Pamatojoties uz ietekmes novērtējumu, kas minēts Eiropas Komisijas Klimata mērķrādītāju plāna scenārijos, ir iespējams noteikt tīro energotehnoloģiju vajadzības, lai varētu sasniegt 2030. un 2050. gada mērķrādītājus. Proti, ir gaidāms, ka ES ieguldīs atjaunojamo energoresursu elektroenerģijā, konkrēti atkrastes enerģijā (jo īpaši vēja enerģijā) un saules enerģijā, . Šis variablu atjaunojamo energoresursu lielais īpatsvara pieaugums nozīmē arī, ka jākāpina akumulēšanas spēja un spēja izmantot elektrību transportā un rūpniecībā, jo īpaši izmantojot akumulatorus un ūdeņradi, un tas prasa lielas investīcijas viedtīklu tehnoloģijās. Pamatojoties uz to, šajā ziņojumā galvenā uzmanība tiek pievērsta sešām iepriekš minētajām tehnoloģijām, no kurām lielākā daļa ir pamatā ES pamatiniciatīvām,, kas izstrādātas, lai veicinātu reformas un investīcijas un atbalstītu stabilu atveseļošanos, pamatojoties gan uz zaļo, gan digitālo pārkārtošanos. Pārējās scenārijos iekļautās tīrās un mazoglekļa energotehnoloģijas tiek analizētas šim ziņojumam pievienotajā Komisijas dienestu darba dokumentā “Pārkārtošanās uz tīro enerģiju — tehnoloģiju un inovāciju ziņojums” (CETTIR).

Lai sasniegtu šos 2030. un 2050. gada mērķrādītājus, ir būtiski jāpārveido energosistēma. Tomēr tas lielā mērā ir atkarīgs no jaunu tīru tehnoloģiju ieviešanas un lielākām investīcijām vajadzīgajos risinājumos un infrastruktūrā. Tomēr arī no uzņēmējdarbības modeļiem, prasmēm un izmaiņām rīcībā, lai šos risinājumus attīstītu un izmantotu. Šo sociālo un ekonomisko pārmaiņu pamatā ir rūpniecība. Jaunā rūpniecības stratēģija Eiropai paredz Eiropas rūpniecībai galveno nozīmi divkāršajā zaļās un digitālās pārkārtošanās procesā. Ņemot vērā ES lielo iekšzemes tirgu, pārkārtošanās paātrināšana palīdzēs modernizēt visu ES ekonomiku un palielinās iespējas ES kļūt par globālu līderi tīru tehnoloģiju ieviešanā.

Eiropas jaunās izaugsmes stratēģijas — Eiropas zaļā kursa — mērķis ir pārveidot Eiropas Savienību (ES) par mūsdienīgu, resursu ziņā efektīvu un konkurētspējīgu ekonomiku, kas līdz 2050. gadam kļūst klimatneitrāla. ES ekonomikai būs jākļūst ilgtspējīgai, vienlaikus padarot pārkārtošanos taisnīgu un iekļaujošu visiem. Komisijas jaunākais priekšlikums līdz 2030. gadam samazināt siltumnīcefekta gāzu emisijas vismaz par 55 % nostāda Eiropu uz šā atbildīgā ceļa. Pašlaik enerģijas ražošana un izmantošana rada vairāk nekā 75 % ES siltumnīcefekta gāzu emisiju. Lai sasniegtu ES klimata mērķus, mums būs jāpārdomā tīras enerģijas piegādes politika visā tautsaimniecībā. Energosistēmai tas nozīmē strauju dekarbonizācijas procesu un integrētu energosistēmu, kuras pamatā lielā mērā ir atjaunojamo energoresursu enerģija. Jau līdz 2030. gadam ES atjaunojamo energoresursu elektroenerģijas ražošanai salīdzinājumā ar pašreizējo līmeni ir vismaz jādivkāršojas no 32 % līdz aptuveni 65 % vai vairāk , un līdz 2050. gadam vairāk nekā 80 % elektroenerģijas iegūs no atjaunojamiem energoresursiem .

ES tīrās enerģijas nozares konkurētspēja 1. Tehnoloģiju analīze. Pašreizējā situācija un perspektīvas 2. Energotehnoloģiju nozares vērtību ķēdes analīze 3. Globālā tirgus analīze Uzstādītā jauda un ražošanas apjomi (pašlaik un 2050. gadā) Apgrozījums Tirdzniecība (imports un eksports) Izmaksas/ izlīdzinātās enerģijas izmaksas (LCoE) (pašlaik un 2050. gadā) Bruto pievienotās vērtības palielinājums Vidējās izmaiņas gadā (%) Pasaules tirgus līderi/ ES tirgus līderi (tirgus daļas) Publiskais finansējums pētniecībai un inovācijām Uzņēmumu skaits piegādes ķēdē, t.sk. ES tirgus līderi Resursefektivitāte un atkarība Privātais finansējums pētniecībai un inovācijām Nodarbinātība Enerģijas vienības faktiskās izmaksas Patentēšanas tendences Energointensitāte / darba ražīgums Zinātnisko publikāciju līmenis Kopienas ražošanas apjoms Saražotie apjomi gadā

Laika gaitā tīrās enerģijas nozares konkurētspējas analīzi var vēl vairāk attīstīt un padziļināt, un turpmākajos konkurētspējas ziņojumos galveno uzmanību var pievērst dažādiem skatījumiem. Piemēram, var sīkāk aplūkot politikas un instrumentus pētniecības, inovāciju un konkurētspējas atbalstam dalībvalstu līmenī, proti, kā tie veicina enerģētikas savienības un zaļā kursa mērķu sasniegšanu, aplūkojot konkurētspēju apakšnozaru, valstu vai reģionālā līmenī, vai arī var analizēt sinerģiju un kompromisus ar ietekmi uz vidi vai sociālo jomu saskaņā ar Eiropas zaļā kursa mērķiem.

Tā kā nepietiek datu par visdažādākajiem konkurētspējas rādītājiem,, tiek izmantoti daži netiešāka rakstura tuvinājumi (piemēram, investīciju līmenis). Komisija aicina dalībvalstis un ieinteresētās personas sadarboties nacionālo enerģētikas un klimata plānu (NECP) un Energotehnoloģiju stratēģiskā plāna ietvaros, lai turpinātu izstrādāt kopēju pieeju enerģētikas savienības konkurētspējas novērtēšanai un veicināšanai. Tas ir svarīgi arī valstu atveseļošanas un noturības plāniem, kas tiks sagatavoti Atveseļošanas un noturības mehānisma ietvaros.

2.ES tīrās enerģijas nozares vispārējā konkurētspēja

2.1. Enerģijas un resursu tendences

Laikā no 2005. gada līdz 2018. gadam primārā energointensitāte ES vidēji samazinājās gandrīz par 2 % gadā, apliecinot enerģijas pieprasījuma atsaistīšanos no ekonomikas izaugsmes. Galīgo energointensitāti rūpniecībā un būvniecībā raksturoja tā pati tendence, lai gan gada vidējais rādītājs bija nedaudz lēnāks — 1,8 %, ņemot vērā nozares centienus samazināt enerģijas ekoloģisko nospiedumu. Ņemot vērā enerģētikas politiku, atjaunojamo energoresursu enerģijas īpatsvars enerģijas galapatēriņā palielinājās no 10 % līdz 2020. gada mērķim 20 %. Atjaunojamo energoresursu enerģijas īpatsvars elektroenerģijas nozarē pieauga līdz nedaudz vairāk par 32 %. Siltumapgādes un aukstumapgādes nozarē tas pieauga līdz nedaudz vairāk kā 21 %, savukārt transporta nozarē šis rādītājs bija nedaudz virs 8 %. Tas liecina, ka energosistēma ir pakāpeniski virzījusies uz tīrām energotehnoloģijām (skatīt 1. attēlu).

Pēdējās desmitgades laikā rūpnieciskās elektroenerģijas cenas ES ir saglabājušās samērā stabilas un pašlaik ir zemākas nekā cenas Japānā, taču tās ir divreiz augstākas nekā ASV un augstākas nekā lielākajā daļā G20 valstu, kas nav ES dalībvalstis. Lai arī rūpnieciskās gāzes cenas ir pazeminājušās un ir zemākas nekā Japānā, Ķīnā un Korejā, tās joprojām ir augstākas nekā lielākajā daļā G20 valstu, kas nav ES dalībvalstis. Šādas atšķirības lielā mērā nosaka salīdzinoši augstie neatgūstamie nodokļi un nodevas ES un cenu regulējumi un/vai subsīdijas G20 valstīs ārpus ES.

Neraugoties uz īstermiņa uzlabojumiem un atkarības samazināšanos no enerģijas importa laikposmā no 2008. gada līdz 2013. gadam, ES kopš tā laika ir piedzīvojusi palielinājumu. 2018. gadā neto atkarība no importa bija 58,2 %, nedaudz virs 2005. gada līmeņa, un gandrīz vienāda ar augstākajiem rādītājiem visā šajā periodā. Resursefektivitāte un ekonomikas noturība ir galvenie faktori, kas nodrošina konkurētspēju un veicina ES atvērto stratēģisko autonomiju tīro energotehnoloģiju tirgū. Kaut arī tīrās energotehnoloģijas mazina atkarību no fosilā kurināmā importa, pastāv risks aizstāt šo atkarību ar atkarību no izejvielām. Tas rada jauna veida piegādes risku. Tomēr, atšķirībā no fosilā kurināmā, izejvielām ir potenciāls palikt ekonomikā, ja tiek īstenotas aprites ekonomikas pieejas, piemēram, paplašinātās vērtību ķēdes, reciklēšana, atkārtota izmantošana un aprites dizains, kas ietekmē kapitālizdevumus un samazina enerģijas vajadzības, lai veiktu neapstrādāto materiālu ieguvi un pārstrādi, bet nesamazina enerģijas ražošanas operacionālos izdevumus. ES ir ļoti atkarīga no trešām valstīm izejvielu un pārstrādāto materiālu jomā. Tomēr attiecībā uz dažām tehnoloģijām ES ir līderpozīcijās — komponentu un galaproduktu vai augsto tehnoloģiju komponentu ražošanā. Specifisku, bieži vien augsto tehnoloģiju materiālu jomā var konstatēt augstu piedāvājuma koncentrāciju nedaudzās valstīs (piemēram, Ķīna ražo vairāk nekā 80 % pieejamo retzemju metālu pastāvīgo magnētu ģeneratoriem).

2.2. ES enerģētikas nozares īpatsvars Eiropas Savienības IKP

ES enerģētikas nozares apgrozījums 2018. gadā bija 1,8 triljoni EUR, proti, gandrīz tādā pašā līmenī kā 2011. gadā (1,9 triljoni EUR). Minētā nozare nodrošina 2 % kopējās bruto pievienotās vērtības ekonomikā, un šis rādītājs no 2011. gada lielākoties nav mainījies. Fosilā kurināmā nozares apgrozījums saruka no 36 % (702 miljardiem EUR) kopējā enerģētikas nozares apgrozījuma 2011. gadā uz 26 % (475 miljardiem EUR) 2018. gadā. Vienlaikus apgrozījums no atjaunojamiem energoresursiem tajā pašā laika posmā pieauga no 127 miljardiem EUR līdz 146 miljardiem EUR ,. Tīrās enerģijas nozares pievienotā vērtība (112 miljardi EUR 2017. gadā) vairāk nekā divas reizes pārsniedza fosilā kurināmā ieguves un ražošanas darbību pievienoto vērtību (53 miljardi EUR), un no 2000. gada tā ir trīskāršojusies. Tādējādi tīrās enerģijas nozare rada lielāku pievienoto vērtību, kas paliek Eiropā, nekā fosilā kurināmā nozare.

Laikā no 2000. līdz 2017. gadam atjaunojamo energoresursu enerģijas ražošanas bruto pievienotās vērtības pieaugums gadā bija vidēji 9,4 %, savukārt energoefektivitātes darbību vidējais pieaugums gadā bija 22,3 %, un tas tālu apsteidza pārējo ekonomiku (1,6 %). ES darba ražīgums (bruto pievienotā vērtība uz vienu darba ņēmēju) tīrās enerģijas nozarē arī ir ievērojami uzlabojies, jo īpaši atjaunojamo energoresursu enerģijas ražošanas nozarē, kur tas no 2000. gada ir pieaudzis par 70 %.

2.3. Cilvēkkapitāls

Tīrās energotehnoloģijas un risinājumi nodrošina tiešu pilnas slodzes darbu 1,5 miljoniem cilvēku Eiropā , un no tiem vairāk nekā pusmiljonam — atjaunojamo energoresursu nozarē (šis skaits palielinās līdz 1,5 miljoniem, ja pieskaita arī netiešās darbvietas) un gandrīz vienam miljonam — energoefektivitātes darbībās (2017. gadā) . Tiešās darbvietas atjaunojamo energoresursu enerģijas ražošanā ES pieauga no 327 000 2000. gadā līdz 861 000 2011. gadā, samazinoties līdz 502 000 2017. gadā. Kā redzams 3. attēlā, samazinājums notika pēc 2011. gada, un, iespējams, to var izskaidrot ar finanšu krīzes sekām, tostarp ar krīzei sekojošo ražošanas jaudu pārvietošanu, kā arī ar paaugstinātu produktivitāti un darba intensitātes samazināšanos. Tiešo darbvietu skaits energoefektivitātes jomā stabili palielinājās no 244 000 2000. gadā līdz 964 000 2017. gadā. Tiešās darbvietas šajās nozarēs (atjaunojamie energoresursi un energoefektivitāte) veido aptuveni 0,7 % no kopējās nodarbinātības ES , taču to pieaugums ir apsteidzis pārējo ekonomiku, vidēji gadā palielinoties attiecīgi par 3,1 % un 17,4 %.