1.4.4

Tas pilnībā izskaidro un attaisno to, ka šim dokumentam pievienota būtiska viņa izstrādātā “I Rakstveida ziņojuma” daļa, kas tika izstrādāts kā šī atzinuma ievaddaļa un kas acīmredzot bija viens no pēdējiem darbiem, ko viņš uzrakstījis. “1. Eiropas apdrošināšanas līgumu tiesību normu dažādība nopietni kavē vienota apdrošināšanas tirgus izveidi. Jau kopš sākuma tāds ir bijis mūsu grupas vērtējums. Turklāt uz to nepārprotami norāda arī pati EESK, kā savā 1998. gada 29. janvāra pašiniciatīvas atzinumā “Patērētāji apdrošināšanas tirgū” (OV C 95, 30.03.1998, 72. lpp., sal. turpat, piem., 1.6 punktu un 2.1.9 apakšpunkta otro daļu). Pa to laiku Komisija pati, šķiet, pievienojusies šim ieskatam (skat. Komisijas 2003. gada 12. februāra paziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei “Saskaņotas Eiropas saistību tiesības — rīcības plāns” (KOM(2003) 68 galīgā versija, OV C 63, 15.03.2003, 1. lpp, turpmāk tekstā — “Rīcības plāns”, sal. turpat, piem., 27., 47./48., 74. punktu). 2. Tiesību aktu saskaņošanu kopumā un, protams, arī apdrošināšanas līgumu tiesību normu saskaņošanu var veikt, tikai pamatojoties uz pārliecinošu salīdzināmu tiesību aktu pētījumu. Mūsu grupas darba mērķis ir piemērošanas principa risinājums. Ko nozīmē jēdziens “piemērošanas princips” [“restatement”]? Termins ir cēlies no vārda “to restate”, kas tiek skaidrots kā 'apgalvot no jauna vai pārliecinoši'. Tiesību nozarē “piemērošanas princips” [“Restatement”] ir tehnisks termins, kas raksturīgs Savienotajām Valstīm. Ar to apzīmē — kā tas labi zināms “profesionāļu aprindās” — koncentrētu tādu tiesību normu kopumu, kas cēlušās no dažādiem, tomēr būtībā līdzīgiem avotiem, sistematizētu un apvienotu “labākā risinājuma” nozīmē. Darbu veic Amerikas Tiesību institūts [American Law Institute] privātā, ne likumdošanas kārtībā. Avotu jēdzieniskā līdzība ASV meklējama dažādu Valstu (atšķirīgu) privāttiesību pamatojumā, kas izriet no paražu tiesībām. Turpretim Eiropas apdrošināšanas tiesību aktos līdzību pēc būtības nosaka to priekšmets — “apdrošināšana”. Pēc savas būtības šis priekšmets rada līdzīgas regulatīvas vajadzības. Vadlīnijas, meklējot “labāko risinājumu” apdrošināšanas līgumu tiesību normām, varētu būt šādas: pirmkārt, pienācīga uzmanība jāvelta ikvienas apdrošināšanas līgumu tiesību normas pamatuzdevumam — paredzēt tiesisku pamatu efektīvai riska apdrošināšanai no apdrošinātāja puses, tādējādi garantējot pašu apdrošināšanas darījumu veiksmīgu funkcionēšanu; otrkārt, ir svarīgi rūpīgi līdzsvarot pušu pretrunīgās intereses. Šajā nolūkā pienācīgi jānovērtē mūsdienu tendence piešķirt apdrošinājuma ņēmējam salīdzinoši augstu aizsardzības pakāpi. 3. Piemērošanas princips, kā to ir iecerējusi mūsu grupa, koncentrējas uz obligātajiem noteikumiem (respektīvi, daļēji obligātajiem noteikumiem par labu apdrošinājuma ņēmējam). Kādēļ tā? Jāpatur prātā, ka apdrošināšanas līgumu “dzīvās tiesību normas”, galvenokārt meklējamas nevis likumdošanas aktos, bet standarta līguma nosacījumos. To respektēt nozīmē ne tikai atzīt pastāvošo realitāti, bet arī nodoties līguma brīvības principam. No vienas puses, saglabājas likumdevēja pamatuzdevums — ierobežot šo brīvību. To jādara, ņemot vērā valsts politikas apsvērumus un lai aizsargātu apdrošinājuma ņēmēju (vai trešās personas, kuru labā tiek ņemts apdrošinājums). Īpaša uzmanība jāvelta līguma nosacījumiem, kas var izraisīt apdrošināšanas seguma zaudēšanu. Tehniski šo mērķu izpildi iespējams nodrošināt, likumdošanas kārtībā izveidojot — visos Eiropas tiesiskajos regulējumos — (daļēji)obligātas apdrošināšanas līgumu tiesību normas. Problēmas, ciktāl tās rodas vienotā tirgus skatījumā, ir formulētas Rīcības plānā: “[..] Dalībvalstis ir izstrādājušas nosacījumus, ko var vai nu iekļaut, vai neiekļaut apdrošināšanas līgumā. Atkarībā no tā, cik šie nosacījumi ir atšķirīgi, tie var ietekmēt produktus, kas tiek piedāvāti pārrobežu mērogā”. Patiesi, īstenai iekšējā apdrošināšanas tirgus popularizēšanai nepieciešams saskaņot/vienādot tos apdrošināšanas līguma brīvības ierobežojumus, kā rezultātā varētu piedāvāt visus (standarta) līgumus, kas ievēro šīs vienādotās tiesību normas, konkurences kārtībā visās Eiropas valstīs, tādējādi nodrošinot nedalītu tirgus situāciju. Šis ir tieši tas mērķis, uz ko vērsts darbs projekta ietvaros. 4. Nepieciešamību veikt salīdzināmu tiesību aktu izstrādi (kā iepriekš minēts 2. punktā) — mūsu projekta darba grupas gadījumā — nosaka pats grupas sastāvs. Tā apvieno apdrošināšanas līgumu tiesiskā regulējuma ekspertus no 16 valstīm (gan no ES, gan ārzemēm). 5. Jautājums, būtībā, ir šāds: vai piemērošanas principam jāaizstāj pašreizējos valstu noteikumus, vai jāveido papildu (šobrīd — sešpadsmito) modeli īpaši transformēšanas līgumiem? Problēma iztirzāta Rīcības plānā, kas aizsāk diskusiju par tā saucamo Izvēles instrumentu. Šis jautājums šeit turpmāk netiks analizēts. 6. Darbs pie apdrošināšanas līgumu tiesību normu salīdzināšanas jāveic, rūpīgi ievērojot vispārējās saistību tiesības. Tieši tas ir Projekta darba grupas pienākums, jo īpaši pastāvīgi uzraudzīt un ievērot tā saucamos Lando/Beale principus. Turklāt darba grupa cieši sadarbojas ar profesoru fon Bāra un Bīla [Professors von Bar and Beale] vadīto “Eiropas Civilkodeksa izpētes grupu” [“Study Group on a European Civil Code”]. Šīs sadarbības ietvaros grupai uzticēts pienākums tieši saistībā ar apdrošināšanas līgumu tiesību normām.”