[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 20.11.2007 COM(2007) 733 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS Ziņojuma „Nodarbinātība Eiropā 2007. gadā” galvenie aspekti KOMISIJAS PAZIŅOJUMS Ziņojuma „Nodarbinātība Eiropā 2007. gadā” galvenie aspekti 1. Ievads un ziņojuma galvenie konstatējumi Paziņojumā sniegti ziņojuma „Nodarbinātība Eiropā 2007. gadā” galvenie atzinumi. Šis ir ziņojuma 19. izdevums, un tas ir kļuvis par vienu no Eiropas Komisijas galvenajiem instrumentiem, lai palīdzētu dalībvalstīm analizēt nodarbinātības politikas virzienus, izstrādāt un īstenot tās nostādnes. Ziņojumā „Nodarbinātība Eiropā” ir tradicionāli paredzēts pārskats par nodarbinātības situāciju ES, un tajā uzmanība pievērsta ierobežotam tādu tematu skaitam, kuriem ir liela nozīme ES nodarbinātības politikas programmā. Šā gada izdevuma galvenie temati ir dzīves cikla pieeja nodarbinātībai, elastīgums un sociālā drošība un darbā gūto ienākumu daļas novērtējums (t.i., pievienotās vērtības daļa, ko piešķir darbam). Tādējādi ziņojumā joprojām sniegta informācija par elastīguma un sociālās drošības jautājumiem veltītu plašu politisku diskusiju, kuras rezultātā izstrādāja Komisijas paziņojumu par kopīgiem elastīguma un sociālās drošības principiem[1], kuru apstiprināja 2007. gada 27. jūnijā, kā arī sniegts analītisks atbalsts Komisijas 2007. gada 4. septembra paziņojumam par jaunatni[2]. 2007. gada ziņojumā galvenie konstatējumi liecināja par šādiem faktiem. - ES darba tirgu noturīga augšupeja 2006. gadā izraisīja nodarbinātības neto rādītāju paaugstināšanos par vairāk nekā 4 miljoniem darba vietu –– tas ir lielākais sasniegums kopš 2000. gada. Nodarbinātības līmenis palielinājās visās 27 dalībvalstīs. - Joprojām galvenā problēma ir jaunatnes bezdarbs ES vairāk nekā 17 %, un grūtības, jauniešus veiksmīgi integrēt darba tirgū. - Pozitīvas norises ir vecāku darba ņēmēju nodarbinātībā; šo personu nodarbinātības līmenis kopš 2000. gada ir palielinājies par septiņiem procentpunktiem. Integrētas politikas pieejas, lai aktīvas novecošanās politikas sniegtu vislabākos rezultātus. - Progresīvi elastīgas darba organizācijas veidi uzņēmumos ir svarīgs elements, lai nodrošinātu veiksmīgu elastīguma un sociālās drošības kārtību, un turklāt tie ir svarīgi attiecībā uz mācīšanos un jauninājumiem. - Joprojām nav nodrošināta efektīva profesionālā tālākizglītība (PTI), ko finansē uzņēmumi, un pastāv nevienlīdzīga piekļuve tai, tāpēc valdībai ir iespēja uzlabot šo jomu. Rūpīgi izstrādāti politikas virzieni var palīdzēt PTI sniegšanas efektivitātes paaugstināšanā, garantējot gan ieguldījumus profesionālajā tālākizglītībā, gan priekšrocības no šādas apmācības, un vienlaikus nodrošinot, ka tajā aktīvāk iesaistās personas, kam tā ir visnepieciešamākā. - Norises no darba gūti ienākumu daļā veicina tas, ka savstarpējā mijiedarbība ir tehnoloģiskais progress, darba tirgū iesaistītās iestādes un citi faktori, piemēram, atvērtība tirdzniecībai. Tomēr šie faktori bieži vien atšķirīgi ietekmē ienākumu daļu, ko gūst darba ņēmēji, kam ir dažādas prasmju kategorijas. 2. VISPāRīGI ES SASNIEGUMI NODARBINāTīBAS JOMā 2006. GADā Paātrinoties ekonomiskajai izaugsmei, ES darba tirgos 2006. gadā norisa spēcīga augšupeja. Pēc tam, kad nodarbinātības līmenis iepriekšējos gados bija palielinājies nedaudz, tas 2006. gadā ES-27 ievērojami palielinājās par 1,4 %, un kopš 2000. gada tas bija vislielākais. Turklāt, salīdzinot ar 2005. gadu, darba ražīgums ir palielinājies, sasniedzot augstāku līmeni nekā ASV, kaut gan nodarbinātības palielināšanās rādītāji ES joprojām ir nedaudz zemāki nekā ASV. Virzība uz mērķi – panākt 70 % vispārējās nodarbinātības līmeni, kā arī uz sieviešu nodarbinātību (60 %) un vecāku darba ņēmēju nodarbinātību (50 %) – ir bijusi vislabākā kopš 2000. gada. Vispārējais sieviešu nodarbinātības līmenis un vecāku darba ņēmēju nodarbinātības līmenis 2006. gadā ir sasniedzis attiecīgi 64,3 %, 57,1 % un 43,5 %. Neraugoties uz šo progresu, šķiet, ka ES jācenšas vēl vairāk, lai turpmākajos četros gados sasniegtu mērķi attiecībā uz vispārējās nodarbinātības līmeni un vecāku darba ņēmēju nodarbinātības līmeni, kaut gan mērķis attiecībā uz sieviešu nodarbinātības līmeni, šķiet, ir [reāli] sasniedzams. Pirmo reizi pēdējos desmit gados nodarbinātība ir pieaugusi visā ES, un visās 27 dalībvalstīs ir redzami uzlabojies nodarbinātības līmenis. Nodarbinātības palielināšanās bija īpaši vērojama daudzās jaunajās dalībvalstīs, proti, Igaunijā, Latvijā, Polijā, Bulgārijā un Slovākijā, kā arī Īrijā, Luksemburgā un Spānijā. Pat tās dalībvalstis, kurās iepriekšējos gados nodarbinātība nebija palielinājusies, proti, Vācija, Ungārija, Nīderlande un Portugāle, 2006. gadā pieredzēja ievērojamu nodarbinātības līmeņa pieaugumu. Kopumā 2006. gadā ES-27 nodarbinātības līmeņa neto pieaugums bija vairāk nekā 4 miljoni cilvēku, un darba vietu radīšana sievietēm bija nedaudz sekmīgāka nekā vīriešiem. Neatkarīgi no vecuma gandrīz par divām trešdaļām pieauga darbspējas vecuma darba ņēmēju skaits, turpretim mazāk nekā trešdaļa bija gados vecāki darba ņēmēji. Neraugoties uz to, ka nodarbinātības līmeņa pieaugums ir plaši izplatīts, valstu starpā pastāv lielas atšķirības. Nodarbinātības līmenis 2006. gadā svārstījās no 55 % Polijā līdz 77 % Dānijā. Tajā pašā laikā lielākajā daļā valstu sieviešu nodarbinātības līmenis joprojām ir ievērojami zemāks par vīriešu nodarbinātības līmeni. Turklāt vecāku darba ņēmēju nodarbinātības līmenis ievērojami atšķiras. 3. JAUNATNES UN GADOS VECāKU DARBA ņēMēJU NODARBINāTīBA ES – VEICINāT DZīVES CIKLA PIEEJU DARBAM Jaunatne un vecāki darba ņēmēji ir divas grupas, kurām īpaši jābūt politikas uzmanības centrā. Lai izvairītos no iespējamas nelabvēlīgas ietekmes uz ekonomikas izaugsmi un samazinātu demogrāfiskās novecošanās radīto pieaugošo spiedienu uz sociālās aizsardzības shēmām, jāuzlabo Eiropas Komisijas vecinātā dzīves cikla pieeja darbam. Tāpēc atbilstīgos politikas pasākumos uzmanība jāpievērš tam, lai palielinātu visu vecuma grupu integrāciju darba tirgū un veicinātu pārejas no viena dzīves cikla uz otru. Vairāk jācenšas, jo īpaši izglītības jomā un apmācības politikā, lai uzlabotu rādītājus attiecībā uz jauniešu iesaistīšanos darba tirgū Jaunatnes bezdarbs un grūtības saistībā ar jauniešu veiksmīgu integrēšanu darba tirgū joprojām ir galvenā problēma daudzām dalībvalstīm. Neraugoties uz to, ka situācija kopumā ir nesen nedaudz uzlabojusies, faktiski vēl ir jānotiek pārmaiņām, lai samazinātu jaunatnes bezdarba līmeni. Jauniešu bezdarba vidējais rādītājs –17,4 % – ES joprojām ir augsts, un tas nav uzlabojies attiecībā pret bezdarba līmeni darbspējas vecuma pieaugušo vidū. Turklāt, kopumā ņemot, starptautiskā mērogā ES rādītāji nav apmierinoši, proti, jaunatnes bezdarbs ir ievērojami lielāks, un jaunieši ir nodarbināti mazāk nekā citās industriālās valstīs, piemēram, ASV, Kanādā un Japānā. Jaunieši bieži saskaras ar problēmām, kas saistītas ar vieglu un strauju pāreju no izglītības iegūšanas uz darba dzīvi. Neliela, taču būtiska daļa jauniešu joprojām neveiksmīgi iesaistās pagaidu darbā, bieži vien saņemot zemāku darba samaksu, un no šādas situācijas ir grūti iziet. Riskam īpaši ir pakļauti jaunieši, kuri ilgstoši nav bijuši iesaistīti nodarbinātībā, izglītībā vai apmācībā. Nepietiekams izglītības līmenis ir viens no galvenajiem iemesliem tam, ka jauniešu darba tirgus rādītāji ir zemi. Tāpēc, uzlabojot jauniešu darba tirgus situāciju, izšķirīgs faktors ir programmas, kurās risina skolas neapmeklēšanas problēmu jauniešu vidū, sniedz viņiem ieskatu darba dzīvē un sagatavo viņus mūžizglītības izaicinājumiem, lai pielāgotu kvalifikācijas visā darba dzīves laikā. Turklāt tādu jauniešu labākai integrācijai, kuri ir nelabvēlīgā situācijā un ilgstoši ir bijuši bezdarbnieki vai ekonomiski neaktīvi, būs vajadzīgas aktivizēšanas stratēģijas, kuras būtu arī efektīvākas par iepriekšējām. Turklāt jaunieši ir viena no tām darba ņēmēju grupām, kuras, iespējams, visvairāk negatīvi ietekmē organizācijas noteikumi, kas ir labvēlīgi tiem, kam uz jaunatnācēju rēķina ir pastāvīgs darbs. Darba tirgus segmentācijas rezultātā radušās problēmas varētu daļēji risināt, uzņēmumiem nodrošinot iespēju pieņemt darbā jauniešus. Integrēta politikas pieejas var veicināt vecāku cilvēku līdzdalību Viena būtiska problēma ir vecāku cilvēku līdzdalības palielināšana darba tirgū un tas, kā aizkavēt šo personu aizplūšanu no darbaspēka resursiem. Patlaban ES vairāk nekā puse personu vecumā no 55 līdz 64 gadiem nav ekonomiski aktīvi, un tam iemesls ir galvenokārt aiziešana pensijā, kā arī sliktā veselība, personiski vai ģimenes pienākumi, vai uzskats, ka darbs vairs nav pieejams. Jaunākie rezultāti liecina, ka dalībvalstu centieni īstenot pasākumus, iespējams, būs sekmīgi. Vecāku darba ņēmēju nodarbinātība pēdējos gados ir bijusi viens no dinamiskākajiem ES darba tirgus elementiem, un šo personu nodarbinātības līmenis kopš 2000. gada ir palielinājies par septiņiem procentpunktiem. Liela nozīme tam, ka vecāku cilvēku nodarbinātības līmenis ir paaugstinājies, ir vecāku sieviešu nodarbinātības līmeņa pieaugumam, ko, savukārt, ir radījis, galvenokārt, sieviešu pastāvīgās līdzdalības izraisītais rezonanses efekts. Turpretim vīriešu nodarbinātības līmenis ir pieaudzis tādēļ, ka pašreizējā darba tirgū vīrieši vēlāk atstāj darba tirgu, un tas vairāk ir saistīts ar tādiem faktoriem kā, piemēram, pensiju reformas un sociālās aizsardzības shēmas, un citiem neseniem pasākumiem aktīvas novecošanās jomā. Nesenais vecāku darba ņēmēju nodarbinātības līmeņa pieaugums nav bijis saistīts ar jūtamu šo personu nodarbinātības apstākļu nedrošību, un tas nav saistīts ar to, ka šīs personas arvien vairāk strādā pārsvarā nepilnu darba laiku vai ir pašnodarbinātas. Turklāt nodarbinātības izaugsme lielā mērā ir bijusi nozarēs, kas saistītas ar diezgan augstu kvalifikāciju un ar padziļinātām zināšanām un pāreju no profesijām, kurās vairāk izmanto roku darbu, uz profesijām, kurās darbs ir automatizēts un vajadzīgas padziļinātas zināšanas. Neraugoties uz nesenajiem uzlabojumiem, vēl arvien jāpastiprina centieni veicināt aktīvu novecošanās. Vecāku cilvēku līdzdalība darba tirgū Eiropā joprojām ir zemāka par starptautiskajiem standartiem, un no 55 līdz 64 gadus vecu cilvēku nodarbinātības līmenis joprojām ir 6,5 procentpunkti no Stokholmas mērķa, kas paredz līdz 2010. gadam sasniegt 50 % šādu cilvēku nodarbinātību. Patlaban dalībvalstīs aktīvai novecošanās problēmai pievēršas dažādi. Atbalstot aktīvu novecošanos, veiksmīgākajām sistēmām ir raksturīgs labs vecāku cilvēku veselības stāvoklis un samērā liels pensijas vecums, efektīvi izstrādāti aktīvas darba tirgus politikas pasākumi un līdzdalība mūžizglītībā, elastīgums attiecībā uz darba laiku un darba organizāciju un samazināts finansiālais spiediens, vecākiem darba ņēmējiem atstājot darba tirgu, gan materiālo stimulu ziņā, kas paredzēti šīm personām, lai aizietu pensijā, gan izmaksu slogs darba devējiem, lai pieņemtu darbā drīzāk jaunākus, nevis vecākus darba ņēmējus. Dažas dalībvalstu, jo īpaši Ziemeļvalstu, grupas, ir īstenojušas vēl integrētāku pieeju aktīvas novecošanās procesam un, salīdzinot ar citām, ir bijušas relatīvi veiksmīgākas, integrējot un noturot vecākus darba ņēmējus darba tirgū. Vecāku darba ņēmēju līdzdalībai darba tirgū turpmāk vajadzēs pārvarēt pastāvošos šķēršļus un bremzējošos faktorus, ar kuriem šīs personas saskaras nodarbinātībā. Jāaplūko daudzi faktori. Neatkarīgi no pensiju shēmās iekļautiem materiāliem stimuliem, pirmstermiņa pensionēšanās shēmām un citiem nodokļu un atvieglojumu sistēmu elementiem, kā arī no tā, ka elastīgāki algas noteikumi paredz mazāku saistību ar darba stāžu, galveno problēmu lokā ir attieksme pret vecākiem darba ņēmējiem, viņu veselības un darbaspēju saglabāšana un uzlabošana, jo personas noveco, un vecāku darba ņēmēju prasmju un nodarbinātības spēju pilnveidošana, izmantojot efektīvu mūžizglītību. Jānodrošina piemēroti darba apstākļi, ieskaitot elastīgāku darba laiku un darba organizācijas pasākumus, vienlaikus sniedzot nodarbinātības iespējas darbaspēkam, ko skar novecošanās. Turklāt jānodrošina vide, kas vispārīgi veicina aktīvu novecošanos. Būtiski ir risināt arī ar dzimumu saistītus jautājumus, un turpmāki centieni samazināt vīriešu un sieviešu [ekonomiskās] aktivitātes atšķirības būs galvenais elements visās stratēģijās, kurās paredzēts palielināt vecāku cilvēku darba piedāvājumu. Risinot demogrāfiskās novecošanās problēmu un [aplūkojot] tās ietekmi uz darbaspēku, būs vajadzīga vēl integrētāka stratēģiju īstenošana plašākā mērogā nekā līdz šim. Ir vajadzīgi pasākumi, kuros uzsver vecāku darba ņēmēju integrācijas nozīmi un uzlabo šo personu nodarbinātības spēju, kā arī paredz iespēju pāragri neaiziet no darba tirgus. Pastiprinot aktīvu novecošanos, īpaša uzmanība jāveltī tam, lai piekļuvi nodarbinātībai veicinātu visā [subjekta] dzīves ciklā. Visaptverošā aktīvas novecošanās stratēģijā uzmanība jāpievērš visam darba mūžam un visām vecuma grupām, nevis tikai vecākiem darba ņēmējiem. 4. VEICINOT ELASTīGUMU UN SOCIāLO DROšīBU UZņēMUMOS UN NODROšINOT DARBA ņēMēJU PROFESIONāLO IZAUGSMI – ELASTīGUMA UN SOCIāLāS DROšīBAS GALVENIE ELEMENTI Nesen pieņemtajā Komisijas paziņojumā par elastīgumu un sociālo drošību[3] atzīts, ka elastīgums un sociālā drošība neaprobežojas tikai ar vieglumu vai grūtībām, pieņemot darbā un atlaižot darbiniekus (ārējs elastīgums un sociālā drošība), un to uzņēmumā var arī panākt, elastīgi organizējot darba laiku (piemēram, iekšējs elastīgums un sociālā drošība), vai/un ar dažādiem darba organizācijas veidiem, piemēram, grupas darbu un darba rotāciju. Konkurences spiediens un tehnoloģiskais progress ir veicinājis daudzu uzņēmumu darbību attīstītā ekonomikā, lai pielāgotu elastīgākus darba organizācijas veidus, vienlīdz papildinot cilvēkresursu vadības politikas. Elastīgiem darba organizācijas veidiem ir raksturīgi, ka hierarhijas struktūras nav tik izteiktas, darbinieki pilnīgāk iesaistās lēmumu pieņemšanā un ka darba ņēmējiem ir lielāka rīcības brīvība darba pienākumu izpildē, kas saistīta ar daudzveidīgāku darba saturu. Šī novatoriskā darbība liecina par būtiskiem papildu aspektiem un ir vēl efektīvāka, ja to apvieno ar zināmu cilvēkresursu pārvaldības praksi, piemēram, mācības darba vietā un vienas un tās pašas kategorijas darba samaksas sistēmas. Tomēr tas noteikti nenozīmē, ka notiek tuvināšanās vienam elastīgas darba vietas modelim. Dažādu iestāžu, sociāli politisko priekšrocību, ekonomikas struktūru, vēsturiskās nozīmes u.c. faktoru dēļ uzņēmumi ES dalībvalstīs ir pieņēmuši atšķirīgas nacionālās stratēģijas attiecībā uz organizatoriskajām pārmaiņām. Ziņojumā „Nodarbinātība Eiropā 2006. gadā” līdz ar elastīguma un sociālās drošības dimensijām ir ierosināta ES darba tirgu tipoloģija. Tomēr elastīgums attiecībā vienīgi uz ārējo komponentu, kā novērtēts Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (ESAO) nodarbinātības aizsardzību reglamentējošo tiesību aktu rādītājā. Šā gada ziņojumā izmanto Eiropas darba apstākļu apsekojuma dati, lai aprēķinātu attiecīgajai valstij raksturīgus dažādu veidu elastīguma rādītājus, ko nodrošina uzņēmumā, lai atjauninātu iepriekš sniegto ES elastīguma sistēmu taksonomiju. Analīzē stingri ieteikts, ka būtiski ir apspriest gan iekšējos, gan ārējos elastīguma un sociālās drošības veidus, lai raksturotu darba tirgus un elastīguma un sociālās drošības režīmus visā ES. Atzīts, ka divi režīmi ir saistīti ar relatīvi „labiem” sociāli ekonomiskiem rādītājiem. Pirmajam režīmam (galvenokārt anglo-sakšu valstīs) ir raksturīgs liels ārējais elastīgums, kas apvienots ar progresīviem vidēja līmeņa iekšējā elastīguma veidiem. Tas izceļas ar lielu darbaspēka mobilitāti, nelielu segmentāciju, mērenu profesionālās izglītības intensitāti, nelieliem izdevumiem aktivizēšanas politikai, samērā nelieliem panākumiem nabadzības samazināšanā un nelielām budžeta izmaksām. Otrajam režīmam (galvenokārt Ziemeļvalstīs un Nīderlandē) ir raksturīgi progresīvi iekšējā elastīguma veidi (pienākumu kopums, darba ņēmēju patstāvība, elastīga darba laika organizācija), kas apvienoti ar vidēja līmeņa ārējā elastīguma veidiem. Turklāt tas ir saistīts ar labiem ekonomiskiem rādītājiem (darba tirgus, ražīgums, jauninājumi) un spēcīgu nabadzības līmeņa samazināšanos, taču tam ir lielākas budžeta izmaksas. To visu ņemot vērā, nav viena tāda politikas un iestāžu kopuma, kas vērsts uz to, lai sasniegtu labus sociāli ekonomiskos rezultātus un tos saglabātu, taču ir diezgan dažādi risinājumi, lai gūtu labus sasniegumus, kas lielā mērā ir atšķirīgu vēsturisko attīstības ceļu rezultāts. Darba apstākļu kvalitāte ir atkarīga no uzņēmumā ieviestā elastīgas darba organizācijas veida. Ar progresīvo iekšējā elastīguma (vai patstāvīgu mācību) modeli, kas pienākumu [izpildes] un uz problēmu risināšanu vērstu darbību nozīmē apvieno lielākas prasības darba ņēmējiem un lielāku patstāvību darbā, var panākt abpusēji izdevīgu risinājumu, saskaņojot gan darba devēju gan darba ņēmēju intereses, galvenokārt apvienojot labāku atbalstu darba ņēmējiem, kuri maina darba vietu un pāriet darbā citā uzņēmumā. Faktiski to vienlaikus raksturo uzņēmuma pastiprināti sasniegumi un labāki darba apstākļi, salīdzinot ar tradicionālākiem darba organizācijas veidiem. Tomēr vairāki funkcionālā elastīguma galvenie veidi, piemēram, darba rotācija, grupas darbs un stingras ražošanas normas, var nelabvēlīgi ietekmēt gandarījumu par darbu, darba dzīves līdzsvaru un ar darbu saistītas veselības problēmas. Darba organizācijas veidam ir galvenā nozīme zināšanu apguvē un radīšanā. Modeļiem, kuriem ir raksturīga rīcības brīvība darbā un kuri ir apvienoti ar kompleksām darbībām, kas vērstas uz problēmu risināšanu, ir vislabākie sasniegumi attiecībā uz jauninājumu ieviešanu vietējā līmenī, turpretim tā saukto „atbalsta” modeli raksturo neliels patstāvības līmenis, bet īpaša nozīme ir pievērsta darba pienākumu rotācijai un grupas darbam, un ir tendence to saistīt ar pašreizējo tehnoloģiju pielāgošanu vai to pārveidošanu. Darba ņēmēju iesaistīšana ar ražošanu saistītu problēmu risināšanā un izpratnes veicināšanā par tām, šķiet, tāpēc ir galvenais faktors attiecībā uz mācīšanos un darbībām jauninājumu jomā, un papildus tam ir „standarta” izglītību (t.i., vidusskolas izglītību) un/vai līdzdalību profesionālajā tālākizglītībā. Profesionālā tālākizglītība ir būtisks elastīguma un sociālās drošības komponents, jo tā uzlabo darba vietu mobilitāti gan uzņēmumā, gan starp uzņēmumiem un nodrošina darba ņēmēju profesionālās izaugsmes ceļus Pēdējās desmitgadēs attīstītas ekonomikas valstis ir saskārušās ar nozīmīgām ilgtermiņa strukturālajām pārmaiņām. Tās bija pāreja no masu produkcijas ražošanas modeļa uz jaunu paraugmodeli, kas ekonomikā darbojas, pamatojoties uz kvalitāti un jauninājumiem, un savienojumā ar nozīmīgām nozaru pārbīdēm, un ar ievērojamu darbaspēka izglītības līmeņa pieaugumu. Tādējādi ir pieaugusi vajadzība pēc profesionālās tālākizglītības (PTI), lai garantētu, ka darba ņēmēji, kuri pirms vairākām desmitgadēm pievienojās darbaspēkam, iegūtu prasmes, kas vajadzīgas efektīvai līdzdalībai pašreizējā ekonomikā. Turklāt šīs tendences rada aizvien pieaugošu spiedienu uz jaunām tādu darba ņēmēju paaudzēm, kuriem nepārtraukti jāapgūst vajadzīgas prasmes, lai mācītos un ieviestu jauninājumus laikmetā, ko raksturo straujas pārmaiņas. Saistībā ar Lisabonas stratēģiju ir četri galvenie iemesli, kādēļ jāpastiprina PTI. Pirmais iemesls ir tas, ka ar PTI politikas virzieniem var samazināt sociālo atstumtību un ienākumu nevienlīdzību, ko rada nepietiekams cilvēkkapitāls, un to var veikt, uzlabojot prasmes un nodarbinātības spēju darba ņēmējiem no riska grupām. Otrais iemesls – ar tiem iespējams noturēt vecākus darba ņēmējus darba tirgū, un tādējādi palīdzēt atbalstīt sociālās aizsardzības shēmu finanšu [stāvokļa] noturību. Trešais iemesls – politikas virzieni, kas ir vērsti uz PTI, ir izšķirīgs elements elastīguma un sociālās drošības politikas virzienu īstenošanai, padarot iekšējos darba tirgus dinamiskākus saistībā ar ekonomiskajām pārmaiņām un darba ņēmēju prasmes vairāk nododamas darba devēju vidū, vienlaikus labāk nodrošinot darba ņēmēju profesionālo izaugsmi. Visbeidzot, ar šiem politikas virzieniem iespējams nodrošināt to, ka darba ņēmēji iegūst un uzlabo prasmes, kas vajadzīgas laikmetā, ko raksturo straujas pārmaiņas un mācīšanās, padarot Eiropas uzņēmumus konkurētspējīgākus uz zinātnes atziņām balstītā un globalizētā ekonomikā. Dažas pazīmes liecina, ka brīvais tirgus nevar sniegt efektīva līmeņa ieguldījumus PTI, jo ir iespējamas nepilnības tirgus darbībā, īpaši saistībā ar tā dalībnieku tiesību aizskārumiem. Tas attiecas uz iespēju, ka darba ņēmēji atstās pašreizējos darba devējus, kuri ir nodrošinājusi apmācību, lai strādātu citu darba devēju labā, kuri par minēto apmācību nav maksājuši, bet gūst daļu no priekšrocībām. Daudzos gadījumos šādas tirgus nepilnības nesniedz darba devējiem attiecīgus stimulus, lai veiktu ieguldījumus PTI. No pieredzes izriet atzinumi, ka ES dažām darba ņēmēju grupām ir mazāk iespēju piedalīties mācībās, kuras finansē darba devējs, un tie ir, īpaši, vecāki darba ņēmēji, cilvēki, kam ir zemāks izglītības līmenis un kuri nodarbināti nedrošās darba vietās, un kuriem no ienākumu sadales tiek visniecīgākā daļa. Šis apstāklis negatīvi ietekmē šo personu nodarbinātības spēju, un tādējādi palielinās sociālās atstumtības risks un ienākumu nevienlīdzība. Tas arī mazina sociālās aizsardzības shēmu noturību, palielinot varbūtību, ka darba ņēmēji, nesasniedzot pensionēšanās vecumu, aizies pensijā. Turklāt mazajos uzņēmumos joprojām ir minimāla iespēja piedalīties mācībās, un minētais apstāklis potenciāli negatīvi ietekmē šā nozīmīgā uzņēmējdarbības segmenta novatoriskās darbības. Šo iemeslu dēļ var būt vajadzīga valsts iejaukšanās nodrošinājuma, regulējuma vai finansējuma veidā, lai garantētu virzību uz diviem tradicionālajiem izglītības un apmācības mērķiem, efektivitāti un taisnīgumu[4]. Tomēr, īstenojot politikas instrumentus, valsts iestādēm jārod pareizais līdzsvars starp šiem iejaukšanās veidiem, lai panāktu gan efektivitāti, gan taisnīgumu. Īpaši izstrādāti politikas virzieni var veicināt to, lai pēc uzņēmuma iniciatīvas veikti ieguldījumi PTI nesamazinātos, vienlaikus konkrētos apstākļos uzlabojot visu darba ņēmēju vienlīdzību attiecībā uz piekļuvi mācībām. Šie politikas virzieni ir nodokļu atvieglojumi, koplīgumi un obligātie nolīgumi, izmantojot maksājumu shēmas. Izstrādājot šādus politikas virzienus, valsts iestādēm jāuzmanās, lai izvairītos no tā, ka varētu būt negatīva ietekme uz resursu efektīvu piešķiršanu. Arī ar piedāvājumu varētu veicināt PTI priekšrocību nodrošināšanu. Piesardzīgi ir jāapspriež reformas, kuru mērķis ir līdzsvarot ražīgumu un darba algas, jo tās var samazināt PTI priekšrocības, kuras uzkrāj darba devēji, kuri nodrošina saviem darbiniekiem šādas mācības, pat ja tām var būt pozitīva ietekme uz pieprasījuma aspektu. Turpretim politikas instrumenti, kuru mērķis ir samazināt apgrozījumu, piemēram, atmaksāšanās atruna, zināmā mērā var būt lietderīgi, jo dod darba devējiem iespēju garantēt priekšrocības no ieguldījumiem PTI. Visbeidzot dažādi rezultāti ir politikas virzieniem, kuri veicina mācību kvalitātes nodrošināšanu, akreditēšanu un sertificēšanu. Kamēr akreditēšana veicina to, ka uzlabojas informācija par mācību kvalitāti un veidu, tādējādi palīdzot darba devējiem pieņemt lēmumus attiecībā uz mācībām, turpretim mācību sertificēšana var mazināt uzņēmumu motivāciju darbiniekiem sniegt PTI, jo palielinās iegūto prasmju nodošanas iespējamība. Tomēr, kopumā ņemot, šie politikas virzieni ir vēlami sociālā ziņā, jo tie var atvieglināt darba vietu mobilitāti, tādējādi veicinot elastīguma un sociālās drošības politikas virzienu īstenošanu. 5. NO DARBA GūTO IENāKUMU DAļA – TEHNOLOģISKāS PāRMAIņAS, GLOBALIZāCIJA UN PRASMES Pēc pirmās naftas cenu krīzes, vairumā ES dalībvalstu pazeminājās no darba gūto ienākumu daļa, kas atbilst pievienotās vērtības daļai, ko piešķir darbam, un patlaban tā ir zemāka par 1960. gados sasniegto līmeni. Pieejamie dati arī liecina, ka kvalificētu darba ņēmēju ienākumu daļa kopš 1980. gadiem ir pastāvīgi palielinājusies, turpretim nekvalificētu darba ņēmēju ienākumu daļa ir proporcionāli samazinājusies. Šo norišu sociāli ekonomisko nozīmi noteikti nevar novērtēt pārāk zemu, jo no darba gūto ienākumu daļa ietekmē iedzīvotāju ienākumu sadalījumu un sociālo kohēziju, darba algas un nodarbinātības pielāgošanas virzienu un kopējā pieprasījuma struktūru, tādējādi skarot tādus būtiskus jautājumus kā taisnīgums, ekonomiskā efektivitāte un makroekonomiskā stabilitāte. No darba gūto ienākumu attīstība pati par sevi ir rezultāts sarežģītai mijiedarbībai starp tehnoloģisko progresu, ar darba tirgu saistītām iestādēm un, mazākā mērā, starp citiem faktoriem, piemēram, atvērtību tirdzniecībai. Turklāt atkarībā no tā, cik lielā mērā noris aizstāšana starp ražošanas faktoriem, pārmaiņas vienā no šiem faktoriem var būtiski [un] atšķirīgi ietekmēt ienākumu daļu, ko gūst darba ņēmēji ar dažādām prasmju kategorijām. Ekonometriskā analīze liecina, ka ar tehnoloģisko progresu visvairāk ir veicināts tas, ka pēdējās desmitgadēs kopumā ir samazinājusies no darba gūto ienākumu daļa. Tomēr šīs samazināšanās tendences izplatība dažādu prasmju veidu starpā ir bijusi nevienmērīga, jo ir palielinājusies tā ienākumu daļa, ko no darba ir guvuši augsti kvalificēti darba ņēmēji, turpretim zemas kvalifikācijas darba ņēmēju vidū bija vērojama attiecīgo ienākumu daļas samazināšanās. Arī atvērtība tirdzniecībai kopumā ir negatīvi ietekmējusi no darba gūto ienākumu daļu, taču tās ietekme, salīdzinot ar tehnoloģisko progresu, ir bijusi mazāka. Lai veicinātu līdzsvara atgūšanu, sadalot pievienoto vērtību starp kapitālu un darbu un starp dažādām darba prasmju kategorijām, politikas veidotājiem jāīsteno makroekonomikas politikas virzieni, kas orientēti uz stabilitāti un izaugsmi, radot tādu ekonomisko vidi, kura sekmē turpmāku kapitāla attīstību un tehnoloģisko progresu. Tomēr, lai izmantotu šo potenciālu, obligāts nosacījums ir tas, ka šos politikas virzienus papildina ar darba tirgus politikas virzieniem, kuros ņem vērā apstākli, ka uz šiem faktoriem dažādu prasmju kategorijās reaģē mainīgi, un jo īpaši, ka tos papildina tādiem politikas virzieniem, kuri dod iespēju zemas kvalifikācijas darba ņēmējiem virzīties uz augstāku prasmju līmeni tā, lai var mazināt nelabvēlīgo ietekmi, ko rada zemas kvalifikācijas darba ņēmēju augsts aizvietojamības līmenis ar kapitālu. Ar dažiem nodarbinātības elastīguma aspektiem drošā sistēmā būtu jāveicina jaunu darba vietu izveide un jālikvidē neproduktīvas darba vietas, kā arī jāpaātrina strauja darba ņēmēju virzība uz labāk atalgotām darba vietām, tā vietā, lai ierobežotu darba ņēmēju izaugsmi zemas kvalifikācijas darba vietās, kurās gūto ienākumu daļu nelabvēlīgi ietekmē kapitāla palielināšanās un tehnoloģiskais progress. 6. SECINāJUMI Šajā ziņojumā sniegtā analīze uzskatāmi parāda, kā stratēģiska un integrēta politikas pieeja tādām galvenajām prioritārām jomām kā, piemēram, elastīgums un sociālā drošība un dzīves cikla pieeja darbam, dalībvalstīs var mainīt darba tirgus darbības rezultātus. Tas jo īpaši skar gan jauniešus, gan vecākus darba ņēmējus. Mūžizglītība joprojām ir veiksmīgu politikas virzienu svarīgs elements, un šā gada ziņojumā ir uzsvērti politikas risinājumi, kuri uzlabo gan efektivitāti, gan taisnīgumu profesionālās izglītības jomā. Ziņojumā arī aplūkots ES plaši apspriestais jautājums par tendencēm saistībā ar darba gūtajiem ienākumiem un ierosināti daži politikas pasākumi, kuru mērķis ir mazināt to varbūtējo nelabvēlīgo ietekmi. Kopumā šajā ziņojumā iekļautie atzinumi atbalsta to galveno politikas iniciatīvu vispārējo virzību ES līmenī, kuras iestrādātas atjaunotās Lisabonas programmas nodarbinātības pīlārā. Uzlabotā ekonomiskā situācija 2006. gadā nekādā ziņā nav iemesls, lai novērstu uzmanību no tā, ka visā ES steidzami jāveic turpmāka reforma darba tirgū. Gluži pretēji, ar šo ciklisko uzlabošanos jādod iespēja izstrādāt un īstenot strukturālās pārmaiņas, kas vajadzīgas, lai gūtu lielus sasniegumus ceļā uz visaptverošajiem Lisabonas mērķiem – pilnīgu nodarbinātību, darba kvalitāti un darba ražīgumu un sociālo un teritoriālo kohēziju. Ziņojums „Nodarbinātība Eiropā 2007. gadā” ir publicēts šādā tīmekļa vietnē: http://ec.europa.eu/employment_social/employment_analysis/employ_2007_en.htm. [1] COM(2007) 359. [2] COM(2007) 498. [3] COM(2007) 359. [4] Efektivitāte un vienlīdzīgums Eiropas izglītības un apmācības sistēmās, COM (2006) 481.