KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI 2012. gada ziņojums par ES Pamattiesību hartas piemērošanu /* COM/2013/0271 final */





KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI 2012. gada ziņojums par ES Pamattiesību hartas piemērošanu 1. Ievads Stratēģijā Pamattiesību hartas (turpmāk — „Pamattiesību harta”) efektīvai īstenošanai Eiropas Savienībā Komisija paziņoja, ka tā katru gadu sniegs ziņojumu par konkrēto rīcību, lai nodrošinātu Pamattiesību hartas efektīvu īstenošanu[1]. Sniedzot šādus ziņojumus, Komisija attaisno ilgstoši un leģitīmi pastāvošo paļāvību, ko īpaši uzsvēris Eiropas Parlaments, ka pamattiesības ir izvirzāmas ES politikas centrā[2]. Pamattiesību hartas sistemātiskai īstenošanai ir vajadzīga ne tikai stingra juridiska kontrole, bet arī politiska uzraudzība, lai noskaidrotu visu ES iniciatīvu ietekmi uz pamattiesībām. Šis gada ziņojums veido pamatu nepieciešamajam dialogam starp visām ES iestādēm un dalībvalstīm par Pamattiesību hartas īstenošanu. Tādējādi tas ietilpst politiskā dialoga un uzraudzības procesā, kura uzdevums ir nodrošināt, lai Pamattiesību harta joprojām kalpotu kā atskaites punkts, integrējot pamattiesības visos ES tiesību aktos un dalībvalstīm tos piemērojot. Šajā ziņojumā turklāt izklāstīts, kā ES tiek pilnveidota pamattiesību kultūra, izstrādājot jaunus tiesību aktus ES kompetences jomās un Eiropas Savienības Tiesai („Tiesa”) veidojot judikatūru. Ņemot vērā, ka dalībvalstu tiesām ir būtiska loma Pamattiesību hartas ievērošanas uzraudzībā, dalībvalstīm piemērojot ES tiesību aktus, šajā ziņojumā turklāt pirmo reizi ir sniegts pārskats par dalībvalstu tiesu praksi saistībā ar Pamattiesību hartu. Šim ziņojumam pievienotajā dienestu darba dokumentā ir sniegta sīka informācija par Pamattiesību hartas piemērošanu un ilustratīvi apskatīti konkrēti problēmjautājumi, ar ko saskaras iedzīvotāji (skatīt I pielikumu). Otrā atsevišķā dienestu darba dokumentā ir izklāstīts progress, kas sasniegts, īstenojot Sieviešu un vīriešu līdztiesības stratēģiju (2010-2015) (skatīt II pielikumu). 2. ES pasākumi, lai sekmētu Pamattiesību hartas efektīvu īstenošanu Pamattiesību harta pirmkārt un galvenokārt attiecas uz ES iestādēm. Tādēļ ES iestādēm ir galvenā atbildība nodrošināt pamattiesību kā juridisku prasību ievērošanu, pamatojoties uz juridiski saistošo Pamattiesību hartu. Komisijas stratēģijas mērķis ir praksē īstenot juridiski saistošo Pamattiesību hartu[3]. Pamattiesību hartas īstenošanai veiktie konkrētie pasākumi ir izkopuši „pamattiesību refleksu”, Komisijai izstrādājot jaunus tiesību aktus un politikas priekšlikumus. Šāda pieeja ir būtiska visā ES lēmumu pieņemšanas procesā, tostarp, ja Eiropas Parlaments un Padome veic grozījumus Komisijas sagatavotajos priekšlikumos. Turklāt uz visiem ES aktiem attiecas Tiesas uzraudzība. Tā ir pamatgarantija pamattiesību ievērošanai ES likumdošanas darbā un visos citos ES pasākumos. Pamattiesības tiek veicinātas visās ES politikas jomās. Komisijas politika veidot saturīgu Savienības pilsonību papildina pamattiesību veicināšanu ES teritorijā. Vairumu Pamattiesību hartā ietverto pamattiesību ne tikai piemēro ES pilsoņiem, bet tās ir ļoti svarīgas visu ES iedzīvotāju aizsardzībai neatkarīgi no tā, vai tie ir Savienības pilsoņi vai ne. 2.1. Pamattiesību aizsardzības stiprināšana ar ES tiesību aktiem Patiesu pamattiesību kultūru veido ne tikai, nodrošinot tiesību aktu atbilstību Pamattiesību hartai. ES kompetences jomās Komisija var arī ierosināt ES tiesību aktus, kas praktiski iedzīvina Pamattiesību hartā nostiprinātās tiesības un principus. Tas ir izšķirošs solis, lai iedzīvotāji varētu izmantot savas tiesības saskaņā ar Pamattiesību hartu. Lai digitālajā laikmetā pilnā mērā īstenotu Pamattiesību hartu, Komisija ir ierosinājusi veikt vērienīgu reformu attiecībā uz ES noteikumiem par personas datu aizsardzību[4]. Eiropas vēsturiskā pieredze ir Eiropā radījusi kopēju izpratni, ka privātā dzīve ir cilvēka cieņas un personīgās brīvības neatņemama daļa. Tāpēc Pamattiesību hartā atzītas gan tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību (7. pants), gan tiesības uz personas datu aizsardzību (8. pants). Līgumā (LESD 16. pantā) ES piešķirta likumdošanas atbalsta kompetence pieņemt saskaņotus ES tiesību aktus datu aizsardzības jomā. Komisijas priekšlikumos ir ierosināts atjaunināt un modernizēt principus, kas ir nostiprināti 1995. gada direktīvā, lai nākotnē garantētu tiesības uz personas datu aizsardzību[5]. Šīs reformas ietvaros paredzēts paaugstināt personas datu apstrādātāju atbildību un stiprināt neatkarīgās valstu datu aizsardzības iestādes. Ar to ievieš „tiesības tikt aizmirstam”, kas cilvēkiem palīdzēs labāk pārvaldīt tiešsaistē pastāvošos datu aizsardzības riskus. Reforma vispārīgos datu aizsardzības principus un noteikumus attiecina arī uz valstu policijas un krimināltiesību aizsardzības iestādēm. Jaunie noteikumi ir izstrādāti, lai nodrošinātu labu līdzsvaru starp visām pamattiesībām, ko tie var skart, piemēram, vārda brīvību. Labs piemērs šādai pieejai ir tas, ka priekšlikumā ir ietverti īpaši aizsardzības pasākumi attiecībā uz datiem, ko apstrādā vienīgi žurnālistikas nolūkiem. 2012. gadā Komisija sāka īstenot proaktīvu pieeju, lai paātrinātu virzību uz dzimumu līdzsvara uzlabošanu biržā kotēto Eiropas uzņēmumu padomēs[6]. Šis Komisijas tiesību akta priekšlikums ir stūrakmens ES tiesiskajam regulējumam dzimumu līdztiesības jomā. Tajā saskaņota, no vienas puses, prasība īstenot vienlīdzīgu attieksmi, un, no otras puses, iespēja veikt pozitīvu rīcību par labu nepietiekami pārstāvētajam dzimumam, lai panāktu faktisku vienlīdzību. Priekšlikumā izvirzīts mērķis līdz 2020. gadam (biržā kotētajos valsts uzņēmumos līdz 2018. gadam) panākt, ka nepietiekami pārstāvētā dzimuma īpatsvars ir vismaz 40 % no padomes locekļiem vai direktoriem bez izpildpilnvarām. Lai sasniegtu izvirzīto mērķi 40 % apmērā, biržā kotētajiem uzņēmumiem, kuros nepietiekami pārstāvētā dzimuma īpatsvars starp direktoriem bez izpildpilnvarām, ir pienākums šajos amatos iecelt kandidātus, pamatojoties uz to kvalifikācijas salīdzinošu analīzi. Tas tiks panākts, piemērojot iepriekš noteiktus, skaidrus, neitrāli formulētus un nepārprotamus kritērijus un vienādu kvalifikāciju gadījumā dodot priekšroku nepietiekami pārstāvētā dzimuma kandidātam. ES prioritāte joprojām ir procesuālo tiesību aizsardzība. Direktīvā par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā, kas pieņemta 2012. gada 22. maijā, ir noteikts, ka jebkurai personai, kas tiek aizturēta vai apcietināta, informāciju par viņas tiesībām sniedz viņai saprotamā valodā[7]. Turklāt jaunā 2012. gada 25. oktobrī pieņemtā direktīva, ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus, paredz, ka visā ES cietušajiem nediskriminējot tiek nodrošināts obligāts tiesību standarts neatkarīgi no viņu valstspiederības vai dzīvesvietas valsts[8]. Direktīvā noteikts, ka visa veida saskarsmē ar policijas, prokuratūras un tiesu iestādēm cietušie tiek atzīti un pret viņiem attiecas ar cieņu. Cietušajiem turklāt paredzētas procesuālās tiesības būt informētiem, saņemt atbalstu un aizsardzību un nodrošināts, ka cietušie var aktīvi piedalīties kriminālprocesā. Direktīvā uzmanība ir vērsta uz to cietušo atbalstu un aizsardzību kriminālprocesa laikā, kuri ir neaizsargāti pret turpmāku un atkārtotu viktimizāciju vai iebiedēšanu. Šīm neaizsargātajām grupām pieder bērni un personas, kuras cietušas no vardarbības, kas saistīta ar dzimumu, tuvinieku vardarbības, seksuālas vardarbības vai ekspluatācijas, naida noziegumiem, un cietušie ar īpašām vajadzībām. ES politikai un ES tiesību aktiem jābalstās uz objektīviem, ticamiem un salīdzināmiem datiem par pamattiesību ievērošanu ES. Lai sniegtu šādus datus, ir izveidota ES Pamattiesību aģentūra („Aģentūra”). Pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā tai vajadzētu spēt veikt savus uzdevumus visās ES kompetences jomās, kur tiek skartas pamattiesības. Lai sasniegtu šo mērķi, Komisija ierosināja, ka Aģentūra varētu darboties tādās jomās kā policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās[9]. Padome šo pieeju neatbalstīja un nolēma šīs divas svarīgās Savienības kompetences jomas neietvert Aģentūras daudzgadu nostādnēs, ar ko noteiktas tematiskās jomas, kurās tā var darboties laikposmā no 2013. līdz 2017. gadam. Aģentūras sekmīga darbība tika vēl vairāk apdraudēta sakarā ar kavējumiem jauno daudzgadu nostādņu pieņemšanā. Līdz ar to Aģentūra nespēja veikt savus pienākumus normālos apstākļos un, lai izpildītu savus uzdevumus, iesniedza ad hoc pieprasījumu, ko Padome pieņēma 2012. gada nogalē. Padome jaunās daudzgadu nostādnes pieņēma 2013. gada 11. martā, kad Apvienotā Karaliste atsauca tās parlamentārās izpētes atrunu[10]. 2.2. ES ārējās darbības pamattiesību aspekti Pamattiesību harta attiecas uz visu Eiropas Savienības darbību, tostarp ārējo attiecību jomā. Pamatojoties uz Komisijas un EĀDD kopīgu paziņojumu, Padome pieņēma Stratēģisku satvaru par cilvēktiesībām un demokrātiju un Rīcības plānu, lai turpmākajos gados uzlabotu ES cilvēktiesību politikas efektivitāti un saskaņotību kopumā[11]. Viena no pirmajām darbībām saskaņā ar jauno ES Stratēģisko satvaru un Rīcības plānu bija tas, ka Padome kā ES īpašo pārstāvi (ESĪP) cilvēktiesību jautājumos iecēla Stavros Lambrinidis[12]. Lietā par uzņēmuma un tā vairākuma akcionāra aktīvu iesaldēšanu, par ko Padome pieņēma lēmumu kopējās ārpolitikas un drošības politikas ietvaros, Tiesa atcēla veiktos pasākumus, pamatojoties uz to, ka Padome nesniedza informāciju vai pierādījumus. Tādējādi Tiesa apstiprināja, ka atbilstoši efektīvas tiesas aizsardzības principam (Pamattiesību hartas 47. pants) ierobežojoša pasākuma pamatojums ir jāpaziņo attiecīgajai struktūrai un personai[13]. Tas ir svarīgi gan tādēļ, lai adresātiem dotu iespēju aizstāvēt savas tiesības un lai Tiesai ļautu pārbaudīt attiecīgā akta tiesiskumu. Šāda tiesiskuma pārbaude attiecas arī uz faktiem un apstākļiem, kas ir izmantoti akta pamatojumā, un uz pierādījumiem un informāciju, uz kā šis vērtējums balstīts. Eiropas Parlaments 2012. gada 4. jūlijā noraidīja Viltošanas novēršanas tirdzniecības nolīguma (ACTA) projektu, kura mērķis bija uzlabot pasaules standartus attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesību īstenošanu, lai efektīvāk apkarotu viltotu un pirātisku preču tirdzniecību. Tādējādi Eiropas Parlaments atsaucās uz Pamattiesību hartu, izmantojot savas jaunās pilnvaras attiecībā uz starptautiskiem tirdzniecības nolīgumiem[14]. EP jo īpaši norādīja uz vajadzību tirdzniecības nolīguma projektā pienācīgi līdzsvarot vārda un informācijas brīvību un tiesības uz īpašumu. Komisija ņēma vērā šīs bažas, un jau bija lūgusi Tiesai novērtēt ACTA atbilstību Pamattiesību hartai. Komisija atsauca savu Tiesai adresēto lūgumu sniegt atzinumu, kad Eiropas Parlaments nepārprotami norādīja, ka nepieņems nolīguma projektu. 2.3. Tiesas kontrole attiecībā uz ES aktu atbilstību Pamattiesību hartai Tiesas nolēmumos, kas 2012. gadā taisīti saistībā ar ES aktu atbilstību Pamattiesību hartai, sniegtas norādes par to, kā pamattiesības ņemamas vērā ES likumdošanas darbā un visos citos ES aktos, kuriem ir tiesiskas sekas. Tiesa noteica, ka Pamattiesību harta ir jāņem vērā, ja likumdevējs pieņem lēmumu deleģēt pilnvaras Padomei vai Komisijai. Tiesa atcēla Padomes īstenošanas lēmumu par jūras ārējo robežu uzraudzību, pamatojoties uz to, ka tādu tiesību normu pieņemšanai, ar ko robežsardzei piešķir piespiedu pilnvaras, ir jāveic politiska izvēle, kas ir tikai Eiropas Savienības likumdevēja pienākums, un šie noteikumi varētu skart personu brīvības un pamattiesības tādā mērā, ka nepieciešams iesaistīt Eiropas Savienības likumdevēju[15]. Tiesa turklāt pārbaudīja, vai ES iestādes, īstenojot savu darbā pieņemšanas politiku, faktiski ievēro nediskriminēšanas principu. Tiesa atcēla paziņojumus par vairākiem atklātiem konkursiem, lai kļūtu par ES iestāžu civildienesta ierēdņiem, kuru pilns teksts bija publicēts tikai trijās oficiālajās valodās[16]. Tiesa konstatēja, ka iespējamiem kandidātiem, kuru dzimtā valoda nav viena no valodām, kurās tika publicēts strīdīgo paziņojumu par konkursu pilnais teksts, tika radīts nelabvēlīgāks stāvoklis salīdzinājumā ar kandidātiem, kuru dzimtā valoda ir viena no šīm trim valodām. Šāds nelabvēlīgs stāvoklis bija sekas nesamērīgi nevienlīdzīgai attieksmei valodas dēļ, kas ir aizliegta Pamattiesību hartas 21. pantā. Tiesa pārbaudīja arī to, kā ES iestādes piemēro labas pārvaldības principu (Pamattiesību hartas 41. pants). Tā atcēla Komisijas lēmumu noraidīt piedāvājumu, kas iesniegts saistībā ar uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus par pakalpojumu publisko iepirkumu, jo Komisija nebija sniegusi pietiekamu lēmuma pamatojumu[17]. Tiesa sasaistīja Pamattiesību hartas 41. pantu (laba pārvaldība) un 47. pantu (tiesības uz taisnīgu tiesu), ciktāl pārvaldes iestāžu sniegtais pamatojums attiecīgajai personai ir nepieciešams, lai izlemtu, vai lēmumu apstrīdēt attiecīgajās tiesās. Pamatojoties uz vairākiem pēdējos gados taisītiem Tiesas nolēmumiem, veikti pielāgojumi ES tiesību aktos. Šajā sakarā Eiropas Parlaments, Padome un Komisija Tiesas praksi ņēma vērā sarunās par jauno „Dublinas regulu” par nosacījumiem patvēruma meklētāju pārsūtīšanai ES[18]. Tā rezultātā saskaņā ar jaunajiem noteikumiem patvēruma meklētājus nevar nosūtīt atpakaļ uz dalībvalsti, kurā pastāv ievērojams risks pārkāpt šo personu pamattiesības. Ātra piekļuve patvēruma procedūrai būtu jānodrošina citā dalībvalstī. Komisija Tiesas judikatūru ņēma vērā arī, izstrādājot grozīto priekšlikumu par informācijas publicēšanu par Eiropas lauksaimniecības fondu līdzekļu saņēmējiem[19]. Jaunie ierosinātie noteikumi balstās uz pārskatītu sīki izstrādātu pamatojumu, kurā galvenā uzmanība pievērsta sabiedrības kontrolei pār Eiropas lauksaimniecības fondu izlietojumu, lai aizsargātu Savienības finansiālās intereses. Tajos ietverta prasība sniegt sīkāku informāciju par to pasākumu būtību un aprakstu, kuriem izmaksāti fondu līdzekļi. Līdzekļu saņēmēja vārdu tomēr nepublicēs gadījumos, kad nav sasniegts minimuma slieksnis. Šis noteikums atbilst proporcionalitātes apsvērumiem, proti, samērojot, no vienas puses, izvirzīto mērķi veikt sabiedrības kontroli pār publisko līdzekļu izlietojumu un, no otras puses, saņēmēju tiesības uz viņu privātās dzīves neaizskaramību kopumā un uz personas datu aizsardzību. 3. Pamattiesību hartas īstenošana dalībvalstīs ES pamattiesību aizsardzību nodrošina divu līmeņu sistēma: valstu sistēma, kas balstās uz dalībvalstu konstitūcijām un starptautiskajām juridiskajām saistībām, piemēram, Eiropas Cilvēktiesību konvenciju (ECTK), un ES sistēmu, kas balstās uz Pamattiesību hartu, kuru piemēro vienīgi attiecībā uz ES iestāžu darbībām vai kad dalībvalstis īsteno ES tiesību aktus. Pamattiesību harta papildina, nevis aizstāj pastāvošās pamattiesību aizsardzības sistēmas. Tiesa ir uzsvērusi Pamattiesību hartas piemērošanas jomas apmērus. Tā atzina par nepieņemamu Bulgārijas Administratīvās tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par tiesībām uz tiesas aizsardzību attiecībā uz lēmumiem, ar ko paredz kriminālsankcijas par noteiktiem ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem, atsaucoties uz pastāvīgu judikatūru, ka no pamattiesību aizsardzības izrietošās prasības ir saistošas dalībvalstīm visos gadījumos, kad tās īsteno ES tiesību aktus[20]. Pamattiesību hartas noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai gadījumā, ja tās īsteno ES tiesību aktus, un ne Pamattiesību harta, ne Līgums nerada jaunu ES kompetenci pamattiesību jomā. Kad attiecīgais valsts tiesiskais regulējums nav ES tiesību aktu īstenošanas pasākums vai tajā nav ietverti kādi piesaistes elementi ES tiesību aktiem, Tiesas jurisdikcija nav pierādīta[21]. Par Pamattiesību hartas svarīgo ietekmi liecina arvien lielākais skaits lūgumu sniegt prejudiciālus nolēmumus, ko Tiesa saņem no valstu tiesām. Piemēram, patvēruma jomā Tiesa apstiprināja, ka gadījumos, kad patvēruma pieteikums ir iesniegts pie dalībvalsts robežas vai tās teritorijā, attiecīgajai dalībvalstij ir pienākums nodrošināt ES tiesību aktos paredzētos obligātos nosacījumus patvēruma meklētāju uzņemšanai neatkarīgi no tā, vai dalībvalsts saskaņā ar ES tiesību aktiem ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu[22]. Jo īpaši no pienākuma ievērot cilvēka cieņas pamatprincipus (1. pants) un patvēruma tiesības (18. pants) izriet, ka ES tiesību aktos[23] noteiktais pienākums patvēruma meklētājam nodrošināt mājokli, pārtiku, apģērbu un dienasnaudu un ar to saistītās finansiālās saistības ir jāizpilda tai dalībvalstij, kura iesniedz pieprasījumu, līdz brīdim, kad patvēruma meklētāju pārsūta dalībvalstij, kura ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu. 3.1. Komisijas veiktie pasākumi, lai nodrošinātu Pamattiesību hartas ievērošanu dalībvalstīs Komisija, īstenojot savas Līgumu uzraudzības pilnvaras, gādā arī par to, lai Pamattiesību harta tiktu ievērota, un ir apņēmusies šajā nolūkā rīkoties visos gadījumos, kad tas ir nepieciešams, un kad Komisijai ir atbilstīgas pilnvaras. Komisija 2012. gadā tika pirmo reizi aicināta Tiesā ierosināt pienākumu neizpildes lietu saistībā ar to, ka dalībvalsts nav izpildījusi svarīgus Pamattiesību hartas noteikumus. Pēdējos gados Ungārija pieņēmusi vairākus likumus (daži no tiem ir t.s. pamata likumi, kas pieņemti, tieši pamatojoties uz valsts jauno konstitūciju), kuri radīja svarīgas bažas saistībā ar pamattiesībām; tos kritiski vērtēja arī Eiropas Padome. Komisija atbilstoši Pamattiesību hartas piemērošanas jomai (51. pants) un Komisijas Līgumu uzraudzības pilnvarām veica juridisko analīzi par tiem jautājumiem, kuros pastāvēja saistība ar ES tiesību aktiem. Pēc pirmās brīdinājuma vēstules, kas tika nosūtīta 2011. gada beigās, Komisija 2012. gada 7. jūnijā nolēma sākt pienākumu neizpildes procedūru Tiesā. Komisija pirmkārt apstrīdēja iejaukšanos Ungārijas datu aizsardzības iestādes neatkarībā, pamatojoties uz to, ka prasība par valsts datu aizsardzības iestāžu „pilnīgu neatkarību” ir nostiprināta 1995. gada Datu aizsardzības direktīvā un skaidri atzīta LESD 16. pantā, kā arī Pamattiesību hartas 8. pantā. Otrā pienākumu neizpildes procedūrā Komisija apstrīdēja Ungārijā veikto aptuveni 274 tiesnešu un prokuroru priekšlaicīgu pensionēšanu, ko izraisīja šai profesijai noteiktā obligātā pensionēšanās vecuma pēkšņa samazināšana no 70 gadiem līdz 62 gadiem. Komisijas rīcības pamatā bija Direktīva 2000/78/EK par vienlīdzīgu attieksmi pret nodarbinātību, ar kuru aizliegta diskriminācija darbavietā vecuma dēļ. Tas attiecas arī uz atlaišanu no darba, pamatojoties uz personas vecumu, bez objektīva attaisnojuma. Šajā gadījumā tas palīdz īstenot vispārējo diskriminācijas aizliegumu, tostarp vecuma dēļ, kas nostiprināts Pamattiesību hartas 21. pantā. Tiesas 2012. gada 6. novembra spriedumā tika apstiprināts Komisijas novērtējums, saskaņā ar kuru obligātā pensionēšanās vecuma piemērošana tiesnešiem, prokuroriem un notāriem ar ļoti īsu pārejas periodu nav saderīga ar ES tiesisko regulējumu vienlīdzīgas attieksmes jomā. Ungārijai nāksies šos noteikumus grozīt, lai izpildītu ES tiesību aktu prasības[24]. Plašsaziņas līdzekļu brīvība un plurālisms bija galvenie jautājumi Komisijas un Ungārijas iestāžu apspriedēs par jaunajiem tiesību aktiem plašsaziņas līdzekļu jomā saistībā ar pienākumu izveidot vienmērīgu pārklājumu un noteikumiem par aizvainojošu saturu. Komisija un Ungārijas iestādes vienojās par dažiem grozījumiem citos noteikumos, ar kuriem varētu tikt pārkāpta direktīva par audiovizuālo plašsaziņas līdzekļu pakalpojumiem un/vai noteikumi par pakalpojumu brīvu apriti un uzņēmējdarbību. Komisija savas bažas attiecībā uz vispārīgo jautājumu par tiesu neatkarību Ungārijā 2012. gadā pauda vairākās vēstulēs, jo īpaši saistībā ar Ungārijas Augstākās tiesas priekšsēdētāja pilnvarām lietas no vienas tiesas pārsūtīt izskatīšanai citā tiesā un pārcelt tiesnešus pret viņu gribu. Komisija norādīja, ka šie pasākumi varētu ietekmēt Savienības tiesību aktu efektīvu piemērošanu Ungārijā un lietās, kas balstītas uz Savienības tiesību aktiem, skart pilsoņu un uzņēmumu pamattiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību neatkarīgā tiesā, kas ir nostiprinātas Pamattiesību hartas 47. pantā. Notika arī apspriedes starp Eiropas Padomi (jo īpaši Venēcijas komisiju) un Ungārijas iestādēm. Komisija šo jautājumu rūpīgi uzrauga, jo īpaši ar mērķi pārbaudīt atbilstību tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību. Tiklīdz Komisija 2012. gada augustā tika informēta par norisēm Francijā, kad tika nojauktas romu apmešanās vietas un romi tika nosūtīti atpakaļ uz viņu agrāko mītnes valsti, Komisija nekavējoties nosūtīja vēstuli Francijas iestādēm un notika diskusijas, lai precizētu faktus un tiesisko regulējumu. Situācija pēdējo gadu laikā ir ievērojami mainījusies. Ņemot vērā Komisijas pasākumus 2010. gadā, kuru mērķis bija nodrošināt brīvas pārvietošanās direktīvas piemērošanu visās dalībvalstīs un ieviest Eiropas Programmu attiecībā uz romu integrācijas valsts stratēģijām, Francija grozīja savus tiesību aktus, lai nodrošinātu pilnīgu atbilstību brīvas pārvietošanās direktīvai, īpaši attiecībā uz procesuālajām garantijām saistībā ar ES pilsoņu izraidīšanu, un pieņēma romu integrācijas valsts stratēģiju. Pamatojoties uz šo jauno stratēģiju, ar aktīvu Francijas līdzdalību norit cieša sadarbība un pastiprināti centieni romu integrācijai. Komisija 2012. gadā uzsāka pienākumu neizpildes procedūru pret Maltu, pamatojoties uz to, ka Malta nebija pareizi īstenojusi ES tiesisko regulējumu pārvietošanās brīvības jomā un, konkrētāk, viendzimuma laulāto vai reģistrētu partneru tiesības pievienoties ES pilsoņiem Maltā un tur dzīvot kopā. Komisijas rīcības rezultātā Maltas tiesību akti tika grozīti un tagad ir saderīgi ar ES noteikumiem par ES pilsoņu tiesībām uz brīvu pārvietošanos un nediskriminācijas principu. 3.2. Valstu tiesu prakses izstrāde par Pamattiesību hartas piemērošanu dalībvalstīs Savienības pamatos esošā tiesiskuma telpa balstās uz valstu tiesām. Ar Savienības tiesību aktiem pilsoņiem piešķirtās tiesības var efektīvi garantēt tikai tad, ja valstu tiesneši pilnībā īsteno savas pilnvaras. Valstu konstitucionālajām un augstākajām tiesām ir īpaša atbildība sadarboties ar Tiesu, lai nodrošinātu Pamattiesību hartas efektīvu piemērošanu. Dati, ko apkopojusi Valstu padomju un augstāko administratīvo tiesu asociācija (ACA), liecina, ka atsauces uz Pamattiesību hartu līdz šim ietvertas daudzos ES dalībvalstu administratīvo tiesu nolēmumos[25]. Ziņojumos visbiežāk minētās Pamattiesību hartas normas ir privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība (7. pants), vārda un informācijas brīvība (11. pants), tiesības uz īpašumu (17. pants), patvēruma tiesības (18. pants), kolektīvas izraidīšanas aizliegums un neizraidīšanas princips (19. pants), bērnu tiesības (24. pants), tiesības uz labu pārvaldību (41. pants) un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu (47. pants). Joma, kuras tiesiskajā regulējuma visbiežāk izmantotas atsauces uz Pamattiesību hartu, ir imigrācija un patvērums[26]. Turklāt ES Pamattiesību aģentūras veiktā analīze attiecībā uz dažu dalībvalstu sniegto informāciju par tiesu praksi saistībā ar Pamattiesību hartu liecina, ka Pamattiesību harta ietekmē ievērojami plašāku jomu un skar ļoti dažādus jautājumus, piemēram, finanšu tirgu regulējumu, darba tiesības, patērētāju aizsardzību, vides tiesības un bērnu aizgādību/aizbildnību[27]. Analīze par tiesu nolēmumiem, kuros izmantotas atsauces uz Pamattiesību hartu, dod pamatu domāt, ka valstu tiesu tiesneši Pamattiesību hartu izmanto savas argumentācijas pamatojumā, tostarp gadījumos, kad nav noteikta saikne ar ES tiesību aktiem. Dažos gadījumos Pamattiesību harta ir iekļauta valstu tiesiskajā regulējumā par pamattiesību aizsardzību. Austrijas Konstitucionālā tiesa pieņēma vēsturisku nolēmumu par Pamattiesību hartas piemērošanu, valsts tiesai īstenojot juridisko uzraudzību pār aktu atbilstību konstitūcijai[28]. Šī tiesa atzina Pamattiesību hartas īpašo lomu ES tiesību sistēmā un tās atšķirību no tiesību un principu kopuma, ko ES Tiesa ir izstrādājusi gadu gaitā. Tā pauda nostāju, ka Pamattiesību harta ir izpildāma šīs tiesas tiesvedībā, īstenojot juridisko uzraudzību pār valsts tiesību aktu atbilstību konstitūcijai, un tādēļ fiziskas personas, apstrīdot valsts tiesību aktu tiesiskumu, var atsaukties uz Pamattiesību hartā nostiprinātajām tiesībām un principiem. Austrijas Konstitucionālā tiesa norādīja, ka Pamattiesību hartas loma ES tiesību sistēmā ir ļoti līdzīga Austrijas konstitūcijā paredzētajai ECTK lomai, saskaņā ar kuru ECTK ir konstitucionālo tiesību spēks. 4. ES pievienošanās Eiropas Cilvēktiesību konvencijai Lisabonas līgumā ir skaidri noteikts ES pienākums pievienoties ECTK. Visas dalībvalstis tam piekrita, kad tās ratificēja Lisabonas līgumu. Sarunas par pievienošanās nolīgumu gada pirmajā pusē apstājās, tā kā dažas dalībvalstis pauda šaubas un jautājumus par nolīguma projektu, kas tehniskajā līmenī bija izstrādāts 2011. gada jūnijā. Galu galā 2012. gada aprīlī Padomē tika panākta vienošanās sarunas atsākt 2012. gada jūnijā, 47+1 formātā (Eiropas Padomes 47 locekļi un Komisija ES vārdā). Vienlaikus norit darbs pie iekšējo noteikumu pamatelementiem, lai regulētu ES un dalībvalstu līdzdalību Strasbūras tiesas procesā gadījumos, kad tiek apstrīdēti Savienības tiesību akti. Šajā kontekstā vienprātību, kas nepieciešama, lai noslēgtu nolīgumu par pievienošanos ECTK un tā papildu pasākumus, nedrīkstētu izmantot kā ieganstu, lai aizkavētu šo procesu, kurš atbilst Līgumā skaidri noteiktam obligātam mērķim. 5. Secinājums Pamattiesību harta ka primārs tiesību akts ir spēkā tikai trīs gadus, un tās izmantošana valstu tiesu praksē, kad tiek skarti ES tiesību akti, ir pozitīva zīme. Arvien plašāka atsauču izmantošana uz Pamattiesību hartu ir pirmā pazīme, ka Pamattiesību hartas piemērošana valstu konstitucionālajās sistēmās norit efektīvā un decentralizētā veidā. Tas ir svarīgs solis, veidojot saskaņotāku pamattiesību aizsardzības sistēmu, kas nodrošina vienādu tiesību un aizsardzības apjomu visās dalībvalstīs, kad vien tiek īstenoti ES tiesību akti. Priekšsēdētājs Barrozu 2012. gada uzrunā par situāciju Savienībā uzsvēra, ka mūsu Savienības stūrakmeņi — pamattiesības, tiesiskums un demokrātija — nepārtraukti jāaizsargā un jānostiprina[29]. Tāpēc Komisija ir apņēmusies rādīt piemēru, nodrošinot visu ES tiesību aktu atbilstību Pamattiesību hartai. Komisija joprojām ir uzņēmības pilna veikt izšķirīgus pasākumus, lai savas kompetences ietvaros konkrētā veidā īstenotu Pamattiesību hartu. Dalībvalstīm īstenojot ES tiesību aktus, Komisija ir gatava nepieciešamības gadījumā rīkoties, lai nodrošinātu Pamattiesību hartas efektīvu īstenošanu, tāpat kā gadījumā, kad tā vērsās ar prasību Tiesā, apstrīdot tiesnešu un prokuroru priekšlaicīgu pensionēšanu Ungārijā. Komisija turpinās rūpīgi uzraudzīt pamattiesību aizsardzības pilnveidošanu ES, tostarp attiecībā uz augošo tiesu praksi par Pamattiesību hartas piemērošanu gan Savienības, gan dalībvalstu līmenī[30], un aicina Eiropas Parlamentu un Padomi sīkāk apspriest šo ziņojumu. [1] Komisijas 19.10.2010. paziņojums „Stratēģija Pamattiesību hartas efektīvai īstenošanai Eiropas Savienībā”, COM (2010) 573 galīgā redakcija. [2] Eiropas Parlamenta Voggenhuber ziņojums — dokuments Nr. A6-0034/2007. [3] Skatīt 1. zemsvītras piezīmi. [4] a) Paziņojums „Privātuma nodrošināšana saistītā pasaulē: Eiropas datu aizsardzības regulējums 21. gadsimtam”, COM (2012) 09 final. Pieejams: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:52012DC0009:lv:NOT; b) Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti, COM(2012) 11 final. Pieejams: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2012:0011:FIN:LV:DOC c) Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus, sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti, COM(2012) 10 final Pieejams: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2012:0010:FIN:LV:DOC [5] Direktīva 95/46/EK par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti, OV L 281, 23.11.1995., 31. – 50. lpp. [6] Priekšlikums direktīvai par dzimumu līdzsvara uzlabošanu biržā kotēto uzņēmumu direktoru bez izpildpilnvarām vidū un saistītiem pasākumiem, COM (2012) 614 final. Pieejams: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2012:0614:FIN:lv:PDF. [7] Direktīva 2012/13/ES par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā, OV L 142, 1.6.2012., 1.— 10. lpp. [8] Direktīva 2012/29/ES, ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus un aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2001/220/TI, OV L 315, 14.11.2012.., 57.— 74. lpp. [9] Priekšlikums Padomes lēmumam, ar ko nosaka Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūras daudzgadu nostādnes laikposmam no 2013. gada līdz 2017. gadam, COM (2011) 880 galīgā redakcija. Pieejams: http://eurlex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0880:FIN:LV:HTML. [10] Padomes lēmums, ar ko nosaka Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūras daudzgadu nostādnes laikposmam no 2013. gada līdz 2017. gadam, kas tika pieņemts 11. martā. Pieejams: http://register.consilium.europa.eu/pdf/lv/12/st10/st10449.lv12.pdf [11] Kopīgs paziņojums „Cilvēktiesības un demokrātija — ES ārējās darbības svarīgākais elements. Ceļā uz efektīvāku pieeju”, COM (2011) 886 galīgā redakcija. Pieejams: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0886:FIN:LV:PDF. Stratēģiskais satvars un Rīcības plāns par cilvēktiesībām un demokrātiju, Padomes dokuments Nr. 11417/12 EXT 1, 28.6.2012. Pieejams: http://register.consilium.europa.eu/pdf/lv/12/st11/st11417-ex01.lv12.pdf [12] Padomes Lēmums 2012/440/KĀDP (2012. gada 25. jūlijs), ar ko ieceļ amatā Eiropas Savienības īpašo pārstāvi cilvēktiesību jautājumos, OV L 200, 21.— 23. lpp. [13] Tiesas spriedums lietā T-439/10 un T-440/10 Fulmen un F. Mahloudian pret Padomi, 21.3.2012. [14] Eiropas Parlamenta ieteikums, dokumenta atsauces numurs: A7-0204/2012, 22.6.2012. [15] Tiesas spriedums lietā C-355/10, Eiropas Parlaments pret ES Padomi, 5.9.2012. [16] Tiesas virspalātas spriedums lietā C-566/10 P, Itālijas Republika pret Komisiju, 27.11.2012. [17] Tiesas spriedums lietā T-183/10, Sviluppo Globale GEIE pret Komisiju, 10.10.2012. [18] Tiesas spriedums apvienotajās lietās C-411/10 un C-493/10 N.S. pret Secretary of State for the Home Department un M.E. u.c. pret Refugee Applications Commissioner , 21.12.2011. Priekšlikums regulai, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kurš iesniegts kādā no dalībvalstīm, COM (2008) 820 galīgā redakcija. Pieejams: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2008:0820:FIN:LV:PDF [19] Tiesas spriedums apvienotajās lietās C-92/09 un C-93/09, Volker und Markus Schecke GbR & Hartmut Eifert pret Land Hessen & Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung, 10.11.2010. Grozījums Komisijas priekšlikumā COM (2011) 628 galīgā redakcija/2 regulai par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību, COM (2012) 551 final. Pieejams: http://ec.europa.eu/agriculture/funding/regulation/amendment-com-2012-551_en.pdf. [20] Tiesas spriedums lietā c-27/11 Vinkov, 7.6.2012. [21] Skatīt arī Tiesas spriedumu lietā C-370/12, Pringle pret Īriju, 27.11.2012. [22] Tiesas spriedums lietā C-179/11 Cimade un Groupe d’information et de soutien des immigrés (GISTI) pret Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration, 27.9.2012. [23] Padomes Direktīva 2003/9/EK, ar ko nosaka obligātos standartus patvēruma meklētāju uzņemšanai, OV L 31, 6.2.2003., 18.‑25. lpp. [24] Tiesas spriedums lietā C 286/12, Eiropas Komisija pret Ungāriju, 6.11.2012. [25] Sīkāku informāciju skatīt ziņojumos ACA Europa. Pieejami: http://www.aca-europe.eu/en/colloquiums/colloq_en_23.html [26] Šīs jomas tiesiskajā regulējumā atsauces uz Pamattiesību hartu ir izmantotas visās valstīs, izņemot Spāniju, Ungāriju un Austriju. [27] Skatīt īpaši: “The Protection of Fundamental Rights Post Lisbon: the Interaction between the Charter of Fundamental Rights of the European Union, the European Convention on Human Rights and National Constitutions”, izdevumā Reports of the FIDE Congress Tallinn 2012, red. Laffranque, Julia, I sējums, Tartu Universitāte. [28] Austrijas konstitucionālā tiesa, Lietas U 466/11 un U 1836/11. 14.3.2012. [29] Pieejams: http://europa.eu/rapid/press-release_SPEECH-12-596_lv.htm [30] Priekšsēdētāja vietnieces Viviānas Redingas runa Eiropas Tiesību starptautiskās federācijas (FIDE, Fédération Internationale pour le droit européen) XXV kongresā Tallinā, 2012. gada 31. maijā. Pieejama: http://europa.eu/rapid/press-release_SPEECH-12-403_en.htm?locale=en