[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |

Briselē, 17.5.2005

COM(2005) 192 galīgā redakcija

KOMISIJAS PAZIŅOJUMS

Trešais progresa ziņojums par kohēziju: jauna partnerība izaugsmei, darba vietu izveidei un kohēzijai {SEC(2005)632}

SATURS

Ievads 3

1. Ekonomikas un sociālās nevienādības paplašinātajā ES 3

1.1. Nevienādību līmeņi 3

1.1.1. IKP: atšķirības palielinās līdz ar paplašināšanos 3

1.1.2. IKP reģionos 4

1.1.3. Nodarbinātības līmenis: nepieciešams lielāks progress 4

1.1.4. Produktivitāte: jaunākie uzlabojumi 4

1.2. Nevienādību tendences 5

2. ES Kohēzijas politika un Lisabonas stratēģija 2000.–2006. gadā 7

2.1. Struktūrfondi un Lisabonas stratēģija: mērķu pārklāšanās 7

2.2. Termiņa vidusposma pārskats: iespēja veikt pielāgojumus 7

2.3. Kohēzijas politika jaunajās dalībvalstīs: pretī labam sākumam 8

2.4. Papildināmība 9

3. Kohēzijas politikas un Izaugsmes un darba vietu izveides programmas nākotne 9

3.1. Citu ES iestāžu un organizāciju viedoklis 9

3.2. Kohēzijas politikas pasākumi: būtiska galveno dalībnieku iesaistīšana 10

3.3. Eiropadomes pavasara sanāksme: Lisabonas procesā iesaistītie reģioni 10

3.4. Kopienas Stratēģiskās vadlīnijas 2007.–2013. gadam 11

KOMISIJAS PAZIŅOJUMS

Trešais progresa ziņojums par kohēziju: jauna partnerība izaugsmei, da rba vietu izveidei un kohēzijai

Ievads

Šajā progresa ziņojumā ir ietverta jaunākā informācija par situāciju un tendencēm reģionos kopš Trešā kohēzijas ziņojuma publicēšanas 2004. gada februārī. Ziņojumā tiek aplūkoti arī vairāki nozīmīgi temati Eiropas reģionālās un kohēzijas politikas jomā, kas izriet no struktūrfondu termiņa vidusposma pārskata.

Trešais kohēzijas ziņojums bija nozīmīgs tādēļ, ka tajā bija noteikti galvenie principi Eiropas Savienības reģionālās un kohēzijas politikas reformai 2007.–2013. gadam, un pēc tam 2004. gada jūlijā iesniedza likumdošanas priekšlikumus, ko šobrīd apspriež Padome un Eiropas Parlaments.

Kopš trešā ziņojuma pieņemšanas ir veikti vēl divi nozīmīgi pasākumi attiecībā uz kohēzijas politiku. Pirmkārt, vēsturiskā paplašināšanās 2004. gada maijā, kuras rezultātā Savienība paplašinājās no 15 līdz 25 dalībvalstīm, iezīmēja kohēzijas politikas pamatuzdevumu Eiropas integrācijas procesā, veicinot jaunu iespēju izveidošanu visā Savienības teritorijā. Otrkārt, 2005. gada martā, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu, Eiropadome uzsāka izaugsmes un darba vietu izveides stratēģiju, kuras mērķis ir atjaunot Lisabonas programmu, ņemot vērā dažādos termiņa vidusposma pārskata rezultātus. Kā norādīts šajā ziņojumā, integrācijas, izaugsmes un darba vietu izveides temati, kas uzsvērti šajā stratēģijā, ir ļoti nozīmīgi ierosinātajai kohēzijas politikas reformai, jo ir uzsākti sarunu pēdējie posmi.

1. EKONOMIKAS UN SOCIāLāS NEVIENāDīBAS PAPLAšINāTAJā ES

Saskaņā ar Līguma 158. pantu kohēzijas politikas pamatmērķis ir samazināt atšķirības reģionu attīstībā. Ar neseno paplašināšanos līdz 25 dalībvalstīm un lēmumu par Bulgārijas un Rumānijas pievienošanos Savienībai 2007. gadā atšķirības ir palielinājušās visā ES. Ienākumu līmenis uz vienu iedzīvotāju un nodarbinātības līmenis jaunajās dalībvalstīs ir ievērojami zemāks nekā citās ES valstīs. Vienlaikus pēdējos gados tās ir parādījušas ievērojamu dinamismu, sasniedzot augstu IKP pieauguma līmeni un produktivitāti, tādējādi samazinoties atšķirībām. Šajā nodaļā sniegta nevienādību līmeņu un tendenču atjaunināta analīze.

1.1. Nevienādību līmeņi

1.1.1. IKP: atšķirības palielinās līdz ar paplašināšanos

Nevienādības IKP līmenī uz iedzīvotāju 25 dalībvalstīs ir ievērojamas. 2003. gadā IKP uz iedzīvotāju (mērīts pirktspējas paritātēs) ir no 41% no ES vidējā rādītāja Latvijā līdz 215% Luksemburgā. Īrijā pēc šiem rādītājiem ir otrs augstākais labklājības līmenis ar IKP 132% no ES vidējā. Visās jaunajās dalībvalstīs IKP uz iedzīvotāju ir mazāks kā 90% no ES 25 valstu vidējā, tomēr mazāk kā puse no šā līmeņa ir Polijā, Latvijā, Lietuvā un Igaunijā, kā arī Rumānijā un Bulgārijā.

1.1.2. IKP reģionos

2002. gadā, kurš ir pēdējais gads, par kuru ir pieejami reģionālie dati, IKP uz iedzīvotāju bija no 189% no ES 25 valstu vidējā 10 pārtikušākajos reģionos līdz 36% 10 trūcīgākajos reģionos. Vairāk kā ceturtdaļai ES iedzīvotāju 64 reģionos IKP uz iedzīvotāju ir zem 75% no vidējā. Jaunajās dalībvalstīs tas attiecas uz 90% šo valstu kopējā iedzīvotāju skaita, izņemot Prāgas, Bratislavas, Budapeštas, Kipras un Slovēnijas reģionus. ES 15 dalībvalstīs tas attiecas tikai uz 13% iedzīvotāju. ES 15 dalībvalstīs reģioni ar zemiem ienākumiem ģeogrāfiski koncentrējas Grieķijas un Spānijas dienvidu daļā, Spānijas un Itālijas dienvidu daļā, kā arī Vācijas jaunajās zemēs.

IKP uz iedzīvotāju vidējais rādītājs ES būtiski samazinājās, pievienojoties desmit relatīvi nabadzīgākām jaunām dalībvalstīm. Tādējādi atsevišķos reģionos IKP uz iedzīvotāju paaugstinājās virs 75% no jaunā ES 25 dalībvalstu vidējā rādītāja, lai gan šajos reģionos šis rādītājs joprojām ir zem 75% no ES 15 dalībvalstu vidējā rādītāja. Apmēram 3½% no ES iedzīvotājiem dzīvo šādos reģionos. Vēl 4% dzīvo reģionos, kuros no 2000.–2006. gadam IKP uz iedzīvotāju bija zem 75% no ES 15 dalībvalstu vidējā, bet kuros šis līmenis ir paaugstinājies neatkarīgi no paplašināšanās.

1.1.3. Nodarbinātības līmenis: nepieciešams lielāks progress

Kopumā nodarbinātības līmenis dalībvalstīs joprojām nesasniedz 70%, kas jāsasniedz līdz 2010. gadam, kā noteikts Lisabonas stratēģijā (vai 67% 2005. gadā), kas vidēji ir 62,9% ES 25 dalībvalstīm 2003. gadā. Tikai četrās dalībvalstīs – Dānijā, Zviedrijā, Nīderlandē un Lielbritānijā – šis līmenis ir 70%, bet Polijā tas ir tikai 51,2%. Lai sasniegtu 70% mērķi, vajadzīgas apmēram 22 miljoni papildu darba vietas. Jaunajās dalībvalstīs nodarbinātībai būtu jāpaaugstinās par vienu ceturtdaļu, lai sasniegtu 70%, kas ir līdzvērtīgi 7 miljoniem darba vietu.

Reģionālajā līmenī kopaina būtiski atšķiras no valsts līmeņa. Tikai ceturtdaļa ES 25 valstu iedzīvotāju dzīvo reģionos, kuros jau ir sasniegts 70% nodarbinātības līmeņa mērķis, tādējādi 200 no 254 ES reģioniem ir zem mērķa līmeņa. Gandrīz 15% iedzīvotāju dzīvo reģionos, kuros šis līmenis ir zemāks par 55%. Šie pamatā ir reģioni jaunajās dalībvalstīs un Spānijas un Itālijas dienvidu daļā.

Nodarbinātības līmenis joprojām ir zems lielākajā daļā trūcīgāko reģionu. Augstāks vidējais nodarbinātības līmenis ir tikai dažos reģionos, kuros IKP uz iedzīvotāju ir zemāks par 75% no vidējā. Nodarbinātības līmeņi mēdz būt augstāki pārtikušākos reģionos, lai gan dažos pārtikušos reģionos nodarbinātības līmenis joprojām ir zems (piemēram, Itālijas ziemeļos).

1.1.4. Produktivitāte: jaunākie uzlabojumi

Produktivitātes atšķirības starp dalībvalstīm ir izteiktākas nekā nodarbinātības līmeņu atšķirības. Lai veiktu starptautiskus produktivitātes salīdzinājumus (ko nosaka kā IKP uz iedzīvotāju), parasti izmanto esošo maiņas kursu, jo tas visprecīzāk atspoguļo konkurētspējas situāciju. Šajā ziņā situācija dalībvalstīs ir pilnīgi atšķirīga – mazāk kā 30% no ES 25 dalībvalstu vidējā rādītāja Polijā un trijās Baltijas valstīs, bet vairāk kā 150% Luksemburgā un Īrijā. Desmit jaunās dalībvalstis atrodas skalas lejasdaļā; produktivitāte ES 15 valstīs, izņemot Portugāli, pārsniedz produktivitāti visās jaunajās dalībvalstīs. Tādējādi, lai sasniegtu konverģenci, neatkarīgi no strauja produktivitātes pieauguma pēdējos gados joprojām būs vajadzīgs gan produktivitātes, gan nodarbinātības pieaugums.

Produktivitātes atšķirības, kas izteiktas PSL, ir ierobežotākas (šāda PSL pielāgošana ir vispārpieņemta prakse IKP datu salīdzināšanai, lai precīzāk atspoguļotu dzīves līmeni, ja valstīs pastāv atšķirīgi cenu līmeņi).

Reģionālā līmenī augstāki produktivitātes līmeņi ir saistīti ar augstāku IKP, uzsverot šā rādītāja būtisko nozīmi ekonomiskajā darbībā (šajos datos nav iekļauti Nīderlandes un Portugāles reģioni). Attiecībā uz nodarbinātības rādītājiem šī saistība ar IKP ir vājāka, lai gan pastāv pozitīva attiecība. Produktivitātes līmeņu atšķirības no ES vidējā rādītāja ir lielākas nekā nodarbinātības līmeņu atšķirības – 15 reģionos produktivitāte bija zemāka nekā 25% no ES vidējā, un divos reģionos tā bija pat zemāka nekā 20%. Valstīs, kas atrodas skalas otrā galā, vairumā reģionu produktivitāte pārsniedz ES vidējo un to var arī attiecināt uz IKP uz iedzīvotāju.

1.2. Nevienādību tendences

Kopš 90. gadu vidus pieaugums ES ir bijis neapmierinošs, tikai vidēji nedaudz vairāk kā 2% gadā, lai gan Īrijā, Luksemburgā, Grieķijā, Somijā un Spānijā šis līmenis tika pārsniegts. Vidējo pieaugumu ietekmēja relatīvi vāja darbība svarīgākajās ekonomikas lielvalstīs, piemēram, Itālijā un Vācijā. Tomēr jauno dalībvalstu ekonomika pieauga ātrāk, sasniedzot 6% gadā Baltijas valstīs.

Augstais pieaugums dalībvalstīs sliktākajā gadījumā ir saistīts ar augstu produktivitātes pieaugumu, kas parasti ir saistīts ar nodarbinātības samazināšanos, vai labākajā gadījumā – tikai pavisam nelielu nodarbinātības līmeņa pieaugumu. Tas atspoguļo pārstrukturēšanas procesu, palielinot vispārējo produktivitāti, bet nepaaugstinot nodarbinātība līmeni īsā laikā. Tomēr relatīvi augsts bezdarba līmenis bieži ir saistīts ar kritumu nodarbinātības līmenī (galvenokārt Polijā, Čehijas Republikā un Slovākijā).

No otras puses, relatīvi liels nodarbinātības līmeņa pieaugums ir sasniegts Īrijā un Luksemburgā, un mazākā mērā Spānijā, Nīderlandē un Somijā, kur palielinājās gan nodarbinātības līmenis, gan produktivitāte.

Reģioni ar augstāko IKP pieaugumu (laikposmā no 1995. līdz 2002. gadam) koncentrējas valstīs ar augstu pieauguma līmeni, piemēram, Īrijā, Baltijas valstīs, Slovākijā un Polijā. Reģioni ar zemu pieaugumu koncentrējas Vācijā un Itālijā. Bet vairumā valstu reģionālā pieauguma līmeņi būtiski atšķiras; tas jo īpaši raksturīgs jaunajām dalībvalstīm, kā arī tādām valstīm kā Lielbritānija un Somija. Vācijā zems pieauguma līmenis arī ir saistīts ar nozīmīgām reģionālām atšķirībām. Itālijā pieauguma līmenis ir gandrīz vienādi zems visos reģionos.

Kopumā nevienādības ES samazinās kopš 1995. gada. Nevienādību samazināšanās ātrāk ir notikusi valstu nevis reģionu starpā, turklāt vairākās dalībvalstīs palielinās iekšējās reģionālās nevienādības.

IKP uz iedzīvotāju nevienādības dalībvalstīs joprojām ir būtiskas, un daudzās dalībvalstīs būs nepieciešams vairāk nekā paaudzi ilgs ievērojams pieaugums, lai būtiski mazinātu šīs atšķirības. Šis process sākās, jo kopš 1995. gada augsts pieauguma līmenis ir uzlabojis trūcīgāko valstu relatīvo stāvokli. Tādēļ kopumā IKP uz iedzīvotāju nevienādību apjoms ir samazinājies[1].

Reģionālās nevienādības ir lielākas nekā valstu nevienādības, bet arī tās samazinās[2]. Kaut arī pieaugums kopumā ir bijis augstāks daudzos trūcīgākos reģionos, jāņem vērā tas, ka šajā laikā arī vairumā pārtikušāko reģionu ir notikusi nozīmīga attīstība. Tādējādi šajā laikā daļas kopējā IKP, ko veido trūcīgākie un pārtikušākie reģioni, palielinājās.

2002. gadā 10% no ES 25 dalībvalstu iedzīvotājiem, kuri dzīvo nabadzīgākos reģionos, veidoja tikai 2,2% no kopējā IKP, salīdzinot ar 1,5% 1995. gadā. Turpretī 10% no pārtikušāko reģionu iedzīvotājiem 2002. gadā veidoja 18,3% no kopējā IKP, kas kopš 1995. gada palielinājies no 18%. Tādējādi šajā laikā attiecība starp attiecīgi pārtikušāko un trūcīgāko reģionu IKP daļām ir samazinājusies no 12 līdz 8½.

Sadalot pieaugumu no 1995. gada līdz 2001. gadam produktivitātes un nodarbinātības rādītājos, redzams, ka produktivitāte ir bijusi galvenais līdzeklis labai ekonomikas darbībai. Nodarbinātības pieaugums arī ir tieši pozitīvi saistīts ar IKP pieaugumu, bet šī saistība ir mazāk sistemātiska nekā varētu gaidīt. Daļēji tas norāda zemo nodarbinātības pieaugumu reģionos ar augstu pieauguma līmeni, jo īpaši jaunajās dalībvalstīs, piemēram, trijās Baltijas valstīs un Slovākijā, bet arī dažos Grieķijas reģionos. Tas varētu norādīt īpašu posmu attīstības un pārstrukturēšanas procesā.

Pamatoti salīdzināmu priekšstatu par iekšējām nevienādībām dalībvalstīs var izveidot, izmantojot to pašu aprēķina pieeju. Salīdzinot reģionu daļas no valsts IKP, ko veido 20% iedzīvotāju, būtiski samazinās salīdzināmības problēmas, kas rodas no dalībvalstu reģionu atšķirīgā skaita un izmēra. Šajā analīzē ir iekļautas četras jaunās dalībvalstis.

Šādi aplūkotas, nevienādības visizteiktākās ir Ungārijā, kur turīgāko 20% reģionālo iedzīvotāju IKP daļa ir 2,6 reizes lielāka par trūcīgāko iedzīvotāju daļu. Šis skaitlis Ungārijā ir arī būtiski palielinājies kopš 1995. gada. Arī Čehijas Republikā, Slovākijā, Lielbritānijā un Beļģijā iekšējo nevienādību līmenis ir augsts, tomēr nevienādības ir mazākas Grieķijā, Vācijā, Nīderlandē, Somijā un Zviedrijā.

Itālija ir vienīgā valsts, kurā šis rādītājs laika gaitā ir acīmredzami samazinājies, lai gan arī Spānijā un Austrijā tas nedaudz ir krities. Izņemot Ungāriju, iekšējās nevienādības ir būtiski palielinājušās divās no trim atlikušajām jaunajām valstīm, neskaitot Slovākiju, kā arī Lielbritānijā un Zviedrijā (lai gan pēdējā relatīvi nedaudz). Kopumā tas nav neparasti ekonomikai, kura atrodas atjaunošanas procesā, piedzīvo iekšējo nevienādību palielināšanos, tādējādi norādot sākotnēju ģeogrāfisku pieauguma koncentrāciju, kam vēlāk seko vienmērīgāks attīstības modelis.

Jānorāda arī tas, ka paplašināšanās rezultātā nevienādības ES pilsētu un lauku teritoriju starpā kopumā palielinājās.

Dominējošie nevienādību līmeņi ES ir pietiekams pierādījums tam, ka nepieciešama aktīva kohēzijas politika. Vienlaicīgi kohēzijas politikas mērķis veikt ierosinātās reformas, kā arī mērķis izveidot lauku attīstības politiku darba vietu izveidei un veicināt izaugsmi ir cieši saistīts ar dominējošo politiku. Tai jāpalīdz kompensēt kavējumi Lisabonas stratēģijas neatbilstošā īstenošanā, kā rezultātā Savienībā samazinājās IKP pieaugums un nodarbinātība. Saskaņā ar ierosināto reformu aktīvu kohēzijas politiku saglabā ārpus trūcīgākajiem reģioniem, lai atbalstītu Lisabonas stratēģiju izaugsmei un nodarbinātībai. Tas sniegtu ne tikai finansiālu atbalstu šiem politikas pasākumiem, bet arī palielinātu politikas iniciatīvu vietējā līmenī.

2. ES Kohēzijas politika un Lisabonas stratēģija 2000.–2006. gadā

2.1. Struktūrfondi un Lisabonas stratēģija [3]: mērķu pārklāšanās

Pēdējā novērtējumā[4] uzsvēra 2000. gadā pieņemtās Lisabonas stratēģijas un kohēzijas politikas izdevumu prioritāšu līdzības. Analīzē norādīts, ka struktūrfondu atbalsta daļa ieguldījumos saistībā ar Lisabonas stratēģiju novērtētajās programmās bieži vien ir vairāk kā 50%. Atbilstības pakāpe ir daudz augstāka relatīvi pārtikušākos reģionos, bet tā ir zemāka mazāk attīstītos reģionos. Kopskats mainās, ņemot vērā ieguldījumus transporta un enerģētikas nozarē, kas veido daļu no atjaunotās Lisabonas stratēģijas, kuru dalībvalstis pieņēma 2005. gada maijā, pamatojoties uz Komisijas ierosināto programmu izaugsmei un darba vietu izveidei (skatīt 3.3. punktu).

Attiecībā uz valsts pārvaldi struktūrfondu decentralizēto piegādes sistēmu uzskatīja par iespēju, kas nodrošinātu lielāku sinerģiju starp ES līmenī noteiktiem globālās politikas mērķiem, piemēram, Lisabonas stratēģiju ar reģionu īpašām vajadzībām un nosacījumiem. Turklāt, izmantojot kohēzijas politiku ar tās dažādiem dalībniekiem, var pastiprināt Lisabonas stratēģijas piederību reģioniem un veikt sarežģītus attīstības uzdevumus saskaņā ar dažādiem nosacījumiem.

Novērtējumā iekļautais galvenais ieteikums ir šāds:

- tematiska koncentrēšanās uz īpašām prioritātēm, lai tieši pozitīvi ietekmētu reģionālo konkurētspēju;

- pieredzes apmaiņa, lai veicinātu politikas apguvi reģionos, kas ir efektīvs veids, lai sekmētu reģionālās jauninājumu sistēmas izveidošanu. Pētījumā uzsvērts, ka šāda politikas apguve nenotiek automātiski, tā aktīvi jāorganizē.

2.2. Termiņa vidusposma pārskats: iespēja veikt pielāgojumus

2004. gadā beidza struktūrfondu termiņa vidusposma pārskatīšanas procesu pašreizējā plānošanas posmā ES 15 dalībvalstīm, kas ietvēra ar izpildi saistītās rezerves piešķiršanu pēc 2003. gadā veiktajiem termiņa vidusposma novērtējumiem. Termiņa vidusposma novērtējumus veica vadošo iestāžu uzraudzībā, bet sadarbojoties ar valsts iestādēm un Komisiju. Šis process noritēja divos posmos.

1. Termiņa vidusposma novērtējumi. Novērtējums par struktūrfondu ieguldījuma Lisabonas stratēģijas mērķu sasniegšanā norādīja, ka kopumā ieguldījums ir paredzēts nozarēm, kas ir nozīmīgas, lai sasniegtu Lisabonas stratēģijas mērķus.

2. Ar izpildi saistītās rezerves piešķiršana. Ar izpildi saistītā rezerve ir jauninājums 2000.–2006. gada plānošanas periodā. Komisija ciešā saziņā ar dalībvalstīm piešķīra vairāk nekā 8 miljardus euro veiksmīgām programmām vai prioritātēm.

Termiņa vidusposma pārskats sniedza iespēju pielāgot dažādās programmas, ņemot vērā izmaiņas sociāli ekonomiskajā situācijā vai darba tirgū. Tas izraisīja kvalitatīvu virzību vairākās prioritārās jomās un deva iespēju labāk sekmēt pārskatītās Eiropas nodarbinātības stratēģijas prioritātes un Lisabonas stratēģijas mērķu sasniegšanu, ņemot vērā pašreizējā plānošanas periodā gūto pieredzi un katras dalībvalsts specifiku.

Daudzas dalībvalstis izmantoja ar izpildi saistīto rezervi, lai stiprinātu uz zinātnes atziņām balstītas ekonomikas atbalstu, sadarbojoties zinātniskās pētniecības institūtiem un uzņēmumiem, uzņēmumu grupu un izpētes centru attīstību, ieguldījumu platjoslas pieejai, reģionālo jauninājumu stratēģiju izstrādi un pētnieku mācības, kā arī lietišķo pētījumu projektus. Ar izpildi saistīto rezervi izmantoja, lai atbalstītu uzņēmējdarbību, piešķirot atbalstu uzņēmumu dibināšanai, maziem un novatoriskiem uzņēmumiem, uzņēmējdarbības parku attīstībai, apspriedēm un riska kapitāla finansējuma pasākumu ieviešanai dažās dalībvalstīs.

Ekonomisko izaugsmi un konkurētspēju veicinošie pasākumi šķiet ir jo īpaši pastiprināti 2. mērķī, bet izglītība un arodizglītība joprojām ir svarīga dimensija vairumā 1. un 2. mērķa programmu. 1. mērķa programmas joprojām ir vērstas uz tradicionāliem projektiem, piemēram, transporta jomā vai citās infrastruktūrās, lai gan dažās dalībvalstīs ar plašām 1. mērķa jomām vairāk uzmanības pievērš izpētei un jauninājumiem.

Saskaņā ar 3. mērķi sākotnējās stratēģijas joprojām uzskatīja par spēkā esošām, ņemot vērā pārskatīto Eiropas nodarbinātības stratēģiju (ENS) un nodarbinātības ieteikumus. Lielākā daļa pārmaiņu bija paredzētas programmu vienkāršošanai, elastīguma palielināšanai, lai risinātu sociālekonomiskus jautājumus, un lai ņemtu vērā vajadzības.

2.3. Kohēzijas politika jaunajās dalībvalstīs: pretī labam sākumam

Eiropas Komisija 2004. gada jūnijā oficiāli pieņēma programmas, kurās noteiktas stratēģijas, ko atbalsta struktūrfondi desmit jaunajās dalībvalstīs. Kopā ar Kohēzijas fonda piešķīrumiem struktūrfondi veido vairāk nekā 24 miljardus EUR, kas no Eiropas budžeta pieejami jaunajām dalībvalstīm no 2004. līdz 2006. gadam, no kuriem viena trešdaļa (8,5 miljardi EUR) ir piešķirti Kohēzijas fondam. Tādējādi Kohēzijas fonds ir kļuvis nozīmīgāks (no gandrīz vienas desmitdaļas līdz vienai trešdaļai no kopējās strukturālās palīdzības). Atsevišķām dalībvalstīm kā Kipra, Igaunija, Latvija vai Slovēnija Kohēzijas fonda atbalsts ir gandrīz puse no vispārējās strukturālās palīdzības.

Fondi atbalstīs ne tikai ieguldījumus ekonomiskajā un sociālajā attīstībā, bet arī tehniskās palīdzības pasākumos, lai stiprinātu administratīvo jaudu. Programmām jaunajās dalībvalstīs ir vairākas prioritātes, lai atspoguļotu apstākļus, tostarp pasākumus uzņēmējdarbības konkurētspējas un cilvēkresursu attīstības uzlabošanai, pamata infrastruktūru, vides apstākļus un lauku un/vai zivsaimniecības attīstību. Lauku politikās īsteno teritoriālās kohēzijas mērķus un Lisabonas mērķus.

Eiropas Sociālais fonds sniedz atbalstu visām jaunajām dalībvalstīm, lai risinātu darba tirgus un nodarbinātības problēmas saskaņā ar Eiropas Nodarbinātības stratēģiju. Kopīga novērtējuma dokumentos par nodarbinātības politiku (KND) jau iepriekš noteica darba tirgus problēmas, kas jārisina katrai jaunajai dalībvalstij, lai sasniegtu ES nodarbinātības mērķus. ESF pārveido saskaņā ar Eiropas Nodarbinātības stratēģiju noteiktās prioritātes konkrētās finansēšanas prioritātēs un pasākumos, tostarp pasākumos sociālajai integrācijai. Šīs prioritātes principā palielina nodarbinātības un darbaspēka pieejamību, pielāgojot darbaspēka prasmes mainīgajiem darba tirgiem un nodrošinot to, lai darba tirgus darbība atbalstītu ekonomikas pastāvīgu pārstrukturēšanu.

2.4. Papildināmība

Papildināmības principa mērķis ir nodrošināt, lai struktūrfondi papildina nevis aizstāj valsts centienus veicināt ekonomikas un sociālo kohēziju. Vidējam valsts strukturālo izdevumu gada līmenim faktiski jābūt vismaz vienlīdzīgam, lai noteiktu bāzes līniju.

Papildināmības termiņa vidusposma pārbaudi par 2000.–2002. gadu ES 15 dalībvalstīm pabeidza 2004. gada beigās. Deviņas dalībvalstis no tām trīspadsmit valstīm, kurām vismaz daļēji piemēroja 1. mērķi, ievēroja principu, bet četras to neievēroja (Vācija, Francija, Īrija un Itālija). Jo īpaši tādas valstis kā Lielbritānija vai Grieķija pārsniedza savus izdevumu mērķus. Vācija un Itālija, kurās ir lielākie valsts izdevumi, nesasniedza šos mērķus nelabvēlīgo makroekonomikas apstākļu dēļ, kā rezultātā valsts ieguldījums bija zemāks kā plānots. Tomēr, lai ņemtu vērā papildināmības kritēriju, šīm divām valstīm, kā arī Francijai un Īrijai, plānošanas perioda atlikušo gadu laikā jāatjauno savi valsts strukturālie izdevumi atbilstoši struktūrfondu vispārējo noteikumu 11. pantam. Kopumā struktūrfondiem ir nozīmīga veicinoša ietekme, lai uzturētu augstus valsts ieguldījuma līmeņus, kas ir savietojami ar to centieniem nodrošināt stabilas valsts finanses.

Deviņas jaunās dalībvalstis, kuras atbilst 1. mērķim (Kipra ir iekļauta 2. mērķī), pabeidza iepriekšēju uzdevumu līdz 2003. gada beigām. Rezultāti norādīja, ka vietējie strukturālie izdevumi tuvākajā laikā saglabāsies vai pat palielināsies. Tā kā par iepriekšējo periodu nav atsauces datu, ko varētu izmantot kā bāzes līniju valsts strukturāliem izdevumiem, izmantoja to pēdējo gadu datus, kuros notikusi izpilde. Tos izmantoja, lai sniegtu pamata rādītāju par valsts strukturālajiem izdevumiem 2004./2006. gadā. Uzdevums nākamajā periodā būs nodrošināt, lai šis izdevumu grafiks praksē tiek uzturēts.

3. KOHēZIJAS POLITIKAS UN IZAUGSMES UN DARBA VIETU IZVEIDES PROGRAMMAS NāKOTNE

Pēc Trešā kohēzijas ziņojuma publicēšanas 2004. gada februārī un ierosinātajiem struktūrfondu noteikumiem un instrumentiem jūlijā debates par kohēzijas politikas reformu pēc 2006. gada pēdējā gadā ir kļuvušas koncentrētākas un intensīvākas. Tā kā 2005. gada martā Eiropadome apstiprināja Komisijas priekšlikumus par Lisabonas stratēģijas atsākšanu, tas deva papildu stimulu šīm debatēm.

3.1. Citu ES iestāžu un organizāciju viedoklis

Diskusijas par Komisijas likumdošanas iniciatīvu priekšlikumu galvenajiem elementiem saistībā ar kohēzijas politikas reformu 2005. gadā turpinājās Eiropas Parlamentā, Reģionu komitejā un Ekonomikas un sociālo lietu komitejā. Diskusijas Eiropas Parlamentā atspoguļoja plašu atbalstu Komisijas priekšlikumiem. Eiropas Parlaments veica arī rūpīgu finanšu plāna analīzi 2007.–2013. gadam, jo īpaši izmantojot pagaidu komitejas ziņojumu par paplašinātās Savienības politikas liela apjoma darba uzdevumiem un budžeta līdzekļiem 2007.–2013. gadam, kura galvenais mērķis ir formulēt EP politikas prioritātes nākamajiem finanšu plāniem. Šī komiteja uzsvēra nepieciešamību nodrošināt Eiropas Savienību ar līdzekļiem, lai garantētu sociālo un teritoriālo kohēziju, kā arī ekonomisko izaugsmi un darbavietu izveidi. Eiropas Parlamenta Reģionālās attīstības komisija (REGI) arī aktīvi darbojās un sniedza vairākus ziņojumus par Komisijas priekšlikumiem vispārējiem noteikumiem, ERAF, ESF un Kohēzijas fonda regulām.

Reģionu komitejas un Ekonomikas un sociālo lietu komitejas viedoklis arī bija ļoti pozitīvs, jo īpaši attiecībā uz nepieciešamību saglabāt atbilstošu finanšu kopumu struktūrfondiem un uzturēt struktūrpolitiku Eiropas līmenī, stingri pretojoties prasībai par tās atkārtotu nodošanu dalībvalstu pārziņā. Atbalstīja arī Komisijas priekšlikumos acīmredzamo saskanību starp kohēzijas politiku un Lisabonas stratēģiju.

3.2. Kohēzijas politikas pasākumi: būtiska galveno dalībnieku iesaistīšana

Komisijas priekšlikumus apsprieda un galvenokārt atbalstīja virknē debašu, ko organizēja Eiropas, valsts un reģionālā līmenī. Visi dalībnieki piedalījās augsta līmeņa debatēs, kas kļuva intensīvākas ES iestādēs 2004. gada rudenī. Eiropas Komisija veicināja notiekošās debates, veicot vairākas darbības un pasākumus, no kuriem daži ir norādīti turpmāk. Ar šādu pieeju nodrošināja pārredzamas un aktīvas debates, ko plaši atbalstīja visas attiecīgās puses visā procesa gaitā.

Sīkāka informācija par galvenajiem pasākumiem ir pielikumā (8. tabula).

3.3. Eiropadomes pavasara sanāksme: Lisabonas procesā iesaistītie reģioni

Kā norādīts iepriekš, Eiropadome pavasara sanāksmē 2005. gada 22.–23. martā sniedza vairākus pamata ieteikumus par Lisabonas stratēģijas atsākšanu attiecībā uz izaugsmes un darbavietu izveides programmu. Tā bija arī lieliska iespēja ES kohēzijas politikai, augstākajā politiskajā līmenī skaidri norādot tās nozīmi Lisabonas stratēģijas mērķu sasniegšanā.

Vairāki pamatpunkti izriet no Eiropadomes pavasara sanāksmē pieņemtajiem secinājumiem. Pirmkārt, ES ir ieteicams mobilizēt atbilstošos valsts un Kopienas resursus, tostarp kohēzijas politiku, trijās stratēģijas dimensijās – ekonomikas, sociālajā un vides dimensijā. Otrkārt, tā mudināja reģionālos un vietējos dalībniekus cita starpā iegūt lielāku stratēģijas piederību un aktīvi piedalīties Lisabonas mērķu sasniegšanā. Attiecībā uz tādām jomām kā jauninājumi, atbalsts MVU vai piekļuve riska kapitāla finansējumam un augstu tehnoloģiju ieviešana Eiropadomes pavasara sanāksmē secināja, ka vajadzīgi jauninājumu centri un partnerības reģionālā un vietējā līmenī. Līdzīgi Eiropadome pavasara sanāksmē pieprasīja lielāku sinerģiju starp Kopienas fondiem un EIB pētniecības un attīstības projektiem.

Ceturtajā ieteikumā norādīja, ka samazinājums valsts atbalsta vispārējā līmenī jāpapildina ar tā pārdalīšanu dažiem horizontāliem mērķiem, piemēram, zinātniskajai izpētei, jauninājumiem, iesaistošai informācijas sadarbībai un cilvēkkapitālam, ņemot vērā augstāku ieguldījumu līmeni un nevienādību samazinājumu saskaņā ar Lisabonas mērķiem. Piektais ieteikums bija nepieciešamība sniegt ieguldījumu infrastruktūrā, lai veicinātu izaugsmi un konverģenci paralēli ekonomikas, sociālajai un vides jomai. Uzmanība tika pievērsta arī nepieciešamībai pabeigt Eiropas transporta tīkla 30 projektus, kā arī pasākumiem energoefektivitātes uzlabošanai. Sestais ieteikums bija nepieciešamība izveidot vairāk darba vietu ar aktīvākām nodarbinātības politikām. Visbeidzot Eiropadome secināja, ka, pamatojoties uz Kopienas līmenī izdotajām vadlīnijām, dalībvalstīm jāizveido valsts reformas programmas par izaugsmi un darbavietu izveidi, apspriežoties ar reģionālajiem un nacionālajiem partneriem.

3.4. Kopienas Stratēģiskās vadlīnijas 2007.–2013. gadam

Aplūkojot Lisabonas stratēģiju atbilstoši kohēzijas politikas programmu nākamajai paaudzei, Komisija ierosināja stratēģiskāku pieeju centienos nodrošināt, lai to saturs būtu cieši saistīts ar izaugsmi un darbavietu izveidi. Stratēģiskās vadlīnijas Kopienas līmenī pieņemtu ar Padomes lēmumu un Eiropas Parlamenta atzinumu, nosakot programmu saturu katrā dalībvalstī, ko savstarpēji apspriež, ņemot vērā atšķirīgās valsts un reģionālās vajadzības un apstākļus. Valsts stratēģiskā atsauces pamatprogramma ir paredzēta, lai formulētu precīzas prioritātes dalībvalstīm un reģioniem, pastiprinot sinerģijas starp kohēzijas politiku un Lisabonas stratēģiju un palielinot atbilstību ekonomikas politikas vispārējām pamatnostādnēm un Eiropas Nodarbinātības stratēģijai. Atbilstība citām Kopienas politikām un prioritātēm būtu jāstiprina jomās, cita starpā, tādās kā konkurence, zinātniskā izpēte[5], vide, transports un enerģētikas politika, tostarp risinot pārstrukturēšanas problēmas, kas saistītas, piemēram, ar atklātību tirdzniecībā.

Līdzīgu pieeju stratēģiskajā plānošanā ierosina nākamajai lauku attīstības politikai. Lauku attīstības darbības sniegs ieguldījumu atjaunotās Lisabonas stratēģijas izaugsmes un darbavietu izveides programmā, ilgtspējīgā zemes apsaimniekošanā un dzīves kvalitātē lauku reģionos.

[1] Standarta kļūda ES 25 dalībvalstīs, piemēram, ir samazinājusies no 22,8 1995. gadā līdz 18,1 2003. gadā.

[2] 2002. gadā standarta kļūda bija 27,3; bet tā ir zemāka nekā 29,3 rādītājs 1995. gadā.

[3] 2001. gadā Eiropadome Gēteburgā šiem mērķiem pievienoja vides dimensiju.

[4] „Struktūrfondu ieguldījuma Lisabonas stratēģijā tematisks novērtējums”, ko publicējis Dānijas Tehnoloģiskais institūts 2005. gada februārī.

[5] Komisijas Paziņojums „Uz zinātnes atziņām balstītas Eiropas pētniecības telpas veidošana izaugsmei”, KOM(2005)118.