Komisijas paziņojums Padomei, Eiropas Parlamentam un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par to, kā īsteno Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvu 1997/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem /* COM/2006/0514 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 21.9.2006 COM(2006) 514 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI, EIROPAS PARLAMENTAM UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI par to, kā īsteno Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvu 1997/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem PRIEKŠVĀRDS Šā paziņojuma mērķis ir ziņot Padomei, Eiropas Parlamentam un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par to, kā dalībvalstis īsteno Direktīvu 1997/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem. Turklāt paziņojuma II pielikumā iekļauta sabiedriskās apspriešanas anketa. Šajā pielikumā ir iekļauts arī šīs anketas mērķa un atbildes sniegšanas procedūras izklāsts. KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI, EIROPAS PARLAMENTAM UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI par to, kā īsteno Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvu 1997/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (Dokuments attiecas uz EEZ) SATURS PRIEKŠVĀRDS 2 1. Ievads 4 2. Galvenie direktīvas noteikumi 5 3. Definīcijas (2. pants) 6 4. Darbības joma – 3. pantā noteiktie izņēmumi 6 5. Iepriekšējas informācijas prasības (4. pants) 8 6. Informācijas rakstisks apstiprinājums (5. pants) 9 7. Atteikuma tiesības (6. pants) 10 8. Līguma izpilde (7. pants) 11 9. Ierobežojumi atsevišķu distanciālās saziņas līdzekļu izmantošanā (10. pants) 12 10. Secinājumi 12 I PIELIKUMS 13 II PIELIKUMS 15 III PIELIKUMS 18 IV PIELIKUMS 19 1. IEVADS Visas dalībvalstis ir transponējušas valsts tiesību aktos Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvu 1997/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem[1] (turpmāk tekstā „direktīva”) (skatīt I pielikumu). Šajā dokumentā (turpmāk tekstā „ziņojums”) Komisija ziņo par direktīvas īstenošanu, kā noteikts tās 15. panta 4. punktā[2]. Tas, ka Komisija ar nokavēšanos izpilda 15. panta 4. punkta prasību, vispirms saistīts ar to, ka dažās no 15 dalībvalstīm transponēšana bija novēlota. Komisija nolēma atlikt ziņojuma publicēšanu, līdz ir pievienojušās 10 jaunās dalībvalstis, lai sagatavotu ziņojumu par situāciju visās 25 dalībvalstīs. Šim ziņojumam (II pielikums) ir pievienota anketa (turpmāk tekstā „anketa”). Ar šīs anketas palīdzību paredzets iegūt visu ieinteresēto personu viedokli par vairākiem ar šo direktīvu saistītiem jautājumiem. Īpaši Komisija uzmanību vērsīs uz to, vai valstu atšķirības saistībā ar transponēšanu, kas rodas no direktīvā paredzētajām reglamentācijas iespējām un 14. pantā minētā noteikuma par minimumu (taču norādīts, ka dalībvalsts var ieviest vai saglabāt stingrākus noteikumus, lai nodrošinātu augstāku patērētāju aizsardzības līmeni, ciktāl šie pasākumi atbilst Līgumam), ir ietekmējušas iekšējo tirgu un vai tās ir ietekmējušas uzņēmumu un patērētāju uzticēšanos pārrobežu tirdzniecībai. Komisija uzskata, ka priekšlikums par direktīvas pārskatīšanu nav jāizvirza, pirms noslēgts patērētāju aizsardzības acquis communautaire (turpmāk tekstā „acquis”) pārskata diagnostikas posms (skatīt III pielikumu). Šā pārskata mērķis ir izvērtēt iespējamās nepilnības patērētāju aizsardzībā, īpaši, ņemot vērā tādu jaunu tirdzniecības praksi un tehnoloģijas kā internets un mobilā komercija, un apzināt pretrunas dažādās patērētāju direktīvās, kuras tiek pārskatītas. Pamatojoties uz apspriešanas, kas uzsākta ar anketu starpniecību, iznākumu un pārskata rezultātiem, Komisija apsvērs nepieciešamību ierosināt turpmākas likumdošanas iniciatīvas distances līgumu jomā, kas atbilst labāka tiesiskā regulējuma mērķim, ko Komisija ievēro, vienkāršojot normatīvo vidi[3]. Izskatot direktīvas transponēšanu dažādās valstīs, Komisija bieži vien izmantoja tulkojumus. Tāpēc dažas no ziņojumā konstatētajām valsts transponēšanas problēmām var būt radušās no tulkojumu problēmām. 2. GALVENIE DIREKTīVAS NOTEIKUMI Direktīvas mērķis ir nodrošināt, ka patērētājs, kas iegādājas preces vai pakalpojumus ar tālpārdošanas līdzekļu starpniecību, tādējādi bez tieša kontakta ar piegādātāju, nav sliktākā situācijā kā patērētājs, kas preces vai pakalpojumus iegādājas nepastarpināti. Direktīva attiecas gan uz precēm, gan pakalpojumiem. Tomēr 3. pantā ierobežota direktīvas piemērošana, no visiem vai dažiem direktīvas noteikumiem izslēdzot noteiktus līgumu veidus. Šie izņēmumi ir pamatoti ar attiecīgo preču vai pakalpojumu īpašībām. Finanšu pakalpojumi savas sarežģītības un vērtības dēļ ir starp šiem izņēmumiem, un uz tiem attiecas tālpārdošana Finanšu pakalpojumu direktīvā 2002/65/EK[4], kura tiks pārskatīta tuvākajā nākotnē[5]. Šā iemesla dēļ ziņojums neskars finanšu pakalpojumus. Tomēr Direktīvas 2002/65/EK pārskatā ņems vērā šīs direktīvas pārskata attiecīgos secinājumus (piemēram, secinājumi par „pastāvīgo informācijas nesēju”). Direktīvas 4. pantā norādīta informācija, kas patērētājam jāsaņem pirms distances līguma noslēgšanas. Šī informācija atbilst tai informācijai, kas pieejama patērētājam, kurš preci iegādājas nepastarpināti, piemēram, preču vai pakalpojumu galveno īpašību raksturojums un cena ar nodokļiem. Direktīva arī nosaka veidu un termiņu, kādā šī informācija sniedzama. Lai aizsargātu patērētāju pēc līguma noslēgšanas, 5. pantā noteikts, ka piegādātājam vienmēr jānorāda adrese, kurā pasūtītājs var iesniegt sūdzības. Šī prasība jāizpilda noteiktā laikposmā rakstiski vai izmantojot citu pastāvīgu informācijas nesēju. Turklāt saskaņā ar 5. panta 1. punktu lielākā daļa iepriekš sniedzamās informācijas kopā ar papildu informāciju, kas ir svarīga pēc līguma noslēgšanas, piemēram, pastāvošā garantijas apkope un garantija, vairākumā gadījumu arī ir jāapstiprina šādā veidā. Tā kā patērētājs, kas iegādājas preces vai pakalpojumus no attāluma, veicot pasūtījumu, nevar pilnībā novērtēt, vai pirkums atbilst viņa vajadzībām, direktīvā ietvertas tiesības atteikties 7 darbdienu laikā. Izmantojot šīs tiesības, patērētājam nav jāsniedz sava lēmuma pamatojums. Viņam nav jāmaksā sods, un patērētāja samaksātā nauda jāatmaksā nekavējoties. Patērētājam var likt atmaksāt vienīgi atpakaļ nosūtīšanas izdevumus. Saskaņā ar 6. panta 3. punktu uz noteiktām precēm un pakalpojumiem atteikšanās tiesības neattiecas preču vai pakalpojumu īpašību dēļ (piemēram, ātrbojīgas preces). Direktīva aizsargā patērētāju arī no pārmērīgas kavēšanās pasūtījuma izpildē. Tādējādi saskaņā ar 7. pantu līgums jāizpilda 30 dienu laikā pēc dienas, kad pasūtījums nosūtīts piegādātājam. Dalībvalstīm piešķīra rīcības brīvību ieviest noteikumus par preču vai pakalpojumu aizstāšanu, kad sākotnēji pasūtītie nav pieejami. Ja šī rīcības brīvība nav izmantota vai piegādātājs neveic preces vai pakalpojuma aizstāšanu, patērētājam ir tiesības 30 dienu laikā saņemt atpakaļ pilnu samaksāto summu. Direktīvas 10. pantā pieprasīta patērētāja iepriekšēja piekrišana, ja piegādātājs izmanto faksa aparātu vai balss pastu. Citus distanciālās saziņas līdzekļus var izmantot vienīgi tad, ja patērētājam nav iebildumu. Šis ziņojums neattiecas uz 9. panta noteikumiem par nepasūtītu preču pārdošanu, jo to aizstās un pilnībā saskaņos ar Negodīgas komercprakses direktīvas (NKP)[6] 15. pantu. Arī 8. panta noteikumi par maksājumiem ar karti šajā ziņojumā netiks izskatīti, ņemot vērā pašlaik notiekošās sarunas saistībā ar Komisijas priekšlikumu par maksājumu pakalpojumiem[7] , kurās piedāvāts svītrot 8. pantu. Noteikumi par tiesisko vai administratīvo palīdzību (11. pants) tiks izskatīti plašākā mērogā pārskatā un Komisijas darbā par palīdzību. 3. DEFINīCIJAS (2. PANTS) Direktīvas pamatjēdzieni ir definēti 2.pantā. „ Patērētāja ” un „ piegādātāja ” definīcija nav attiecināma vienīgi uz tālpārdošanas noteikumiem, un to acquis pārskatā izskatīs plašākā mērogā. „ Distances līguma ” definīcija 2. panta 1. punktā nav sagādājusi īpašas problēmas. Kopumā dalībvalstis ir samērā precīzi izmantojušas direktīvas formulējumu. Lai gan Komisija nav saņēmusi īpašas sūdzības par „ organizētas tālpārdošanas vai distances pakalpojumu sniegšanas shēmu ” , tā secina, ka patērētājs var nezināt, ka direktīvu nepiemēro, ja piegādātājs veic vienreizēju tālpārdošanu. Vairākas dalībvalstis, tostarp Francija, Latvija un Slovākija, šo jēdzienu nav transponējušas, varbūt lai izvairītos no šīs problēmas. Komisija uzskata, ka pašreizējā „ distanciālās saziņas līdzekļu ” definīcija ir pietiekami elastīga un ietver tādus jaunos distanciālās saziņas līdzekļus kā mobilā komercija (piemēram, tirdzniecība, kas veikta ar īsziņu pakalpojumiem). Tās transponēšana dažās dalībvalstīs tomēr ir jāprecizē. Piemēram, šķiet, ka Čehija nav iekļāvusi „ korespondenci ”. Čehija, Dānija, Vācija, Francija, Grieķija, Latvija, Polija, Zviedrija, Austrija, Slovākija un Slovēnija Komisijai nav sniegušas informāciju par „ distanciālās saziņas līdzekļu operatora ” definīcijas transponēšanu, savukārt transponēšana Spānijā, Lietuvā, Maltā un Nīderlandē ir jāprecizē. Papildu jautājumi par definīcijām tiks pakāpeniski izskatīti citās šī ziņojuma daļās. 4. DARBīBAS JOMA – 3. PANTā NOTEIKTIE IZņēMUMI 3. pantā ierobežota direktīvas darbības joma, no visiem vai dažiem direktīvas noteikumiem izslēdzot noteiktus distances līgumu veidus. Komisijai jāizvērtē, vai izņēmumi vēl aizvien ir lietderīgi, vai tie ir jāpārskata, jāpaplašina vai jāatceļ. Šajā ziņojumā tiks izskatītas vairākas problēmas, ar kurām ir saskārusies Komisija. Dalībvalstis šos izņēmumus ir transponējušas dažādi. Piemēram, Nīderlande, šķiet, izslēgusi vienīgi nekustamā īpašuma būvniecību, bet ne tā pārdošanu. Komisija saskārās ar vairākiem jautājumiem, kuri jāprecizē. Piemēram, Beļģija Komisijai nav sniegusi informāciju par 3. panta izņēmumu transponēšanu, izņemot finanšu pakalpojumus. Komisijai ir zināms, ka vismaz daži no izņēmumiem ir transponēti. Papildus šiem izņēmumiem, kas minēti 3. pantā, Spānija un Luksemburga valsts tiesību aktos par tālpārdošanu nosaka vispārējus izņēmumus līgumiem, kas noslēgti ar elektronisku līdzekļu starpniecību, lai gan direktīva par elektronisko tirdzniecību[8] nosaka, ka direktīva uz tiem neattiecas. Iespējams jānoskaidro saistība starp direktīvu par izmantošanu uz laiku[9] un šo direktīvu, kā arī „ nekustamā īpašuma tiesību ” jēdziena nozīme. Vairākas dalībvalstis, tostarp Ungārija, Dānija, Slovēnija un Apvienotā Karaliste, ar izņēmumu palīdzību izmantošanu uz laiku ir skaidri pilnīgi vai daļēji izslēgušas no transponēšanas darbības jomas, turpretim citas dalībvalstis to nav darījušas. Tiešsaites izsoļu popularitātes palielināšanās rezultātā kopš direktīvas pieņemšanas patērētāju sūdzību skaits ir nozīmīgi pieaudzis. Lai gan tādas tīmekļa vietnes kā eBay sākotnēji bija pielāgotas C2C darījumiem ar lietotām precēm, tās aizvien vairāk izmato B2C darījumiem ar jaunām precēm. Komisijai ir zināma dalībvalstu tiesu prakse par to, ka tādas tīmekļa vietnes kā eBay tiek pielīdzinātas izsoļu namiem un tādējādi ir izslēgtas no direktīvas. Transponēšanas pārbaudēs ir apstiprinājies, ka valstu tiesību aktos ir jāpārbauda jēdziena „ izsole ” nozīme. Piemēram, Francijā izņēmumi attiecas vienīgi uz „ atklātām ” izsolēm; Dānijā izņēmums attiecas uz izsolēm, kuras organizētas tādējādi, ka liela daļa solītāju parasti atrodas izsoles vietā. Dažas dalībvalstis, šķiet, izņēmumus ir transponējušas vienīgi daļēji (piemēram, Igaunijā izņēmums par izsolēm skar vienīgi atteikuma tiesību nepiemērošanu). Dažas dalībvalstis 3. panta 2. punkta daļējos izņēmumus šķiet ir attiecinājušas uz visiem direktīvas noteikumiem (piemēram, Slovēnija, Čehija un Grieķija). Pārējo dalībvalstu tiesību aktos par šo jautājumu ir neskaidrības (piemēram, Latvija, Somija, Lietuva, Nīderlande, Slovēnija, Dānija, Grieķija, Polija, Ungārija). Piemēram „ pastāvīgo izplatītāju ” izņēmums 3. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā var būt sagādājis interpretācijas problēmas. Somijas tālpārdošanas likums Komisijas tulkojumā atsaucas uz „ pastāvīgo izplatīšanas sistēmu ”, kas var būt plašāks jēdziens. Ungārijā transponēšana attiecas uz precēm, kuras patērētājam piegādā katru dienu. Tāda jauna tirgus attīstība kā pārtikas preču tirdzniecības palielināšanās internetā, liek domāt, ka šis izņēmums, iespējams jāpārskata. Šajos noteikumos tika izmantots noteikums par minimumu. Piemēram, Polijā transponēšana neattiecas uz dzērieniem un ikdienas patēriņa precēm. Daudzās dalībvalstīs arī 3. panta 2. punkta otrais ievilkums radīja interpretēšanas problēmas. Piemēram, Latvija, Lietuva un Polija ir paplašinājušas izņēmumu attiecībā uz līgumiem, kuros izpildes datums ir noteikts pēc līguma noslēgšanas. Pieņemot lēmumu Easycar [10] lietā, kurā Eiropas Kopienu Tiesa nolēma, ka direktīvas nozīmē automašīnu iznomāšana pieder pie „ transporta ”, Tiesa, pretēji Komisijai un vismaz atsevišķām dalībvalstīm[11],norāda, ka direktīva neattiecas uz tādiem atsevišķiem distances līgumiem. Arī „ izklaides pakalpojumu ” jēdziens varētu būt neskaidrs. Tas varētu izskaidrot, kāpēc piegādātāju tiesības nepiemērot 7. panta 2. punktu brīvdabas izklaides pakalpojumiem īpašos gadījumos ir transponējusi vienīgi Kipra, Īrija, Portugāle un Apvienotā Karaliste. Dalībvalstīs, kur šis izņēmums ir piemērots, jēdziena „ īpaši apstākļi ” neprecizitāte var radīt tiesisko nedrošību gan patērētājiem, gan uzņēmējiem. 5. IEPRIEKšēJAS INFORMāCIJAS PRASīBAS (4. PANTS) Direktīvas 4. pantā noteiktās iepriekšējās informācijas prasības ir izraisījušas dažus nopietnus jautājumus saistībā ar interpretāciju. Lai gan daudz dalībvalstu 4. panta 1. punktu ir transponējušas burtiski, to lielākā daļa ir izmantojusi arī noteikumu par minimumu, lai veicinātu valsts patērētāju aizsardzību. Transponēšanas pārbaude parādīja, ka atsevišķas prasības dažās dalībvalstīs ir slikti transponētas. Šajā ziņojumā aplūkotas tās prasības, kuras varētu būt slikti transponētas iespējamo direktīvas interpretācijas problēmu dēļ. Varētu būt jāpārskata iepriekšējas informācijas sniegšanas termiņi un kārtība, lai patērētājam, izlemjot noslēgt līgumu vai ne, nodrošinātu pienācīgu informāciju. Jēdziens „ savlaicīgi, pirms tiek noslēgts jebkāds līgums ” 4. panta 1. punktā un „ skaidri un saprotami jebkurā veidā, kas atbilst izmantotajiem distanciālās saziņas līdzekļiem ”, kas izmatots 4. panta 2. punktā tika interpretēts atšķirīgi. Piemēram, šķiet, ka Polijā iepriekšēja informācija ir jāsniedz, pirms tiek izmantoti distanciālās saziņas līdzekļi. Iepriekšēja informācija attiecībā uz cenu 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir labs piemērs tam, kādā veidā ar iepriekšēju informāciju var noteikt, vai patērētājs veiks darījumu. Dažas dalībvalstis, tostarp Beļģija un Zviedrija, transponēšanā nav skaidri minējušas nodokļus. Komisija noskaidros, vai šo valstu tiesību aktos ir ietverts princips atsaucēs uz cenu vienmēr iekļaut nodokļus. Tā arī izvērtēs, vai direktīvai pilnībā jāattiecas uz cita veida izmaksām, kas jāsedz patērētājam, piemēram, rezervēšanas/transporta izdevumi, ņemot vērā Negodīgas komercprakses direktīvas 7. panta 4. punkta c) apakšpunktu. Komisija apzinās arī problēmas saistībā ar cenu atklātumu un īpaša tarifa pakalpojumu darījumiem. Komisija izskatīs, vai jāpastiprina direktīvas noteikumi attiecībā uz īpaša tarifa pakalpojumiem , piemēram, 4. panta 1. punkta g) apakšpunktā par distanciālo saziņas līdzekļu izmantošanas maksu, ja to neaprēķina pēc pamatlikmes. Lielākā daļa dalībvalstu ir izmantojušas noteikumu par minimumu, lai uzliktu par pienākumu norādīt adresi sūdzībām (piemēram, Austrija, Čehija, Dānija, Somija, Luksemburga, Malta, Slovākija, Slovēnija), un daudzas ir izlēmušas norādīt, vai atteikuma tiesības ir piemērojamas vai ne (piemēram, Beļģija, Vācija, Itālija, Nīderlande, Slovēnija, Spānija). Noteikums par minimumu tika izmantos arī vairākos citos veidos. Piemēram, Itālijā patērētājs, ja tiek izmantoti personiskie sakaru līdzekļi, var pieprasīt iepriekšējo informāciju itāliski; Igaunija un Spānija ir ieviesušas papildu informācijas prasības attiecībā uz preču aizstāšanu. Nozīmīgs skaits dalībvalstu nav pilnībā transponējušas godprātības principu 4. panta 2. punktā un/vai nav pilnībā atsaukušās uz atsevišķu patērētāju, tostarp nepilngadīgo, aizsardzību. Šie noteikumi pārskata laikā tiks izskatīti. 6. INFORMāCIJAS RAKSTISKS APSTIPRINāJUMS (5. PANTS) Direktīvas 5. pantā noteikts, ka atsevišķa informācija, tostarp lielākā daļa 4. pantā minētās informācijas, jāapstiprina rakstiski. Tādēļ 5. pants ir jāizskata kopā ar 4. pantu. Ar vairākām dalībvalstīm ir jāapspriež rakstiskās informācijas termiņi (Dānija, Vācija, Ungārija, Latvija, Lietuva, Polija). Dažām dalībvalstīm jāprasa paskaidrojums par rakstiski apstiprināmo informāciju, jo tās pilnībā vai daļēji var būt izlaidušas pieprasīto informāciju (piemēram, Čehijā rakstiski ir jāapstiprina vienīgi informācija par piegādātāja identitāti un atrašanās vietu). Turklāt noteikuma par minimumu rezultātā atšķiras tādas valsts prasības kā valodas prasības (Kipra, Grieķija, Spānija) vai papildu informācija, kas jāsniedz rakstiski. Īpaši papildu valsts noteikumi ir radušies informācijas apstiprinājuma par atteikuma tiesībām rezultātā. Kipra ir paredzējusi parauga atteikuma paziņojumu, kurš patērētājam jādara zināms līdz ar rakstisku apstiprinājumu. Spānijā piegādātājam jāsniedz atteikuma/atcelšanas dokuments, kurā ir prasītā informācija ar rakstisku apstiprinājumu. Beļģija ir gājusi vēl tālāk, nosakot standartatrunas noteiktā formā un sekas, ja atrunas netiek ievērotas. Dažas dalībvalstis un ieinteresētās personas ierosināja, ka 5. panta 1. punkta jēdziens „ pastāvīgs informācijas nesējs ” ir jāskaidro saistībā ar Direktīvu 2002/65/EK un jaunajām tehnoloģijām. Itālija ir izvairījusies no interpretācijas problēmām, nosakot stingrākus noteikumus, t.i., apstiprinājumu var sniegt vienīgi ar citu pastāvīgo informācijas nesēju, ja patērētājs tā vēlas. Lietuva, Čehija, Slovākija un Polija nolēma „ pastāvīgu informācijas nesēju ” neminēt. 7. ATTEIKUMA TIESīBAS (6. PANTS) Atteikuma tiesības, kas ieviestas četrās patērētāju direktīvās, tostarp direktīvas 6. pantā, bieži tiek izmantotas kā lielisks piemērs acquis pretrunām (piemēram, tā sauktais „uzteikuma” periods direktīvās ir atšķirīgs)[12] un valstu atšķirībām noteikuma par minimumu izmantošanas rezultātā. Attiecībā uz tālpārdošanu direktīva nosaka septiņu dienu minimālo periodu, kura laikā patērētājs var atteikties no līguma. Dalībvalstis šo prasību ir transponējušas dažādos veidos, visbiežāk nosakot septiņas līdz 14 kalendārās dienas (skatīt IV pielikumu). Direktīvas 6. panta 1. punkta, kas nosaka cik ilgi un no kura brīža sākas uzteikuma termiņš, transponēšana nav sagādājusi daudz problēmu. Francijas uzteikšanas periods ir skaitīts „ jours francs ”; šā jēdziena tiešā nozīme vēl ir jānoskaidro Francijas iestādēs. Perioda sākuma brīdis sagādā būtiskākus jautājumus. Piemēram, preču „ saņemšanu ” dažādās dalībvalstīs var interpretēt dažādi. Šajā sakarībā radās jautājums par saņemšanu (piemēram, ja sūtījumu piegādā patērētāja prombūtnes laikā, vai saņemšana notiek tad, kad pastnieks atstāj paziņojumu par piegādes mēģinājumu vai kad patērētājs saņem sūtījumu pastā), un to izskatīs plašākā pārskatā. Komisija arī apsver, vai pārskata laikā jāpārskata preču partiju piegādes procedūra. Vācijā, Igaunijā, Latvijā un Zviedrijā valsts tiesību aktos noteikts, ka periods sākas no preču daļas pirmās piegādes. 10. apsvērums, šķiet, atļauj šādu interpretāciju. Komisija uzskata, ka tad, kad pasūtījums attiecas uz dažādiem produktiem, patērētājam ir tiesības uz uzteikuma laiku pēc katra pasūtītā produkta piegādes. Tas neattiecas uz gadījumu, kad viens un tas pats produkts tiek piegādāts partijās. Piemēram, dažādu grāmatu (piemēram, romāns un biogrāfija) interneta pasūtījums, kuru nevar piegādāt vienlaicīgi, jo viena no precēm nav pieejama, nav aplūkojams tāpat kā enciklopēdiju sērija, kas jāpiegādā noteiktā laikposmā. Tāpat ar vairākām dalībvalstīm jāapspriež finansiālās sekas, kādas var radīt atteikšanās no līguma, un/vai atmaksas periods (6. panta 1. un 2. punkts) (piemēram, Čehija šķiet nav transponējusi 6. panta 2. punktu; Vācija un Lietuva nav minējusi atmaksājuma laika ierobežojumu). Ungārijā transponēšana ir neskaidra, tāpat kā Austrijas un Zviedrijas attiecīgie sodi. Somijā samaksātā summa jāatmaksā 30 dienu laikā pēc preču nosūtīšanas atpakaļ. Tā kā direktīvā nav minēts, vai 30 dienu periods sākas, piemēram, no atteikuma paziņojuma dienas vai dienas, kad piegādātājs saņem preci, nav skaidrs, vai šī interpretācija ir pieņemama. Direktīvas 6. panta 3. punktā uzskaitīti atteikuma tiesību izņēmuma gadījumi. Kopumā šie izņēmumi, šķiet, ir pienācīgi transponēti, neskatoties uz dažiem nepieciešamiem skaidrojumiem (piemēram, izņēmums 6. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā var būt plašāks, nekā direktīvā noteikts Spānijā, Luksemburga, Itālijā un Polijā). Šie izņēmumi tiks plašāk izskatīti pārskata laikā, lai noteiktu, vai tie nav novecojuši. Arī 6. panta transponēšanā ir izmantots noteikums par minimumu. Daži no 6. panta 3. punkta izņēmumiem Eiropā nav transponēti vienmērīgi (piemēram, Beļģijā izņēmumi nav attiecināmi, ja piegādātājs, sniedzot iepriekšēju informāciju, nav minējis, ka atteikuma tiesības nepastāv; Dānijā izņēmums par laikrakstiem piemērojams vienīgi konkrētās situācijās). Atšķirības valsts noteikumos ir īpaši skaidri redzamas, aplūkojot atteikuma tiesību izmantošanas noteikumus: Portugālē preces jānosūta atpakaļ 30 dienu laikā; dažās dalībvalstīs ir noteikta atteikuma paziņojuma forma; vairākās dalībvalstīs, tostarp Apvienotajā Karalistē, Somijā un Portugālē, ir ieviesti noteikumi attiecībā uz pienākumu rūpēties par precēm, kamēr tās ir patērētāja rīcībā. Dalībvalstis ir arī dažādi izmantojušas reglamentācijas iespēju attiecībā uz izmaksām preču nosūtīšanai atpakaļ, tajā skaitā patērētājam jāmaksā visos gadījumos (piemēram, Kipra), patērētājam jāmaksā atsevišķos gadījumos (piemēram, Apvienotā Karaliste, Īrija, Beļģija), patērētājam jāmaksā pēc piegādātāja ieskata (Igaunija, Malta) un patērētājam jāatmaksā parastā pasta izdevumi (Somija). Igaunijā ir noteikts slieksnis 10 euro apmērā tai summai, kas patērētājam jāmaksā par preču nosūtīšanu atpakaļ. Ne visas dalībvalstis ir ziņojušas par 6. panta 4. punkta transponēšanu saistībā ar kredītu nolīgumiem attiecībā uz atteikuma tiesībām (piemēram, Slovēnija), un ar citām dalībvalstīm šī transponēšana ir jāprecizē. Visbeidzot jāpiebilst, ka Beļģijas transponēšanas pasākums ļauj ieviest īpašus noteikumus mazajiem un vidējiem uzņēmumiem. Lai gan Komisijai nav pierādījumu, ka šīs tiesības ir izmantotas, šādi noteikumi var būt direktīvas pārkāpums. 8. LīGUMA IZPILDE (7. PANTS) Kopumā 7. panta transponēšana attiecībā uz līgumu izpildi sagādāja problēmas saistībā ar termiņa noteikšanu. Jāatzīmē, ka ne Čehija, ne Vācija nav ziņojušas par 7. panta 1. punkta transponēšanu. Attiecībā uz 7. pantu galvenokārt jāmin nekonsekventas terminoloģijas izmantošana direktīvā un jo īpaši 7. pantā. Patiešām, 7. pantā minētas „ dienas ”, turpretim 6. pantā minētas „ darbdienas ”. Turklāt 7. panta 1. punktā ir noteikts brīdis, kurā sākas aprēķinātais periods („ pēc dienas, kurā patērētājs ir nosūtījis savu pasūtījumu ”), bet 7. panta 2. pantā tas nav noteikts. Esošajā redakcijā 7. panta 2. punkts ir interpretēts dažādos veidos. Dažas dalībvalstis termiņu ir noteikušas vienīgi attiecībā uz samaksātās summas atmaksu, citas gan attiecībā uz samaksātās summas atmaksu, gan paziņojumu par preces nepieejamību. Šie jautājumi ir jāizskata ar Igauniju, Grieķiju, Ungāriju, Latviju, Lietuvu, Nīderlandi, Austriju un Apvienoto Karalisti. Turpretim tādas dažas dalībvalstis kā Somija, Kipra, Slovēnija un Slovākija ir padarījušas stingrākas visas termiņa prasības vai to daļu. Citas dalībvalstis, piemēram, Francija un Dānija, ir noteikušas finansiālas sankcijas procentu likmes veidā. Arī 7. panta 3. punkts dažās dalībvalstīs ir nepietiekami transponēts. Piemēram, Itālija attiecībā uz veidu, kādā patērētājs jāinformē par piegādātāja iespēju piegādāt līdzvērtīgas preces vai pakalpojumus, nemin „ skaidri un saprotami ”. Igaunija no šāda veida problēmas ir izvairījusies, šo informācijas prasību iekļaujot noteikumos, ar kuriem transponē 4. un 5. pantu. Beļģija, Luksemburga, Dānija un Austrija, šķiet, ir nolēmušas netransponēt 7. panta 3. punkta noteikumus par līdzvērtīgām precēm. 9. IEROBEžOJUMI ATSEVIšķU DISTANCIāLāS SAZIņAS LīDZEKļU IZMANTOšANā (10. PANTS) Daudzas dalībvalstis nav ziņojušas par visiem vai arī par daļu valsts noteikumu attiecībā uz šā panta transponēšanu. Tas, iespējams, ir tāpēc, ka arī turpmākie Kopienas tiesību akti attiecas uz šiem ierobežojumiem. Direktīvā par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju 2002/58/EK[13] noteikts, ka dalībvalstīm jānodrošina, ka automātisku zvanīšanas sistēmu bez cilvēka iesaistīšanās, faksa aparātu vai elektroniskā pasta izmantošana ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem ir pieļaujama tikai attiecībā uz abonentiem, kas snieguši iepriekšēju piekrišanu („izvēles” sistēma). Ciktāl tas attiecas uz citiem distanciālās saziņas formas veidiem, dalībvalstīm jālemj par izvēles vai atteikšanās sistēmas izmatojumu. 10. SECINāJUMI Direktīvas transponēšana dalībvalstīs ir izraisījusi virkni apstiprinātu vai acīmredzamu problēmu. Daudzas no tām var būt radušās direktīvas formulējuma dēļ. Lai gan direktīva šķiet pietiekami elastīga, lai iekļautu jaunās tehnoloģijas un tirdzniecības formas, direktīvas praktiskais pielietojums var neizturēt laika pārbaudi. Direktīvā noteikto tiesību un pienākumu izpilde ne vienmēr ir iespējama. Turklāt transponēšanas pārbaudē atklājās nopietnas atšķirības valstu tiesību aktos, kuras radušās noteikuma par minimumu izmantošanas dēļ. Šobrīd vēl nav skaidrs, vai šo atšķirību apjoms ietekmē iekšējā tirgus pareizu darbību un patērētāju uzticību. Tas Komisijai ir jānoskaidro, lai izlemtu, vai šī direktīva ir jāpārskata. Visu šo jautājumu izskatīšanu turpinās acquis pārskata laikā. Tajā Komisija ņems vērā ne tikai tiesību aktus par patērētāja aizsardzību, bet arī citas Kopienas tiesību aktu jomas, tostarp e-tirdzniecību un privātās dzīves aizsardzību. I PIELIKUMS DALīBVALSTU īSTENOšANAS PASāKUMU TABULA Dalībvalsts | Īstenošanas pasākumi, par kuriem Komisijai zināms uz 2006. gada 1. aprīli | Likuma spēkā stāšanās diena | Österreich | Bundesgesetz, mit dem Bestimmungen über den Vertragsabschluß in Fernabsatz in das Konsumentenschutzgesetz eingefügt und das Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1984 sowie das Produkthaftungsgesetz geändert werden (Fernabsatz-Gesetz) BGBI. Nr. 185/1999 | 2000. gada 1. jūnijs | Belgique | Loi du 14 juillet 1991 sur les pratiques du commerce et sur l’information et la protection du consommateur, modifiée par la loi du 25 mai 1999 transposant la directive européenne concernant la protection des consommateurs en matière de contrats à distance. | 1999. gada 1. novembris? | Κypros | Ο περί της Σύναψης Καταναλωτικών Συμβάσεων εξ Αποστάσεως Νόμος του 2000 (Ν.14(Ι)/2000) | 2000. gada 28. marts | Česká republika | Zákon č. 367/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony | 2001. gada 1. janvāris | Danmark | Bekendtgørelse af lov om visse forbrugeraftaler (Dørsalg mv., fjernsalg og løbende tjenesteydelser) (Forbrugeraftaleloven), som ændret ved lov nr 262 af 6. maj 1993, lov nr. 1098 af 21.december og lov nr. 442 af 31. maj 2000. | 2000. gada 1. jūnijs un 2000. gada 1. jūlijs | Eesti | Võlaõigusseadus RT I 2004, 37, 255 | 2004. gada 1. maijs | Suomi | Laki kuluttajansuojalain muuttamisesta, 15.12.2000 (Suomen säädöskokoelma 2000 N° 1072) Laki sopimattomasta menettelystä elinkeinotoiminnassa annetun lain 2 §:n muuttamisesta, 15.12.2000 (Suomen säädöskokoelma 2000 N° 1073). | 2001. gada 1. marts | France | Articles 5 à 15 de l’ordonnance n° 2001-741 du 23 août 2001 et Article 36 de la Loi n°2001-1062 du 15 novembre 2001 relative à la sécurité quotidienne | 2001. gada 25. augusts | Deutschland | Gesetz über Fernabsatzverträge und andere Fragen des Verbraucherrechts sowie zur Umstellung von Vorschriften auf Euro vom 27. Juni 2000 | 2000. gada 30. jūnijs | Ellás | Κοινή Υπουργική Απόφαση Ζ1-496/2000 περί πωλήσεων από απόσταση και συγκριτικής διαφήμισης, τροποποιητική του Ν.2251/94 για την Προστασία των Καταναλωτών | 2000. gada 18. decembris | Magyarország | 1997. évi CLV. törvény a fogyasztóvédelemről 17/1999. (II. 5.) Korm. rendelet a távollévők között kötött szerződésekről | Nav informācijas | Ireland | European Communities (Protection of Consumers in Respect of Contracts made by Means of Distance Communication) Regulations 2001 (S.I. 207 of 2001) | 2001. gada 15. maijs | Italia | Decreto Legislativo 6 settembre 2005, n.206, “Codice del consumo, a norma dell’ articolo 7 della legge 29 luglio 2003, n.229”. | 2005. gada 23. oktobris (sākotnēji transponēts ar dekrētu, kas stājās spēkā 1999. gada oktobrī) | Latvija | Patērētāju tiesību aizsardzības likums, grozījumi likumā: 22.11.2001. Ministru kabineta 2002. gada 28. maija noteikumi Nr. 207 „Noteikumi par distances līgumiem” | Nav informācijas | Lietuva | Lietuvos Respublikos vartotojų teisių gynimo įstatymo pakeitimo įstatymas Nr. VIII – 1946 (nauja redakcija) Lietuvos Respublikos ūkio ministro 2001 m. rugpjūčio 17 d. įsakymas Nr.258 „Dėl daiktų pardavimo ir paslaugų teikimo, kai sutartys sudaromos naudojant ryšio priemones, taisyklių patvirtinimo | Nav informācijas | Luxembourg | Loi du 16 avril 2003 concernant la protection des consommateurs en matière de contrats à distance et abrogeant l’article 7 de la loi modifiée du 25 août 1983 relative à la protection juridique du consommateur | 2003. gada 11. maijs | Malta | Distance Selling Regulations (LN186/01) Consumer Affairs Act (Chapter 378) | 2002. 1. janvāris | Nederland | Wet van 21.12.2000 tot aanpassing van Boek 7 van het Burgerlijk Wetboek aan richtlijn nr. 97/7/EG van het Europees Parlement en de Raad van de Europese Unie van 20 mei 1997 betreffende de bescherming van de consument bij op afstand gesloten overeenkomsten (PbEG L 144) (21.12.2000) | 2001. gada 1. februāris | Polska | Ustawa z dnia 2 marca 2000r. o ochronie niektórych praw konsumentów oraz o odpowiedzialności za szkodę wyrzadzoną przez produkt niebezpieczny | 2000. gada 30. jūnijs | Portugal | Decreto-Lei nº 143/2001 de 26 de Abril 2000 | 2001. gada 25. maijs | Slovenska republika | Zákon č. 108/2000 Z. z. o ochrane spotrebiteľa pri podomovom predaji a zásielkovom predaji | 2000. gada 1. aprīlis | Slovenija | Zakon o varstvu potrošnikov - uradno prečiščeno besedilo (N 700-01/190-6/24 (ZVPot-UPB1)) | 2003. gads | España | Ley 47/2002, de 19 de diciembre, de reforma de la Ley 7/1996, de 15 de enero, de Ordenación del Comercio Minorista, para la transposición al ordenamiento jurídico español de la Directiva 97/7/CE, en materia de contratos a distancia, y para la adaptación de la Ley a diversas Directivas comunitarias | 2003. gada 1. janvāris | Sverige | Lag (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemforsaljningsavtal | 2000. gada 1. jūnijs | United Kingdom | The Consumer Protection (Distance Selling) Regulations 2000 (SI 2000 No. 2334) as amended by The Consumer Protection (Distance Selling) (Amendment) Regulations 2005 (SI 2005 No. 689) | 2000. gada 31. oktobris | II PIELIKUMS SABIEDRISKāS APSPRIEšANAS JAUTāJUMI Komisija vēlas apkopot dalībvalstu un ieinteresēto personu viedokli par direktīvas piemērošanu un tās atbilstību jaunajiem tirgus noteikumiem un/vai produktiem. Tādēļ tika sagatavots sabiedriskās apspriešanas jautājumu saraksts. Tie ir jāizskata līdz ar ziņojumu, kuram ir pievienota anketa, lai iegūtu pilnīgu pārskatu par Komisijas līdz šim konstatētajām problēmām tālpārdošanas jomā. Tāpat aicina ziņot par problēmām, kuras ziņojumā vai anketā nav minētas. Pēc apspriešanas perioda beigām Komisija savā tīmekļa vietnē publicēs saņemto atbilžu kopsavilkumu. Tāpat arī ieinteresēto personu atbildes un komentāri tiks publicēti Eiropas Komisijas tīmekļa vietnē, ja vien sūtītājs nav lūdzis tos nepublicēt. Šīs atbildes tiks iekļautas pierādījumu bāzē, kuru pašlaik apkopo, lai turpinātu plašāku pārskatu par patērētāju aizsardzības tiesisko regulējumu. Komisija arī izvērtēs atklātas izskatīšanas nepieciešamību, lai turpinātu debates par ziņojumā un šajā anketā minētajiem jautājumiem. Izvērtējot Komisija ņems vērā arī sabiedriskās apspriešanas rezultātus, kuru uzsāks ar Zaļo grāmatu par patērētāju aizsardzības tiesiskā regulējuma plašāku pārskatu. Šajā Zaļajā grāmatā izvērtēs pašreizējo acquis pārskata darba stāvokli. Pamatojoties uz apkopotajiem pierādījumiem, noteiks patērētāju tiesiskā regulējuma reformas iespējas un lūgs dalībvalstu un ieinteresēto personu viedokli par labāko risinājumu. Šo Zaļo grāmatu ir plānots pieņemt 2006. gada rudenī. Visām ieinteresētajām personām, kas vēlas atbildēt uz šīs anketas jautājumiem, atbildes Eiropas Komisijai jāiesniedz līdz 21.11.2006 Lūdzu, atbildiet pēc iespējas pilnīgi un savus komentārus nosūtiet (ar piezīmi „Pirmā apspriešana par Tālpārdošanas direktīvu) uz adresi: European Commission Directorate-General for Health and Consumer Protection Rue de la Loi 200 B-1049 Brussels Belgium vai pa e-pastu uz SANCO-B2@ec.europa.eu. 2. pants — Definīcijas 1. Vai esošās „patērētāja” un „piegādātāja” definīcijas atbilst jomai, uz kuru attiecas Direktīva 97/7/EK? (šo jautājumu izskatīs arī plašākā pārskatā par patērētāju aizsardzības acquis) 2. Vai „distances līguma” definīcija ir pietiekami skaidra? Jo īpaši – vai „organizētas tālpārdošanas vai distances pakalpojumu sniegšanas shēmas” jēdziens ir skaidrs vai arī patērētāju aizsardzība ir jāizvērš attiecībā uz visiem distances līgumiem, neskatoties uz to, vai piegādātājs ar tālpārdošanu nodarbojas regulāri vai izņēmuma kārtā? 3. Vai „distanciālās saziņas līdzekļu” pašreizējā definīcija ir pietiekami skaidra? 4. Vai tam, ka ir definēts „distanciālās saziņas līdzekļu operators”, ir kāda papildu nozīme? 5. Vai ir neskaidrības saistībā ar citu jēdzienu, kā arī vai kādam citam ar tālpārdošanu saistītam jēdzienam ir nepieciešama definīcija? | 3. pants – Izņēmumi 6. Vai esošie izņēmumi ir jāpārskata, jāizvērš vai jāatceļ saistībā ar jauno tirgus attīstību (piemēram, mūzikas lejupielāde) un/vai tehnoloģijām (piemēram, mobilās komercijas parādīšanās) vai arī interpretācijas problēmām (piemēram, pieņemot lēmumu Easycar lietā, kurā Eiropas Kopienu Tiesa nolēma, ka automašīnu iznomāšana pieder pie „transporta pakalpojumiem” un līdz ar to tā nav ietverta direktīvas darbības jomā; tādu plašas nozīmes terminu kā „izklaides pakalpojums” lietošana)? 7. Vai Direktīvas 2002/65/EK 18. pantā iekļautā finanšu pakalpojumu definīcija ir atrisinājusi transponēšanas problēmas, ar kurām dalībvalstis sākotnēji saskārās, transponējot direktīvu? (šis jautājums tiks sīkāk izskatīts Direktīvas 2002/65/EK pārskatā) 8. Vai izņēmums, kas attiecas uz nekustamā īpašuma būvniecību un pārdošanu vai uz citām nekustamā īpašuma tiesībām, sagādā interpretācijas grūtības, piemēram, šīs direktīvas mijiedarbība ar direktīvu par izmantošanu uz laiku? 9. Vai šai direktīvai jāattiecas uz izsolēm vai konkrētiem izsoļu veidiem? | 4. pants – Iepriekšēja informācija 10. Vai 4. pantu var uzlabot (piemēram, skaidrāki noteikumi par termiņu noteikšanu un/vai iepriekšējas informācijas formātu; papildu prasību ieviešana vai atsevišķu prasību atcelšana)? 11. Vai direktīva pietiekami aizsargā visas patērētāju grupas (piemēram, nepilngadīgos)? Ja ne, kādā veidā viņu aizsardzību var uzlabot? | 5. pants – Informācijas rakstisks apstiprinājums 12. Vai 5. pantu var uzlabot, piemēram, iekļaujot „pastāvīga informācijas nesēja” definīciju, kā tā noteikta Direktīvā 2002/65/EK, vai iekļaujot papildu informāciju, kas ir rakstiski jāapstiprina, vai svītrojot atsevišķu informāciju? 13. Vai 4. panta 1. punktā un 5. panta 1. punktā prasītās informācijas apvienošana vienkāršos šos noteikumus gan patērētājiem, gan piegādātājiem? | 6. pants – Atteikuma tiesības 14. Vai uzskatāt, ka tālpārdošanas uzteikuma perioda ilgums dalībvalstīs ir jāsaskaņo un ja jā, cik ilgam vajadzētu būt šim periodam? (jautājums par to, vai uzteikuma perioda ilgums ir jāsaskaņo dažādās patērētāju direktīvās visā acquis, tiks izskatīts plašākā patērētāju aizsardzības acquis pārskatā. Tomēr, varbūt vēlaties šeit izteikt savu komentāru)? 15. Vai ir jāprecizē noteikumi par atteikuma tiesībām un to sekām? 16. Vai esošie izņēmumi attiecībā uz atteikuma tiesībām ir jāpārskata, jāizvērš vai jāatceļ saistībā ar jauno tirgus attīstību un/vai tehnoloģijām? 17. Vai ir jāsaskaņo atpakaļ nosūtīšanas izmaksas un ja jā, kam šīs izmaksas ir jāsedz? (arī šo jautājumu izskatīts plašākā pārskatā par patērētāju aizsardzības acquis) | 7. pants – Līguma izpilde 18. Vai 7. panta noteikumi nodrošina distances līgumu pareizu izpildi, piemēram, vai ir skaidri noteikumi attiecībā uz termiņu un formu? 19. Vai fakultatīvajiem noteikumiem attiecībā uz līdzvērtīgām precēm 7. panta 3. punktā jākļūst obligātiem, lai iekšējā tirgū paaugstinātu patērētāju aizsardzības līmeni? | 10. pants 20. Vai 10. pants ir pilnībā jāatceļ, lai precizētu saikni starp 10. pantu un Direktīvu 2002/58/EK par privāto dzīvi un elektroniskajām komunikācijām? | Vispārīgi jautājumi 21. Kādā veidā noteikums par minimumu, t.i., dalībvalstu iespēja saglabāt vai ieviest noteikumus, kas nodrošina augstāku patērētāju aizsardzības līmeni, ir ietekmējis pārrobežu tirdzniecību un konkurenci, piemēram, vai tas ir bijis kavēklis pārrobežu tirdzniecībai vai radījis šķēršļus, lai izmantotu tiesības veikt uzņēmējdarbību? Ja jā, lūdzu, miniet piemērus. 22. Vai esat saskāries ar citām problēmām tālpārdošanas regulā tās pašreizējā formā? 23. Vai uzskatāt, ka ir citi tālpārdošanas aspekti, kuriem nepieciešams regulējums? | III PIELIKUMS PāRBAUDāMāS PATēRēTāJU DIREKTīVAS Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīva 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, OV L 372, 31.12.1985., 31. lpp. Padomes 1990. gada 13. jūnija Direktīva 90/314/EEK par kompleksiem ceļojumiem, kompleksām brīvdienām un kompleksām ekskursijām, OV L 158, 23.6.1990., 59. lpp. Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīva 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos, OV L 95, 21.4.1993., 29. lpp. Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 26. oktobra Direktīva 94/47/EK par pircēju aizsardzību attiecībā uz dažiem aspektiem līgumos, saskaņā ar kuriem pērk tiesības uz laiku izmantot nekustamo īpašumu, OV L 280, 29.10.1994., 83. lpp. Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīva 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem, OV L 144, 4.6.1997., 19. lpp. Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīva 98/6/EK par patērētāju aizsardzību, norādot patērētājiem piedāvāto produktu cenas, OV L 80, 18.3.1998., 27. lpp. Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 19. maija Direktīva 98/27/EK par aizliegumiem saistībā ar patērētāju interešu aizsardzību, OV L 166, 11.6.1998., 51. lpp. Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīva 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām, OV L 171, 7.7.1999., 12. lpp. IV PIELIKUMS ATTEIKUMA PERIODA ILGUMS DALīBVALSTīS Dalībvalsts | Atteikuma perioda ilgums | Austrija | 7 darbdienas (skaidri izslēdz sestdienu) | Beļģija | 7 darbdienas | Kipra | 14 dienas | Čehija | 14 dienas | Dānija | 14 dienas | Igaunija | 14 dienas | Somija | 14 dienas | Francija | 7 darbdienas? (jānoskaidro „jours francs” nozīme) | Vācija | 2 nedēļas | Grieķija | 10 darbdienas | Ungārija | 8 darbdienas | Īrija | 7 darbdienas | Itālija | 10 darbdienas | Latvija | minimums 14 darbdienas | Lietuva | 7 darbdienas | Luksemburga | 7 darbdienas | Malta | 15 dienas | Nīderlande | 7 darbdienas | Polija | 10 dienas | Portugāle | 14 dienas | Slovākija | 7 darbdienas | Slovēnija | 15 dienas | Spānija | 7 darbdienas, pamatojoties uz piegādes valsts likumiem | Zviedrija | 14 dienas | Apvienotā Karaliste | 7 darbdienas | [1] OV L 144, 4.6.1997., 19. lpp. [2] Direktīvas 15. panta 4. punktā noteikts, ka „vēlākais četrus gadus pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā Komisija iesniedz ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei par šīs direktīvas īstenošanu, pievienojot, ja vajadzīgs, priekšlikumu tās pārskatīšanai.” [3] Skatīt Komisijas 2005. gada 16. marta paziņojumu Padomei un Eiropas Parlamentam par Labāku regulējumu izaugsmei un darbavietām Eiropas Savienībā (COM(2005) 97 galīgā redakcija) un Komisijas 2005. gada 25. oktobra paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai par Kopienas Lisabonas programmas ieviešanu – normatīvās vides vienkāršošanas stratēģija (COM(2005) 535 galīgā redakcija). Patērētāju aizsardzības acquis pārskats paredzēts Pastāvīgajā vienkāršošanas programmā, kas pievienota minētajam paziņojumam. [4] Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīva 2002/65/EK par patēriņa finanšu pakalpojumu tālpārdošanu un grozījumiem Padomes Direktīvā 90/619/EEK un Direktīvās 97/7/EK un 98/27/EK, OV L 271., 9.10.2002., 16. lpp. [5] Komisijas 2006. gada 6. aprīļa Paziņojums par pārskatīšanu attiecībā uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/65/EK par patēriņa finanšu pakalpojumu tālpārdošanu un grozījumiem Padomes Direktīvā 90/619/EEK un Direktīvās 97/7/EK un 98/27/EK (COM(2006) 161 galīgā redakcija). [6] Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 („Negodīgas komercprakses direktīva”), OV L 149, 11.6.2005., 22. lpp. [7] COM(2005) 603 galīgā redakcija, ierosinātais 81. pants. [8] 1. panta 3. punkts lasāms kopā ar 11. apsvērumu Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 8. jūnija Direktīvā 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību), OV L 178, 17.7.2000., 1. lpp. [9] Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 26. oktobra Direktīva 94/47/EK par pircēju aizsardzību attiecībā uz dažiem aspektiem līgumos, saskaņā ar kuriem pērk tiesības uz laiku izmantot nekustamo īpašumu, OV L 280, 29.10.1994., 83. lpp. [10] Lieta C-336/03 Easycar (AK) Ltd v Office of Fair Trading , Tiesas judikatūras krājums 2005. g., I-1947. lpp. [11] Francija, Spānija un Apvienotā Karaliste. [12] Direktīva par izmantošanu uz laiku nosaka minimums 10 kalendārās dienas, Iznēsājumtirdzniecības Direktīva 85/577/EEK nosaka minimums 7 dienas (Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīva 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, OV L 372, 31.12.1985., 31. lpp.). Finanšu pakalpojumu direktīvā tālpārdošanai noteiktas 14 kalendārās dienas. [13] Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 12. jūlija Direktīva 2002/58/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju), OV L 201, 31.7.2002., 37. lpp.