeju, pakāpeniski īstenojot makroekonomikas, strukturālās un iestāžu reformas, tādējādi izvairoties no krasām pārmaiņām saimnieciskās darbības, nodarbinātības un labklājības rādītājos. Valstu uzņēmumiem un ekonomikas dalībniekiem tas ļāva pielāgoties jaunajiem atvērtas tirgus ekonomikas apstākļiem. ES var piedāvāt plašu atbalsta klāstu. Budžeta atbalstu, tostarp vajadzības gadījumā – "valsts veidošanas līgumus", var izmantot, lai sākotnējā posmā, kam raksturīga nenoteiktība, valstīm palīdzētu nostiprināt pārejas procesu un nostabilizēt īstermiņa izaugsmes izredzes un nodarbinātības rādītājus, vienlaikus izvairoties no ārējā un/vai valsts parāda pārmērīga pieauguma. Lai apmierinātu konkrētas pārejas procesa vajadzības, var izmantot citus attīstības palīdzības veidus, tostarp uz projektiem balstītu palīdzību (skatīt Kotdivuāras piemēru). Palīdzība, lai izveidotu pienācīgas darbavietas un drošu uzņēmējdarbības vidi Ilgtermiņā ES var palīdzēt partnervalstīm izveidot spēcīgu politikas un reglamentējošo noteikumu sistēmu, kas piesaistītu privātos ieguldījumus, sekmētu uzņēmējdarbību, veicinātu MVU, nodrošinātu dabas resursu efektīvu pārvaldību, uzlabotu nodokļu iekasēšanu valstīs, sekmētu lauksaimniecību un pastiprinātu ekonomisko sadarbību un integrāciju ar citām valstīm[7]. Tirdzniecības nolīgumi un instrumenti, kā arī tirdzniecības atbalsts var palīdzēt izveidot labvēlīgu vidi ekonomikas attīstībai un reģionālajai integrācijai. Tāpat arī svarīgi ir izveidot stabilu, paredzamu un drošu uzņēmējdarbības vidi. Bieži vien ir arī nepieciešams (atkārtoti) definēt īpašumtiesības, zemes īpašumtiesības un privātā sektora lomu. Piemēram, Austrumeiropas un Viduseiropas dalībvalstīs ieguldījumu klimats tika uzlabots, pateicoties tiesu iestādēm un reglamentējošām iestādēm, kuras pārrauga uzņēmumu vadību, kā arī nodrošina īpašumtiesības un līgumtiesības, vienkāršotas regulatīvās un licencēšanas procedūras un piemērotu banku sistēmu. Līdzīgi tika uzlaboti arī lauksaimniecības apstākļi, izmantojot zemes tirgus reformas, tostarp īpašumtiesību, nodokļu, kadastra un zemes reģistra jomā. ES var atbalstīt attiecīgās reformas, izmantojot nozaru reformu līgumus un pastiprinot politikas dialogu. Turklāt tā var atbalstīt un veicināt vietējo uzņēmumu, tostarp mikrouzņēmumu, mazo un vidējo uzņēmumu, spēju veidošanu (skatīt, piemēram, SANAD piemēru Tuvo Austrumu un Ziemeļāfrikas reģionā[8]). Partnerību veidošana ar privāto sektoru var būt efektīvs veids, lai piesaistītu ieguldījumus, nostiprinātu saiknes starp ārvalstu tiešajiem ieguldītājiem un vietējiem uzņēmumiem un lai veicinātu nodarbinātību. ES reģionālie apvienošanas mehānismi ir izrādījušies spējīgi piesaistīt ievērojamu papildu finansējumu, apvienojot ES dotācijas ar citiem līdzekļiem, piemēram, Eiropas finanšu iestāžu, tostarp Eiropas Investīciju bankas, aizdevumiem[9]. Palīdzība, lai izveidotu iekļaujošas tautsaimniecības un sabiedrības Vienlīdz svarīgi ES ir turpināt atbalstīt tās partnervalstu centienus piepildīt savu pilsoņu cerības uz lielāku vienlīdzību, sociālo iekļaušanu un sociālo aizsardzību (īpašu paziņojumu par sociālo aizsardzību ir paredzēts sagatavot 2012. gada otrajā pusē). Atbalsts ir jo īpaši vajadzīgs darbībām, ar ko veicina sociālo un publisko pakalpojumu sniegšanu visām iedzīvotāju grupām. Šajā saistībā pilsoniskās sabiedrības organizācijām var būt svarīga loma ētisku, iekļaujošu un taisnīgu uzņēmējdarbības modeļu veicināšanā. Īpaši būtu jāveicina jauniešu – nākamo vadītāju – līdzdarbība. Pāreja ir arī svarīgs brīdis konkrētu pasākumu veikšanai, lai veicinātu dzimumu līdztiesību un sieviešu kā pārejas procesa svarīgu dalībnieču iespējas, vienlaikus uzlabojot to drošību un līdzdalību, izmantojot tādus līdzekļus kā nozares budžeta atbalsts un darbības Eiropas Demokrātijas un cilvēktiesību instrumenta ietvaros (skatīt Marokas un Afganistānas piemērus)[10]. 1.4. Atbalsts konfliktu novēršanai, miera veidošanai un drošībai Dažos pārejas uz demokrātiju procesos nākas saskarties ar svarīgu divkāršu problēmu: nodrošināt, ka, no vienas puses, drošība un miers sekmē ilgtspējīgu attīstību un, no otras puses, ka attīstība veicina mieru un stabilitāti. Tādi notikumi kā vēlēšanas, valdības maiņa vai līdzekļu (atkārtota) piešķiršana var izraisīt vardarbības uzliesmojumus un/vai bruņotus konfliktus un radīt šķēršļus bieži vien trauslo pārmaiņu procesā, jo īpaši tajās sabiedrībās, kuras vēl nav izveidojušas efektīvas un likumīgas iestāžu sistēmas, lai mierīgā veidā atrisinātu konfliktus. Šādā gadījumā ES atbalstā ir jāietver konflikta apstākļiem pielāgota un kontekstam atbilstoša pieeja. Risinot konfliktu pamatcēloņus, būtu jāizvairās pastiprināt atsevišķu grupu atkarību, varu un protekciju vai negatīvo ietekmi uz pielāgošanās mehānismiem. Būtu jānosaka precīza pieeja un apsvērumi katras atsevišķas valsts gadījumā, izmantojot mērķorientētu analīzi par konfliktiem. Daudzos gadījumos šāda analīze norādīs uz konkrētiem jautājumiem saistībā ar miera veidošanas mērķiem, kas noteikti starptautiskajā dialogā par miera veidošanu un valstu izveidi un ko apstiprinājusi starptautiskā sabiedrība, tostarp ES[11]. Šie mērķi attiecas uz nepieciešamību nodrošināt iekļaujošu politisko procesu un samierināšanu, starpkultūru dialogu, piekļuvi drošībai, tiesiskumam un darbavietām, kā arī atbildīgu un efektīvu resursu pārvaldību. Jebkurā gadījumā ES atbalsts ir jāīsteno, izmantojot plašāku pieeju, kurā ņemtas vērā visas attiecīgās jomas, tostarp samierināšana un atbalsts pārvietotām personām, krīzes novēršana, drošības nozares reformas, izturētspēja un klimata pārmaiņas, resursu ilgtspējīga un atbildīga pārvaldība, tiesiskums, demokratizācija, pilsoniskā sabiedrība, cilvēktiesības, valsts pārvaldes reforma un publisko pakalpojumu sniegšana. Piemēram, ES ir sekmējusi samierināšanu bijušās Dienvidslāvijas valstīs, un pievienošanās procesa noteikumu skaidra noteikšana ļāva iztiesāt kara noziegumus un nodrošināja sadarbību ar Starptautisko Kara noziegumu tribunālu bijušajai Dienvidslāvijai. Drošības nozares reforma ir īpašs izaicinājums, cenšoties garantēt drošību un stabilitāti. Parasti prioritāte tiek piešķirta drošības pakalpojumu pilsoniskajai pārraudzībai, kā arī dažādu drošības nozares dalībnieku efektivitātes, pārskatatbildības un rīcības uzlabošanai. Kopienu un pilsoniskās sabiedrības grupu līdzdalība var drošības nodrošināšanu padarīt gan efektīvāku, gan atbildīgāku. Īpaša uzmanība ir jāvelta neaizsargāto grupu lomai un tiesībām. Visaptverošas ES pieejas ietvaros ES kopējai drošības un aizsardzības politikai (KDAP) var būt arī nozīmīga loma svarīgu pārejas procesa problēmu risināšanā. Kopš 2003. gada ES cita starpā ir sniegusi apmācību, konsultācijas vai padomus, lai atbalstītu drošības nozares reformas, uzraudzītu miera plānus vai sniegtu drošības jomas atbalstu, bieži vien saskaņā ar ANO pilnvarojumu. Tas tiek īstenots, izmantojot pilsoniskā un/vai militārā atbalsta pasākumus. 2. Kā ES var uzlabot savus instrumentus un pieeju? 2.1. Reaģēšana uz partnervalstu sabiedrību vajadzībām Lai nodrošinātu miermīlīgu un sekmīgu pāreju, katras valsts konkrētajam reformu procesam ir jāatbilst iedzīvotāju vajadzībām, ko noteikusi pati valsts. Lai gan vajadzības un problēmas pārejas posmā esošajās valstīs ir ļoti atšķirīgas, bieži vien tās ietver: – nacionālo samierināšanu un nacionālā konsensa veidošanu attiecībā uz pamatjautājumiem; – efektīvi darbojošos demokrātisku iestāžu un procesu izveidi; – izvairīšanos no ieņēmumu un nodarbinātības rādītāju straujas samazināšanās un makroekonomikas stabilitātes atjaunošanu vai saglabāšanu; – ilgtermiņa sociālekonomiskās attīstības un iekļaušanas veicināšanu, nodrošinot atbilstošas darbavietas, ekonomiskās iespējas, sociālos pamatpakalpojumus, tostarp kvalitatīvu izglītību un sociālo taisnīgumu; – uzņēmējdarbībai labvēlīgas vides izveidi, īpašumtiesību un privātā sektora lomas (atkārtotu) definēšanu, kā arī tirgus darbības pārskatīšanu; kā arī – vajadzības gadījumā – drošības, taisnīguma un tiesiskuma atjaunošanu. Tā kā situācijas ir ļoti dažādas, nav iespējams sniegt vienotus ieteikumus sekmīgam pārejas procesam vai ES atbildei. Piemēram, nestabilai valstij vismazāk attīstīto valstu grupā, piemēram, Birmai/Mjanmai, būtu vajadzīga citāda pieeja nekā attīstītākām vidēju ienākumu grupas valstīm, piemēram, Tunisijai vai Ēģiptei. ES atbalsts būtu jāpielāgo, ņemot vērā katras valsts īpašo situāciju un vajadzības, kā arī pievienoto vērtību, ko var sniegt ES atbalsts, un ES īpašo interešu un iespējamo risku novērtējumu. Sākumpunktam parasti vajadzētu būt pašu valstu sagatavotajiem novērtējumiem par vajadzībām un to apmierināšanas iespējamajiem veidiem. Lai savlaicīgi sagatavotu visaptverošu un integrētu ilgtermiņa atbildi, svarīgi ir ātri izvietot kopīgas ES dienestu misijas spēkus, kas ietver par dažādiem pieejamajiem instrumentiem atbildīgās struktūras. Piemēram, paplašināšanās politikas ietvaros ir izrādījies, ka salīdzinošā izvērtējuma veikšanai paredzētās misijas, kurās piedalās dalībvalstu eksperti, kā arī plašas apspriedes ar citiem līdzekļu devējiem, starptautiskajām organizācijām un pilsonisko sabiedrību ir devušas labus rezultātus ES palīdzības sagatavošanas procesā. Tirdzniecības atbalsta kontekstā ES ir palīdzējusi izvērtēt tirdzniecības jomas vajadzības, veikt diagnostiskos pētījumus un izstrādāt tirdzniecības stratēģijas, izmantojot mērķorientētas programmas Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna (ĀKK) valstīs. 2.2. Procesa virzība, izmantojot pirmos rezultātus Ņemot vērā nenoteiktību un nestabilitāti saistībā ar pārejas procesiem, svarīgi ir pēc iespējas ātrāk panākt reālus uzlabojumus, lai radītu uzticību un veicinātu politikas stabilitāti un sociālo kohēziju. Lai gan ir izveidotas ilgtermiņa stratēģijas, potenciālās jomas, kurās vajadzētu panākt ātrus rezultātus, varētu būt, piemēram, demokrātiskās pamattiesības un pamatbrīvības, tostarp kultūras tiesības, darbavietu radīšana un izaugsmes šķēršļu novēršana, publisko pakalpojumu, tostarp sociālo pamatpakalpojumu, sniegšana, kā arī zaudēto aktīvu atgūšana un iztikas līdzekļu atjaunošana, jo īpaši pēckonflikta situācijās. Demokrātiskas pārvaldības jomā raksturīgi piemēri jomām, kurās būtu iespējams ātri panākt rezultātus, ir vārda brīvība un ticamas vēlēšanas (skatīt Tunisijas piemēru[12]), reprezentatīva un likumīga konstitucionālā asambleja un jaunas konstitūcijas pieņemšana līdzdalības procesā. Kā liecina pašreizējie un iepriekšējie ES paplašināšanās procesi, pilsoņu uzticību tiesiskumam un cilvēktiesību aizsardzībai var pastiprināt, sniedzot konkrētu atbalstu attiecīgajām iestādēm un izveidojot neatkarīgas uzraudzības iestādes, kā arī uzlabojot piekļuvi informācijai un datiem par galvenajiem ekonomiskajiem un sociālajiem jautājumiem. Īstermiņā pāreja uz demokrātiju var pavājināt ekonomisko aktivitāti, nodarbinātības rādītājus un makroekonomikas stabilitāti. Svarīgi ir veikt pasākumus un īstenot projektus, kas var palīdzēt panākt ātrus uzlabojumus ienākumu veidošanas, sociālās drošības tīklu un pamatpakalpojumu sniegšanas jomā un kas var pasargāt pret pārmērīgu nabadzības palielināšanos. Bieži vien šie pasākumi ir nepieciešami, lai atbalstītu ekonomikas reformas, kurām ir ilgtermiņa ietekme, vai lai vismaz pārvarētu pretestību pārmaiņām. Piemēram, šajā kontekstā var izmantot fondus un projektus, kas veicina darbavietu izveidi, izmantojot MVU attīstīšanu un mikrokredītu shēmas[13]. Reformas var veicināt arī ražošanas nozares līmenī, jo īpaši gadījumos, kad pastāv iespējas panākt ātru attīstību un konkrētus rezultātus ienākumu un darbavietu izteiksmē. Programmās, kas paredzētas ātrai darbavietu izveidei un īstermiņa nodarbinātībai, tomēr būtu jācenšas iekļaut ilgtermiņa pasākumus, piemēram, arodapmācību un darba meklēšanas starpnieka pakalpojumus, kas programmu dalībniekiem palīdz atrast pastāvīgu darbu. Lai gūtu ātrus panākumus, ir nepieciešams izveidot ilgtermiņa stratēģijas darbavietu izveidei, izvairoties no jaunu interešu nostiprināšanās un neilgtspējīgām situācijām. Drošības jomā bieži vien ir nepieciešami tūlītēji pasākumi, lai palīdzētu stabilizēt valsti pēc iespējama konflikta un lai novērstu situācijas pasliktināšanos un pārejas procesa regresu. Veiksmīgi, bet ļoti atšķirīgi ES atbalsta piemēri ir, piemēram, miera nodrošināšanai paredzēto pasākumu apspriešana un uzraudzība (paplašināšanās valstis, Gruzija, Aceha Indonēzijā), robežu pārvaldības atbalsts (paplašināšanās valstis, Lībija), policijas darbinieku apmācība (paplašināšanās valstis, Afganistāna), starptautiskās civilās pārvaldes vai policijas un tiesību iestāžu darbības pagaidu nodrošināšana (EULEX, Kosova[14]) un atbalsts Apvienoto Nāciju Organizācijai, piemēram, izmantojot pārejas laika nodrošinājuma operācijas (Čada un Kongo Demokrātiskā Republika) vai atbalstu ANO uzraudzības misijai, kā tas tiek veikts Sīrijā. 2.3. Stimulu, ierobežojumu un nosacījumu piemērošana Lai gan stimuli, ierobežojumi un nosacījumi nedrīkst būt galvenais reformu dzinējspēks, tie var atbalstīt šos procesus. Dažādi ES ārējās politikas satvari, tostarp paplašināšanās politika, Eiropas kaimiņattiecību politika (EKP) un Kotonū nolīgums, kas noslēgts ar Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna valstīm, ietver šādus pasākumus. Tie var būt finanšu pasākumi (piemēram, atbalsta veidā), ekonomiski pasākumi (piemēram, iekļaušana Eiropas tīklos un politikas dialogi) vai politiski pasākumi (tostarp politikas dialogs); tie var būt pozitīvi vai negatīvi pasākumi (kas ietver, piemēram, sankciju piemērošanu vai atcelšanu). Piemēram, paplašināšanās politikas ietvaros pievienošanās sarunas var sākt vienīgi tad, ja ir ievēroti vairāki nosacījumi, piemēram, saistībā ar demokrātiju, tiesiskumu, cilvēktiesībām un mazākumtautību tiesību ievērošanu un aizsardzību. Turklāt tirdzniecības politikā vispārējā preferenču sistēma ietver iniciatīvas, ar ko var netieši atbalstīt reformas, pat ja tas nav šīs sistēmas politiskais mērķis, inter alia ņemot vērā, ka tirdzniecības instrumentiem jāatbilst PTO noteikumiem. Sankcijas un ierobežojošie pasākumi Sankcijas kā daļa no plašāka politikas iniciatīvu klāsta ES kopīgajā ārlietu un drošības politikā var būt piemērots instruments, lai, palīdzētu saglabāt politikas stimulu īstenot pārmaiņas un pāreju situācijās, kas pretējā gadījumā varētu strauji pasliktināties. Ja vien iespējams, tās būtu jāievieš ANO līmenī, lai nodrošinātu, ka lielākā daļa valstu pieņem un īsteno līdzīgus pasākumus. ES autonomie pasākumi var būt mērķorientēts un savlaicīgs papildinājums ANO ietvaros veiktajiem pasākumiem. Ja ANO ietvaros nav iespējams panākt vienošanos, var izmantot ES autonomos pasākumus, lai attiecīgajā valstī vai situācijā izdarītu mērķorientētu spiedienu. Pozitīvu pārmaiņu gadījumā ES pasākumus var ātri atcelt vai grozīt, lai atbalstītu un sekmētu pārejas procesus. Tomēr atsevišķus pasākumus var saglabāt, lai novērstu draudus vai negatīvu ietekmi uz pārejas procesu, vai arī pasākumus var apturēt, lai sekmētu pozitīvu attīstību uz vietas, vienlaikus turpinot izdarīt spiedienu turpmāku uzlabojumu nodrošināšanai. Uz stimulēšanu balstīta pieeja Uz stimulēšanu balstītas pieejas ES paplašināšanās politikas ietvaros ir devušas pozitīvus rezultātus, piemēram, Rietumbalkānu valstīs. ES paplašināšanās procesā panāktais progress ir saistīts ar konkrētiem reformu programmas pasākumiem. Piemēram, Melnkalnei, pirms tā varēja uzsākt pievienošanās sarunas, bija jāizpilda vairākas prioritārās prasības, kas noteiktas Komisijas atzinumā par pieteikumu dalībai ES un kas ietvēra nozīmīgus aspektus tiesiskuma un cilvēktiesību jomā. Arī dialogs par vīzu liberalizāciju ar piecām Rietumbalkānu valstīm pamatojās uz sīki izstrādātiem plāniem, kuros noteikti konkrēti mērķi, un nodrošināja reālus uzlabojumus tādās jomās kā dokumentu drošība un cīņa pret korupciju un organizēto noziedzību, kā arī robežkontrole un migrācijas politika. EKP tiek ievērots arī princips „lielāks atbalsts lielākām reformām". Valstis, kuras konkrētu un izvērtējamu demokrātisko reformu jomā progresē straujāk un ātrāk, saņems lielāku ES atbalstu. Atspoguļojot šo jauno, uz stimulēšanu balstīto pieeju, tika izveidotas divas pamatprogrammas, lai piedāvātu papildu resursus saistībā ar principu "lielāks atbalsts lielākām reformām": partnerības, reformu un ietverošas izaugsmes atbalsta programma (SPRING) dienvidu kaimiņvalstīm (skatīt Tunisijas piemēru[15]) un Austrumu partnerības integrācijas un sadarbības programma (EaPIC) austrumu kaimiņvalstīm. Ar šīm programmām tiks finansētas iniciatīvas, kas palīdz risināt jaunas problēmas saistībā ar demokrātiskām reformām un jo īpaši iekļaujošu sociālekonomisko attīstību. Līdzīgu pieeju varētu piemērot arī ārpus ES kaimiņvalstīm, ja pasākumi, kas tiek veikti, lai novērstu krīzes un atbalstītu pilsonisko sabiedrību, sadarbību starp vietējām iestādēm un starppersonu kontaktus, pārsniedz pieejas "lielāks atbalsts lielākām reformām" darbības jomu. Uz stimulēšanu balstītā pieeja, kas saskaņā ar 10. Eiropas Attīstības fondu (EAF) īstenota Pārvaldības iniciatīvas ietvaros Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna (ĀKK) valstīs, nevainagojās ar lieliem panākumiem, daļēji tāpēc, ka, sākotnēji piešķirot līdzekļus pārvaldībai, nebija pietiekami diferencētas pieejas partnervalstīm un apņemšanās īstenot turpmākās reformas netika pietiekami uzraudzīta, tādējādi samazinot ietekmi uz pārvaldības rezultātiem. Šajos dažādajos kontekstos gūtā pieredze liecina, ka efektīva uzraudzība un atklāta informācija par valdības progresu ir būtiska, lai atbalstītu reformu procesu, un tai var būt svarīga loma, lai partnervalstis motivētu paātrināt reformu procesu. Tās ietekme var vēl vairāk palielināties, ja procesā iesaistās vairākas ieinteresētās personas un sabiedrība tiek informēta par valdības rezultātiem (skatīt Beninas piemēru[16]). Reformu stimulēšanā būtu jāņem vērā šādas gūtās atziņas: – atlīdzība būtu skaidri jānosaka jau pašā sākumā, un tā jāpiešķir par konkrētiem rezultātiem un sniegumu; – prioritāte būtu jāpiešķir darba programmām, kas veicina līdzatbildību un tādējādi arī apņemšanos panākt rezultātus un ietekmi; – regulāri būtu jāuzrauga rezultāti un jārisina trūkumi, izmantojot piemērotas pārbaudes; – valdības progress būtu jādara zināms plašākai sabiedrībai, izmantojot atvērtas apspriedes; kā arī – būtu jāīsteno dialogs ar visām attiecīgajam ieinteresētajām personām. 2.4. Visu attiecīgo ieinteresēto personu iesaiste To dalībvalstu, kuras ES pievienojās pagājušajā desmitgadē, pieredze, kā arī pašreizējās paplašināšanās gadījumi liecina, ka sekmīgas pārejas īstenošanai ir nepieciešams plašs sabiedrības atbalsts. Pilsoniskajai sabiedrībai, vietējām iestādēm un dažādiem nevalstiskajiem dalībniekiem (tostarp sociālajiem un ekonomiskajiem partneriem, patērētāju asociācijām un privātajam sektoram) ir svarīga loma vietējo reformu īstenošanā, jo tie var norādīt uz trūkumiem, ierosināt konkrētus risinājumus un likt iestādēm turpināt pārejas procesu. ES kā atbalsta devējas loma neaprobežojas tikai ar Komisijas, Eiropas Ārējās darbības dienesta un dalībvalstu darbībām; svarīga loma ir arī citām ES iestādēm, piemēram, Eiropas Parlamentam, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai[17]. Īpašs atbalsts pilsoniskajai sabiedrībai ES rīcībā ir dažādi līdzekļi, lai atbalstītu pilsoniskās sabiedrības organizācijas (PSO), tostarp Pirmspievienošanās palīdzības instruments (IPA), pilsoniskajai sabiedrībai paredzēti paplašināšanās un kaimiņattiecību jomas mehānismi, Eiropas Demokrātijas un cilvēktiesību instruments (EIDHR), Eiropas Demokrātijas fonds, nevalstiskajiem dalībniekiem un vietējām iestādēm paredzēta tematiskā programma saskaņā ar attīstības sadarbības instrumentu (ASI) un spēju veidošanas programmas saskaņā ar Eiropas Attīstības fondu (EAF) un ASI. Pieredze saistībā ar ES paplašināšanās politiku liecina, ka svarīgi ir izveidot labvēlīgu vidi (tiesisko regulējumu un finansējuma noteikumus, iekļaušanu politisko apspriežu procedūrās), kas ļauj attiecīgās valsts pilsoniskajai sabiedrībai attīstīties ilgtspējīgā veidā. Tāpēc visi ES instrumenti šajā jomā ir paredzēti, lai atbalstītu dalībniekus, pamatojoties uz viņu iespējām un stiprajām pusēm to īpašajās jomās, un tādējādi tie ir svarīgi, lai risinātu, piemēram, sociālekonomiskos jautājumus, politiskos strīdus vai interešu konfliktus. Pilsoniskās sabiedrības organizāciju platformas un tīkli ir izrādījušies svarīgi, lai stiprinātu pilsoniskās sabiedrības nozīmi. Labvēlīgas vides jautājums būtu jāizskata politiskajos dialogos ar partnervalstu valdībām, lai nodrošinātu, ka pilsoniskās sabiedrības organizācijām ir pietiekama rīcības brīvība. Ja tas nav iespējams, EIDHR ir piemērots instruments, lai atbalstītu pilsonisko sabiedrību, jo vajadzības gadījumā to var izmantot bez valdības piekrišanas. Paredzams, ka 2012. gada otrajā pusē tiks sagatavots paziņojums par sadarbību ar pilsonisko sabiedrību. Iekļaujoši dialogi un konsultācijas Politikas dialogiem ir svarīga loma, lai partnervalstīm palīdzētu sekmīgi īstenot politiskās, sociālās un ekonomiskās reformas. Piemēram, stabilizācijas un asociācijas procesā svarīgas ir regulāras sanāksmes ar paplašināšanās valstu pārstāvjiem, ko vēlāk papildina ar valstu dialogiem, piemēram, strukturēto dialogu par tiesiskumu ar Bosniju un Hercegovinu. Attiecīgā gadījumā šos dialogus var sekmēt ar ES delegāciju atbalstu un dalībvalstu līdzdalību. Iepriekš ES īstenoja politikas dialogus galvenokārt ar valdību partneriem. Tā ir guvusi pozitīvu pieredzi saistībā ar daudzpusējiem dialogiem ar ieinteresētajām personām. Iedvesmojošs piemērs ir strukturētais dialogs par pilsoniskās sabiedrības un vietējo iestāžu līdzdalību ES attīstības sadarbībā. Otrs piemērs ir konference "Runā!", ko Komisija 2011. gadā rīkoja saistībā ar paplašināšanās procesu un kurā piedalījās žurnālisti un plašsaziņas līdzekļu speciālisti, lai apspriestu problēmas attiecībā uz vārda brīvību un plašsaziņas līdzekļiem Rietumbalkānu valstīs un Turcijā. Pilsoniskā sabiedrība paplašināšanās valstīs sniedz vērtīgu ieguldījumu, lai sagatavotu Eiropas Komisijas ikgadējos progresa ziņojumus, kā arī IPA finansētos projektus. ES būtu aktīvāk jāveicina iekļaujošāki politikas dialogi un jāatbalsta dažādu ieinteresēto personu līdzdalība reformu procesos (skatīt Beninas piemēru saistībā ar EAF Pārvaldības iniciatīvu[18]); labs piemērs ir paplašināšanās valstīs īstenotais process. ES būtu pilnībā jāizmanto instrumenti, kas pieejami politiskās un pilsoniskās sabiedrības atbalstam šajā kontekstā, vienlaikus pienācīgi ņemot vērā tādus sensitīvus jautājumus kā leģitimitāte, pārskatatbildība un pārstāvība. ES būtu arī jāpalīdz pārejas posmā esošām valstīm apspriesties ar (jaunajiem) politiskajiem dalībniekiem, vietējām iestādēm un dažādiem nevalstiskajiem dalībniekiem, kas minēti iepriekš. Svarīgi ir arī iesaistīt īpašas sabiedrības grupas, piemēram, jauniešus, sievietes un atstumtās grupas (mazākumtautības, nabadzīgos iedzīvotājus, pārvietotās personas). Turklāt ekonomisko reformu un jo īpaši privātā sektora attīstības nolūkā svarīgs ir aktīvs publiskā un privātā sektora dialogs. 2.5. Zināšanu apmaiņas un attīstības spēju veicināšana Zināšanu apmaiņas platformas Interaktīvas tiešsaistes datubāzes formātā ir pieejams Eiropas pārejas posma pieredzes kompendijs, kas paredzēts, lai izplatītu informāciju par pārejas procesiem, un tagad šo kompendiju var izmantot dažādas ieinteresētās personas visā pasaulē. Komisijai būtu jāizveido plašāka platforma vai tīkls, kas ļautu apmainīties ar zināšanām par demokrātiskas pārejas jautājumiem ar jaunattīstības valstīm, citiem līdzekļu devējiem, jaunietekmes valstīm, pilsonisko sabiedrību, privāto sektoru un citām attiecīgajām ieinteresētajām personām. Šādu platformu varētu piedāvāt, izmantojot esošo platformu "capacity4dev". Mērķsadarbība un spēju veidošana Augstākā līmeņa forums par atbalsta efektivitāti, kas 2011. gada novembrī notika Busanā, Dienvidkorejā, bija pagrieziena punkts virzībā uz modernāku redzējumu par spēju veidošanu, izmantojot ne tikai tehnisko palīdzību un apmācību, bet arī atbalstu pārmaiņām un reformām, tostarp labākai piekļuvei zināšanām. Atbalstot pārejas procesu, ES būtu jāveicina spēju veidošana un tehniskā sadarbība ar tās partneriem. Iedvesmu var smelties no šādiem novatoriskiem instrumentiem, kas izstrādāti paplašināšanās politikas ietvaros un kas jau tiek izmantoti kaimiņattiecību politikas jomā. – TAIEX (Tehniskās palīdzības un informācijas apmaiņas instruments), kas sniedz atbalstu, izmantojot ES publiskā sektora pieredzi saistībā ar ES tiesību aktu piemērošanu, īstenošanu un tuvināšanos tiem. – Mērķsadarbība, kas sekmē iestāžu attīstību, izmantojot partnerības starp publiskajām iestādēm saņēmējās valstīs un to partneriem ES dalībvalstīs. Kopā ar SIGMA (atbalsts pārvaldības un vadības uzlabošanai ) mērķsadarbība ir ļāvusi atbalstīt administratīvās reformas un palīdzējusi izveidot modernas un efektīvas pārvaldes iestādes saņēmējās valstīs. – Austrumu partnerības ietvaros Visaptverošas iestāžu darbības uzlabošanas (CIB) iniciatīva ir īpaši paredzēta iestāžu reformām jomās, uz ko attiecas jaunie divpusējie nolīgumi ar ES[19]. Katra valsts noteica savas svarīgākās reformu problēmas CIB ietvaros un izstrādāja visaptverošus iestāžu reformu plānus. Ārpus kaimiņattiecību politikas ietvariem ir ieviesti ad hoc risinājumi, lai mobilizētu speciālās zināšanas saistībā ar dažādiem ārējiem instrumentiem, piemēram, ekspertu mehānismi, kas tiek īstenoti saskaņā ar Stabilitātes mehānismu, vai ES pieredzes apkopojums migrācijas jomā (MIEUX) saskaņā ar ASI, kas sekmē speciālo zināšanu un zinātības nodošanu saņēmējām valstīm. 2.6. Sadarbība ar dalībvalstīm, citiem līdzekļu devējiem un organizācijām ES un tās dalībvalstīm arvien vairāk būtu jādarbojas kā vienam veselumam, lai atbalstītu pārejas posmā esošās sabiedrības. Tas palīdzētu izvairīties no darba pārklāšanās, kļūdām vai pretrunām, kā arī ļautu uzlabot ES veikto pasākumu ietekmi un efektivitāti. Tām būtu arī turpmāk jācenšas nodrošināt lielāka iekšējā saskaņotība un sinerģija attiecība uz dialogu, programmām un pasākumiem, kā arī piemērotos gadījumos jāizmanto kopīgā plānošana. Lai gūtu rezultātus demokrātijas atbalsta jomā, papildus veiksmīgām reformām paplašināšanās procesā būtu jāizmanto, piemēram: – ES rīcības programma demokrātijas atbalsta jomā, kas paredz satvaru kopīgai ES izpratne, pieejai un plānošanai (piemēram, Bolīvijā un Tunisijā); – ES cilvēktiesību jomas stratēģijas dažādām valstīm, ko kopīgi sagatavojušas Komisija, EĀDD un dalībvalstis; kā arī – plānotie kopīgās shēmas dokumenti, kuros noteikta kopīga stratēģiskā pieeja saistībā ar attiecīgo partnervalsti visās politikas jomās. Tie varētu būt jo īpaši nozīmīgi, koordinējot ES politikas atbildi uz pārejas procesiem. Atbalstot pārejas procesu, ES būtu jāizpēta trīspusējās sadarbības iespējas un arī citas iespējas sadarbībai ar jaunattīstības valstīm, kas sāk sevi pierādīt arī kā attīstības sadarbības sniedzējas un kurām ir nesena pieredze saistībā ar pāreju uz demokrātiju. ES būtu jāpievēršas arī lielākai sadarbībai ar reģionālajām organizācijām un reģionālajiem tīkliem, kam var būt sviras efekts un kas var kalpot par svarīgu katalizatoru, lai konsolidētu reformas un reģionālo integrāciju attiecīgajos reģionos. Tās var ietvert reģionālās parlamentārās asamblejas vai reģionālās vēlēšanu komisijas; šīs organizācijas varētu palīdzēt īstenot konstitucionālos, vēlēšanu un spēju veidošanas procesus to attiecīgajos reģionos un šā uzdevuma izpildē balstīties uz labāko praksi reģionālā līmenī. Tas palielinātu ārējā atbalsta leģitimitāti. Šīm organizācijām var būt arī nozīmīga loma demokratizācijas procesā panāktā progresa uzraudzībā. Vairumam lielo reģionālo organizāciju ir demokrātijas hartas vai līdzīgi instrumenti, un tās sāk sistemātiskāku starpreģionālo darbu. Pateicoties savai vai tās dalībvalstu pieredzei, ES šādām organizācijām ir piemērots partneris. ES atbalsta starptautisko organizāciju, tostarp ANO un Eiropas Padomes, iniciatīvas, kuru mērķis ir atbalstīt politiskos procesus, pastiprināt demokrātiju un veicināt sociālekonomisko attīstību pārejas posmā esošajās valstīs. Piemēram, drošības jomā ES cieši sadarbojas ar starptautiskajiem un reģionālajiem dalībniekiem, piemēram, ANO, Arābu līgu, Āfrikas Savienību un Dienvidaustrumāzijas valstu asociāciju. Daudzas partnervalstis sniedz ieguldījumu arī KDAP misijās un operācijās. Ilgtermiņa attiecību veidošana drošības un aizsardzības jomā ar ES partneriem, tostarp dienvidu un austrumu kaimiņiem, var palīdzēt nostiprināt to iekšējos pārejas un demokratizācijas procesus, tādējādi veicinot reģionālo drošību un stabilitāti. Secinājumi Lai atbalstītu demokrātijas virzienā ejošās un pārejas procesā esošās valstis visā pasaulē, ES rīcībā ir vairāki politikas virzieni un instrumenti, ko tā jau ir sekmīgi izstrādājusi un izmantojusi vistuvākajās kaimiņvalstīs, bet ne tikai tur. Šīs iniciatīvas ir ļoti plašas, sākot no sākotnējo un turpmāko iniciatīvu stimulēšanas un beidzot ar reformu izstrādi, īstenošanu un palīdzību ilgtspējas nodrošināšanai. ES var būt svarīga loma, jo īpaši, palīdzot izveidot labvēlīgu vidi dažiem sekmīgu demokrātisko un ekonomisko pārmaiņu nozīmīgiem elementiem, piemēram, dažādiem demokrātijas procesa dalībniekiem, uzņēmumiem, ieguldījumiem, tirdzniecībai un sociālajai aizsardzībai. Šiem instrumentiem un metodēm vajadzētu būt saskaņoti integrētiem ES vispārējā atbalstā, ko sniedz partnervalstīm, jo īpaši pārejas procesā esošajām valstīm. Lai gan pieredze liecina, ka pārejas procesi pirmkārt un galvenokārt būtu jāpārvalda valstij un tās pilsoņiem, tā rāda arī to, ka ES var piedāvāt vērtīgas zināšanas, kas pielāgotas partnervalstu vajadzībām un vēlmēm un kas ir daļa no plašākas ES sniegtās politiskās, ekonomiskās vai cita veida palīdzības paketes. Šim nolūkam ES ir gatava mobilizēt visus pieejamos instrumentus un uzlabot īstenošanas mehānismus un metodes, lai vēl vairāk palielinātu tās sniegtā atbalsta ietekmi. [1] Skatīt Eiropas pārejas posma pieredzes kompendiju. [2] ES Padomes secinājumi par demokrātijas atbalstu ES ārējās attiecībās, Brisele, 2009. gada 17. novembris, un pievienotā rīcības programma. [3] Dienestu darba dokuments, 2.1.1. sadaļa. [4] Turpat, 2.1.1. sadaļa; skatīt arī atsauces dokumentu "Iesaistīt un atbalstīt parlamentus visā pasaulē: EK stratēģijas un metodes rīcībai parlamentu atbalstam". [5] Paziņojums “ES attīstības politikas ietekmes palielināšana: pārmaiņu programma" (Pārmaiņu programma), 2. sadaļa; un Padomes 2012. gada 14. maija secinājumi. [6] Skatīt Eiropas pārejas posma pieredzes kompendiju. [7] Pārmaiņu programma, 3. sadaļa. Tas ietver arī spēju veidošanu ilgtspējīgas zemu emisiju un pret klimata pārmaiņām noturīgas attīstības jomā, tostarp piekļuvi ilgtspējīgiem enerģijas avotiem. [8] Dienestu darba dokuments, 2.1.5. sadaļa. [9] Turpat, 1.4. sadaļa. [10] Turpat, attiecīgi 2.1.2. un 2.1.3. sadaļa. [11] Augsta līmeņa forums par palīdzības efektivitāti, kas 2011. gadā notika Busanā. [12] Dienestu darba dokuments, 1.2.1. sadaļa. [13] Turpat, 2.1.5. sadaļa. [14] Šis nosaukums neskar nostājas par statusu un atbilst ANO Drošības padomes rezolūcijai Nr. 1244 un Starptautiskās Tiesas atzinumam par Kosovas neatkarības deklarāciju. [15] Dienestu darba dokuments, 2.1.4. sadaļa. [16] Turpat, 2.1.4. sadaļa. [17] Turpat, 2.1.3. sadaļa. [18] Turpat, 2.1.4. sadaļa. [19] Asociācijas nolīgumi, nolīgumi par padziļinātas un visaptverošas brīvās tirdzniecības zonām, vīzu režīma atvieglojumu/liberalizācijas nolīgumi un atpakaļuzņemšanas nolīgumi.