[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 14.7.2009 COM(2009) 359 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI Ziņojums par Monetāro nolīgumu darbību, kuri noslēgti ar Monako, Sanmarīno un Vatikānu KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI Ziņojums par Monetāro nolīgumu darbību, kuri noslēgti ar Monako, Sanmarīno un Vatikānu 1. IEVADS Eiropas Kopiena noslēdza Monetāros nolīgumus ar Monako, Sanmarīno un Vatikānu, lai nodrošinātu to pasākumu juridisko nepārtrauktību, kuri pirms euro ieviešanas bija uzsākti starp minētajām valstīm, no vienas puses, un Franciju un Itāliju, no otras puses. Ņemot vērā plānoto euro ieviešanu, Māstrihtas līgumam[1] pievienotajā deklarācijā bija paredzēts uzsākt atkārtotas sarunas par spēkā esošajiem nolīgumiem. Desmit gadus pēc tam, kad ar euro aizstāja Itālijas un Francijas iepriekšējās valūtas, kuras izmantoja Monako, Sanmarīno un Vatikāns, Padome aicināja Komisiju pārskatīt Monetāro nolīgumu darbību[2]. Šajā paziņojumā sīki apskatīts nolīgumu saturs, to īstenošanas stiprās un vājās puses, kā arī ierosināts veikt grozījumus minēto trīs nolīgumu saturā. 2. NOLīGUMU SATURA APRAKSTS 2.1. Nolīgumu kopīgās iezīmes Tā kā 1999. gada 1. janvārī valsts valūtu euro zonas dalībvalstīs aizstāja ar euro un Kopiena pārņēma iesaistīto dalībvalstu kompetenci monetārajos un valūtas maiņas kursa jautājumos, Padome nolēma, ka ir jāveic grozījumi spēkā esošajos nolīgumos, kuri bija noslēgti starp euro zonas dalībvalstīm un trešām valstīm attiecībā uz monetārajiem jautājumiem[3]. Jauno nolīgumu starp Kopienu un Monako Firstisti noslēdza Francija (sadarbojoties ar Komisiju un Eiropas Centrālo banku (ECB))[4], savukārt nolīgumus ar Sanmarīno un Vatikāna Pilsētvalsti noslēdza Itālija (sadarbojoties ar Komisiju un ECB)[5]. Ar Monetārajiem nolīgumiem pilnvaroja Monako, Sanmarīno un Vatikānu lietot euro kā oficiālo valūtu un piešķirt likumīga maksāšanas līdzekļa statusu euro banknotēm un monētām. No 2002. gada 1. janvāra Monako Firstistei ir tiesības emitēt euro monētas, nepārsniedzot 1/500 no Francijā gadā izkalto monētu apjoma. Sanmarīno Republikai ir tiesības emitēt euro monētas, gadā nepārsniedzot nominālvērtību EUR 1 994 000 apmērā. Savukārt Vatikānam noteiktais maksimālais nominālvērtības apmērs euro monētu emisijai sākotnēji bija EUR 670 000 gadā. Turklāt Vatikāna Pilsētvalstij piešķīra tiesības emitēt papildu monētas tajos gados, kad Svētais Krēsls ir brīvs, katrā jubilejas gadā un gadā, kad darbu sāk Ekumēniskā padome, katrā no minētajiem gadījumiem emisijas apjomam nepārsniedzot EUR 201 000. Ar Padomes 2003. gada 7. oktobra lēmumu minēto robežvērtību samazināja līdz EUR 1 000 000 attiecībā uz „parasto” gada emisiju un līdz EUR 300 000 attiecībā uz emisiju īpašos gadījumos. Sanmarīno un Vatikānam paredzētās robežvērtības pārskata ik pēc diviem gadiem, lai ņemtu vērā Itālijas patēriņa preču indeksa izmaiņas. Monako (Sanmarīno un Vatikāna) euro monētu gada apjomu pieskaita Francijā (Itālijā) emitētajam monētu apjomam, lai ECB apstiprinātu emisijas apjomu. Monako, Sanmarīno un Vatikāna apgrozībai paredzētās euro monētas ir identiskas tām apgrozībai paredzētajām euro monētām, kuras izdevušas euro zonas dalībvalstis, attiecībā uz to nominālvērtību, likumīga maksāšanas līdzekļa statusu, tehniskajām un dizainparauga īpašībām uz kopīgās puses un kopīgajām dizainparauga iezīmēm euro monētu valsts pusē. Kompetentajām Kopienas iestādēm par valsts puses dizainparauga īpašībām paziņo iepriekš. Monako, Sanmarīno un Vatikānam ir arī tiesības emitēt euro kolekcijas monētas, ievērojot tādus pašus noteikumus, kuri attiecas uz euro zonas dalībvalstīm, tādā vērtībā, kas nepārsniedz dalībvalstu maksimālo emisijas apjomu gadā. Sanmarīno Republika var arī emitēt skudo zelta monētas[6]. Monako, Sanmarīno un Vatikānam nav tiesību emitēt euro banknotes, un to kolekcijas monētām likumīga maksāšanas līdzekļa statuss ir tikai pašu teritorijā. Visas trīs valstis apņēmās veikt iekšējus juridiskus pasākumus, lai attiecīgajās teritorijās piemērotu Kopienas noteikumus attiecībā uz euro banknotēm un monētām un lai cieši sadarbotos ar Eiropas Kopienu cīņā pret euro banknošu un monētu viltošanu. 2.2. Īpašas iezīmes nolīgumā ar Monako Papildus iepriekš aprakstītajiem noteikumiem, kuri ietverti visos trīs Monetārajos nolīgumos, nolīgumā ar Monako paredzētas dažas papildu prasības. Nolīgumā Monako paredzēts skaidrs pienākums īstenot Kopienas tiesību aktus, kuru mērķis ir cīņa pret euro banknošu un monētu viltošanu. Kredītiestādes un citas finanšu iestādes, kuras veic darbību Monako Firstistē, var piedalīties starpbanku norēķinu un maksājumu un vērtspapīru norēķinu sistēmā, ja tās ievēro tādus pašus noteikumus kā attiecīgās iestādes Francijā un ja tās atbilst nosacījumiem, kuri jāizpilda, lai piekļūtu minētajām sistēmām. Monako kredītiestādēm piemēro tos pašus pasākumus, kurus pieņēmusi Banque de France , īstenojot ECB noteikumus par monetārās politikas instrumentiem un procedūrām. Monako Firstiste ir atbildīga par piemērojamo juridisko noteikumu izstrādi, kuru mērķis ir euro un EK finanšu sistēmas aizsardzība un stabilitāte tās teritorijā. Saskaņā ar Monetārā nolīguma 11. pantu Monako Firstistes teritorijā piemēro Kopienas tiesību aktus šādās jomās: statistikas informācijas vākšana, ko veic ECB; obligātās rezerves kredītiestādēs; sankcijas, ko piemēro uzņēmumiem, ja tie nav izpildījuši ECB reglamentus un lēmumus; banknošu emisija; tirgus operācijas; monetārās kontroles līdzekļi; mijieskaita un norēķinu sistēmas. Monako Firstiste piemēro Francijā pieņemtos pasākumus, lai īstenotu Kopienas tiesību aktus attiecībā uz kredītiestāžu piesardzīgu uzraudzību un sistēmisko risku novēršanu maksājumu un vērtspapīru norēķinu sistēmās. Turklāt Monako ir jāveic pasākumi, kas līdzvērtīgi Kopienas direktīvām par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju un tiesību aktiem, kuri reglamentē ieguldījumu pakalpojumus. Monetārajā nolīgumā ar Monako paredzēts izveidot Apvienoto komiteju, kuras uzdevums ir sekmēt nolīguma īstenošanu un darbību. 3. NOLīGUMU DARBīBAS NOVēRTēJUMS UN IEROSINāJUMI NOLīGUMU SATURA IESPēJAMAJAI PILNVEIDOšANAI 3.1. Attiecīgo EK tiesību aktu transponēšana To Kopienas tiesību aktu darbības joma, kuri jātransponē minētajās trijās valstīs, kas ar Kopienu ir parakstījušas Monetāro nolīgumu, katrā nolīgumā ievērojami atšķiras. Visas trīs valstis uzņēmās veikt iekšējos juridiskos pasākumus, lai savā teritorijā piemērotu Kopienas noteikumus par euro banknotēm un monētām . Noteikumi par euro monētu dizainparaugu un tehniskajām specifikācijām kopumā ir labi piemēroti. Tā kā Monako, Sanmarīno un Vatikāna euro monētas sagatavo un ražo sadarbībā ar sertificētām euro zonas kaltuvēm (t.i., Francijas un Itālijas valsts naudas kaltuvēm), kopumā ir nodrošināta Kopienas jaunāko noteikumu piemērošana. Attiecībā uz euro banknotēm nav kompetentas iestādes vai turpmāku pasākumu procedūras, ar ko pārbaudītu, vai tiek īstenoti piemērojamie noteikumi (piem., noteikumi par euro banknošu apmaiņu un izņemšanu no apgrozības). Monetāro nolīgumu parakstītāji arī apņēmās cieši sadarboties ar Kopienu cīņā pret euro banknošu un monētu viltošanu . Nolīgumā ar Monako atšķirībā no pārējiem diviem nolīgumiem paredzēts arī pienākums, ka Firstistei jāveic attiecīgi pasākumi, kas noteikti Kopienas tiesību aktos[7], lai novērstu viltošanu. Ar Monako noslēgtā nolīguma īstenošana attiecībā uz viltošanas jomu tiek regulāri novērtēta, un Apvienotās komitejas sanāksmēs tiek atjaunots pieņemamo juridisko instrumentu saraksts (sk. 3.2. iedaļu). Lai arī daži trūkumi aizvien nav novērsti (piemēram, nav parakstīts nolīgumus ar Europol ), kopumā šajā jomā vērojams būtisks progress. Nolīgumos ar Sanmarīno un Vatikānu nav paredzēts neviens konkrēts pienākums transponēt ES tiesību aktus jomā, kas attiecas uz euro skaidrās naudas aizsardzību pret viltošanu, kā arī nav precizēti sadarbības veidi ar Kopienu. Saskaņā ar Komisijas rīcībā esošo informāciju abas valstis ir centušās saskaņot savus tiesību aktus ar Kopienas standartiem, bet tā kā nav izveidots pārraudzības mehānisms attiecībā uz minētajiem diviem nolīgumiem salīdzinājumā ar mehānismu, kas izveidots Monako, Kopiena netiek regulāri informēta par Monetāro nolīgumu īstenošanu, ko veic Sanmarīno un Vatikāns. Ar Monako noslēgtajā Monetārajā nolīgumā ietverti daži papildu elementi, kuri lielākoties jau bija iekļauti iepriekšējos nolīgumos ar Franciju. Atšķirībā no Monetārajiem nolīgumiem, kas noslēgti ar Vatikānu un Sanmarīno, nolīgumā ar Monako paredzēti noteikumi un nosacījumi kredītiestādēm un citām iestādēm , kas ir pilnvarotas veikt darbību Monako teritorijā, attiecībā uz piekļuvi starpbanku norēķinu un maksājumu un vērtspapīru norēķinu sistēmai Eiropas Savienībā . Nolīgumos ar Vatikānu un Sanmarīno precizēts, ka finanšu iestādes, kuras atrodas abās minētajās valstīs, var piekļūt maksājumu sistēmai euro zonā, ja tās ievēro noteikumus un nosacījumus, kurus paredzējusi Banca d'Italia , vienojoties ar Eiropas Centrālo banku. Līdz šim Vatikāns un Sanmarīno nav izteikušas interesi tiešai dalībai euro zonas maksājumu sistēmā, neraugoties uz to, ka sistēma aptver būtisku finanšu sektoru (patlaban bankas, kuras darbojas Sanmarīno, piekļūst maksājumu sistēmām, izmantojot Itālijas bankas). Ņemot vērā Sanmarīno banku sektora apjomu un tās ciešo saistību ar bankām, kuras darbojas euro zonā, būtu lietderīgi lūgt Sanmarīno Republikai saskaņot tās tiesību aktus banku un finanšu sektorā ar euro zonas dalībvalstīs piemērojamajiem tiesību aktiem. Saistības, kas paredz attiecīgo EK tiesību aktu transponēšanu pašmāju tiesību sistēmā un/vai līdzvērtīgu pasākumu pieņemšanu, ir ļoti atšķirīgas trijās valstīs, kuras ar Kopienu ir parakstījušas Monetāros nolīgumus. Lai nodrošinātu euro banknošu un monētu pienācīgu aizsardzību pret viltošanu, attiecīgo EK tiesību aktu īstenošana būtu jāuzrauga visās trijās valstīs. Sanmarīno bankām un finanšu iestādēm būtu jāievēro tādi paši noteikumi, kurus piemēro to partneri euro zonā. Tādēļ jālūdz Sanmarīno transponēt spēkā esošos attiecīgos EK tiesību aktus banku un finanšu sektorā, kā arī ņemt vērā visus atjauninājumus un jaunos likumus šajā jomā. Varētu paredzēt divu gadu pārejas periodu, ņemot vērā šādu tiesību aktu sarežģīto raksturu un Sanmarīno Republikas ierobežoto administratīvo kapacitāti. | 3.2. Pārraudzības mehānismi Ar Monetārajiem nolīgumiem aizstāja konvencijas, kuras bija spēkā starp Franciju un Itāliju, no vienas puses, un Monako, Vatikānu un Sanmarīno, no otras puses. Tie vairs nav divpusēji nolīgumi, bet gan nolīgumi starp trešām valstīm un Eiropas Kopienu, kuri pieņemti, pamatojoties uz Līguma 111. pantu. Monako, Vatikānam un Sanmarīno piešķīra tiesības emitēt monētas, kas ir likumīgs maksāšanas līdzeklis 325 miljoniem euro zonas iedzīvotāju. Euro zonas dalībvalstīm ir jāievēro stingri noteikumi, kuru īstenošanu cieši uzrauga ES iestādes. Tādēļ minētajām iestādēm jābūt atbilstīgai funkcijai attiecībā uz Monetāro nolīgumu īstenošanas turpmāku uzraudzīšanu. Monetārajā nolīgumā ar Monako paredzēts izveidot Apvienoto komiteju, kuras uzdevums ir sekmēt nolīguma īstenošanu un darbību. Komiteju veido Monako Firstistes, Francijas, Eiropas Komisijas un Eiropas Centrālās bankas pārstāvji, tās sanāksmes parasti notiek reizi gadā. Sanāksmēs iesaistītās puses apspriež nolīguma īstenošanas virzību un iespējamos grozījumus pielikumos, kuros ietverti transponējamie tiesību akti. Komiteja arī regulāri pārskata sadarbību cīņā pret euro banknošu un monētu viltošanu un to, kā tiek īstenoti attiecīgie juridiskie pasākumi. Salīdzinājumā ar procedūrām, kuras paredzētas nolīgumā ar Monako, nolīgumos, kuri parakstīti ar Sanmarīno un Vatikānu, nav paredzēta īstenošanas uzraudzības procedūra. Tā kā netiek veikti regulāri oficiāli uzraudzības pasākumi, Sanmarīno un Vatikāns nesniedz regulāras atskaites par nolīgumu īstenošanu. Nav pārbaudīta minēto valstu tiesību aktu atbilstība saistībām, kuras noteiktas Monetārajos nolīgumos, kā arī tās nav detalizēti informētas par jaunākajām norisēm jomās, uz kurām attiecas minētie nolīgumi. Lai sagatavotu šo paziņojumu, Komisija un ECB organizēja neoficiālu sanāksmi ar minēto triju valstu pārstāvjiem 2009. gada martā. Dialogi ar Monako un Sanmarīno pārstāvjiem noritēja konstruktīvi, savukārt Vatikāna Pilsētvalsts nelabprāt vēlējās apmainīties ar viedokļiem un informāciju. Nolīgumos ar Vatikānu un Sanmarīno nav paredzēts pamats regulārām apspriedēm par to darbību. Tā kā sanāksmes netiek rīkotas regulāri, Sanmarīno un Vatikāna iestādēm ir grūti izsekot nesen pieņemtajiem tiesību aktiem jomās, kuras ietvertas nolīgumos, un Kopienas iestādes nevar pilnībā uzraudzīt nolīgumu īstenošanu. Tādēļ Komisija ierosina izveidot divas apvienotās komitejas, proti, Vatikāna Pilsētvalstij un Sanmarīno Republikai, kuras līdzinātos komitejai, kas strādā ar Monako Firstisti. Komitejās piedalītos Sanmarīno/Vatikāna, Itālijas, Komisijas un ECB pārstāvji, tās sanāksmes notiktu vismaz reizi gadā, lai uzraudzītu nolīgumu īstenošanas virzību un tajos veiktu iespējamos grozījumus. | 3.3. Drošības klauzula gadījumā, ja nolīgumu īstenošanā radies nopietns trūkums Parakstot Monetāros nolīgumus ar Kopienu, minētās trīs valstis uzņēmās daudzas saistības, lai iegūtu tiesības izmantot euro kā valsts valūtu un emitēt euro monētas. Ja dalībvalsts nav izpildījusi savas saistības, ES ir iespēja uzsākt pienākumu neizpildes procedūru, savukārt spēkā esošie nolīgumi nesniedz Kopienai šādas tiesības (turklāt arī (maz ticamu) iespēju vienpusēji nolīgumu pārtraukt) gadījumā, ja valsts, kas ir parakstījusi nolīgumu, nepilda savas saistības. Komisija ierosina, ka ES būtu jābūt pilnvarām lemt par tiesību atņemšanu uz pagaidu laiku attiecībā uz euro monētu emisiju gadījumā, ja ir konstatēts pastāvīgs (piemēram, 2 gadu ilgs) un nopietns Monetārajos nolīgumos noteikto saistību pārkāpums. Pirms emisijas tiesību pagaidu apturēšanas (piemēram, ja pastāvīgi netiek transponēti attiecīgie Kopienas tiesību akti), tiktu izteikti vairāki brīdinājumi un notiktu viedokļu apmaiņa. | 3.4. Euro monētu emisijas robežvērtība Monako, Vatikānam un Sanmarīno ir tiesības emitēt euro monētas ar to valsts puses dizainparaugiem, kurām ir likumīga maksāšanas līdzekļa statuss euro zonā. Vēsturisku iemeslu dēļ maksimālā robežvērtība gada emisijai tika noteikta ļoti dažādos veidos[8]. Monako ir pilnvarota emitēt ne vairāk kā 1/500 no Francijā izkalto monētu apjoma (t.i., euro monētas ar Francijas valsts puses dizainparaugu). 2009. gadā tai atļāva emitēt euro monētas, kuru kopējā nominālvērtība bija EUR 221 094. Sanmarīno un Vatikānam ir paredzēti precīzi robežvērtību apjomi, kurus pielāgo ik pēc diviem gadiem, lai ņemtu vērā Itālijas patēriņa preču indeksa izmaiņas. Šo divu robežvērtību pamatā bija emisijas robežvērtība, ko izmantoja nolīgumos ar Itāliju pirms euro ieviešanas, un tā nav saistīta ne ar vienu reālo mainīgo lielumu, piemēram, iedzīvotāju skaitu, IKP vai euro monētu emisijas apjomu euro zonas dalībvalstīs. Minētā robežvērtība Sanmarīno 2008. un 2009. gadam ir noteikta EUR 2 183 112 apmērā un Vatikānam — EUR 1 074 000 apmērā. Vatikāna Pilsētvalsts var emitēt apgrozībai paredzēto euro monētu papildu apjomus īpašos gadījumos (sk. 2.1. iedaļu). Līdz šim visas trīs valstis ir stingri ievērojušas emisijas robežvērtības. Saskaņā ar faktiskajiem datiem per capita , šķiet, ka valstīs, kuras ir parakstījušas Monetāros nolīgumus ar Kopienu, emisijas robežvērtības ir diezgan augstas. Proti, 2008. gada septembrī Vatikānā emitēto monētu apjoms uz vienu iedzīvotāju sasniedza EUR 7028, Sanmarīno — EUR 422 un Monako —EUR 190. Tajā pašā laikposmā (2002.–2008.) vidējais emisijas apjoms euro zonas dalībvalstīs bija EUR 63 per capita (sīkākai informācijai sk. I pielikumu). Tomēr augstākas emisijas kvotas, kas nav proporcionālas iedzīvotāju skaitam, var pamatot ar to, ka minētajās valstīs salīdzinoši lielo pieprasījumu pēc šādām monētām un to absorbciju rada monētu kolekcionāru tirgus. Tomēr apgrozībai paredzētās euro monētas, galvenokārt, ir maksāšanas līdzeklis: tām būtu jābūt brīvā apgrozībā tirgū, un tās būtu jāizmanto maksājumiem. Apgrozībai paredzētās monētas, kuras iegādājas monētu kolekcionāri, nekalpo to sākotnējam mērķim, bet tiek izmantotas tikai un vienīgi kā kolekcijas priekšmeti. Lai panāktu minētajās valstīs emitēto monētu apgrozību, Komisija ierosina paaugstināt emisijas robežvērtību trijās valstīs, kuras ir parakstījušas Monetāro nolīgumu. Jauno robežvērtību aprēķinātu saskaņā ar jauno vienoto metodi, paredzot līdzvērtīgus noteikumus visām trim valstīm. Sākotnējos Monetārajos nolīgumos ietvertie noteikumi faktiski bija mazāk labvēlīgi Monako, nekā Sanmarīno un Vatikānam. Tādējādi Monako patlaban emitē aptuveni vienu desmito daļu no tā monētu apjoma, ko emitē Sanmarīno, un vienu piekto daļu no tā monētu apjoma, ko emitē Vatikāns, lai gan minēto trīs valstu starpā Monako ir vislielākais iedzīvotāju skaits un tās Monetārajā nolīgumā ietverts vislielākais skaits pienākumu. (n) gadam jauno robežvērtību veidos fiksētā un mainīgā daļa: 1. fiksētās daļas mērķis ir apmierināt monētu kolekcionāru pieprasījumu. Saskaņā ar vispārējām aplēsēm kolekcionāru tirgus[9] pieprasījuma segšanai būtu vajadzīgi aptuveni EUR 2 100 000; 2. mainīgās daļas pamatā būtu vidējais per capita emisijas apjoms euro zonā. Euro zonā (n-1) gadā emitēto monētu vidējo skaitu per capita reizinātu ar tās valsts iedzīvotāju skaitu, kas ir parakstījusi Monetāro nolīgumu. 1. tabulā atspoguļota 2009. gada robežvērtības simulācija, kas iegūta, izmantojot minēto metodi. 1. tabula : Emisijas robežvērtība, kas aprēķināta, pamatojoties uz vienoto metodi (piemērs par 2009. gadu) Sanmarīno | 30 324 | 109 470 | 2 100 000 | 2 209 470 | 2 183 112 | Vatikāns | 826 | 2 952 | 2 100 000 | 2 102 952 | 1 074 000 | Jaunā metode ievērojami paaugstinātu Monako monētu emisijas robežvērtību: no aptuveni EUR 220 000 līdz gandrīz EUR 2 220 000. Vatikānam noteiktā robežvērtība gandrīz divkāršotos: no EUR 1 074 000 līdz vairāk nekā EUR 2 100 000. Emisijas robežvērtību varētu paaugstināt tikai tad, ja tiktu ievērots jaunais Komisijas ieteikums par vispārējām pamatnostādnēm valstīm attiecībā uz valsts pusi un apgrozībai paredzēto euro monētu izdošanu[11], ko Padome apstiprināja 2009. gada 10. februārī. Tādējādi visas apgrozībai paredzētās euro monētas jālaiž apgrozībā pēc to nominālvērtības, izņemot nelielu daļu emitēto monētu, ko var pārdot par augstāku cenu, ja to var pamatot ar tādiem iemesliem kā īpaša kvalitāte vai iepakojums. Gan Monako, gan Sanmarīno šo noteikumu ievēro: Monako nodod Monegasque bankām lielāko daļu tās emitēto monētu kopā ar citu euro zonas valstu euro monētām. Sanmarīno savā teritorijā bankām piegādā aptuveni 70 % no tās monētām, nejaucot tās ar citu valstu euro monētām. Lai novērstu to, ka monētu kolekcionāri masveidā iegādājas Sanmarīno monētas vietējās bankās, viens iespējamais risinājums būtu sajaukt tās ar citu valstu euro monētām, pirms tās piegādā bankām. No pašreizējās prakses viedokļa raugoties, lielākās izmaiņas būtu jāveic Vatikāna Pilsētvalstij, kas visas apgrozībai paredzētās monētas emitē kolekcijas komplektos (euro zonā mazāk nekā 1 % no monētām tiek pārdots virs to nominālvērtības monētu komplektos). Jebkādam iespējamam turpmākajam monetārajam nolīgumam[12] piemērotu jauno kopīgo metodi. Komisija ierosina ieviest jaunu metodi emisijas robežvērtības aprēķināšanai, kas radītu līdzvērtīgus pamatus attiecībās ar visām valstīm, kuras ar Kopienu ir parakstījušas Monetāro nolīgumu. Ar kopīgo metodi nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi un ņemtu vērā monētu kolekcionāru pieprasījumu, lai nodrošinātu minētajās valstīs emitēto apgrozībai paredzēto euro monētu faktisko apgrozību. | 3.5. Euro monētu kalšanas noteikumi Monetārajā nolīgumā ar Monako ir ietvertas tiesības Francijas valsts naudas kaltuvei ražot Monako euro monētas, turpretim Vatikāna un Sanmarīno monētas var ražot tikai Itālijas valsts naudas kaltuvē. Šāda noteikuma ieviešanas pamatā bija vēsturiski iemesli laikā, kad euro skaidrā nauda vēl nebija laista apgrozībā un gandrīz visas euro zonas valstis ražoja euro monētas tikai savām vajadzībām, ļoti nelielā mērā sadarbojoties krājumu ražošanas un pārvaldības jomā. Patlaban situācija ir mainījusies, un daudzas euro zonas valstis savas monētas pasūta citā euro zonas valstī, dažas no tām iegādājas monētas no ārvalstu krājumiem. Faktiski liels skaits euro zonas naudas kaltuvju ir attīstījušas plašu un dinamisku komercdarbību, ražojot monētas citām Eiropas un ārpuseiropas valstīm[13]. Lai gan spēkā esošie pasākumi starp Monako, Sanmarīno, Vatikānu un Francijas un Itālijas naudas kaltuvēm, šķiet, darbojas labi, pašreiz no ES tiesiskā viedokļa nav iemesla saglabāt konkrētu valstu kaltuvju monopolu monētu ražošanā, kas ir vajadzīga, lai īstenotu nolīgumu starp Kopienu un trešo valsti. Šāds monopols ir pilnībā pretstatā Līguma būtībai un faktiski rada diskrimināciju starp dalībvalstīm, jo pārējām euro zonas naudas kaltuvēm netiek sniegtas likumīgas tiesības izteikt piedāvājumu to monētu kalšanai, kuras vajadzīgas Monako, Vatikānam un Sanmarīno. Euro zonas naudas kaltuvēm jāsniedz iespēja izteikt piedāvājumu trīs minētajām valstīm attiecībā uz to euro monētu ražošanu, un Monako, Vatikānam un Sanmarīno jāatļauj brīvi izvēlēties līgumslēdzēju[14] to vidū. | 4. SECINāJUMI Padome aicināja Komisiju pārskatīt spēkā esošo Monetāro nolīgumu darbību. Pēc detalizētas nolīgumu izpētes Komisija ierosina tajos veikt grozījumus, lai ietvertu šādus elementus: 3. nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus attiecībā uz to valstu saistībām, kuras ir parakstījušas Monetāros nolīgumus ar Kopienu; 4. izveidot atbilstīgu pārraudzības mehānismu visiem trim nolīgumiem; 5. ieviest iespēju atņemt tiesības attiecībā uz euro monētu emisiju, ja tiek nopietni un pastāvīgi pārkāptas nolīgumā ietvertās saistības; 6. ieviest kopēju metodi euro monētu emisijas robežvērtības aprēķināšanai un attiecīgi to pārraudzīt; 7. ļaut euro zonas naudas kaltuvēm izteikt piedāvājumu Monako, Vatikāna un Sanmarīno monētu ražošanai, sniedzot iespēju minētajām valstīm brīvi izvēlēties līgumslēdzēju no pieteikumu iesniedzējiem. Būtu jāpiešķir pilnvaras Komisijai un Francijai sadarbībā ar ECB atkārtoti noslēgt Monetāro nolīgumu ar Monako, savukārt Monetāros nolīgumus ar Sanmarīno un Vatikānu varētu atkārtoti noslēgt Komisija un Itālija sadarbībā ar ECB. I PIELIKUMS – Kumulatīvā monētu emisija 2008. gada beigās[15] Sanmarīno | 30 324 | 24 074 | 794 | 12 808 | 422,38 | Vatikāns | 826 | 5 461 | 6 611 | 5 806 | 7 028,77 | Euro zona | 323 186 285 | 82 033 879 | 254 | 20 399 071 | 63,12 | BE | 10 741 048 | 3 227 578 | 300 | 1 168 911 | 108,83 | DE | 82 062 249 | 23 406 690 | 285 | 5 689 889 | 69,34 | IE | 4 517 758 | 4 096 719 | 907 | 697 268 | 154,34 | EL | 11 262 539 | 2 190 838 | 195 | 661 998 | 58,78 | ES | 45 853 045 | 14 198 243 | 310 | 3 419 593 | 74,58 | FR | 64 105 125 | 12 485 491 | 195 | 2 439 620 | 38,06 | IT | 60 090 430 | 11 526 576 | 192 | 3 635 354 | 60,50 | CY | 801 622 | 217 011 | 271 | 73 282 | 91,42 | LU | 491 702 | 513 019 | 1043 | 181 312 | 368,74 | MT | 412 614 | 110 173 | 267 | 31 244 | 75,72 | NL | 16 481 139 | 2 829 555 | 172 | 539 189 | 32,72 | AT | 8 356 707 | 3 918 946 | 469 | 959 720 | 114,84 | PT | 10 631 800 | 2 012 771 | 189 | 416 684 | 39,19 | SI | 2 053 393 | 159 550 | 78 | 39 906 | 19,43 | FI | 5 325 115 | 1 140 716 | 214 | 445 100 | 83,59 | [1] Deklarācija Nr. 6 attiecībā uz monetārajām attiecībām ar Sanmarīno, Vatikānu un Monako. [2] Padomes secinājumi par kopīgām pamatnostādnēm attiecībā uz apgrozībai paredzēto euro monētu valsts pusēm un to emisiju, ECOFIN Padomes 2922. sanāksme, 2009. gada 10. februāris. [3] Francijas frankiem bija likumīga maksāšanas līdzekļa statuss Monako no 1925. gada. Monako Firstistē izmantoja Francijas franku banknotes un monētas, un Monako bija tiesības izdot savas franku monētas noteiktā apjomā (tām bija likumīga maksāšanas līdzekļa statuss tikai Monako teritorijā). Monetārās attiecības starp Itāliju un Sanmarīno reglamentēja 1939. gadā parakstītā sadraudzības un labu kaimiņattiecību konvencija, savukārt Monetāro konvenciju, kas reglamentēja monetārās attiecības starp Itāliju un Vatikāna Pilsētvalsti, parakstīja 1929. gadā. Abu konvenciju darbības termiņu varēja pagarināt ik pēc desmit gadiem, un ar tām pilnvaroja Sanmarīno un Vatikānu emitēt liras monētas, kurām bija likumīga maksāšanas līdzekļa statuss Itālijā. [4] Monetārais nolīgums starp Francijas Republikas valdību Eiropas Kopienas vārdā un Viņa Augstības Monako prinča valdību (OV L 142, 2002. gada 31. maijs). [5] Monetārais nolīgums starp Itālijas Republiku Eiropas Kopienas vārdā un Sanmarīno Republiku. (OV C 209, 27.7.2001). Monetārais nolīgums starp Itālijas Republiku Eiropas Kopienas vārdā un Vatikāna Pilsētvalsti un, tās vārdā, ar Svēto Krēslu (OV C 299, 25.10.2001). [6] Monetārā vienība, ko izmantoja Apenīnu pussalā līdz 19. gadsimtam. [7] 2000. gada 29. maija Pamatlēmums par aizsardzības palielināšanu, ieviešot kriminālsodus un citas sankcijas (2000/383/JHA, OV L 140, 14.6.2000.) un Padomes Regula, ar ko nosaka pasākumus, kuri vajadzīgi euro aizsardzībai pret viltošanu (1338/2001, OV L 181, 4.7.2001.). [8] Monetārajos nolīgumos tika ietverta metodika, ko izmantoja emisijas robežvērtības noteikšanai monetārajās konvencijās, kuras pastāvēja pirms euro ieviešanas. [9] Piemēram, Sanmarīno emitē konkrēto nominālvērtību euro monētas: šādas monētas darījumos patlaban tiek izmantotas pēc to nominālvērtības. [10] 2008. gadā vidējais neto emisijas apjoms euro zonā bija EUR 3,61 per capita . [11] Skatīt 2. zemsvītras piezīmi. [12] Sarunas par nolīguma noslēgšanu notiek ar Andoras Firstisti. [13] Euro zonas 10 naudas kaltuves eksportē monētas. [14] Valsts, kuras naudas kaltuve ražotu euro monētas valstij, kas ir parakstījusi Monetāro nolīgumu, šādas monētas pievienotu tam monētu apjomam, ko tā plāno emitēt lietošanai savā valstī, lai saskaņā ar spēkā esošo praksi saņemtu ECB apstiprinājumu par emisijas kopapjomu. Netiktu samazinātas emisijas tiesības attiecīgajai euro zonas dalībvalstij, jo emisijas apjomam nav a priori robežas. [15] Avoti: ECB (kumulatīvais neto emisijas apjoms) — ES valstīm; attiecīgās iestādes Francijā un Itālijā — trim trešām valstīm. [16] Avoti: ES valstīm — Eurostat ; trim trešām valstīm — CIA faktu apkopojums (aprēķini par 2009. gada jūliju).