EIROPAS KOMISIJA Briselē, 26.2.2020 SWD(2020) 513 final KOMISIJAS DIENESTU DARBA DOKUMENTS 2020.gada ziņojums par Latviju Pavaddokuments dokumentam KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, EIROPADOMEI, PADOMEI, EIROPAS CENTRĀLAJAI BANKAI UN EUROGRUPAI 2020.gada Eiropas pusgads: novērtējums par progresu strukturālo reformu īstenošanā, makroekonomikas nelīdzsvarotības novēršanā un koriģēšanā, un saskaņā ar Regulu (ES) Nr. 1176/2011 veikto padziļināto pārskatu rezultāti {COM(2020) 150 final}



Kopsavilkums 1.Ekonomiskais stāvoklis un perspektīvas 2.Progress konkrētām valstīm adresēto ieteikumu īstenošanā5 3.Reformu prioritātes 3.1.Publiskās finanses un nodokļi 3.2.Finanšu nozare4 3.3.Darba tirgus, izglītības un sociālā politika 3.4.Konkurētspējas reformas un investīcijas 3.5.Vides ilgtspēja A.Pārskata tabula B.Parāda atmaksājamības analīzes statistiskais pielikums C.Standarta tabulas D.Investīciju pamatnostādnes Latvijai par Taisnīgas pārkārtošanās fondu 2021.-2027.gadam4 E.Progress virzībā uz ilgtspējīgas attīstības mērķu (IAM) sasniegšanu6 Atsauces2 Tabulu saraksts 1.1.Galvenie ekonomikas un finanšu rādītāji - Latvija 2.1.Kopsavilkuma tabula par 2019.gada KVAI novērtējumu7

C.1.Finanšu tirgus rādītāji C.2.Sociālo rezultātu pārskata galvenie rādītāji C.3.Darba tirgus un izglītības rādītāji C.4.Sociālā iekļaušana un veselības rādītāji C.5.Produktu tirgus snieguma un politikas rādītāji C.6.Videi saudzīga izaugsme Diagrammu saraksts 1.1.IKP pieaugums un komponentu ieguldījums 1.2.Investīciju pieaugums un iemaksas % 1.3.SPCI inflācija un iemaksas (%, 12 mēnešu vidējais rādītājs, izmaiņas salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu) 1.4.Atsevišķi darba tirgus rādītāji 1.5.Algas, ražīgums un darbaspēka vienības izmaksas (indekss 2000=100) 1.6.Atsevišķi sociālās iekļaušanas rādītāji (% no iedzīvotāju skaita) 1.7.Tekošais konts un tā komponenti (% no IKP) 2.1.2012.-2019.gada KVAI daudzgadu īstenošana līdz šim brīdim5 3.1.1.Fiskālā nostāja un ekonomikas cikls 3.1.2.Izdevumu pieaugums un diskrecionālā fiskālā konsolidācija 3.1.3.Aplēstais nodokļu ķīlis 2020.gadā salīdzinājumā ar salīdzinoši augsto un salīdzinoši zemo līmeni citās ES valstīs 3.1.4.2020.gada budžetā norādītā neapliekamā minimuma palielinājuma ietekme uz ienākumu sadalījumu

3.2.1.Mājokļu cenu un atalgojumu attiecība (indekss 2006=100) 3.3.1.Bezdarba līmenis pēc iegūtā izglītības līmeņa 3.3.2.Nabadzības riska rādītājs pa vecuma grupām 3.3.3.Praktizējošo ārstu blīvums Latvijas reģionos 3.4.1.Darba ražīguma pieaugums (gada izmaiņas %)2 3.4.2.Vidējais produktivitātes pieaugums, 2013.-2018.gads (%)2 3.4.3.Darbaspēka vienības izmaksu pieaugums un to sastāvdaļas (%)3 3.4.4.Vidējais reālo investīciju pieaugums 2013. – 2018.gads (%)4 3.4.5.Korupcijas kontroles rādītājs 3.5.1.Siltumnīcefekta gāzu emisijas (indekss 1990=100) 3.5.2.Siltumnīcefekta gāzu emisijas pa nozarēm (miljoni tonnu CO2 ekvivalenta) 3.5.3.Enerģijas patēriņš pa nozarēm (miljoni tonnu naftas ekvivalenta) izcēlumu saraksts 2.1.ES fondi un programmas, lai risinātu strukturālās problēmas un sekmētu izaugsmi un konkurētspeju Latvijā8 3.3.1.Darbības rezultātu uzraudzība, ņemot vērā Sociālo tiesību pīlāru31 3.4.1.Administratīvā un teritoriālā reforma Latvijā50 3.4.2.Investīciju problēmas un reformas Latvijā53

Ekonomiskā aktivitāte saglabājās vesela, neraugoties uz investīciju samazināšanos. Galvenās reformas virzās uz priekšu labi, taču joprojām ir problemātiski nodrošināt, lai izaugsme nāktu par labu visiem sabiedrības slāņiem. Lai gan tiek lēsts, ka investīcijas palēnināsies, paredzams, ka Latvijas izaugsme saglabāsies veselīga, pateicoties spēcīgam darba tirgum, kas veicinās privātā patēriņa pieaugumu. No ilgtermiņa perspektīvas raugoties, Latvija ir viena no ES konverģences līderēm; tomēr, valstij kļūstot bagātākai, tās ienākumu pieaugums arvien vairāk būs atkarīgs no ieguldījumiem cilvēkkapitālā un inovācijās, kuru sniegums ir bijis viduvējs. Publiskās finanses kopumā ir saglabājušās stabilas, samazinoties valsts parādam. Tomēr izaugsme nav bijusi pilnībā iekļaujoša, jo nevienlīdzība joprojām ir augsta un attālie reģioni atpaliek no Rīgas reģiona. Latvijas galvenie izaicinājumi nākamajās desmitgadēs būs ES vidējo rādītāju sasniegšana, ekonomikas dekarbonizācija un izaugsmes ieguvumu plašāka izplatīšana, vienlaikus risinot sarūkoša iedzīvotāju skaita problēmu. IKP izaugsme kļūst mērenāka, jo samazinās investīcijas un eksports saskaras ar šķēršļiem ārējās vides pasliktināšanās dēļ. IKP pieaugums sasniedza 2,1 % 2019. gadā, norādot uz ES fondu stimulēto investīciju pieplūduma beigām, kuru rezultātā IKP pieaugums pārsniedza 4 % pēdējo divu gadu laikā. Lai gan investīciju pieaugums samazinājās no divciparu skaitļiem 2017. un 2018. gadā līdz aptuveni 4 % 2019. gadā, privātais patēriņš saglabājās stabils, ko veicināja spēcīgs darba tirgus un augsts algu pieaugums. No vienas puses, eksporta pieaugumu bremzēja finanšu un transporta pakalpojumu samazināšanās, turpretim, no otras puses, laba raža veicināja graudu eksportu. Kopumā ārvalstu pieprasījuma samazināšanās atspoguļojās Latvijas eksporta pieaugumā, kas 2019. gadā tiek lēsts 2,7 % apmērā, salīdzinot ar 4,0 % iepriekšējā gadā. Raugoties nākotnē, tiek lēsts, ka izaugsme saglabāsies stabila – aptuveni 2½ % 2020. un 2021. gadā. Darba tirgus rādītāji ir ļoti labi. Nodarbinātības līmenis turpināja palielināties (76,8 % 2018. gadā), pateicoties darbaspēka sarukumam. Bezdarba līmenis no 7,4 % 2018. gadā samazinājās līdz 6,4 % 2019. gadā. Ilgstošie bezdarbnieki un jaunieši arī turpina gūt labumu no noturīgā uzlabojuma darba tirgū, bet joprojām pastāv atšķirības reģionu un prasmju līmenī. Tiek prognozēts, ka turpmākajos gados bezdarbs turpinās samazināties, galvenokārt tāpēc, ka iedzīvotāju skaita samazināšanās dēļ darbaspēka piedāvājums turpinās sarukt. Darbaspēka piedāvājuma samazināšanās veicina strauju darbaspēka izmaksu pieaugumu, bet riski joprojām ir ierobežoti. Darbaspēka izmaksu pieaugums Latvijā pēdējo sešu gadu laikā ir bijis viens no straujākajiem ES valstu vidū. Tā galvenais cēlonis ir darbaspēka piedāvājuma samazināšanās, ko izraisa iedzīvotāju novecošana un emigrācija. Darbaspēka izmaksu pieaugums pēdējos gados ir ievērojami pārsniedzis ražīguma pieaugumu, raisot bažas par Latvijas izmaksu konkurētspēju. Tomēr līdz šim Latvijai ir izdevies palielināt savas eksporta tirgus daļas, un tā kā tekošais konts kopumā ir līdzsvarots un kredītu pieaugums ir zems, pārkaršanas risks ir ierobežots. Pozitīvi ir tas, ka ienākumu pieaugums var palīdzēt apturēt emigrāciju, kas ir galvenais iedzīvotāju skaita samazināšanās virzītājspēks. Latvijas galvenais ekonomikas mērķis joprojām ir stabila ienākumu konverģence ar ES vidējo rādītāju. Latvijas ienākumi uz vienu iedzīvotāju pēdējo piecu gadu laikā ir palielinājušies par 22 %, un tā galvenais virzītājspēks bija ražīguma pieaugums. Tomēr 2018. gadā tie bija tikai 69 % no ES vidējā rādītāja, un ienākumu atšķirība ar ES joprojām ir spēcīgs emigrācijas virzītājspēks. Tādēļ pastāvīga konverģence joprojām ir nozīmīgs izaicinājums Latvijai gan iedzīvotāju dzīves līmeņa uzlabošanas ziņā, gan emigrācijas apturēšanā. Darba ražīguma pieaugums ir bijis stabils visā pēckrīzes periodā. Tomēr bažas par noturīgu konverģenci ar ES vidējo rādītāju joprojām rada Latvijas pieaugošās infrastruktūras izmaksas, ko izraisa iedzīvotāju skaita samazināšanās, vāji inovācijas rādītāji un nepietiekami ieguldījumi cilvēkkapitālā. Ienākumu un iespēju nevienlīdzība joprojām ir ievērojama. Ienākumu sadalījums Latvijā ir nevienlīdzīgāks nekā vidēji ES, un situācija 2018. gadā pasliktinājās. Pārdalei, izmantojot nodokļus un sociālos pārvedumus, ir mazāka ietekme uz ienākumu nevienlīdzību nekā citās dalībvalstīs, jo sociālās aizsardzības sistēmas pietiekamība un nodokļu sistēmas progresivitāte ir ierobežota. Jo īpaši vecāka gadagājuma cilvēki un cilvēki ar invaliditāti saskaras ar augstu nabadzības līmeni. Turklāt veselības aprūpes pieejamība ir sarežģītāka iedzīvotāju grupām ar zemiem ienākumiem, un izglītības kvalitāte joprojām ir nevienlīdzīga starp lielākām pilsētu un mazākām lauku skolām. Turklāt pastāv lielas reģionālās atšķirības ienākumu līmenī, un visnabadzīgākie reģioni saņem tikai aptuveni pusi no tā ienākumu līmeņa, ko saņem Rīgā. Darbaspēka prasmju trūkums un neatbilstība ir viens no galvenajiem šķēršļiem uzņēmēju investīcijām un ierobežo ražīguma pieaugumu. Ierobežotais darbaspēka piedāvājums ir izraisījis kvalificētu darbinieku trūkumu. Tajā pašā laikā mazkvalificēti darba ņēmēji ir mazāk pieprasīti un saskaras ar lielāku bezdarbu. Spēcīga izaugsme būvniecības nozarē piesaista daļu no mazkvalificētā un vidēji kvalificētā darbaspēka, savukārt kvalifikācijas celšanai un pieaugušo izglītībai bija maza ietekme uz prasmju neatbilstības mazināšanu. Zemais darbaspēka digitālo prasmju līmenis ierobežo digitālo tehnoloģiju izmantošanu uzņēmumos un inovāciju potenciālu. Turklāt darba iespējas ir koncentrētas pilsētu centros, savukārt darbaspēka mobilitāti no mazāk dinamiskiem rajoniem kavē cenas ziņā pieejamu mājokļu piedāvājums un vāji attīstīti transporta savienojumi. Publisko izdevumu pieaugums tiek ierobežots pēc nesen ieviestajiem nodokļu samazinājumiem. Darbaspēka un uzņēmumu ienākuma nodokļu samazinājumus laikposmā no 2018. līdz 2020. gadam tikai daļēji kompensēja ieņēmumus palielinoši pasākumi. Tā rezultātā sagaidāms, ka laikposmā no 2018. līdz 2020. gadam samazināsies gan valdības ieņēmumu, gan izdevumu īpatsvars IKP. Ēnu ekonomikas apjoms ir samazinājies, bet joprojām ir liels salīdzinājumā ar citām ES valstīm. Lielais neoficiālās ekonomikas apmērs samazina valdības ieņēmumus un tās spēju tērēt, kā arī kropļo konkurenci un resursu sadali. Uzņēmumi, kas ir iesaistīti neoficiālā darbībā, neaug un pieķeršanas gadījumā ir gatavi slēgšanai. Bankas nevēlas izsniegt aizdevumus šādiem uzņēmumiem. Lai gan to īpatsvars samazinās, daudzi darbinieki joprojām ir daļēji vai pilnībā nedeklarēti un saskaras ar zemāku sociālo aizsardzību. Latvija var palielināt savu ilgtermiņa izaugsmes potenciālu, koncentrējot privātās un publiskās investīcijas inovācijā, cilvēkkapitālā un reģionālajā attīstībā. Latvija joprojām ir ekonomikas iedzīšanas procesā esoša ekonomika, un tās galvenais valsts attīstības mērķis ir palielināt IKP uz vienu iedzīvotāju. Kā liecina produktivitātes pieauguma tempa samazināšanās, agrīnā iedzīšanas posma sniegtie vieglie ieguvumi ir izsmelti. Tas nozīmē, ka produktivitātes pieaugumam arvien vairāk būs jābalstās uz zinātnesietilpīgām darbībām. Latvijas vājākais punkts ir bijušas inovācijas, kam nepieciešami ieguldījumi pētniecībā un izstrādē, cilvēku zināšanu un prasmju pilnveidošanā un citos nemateriālos aktīvos. Latvija arī iegūtu, stimulējot savu perifēro reģionu ekonomiskā potenciāla attīstību – palielinot piekļuvi tiem un sekmējot energoefektivitāti, nodarbinātību un investīciju iespējas tajos. Visbeidzot, ir vajadzīgi ieguldījumi sociālās iekļautības un veselības aprūpes jomā, lai novērstu lielo nevienlīdzību un nevienmērīgu piekļuvi nodarbinātībai un sabiedriskajiem pakalpojumiem. Turklāt, lai sasniegtu klimata un enerģētikas mērķus un veidotu jaunu izaugsmes modeli, būs svarīgi apzināt investīciju vajadzības ekotehnoloģijās, ilgtspējīgos risinājumos un nodrošināt pienācīgu finansējumu. Latvija ir panākusi zināmu progresu 2019. gada konkrētai valstij adresēto ieteikumu īstenošanā. Būtisks progress ir panākts, nostiprinot nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas sistēmu. Zināms progress ir panākts turpmāk minētajās jomās. · Nodokļu ķīlis ir samazināts un tuvināts ES vidējam rādītājam. · Tiek veikti pasākumi, lai novērstu sociālo atstumtību, uzlabojot garantēto minimālo ienākumu, minimālās pensijas un ienākumu atbalstu personām ar invaliditāti 2020. gadā. Tomēr pabalstu adekvātums joprojām ir zems. · Valsts pārvaldes pārskatatbildības un efektivitātes uzlabošana. Latvija ir uzsākusi teritoriālās pārvaldes reformu, lai uzlabotu pašvaldību pārvaldību. · Turpinās centieni uzlabot veselības aprūpes sistēmas pieejamību, kvalitāti un izmaksu lietderību. Tomēr paredzams, ka publiskais finansējums veselības aprūpei kā daļa no IKP 2020. gadā samazināsies. · Pasākumi, ar ko konsolidē resursus izglītībai, tai skaitā plašajam skolu tīklam, vienlaikus uzlabojot kvalitāti un efektivitāti, ir atlikti. Notiek reformas, lai uzlabotu profesionālo izglītību un apmācību, bet to pievilcība joprojām ir zema. Nav jaunu pasākumu, lai uzlabotu pieaugušo izglītības nodrošināšanu. Tiek īstenoti plāni par visaptverošas prasmju stratēģijas izstrādi. Latvijas sniegums attiecībā uz sociālo rezultātu pārskata rādītājiem, kas atbalsta Eiropas sociālo tiesību pīlāru, norāda uz vairākām nodarbinātības un sociālajām problēmām, kā arī uz dažiem pozitīviem rezultātiem. Latvijas darba tirgus rādītāji pēdējos gados ir bijuši stabili. Nodarbinātības līmenis ir sasniedzis vēsturiski augstu līmeni, un dzimumu nodarbinātības atšķirība ir viena no zemākajām ES. Tomēr joprojām pastāv nodarbinātības atšķirības starp reģioniem un prasmju līmeņiem. Turklāt izaugsme nav bijusi pilnībā iekļaujoša, jo nevienlīdzība joprojām ir augsta. Nabadzības vai sociālās atstumtības risks ir nedaudz palielinājies, jo situācija turpina pasliktināties cilvēkiem ar invaliditāti, gados vecākiem cilvēkiem un bezdarbniekiem. Piekļuve cenas ziņā pieejamai veselības aprūpei ir problēma, un lai gan iedzīvotāju norādītās neapmierinātās vajadzības pēc medicīniskās aprūpes samazinās, tās joprojām ir augstas.

· Tiek prognozēts, ka Latvija sasniegs lielāko daļu no saviem 2020. gada mērķiem, izņemot investīcijas pētniecībā un izstrādē. Attiecībā uz progresu valsts mērķu sasniegšanā saskaņā ar stratēģiju “Eiropa 2020” Latvija ir sasniegusi savu nodarbinātības līmeņa mērķi un atjaunojamo energoresursu enerģijas mērķi. Tā ir sasniegusi savus mērķus, proti, novērst izglītības priekšlaicīgu pamešanu un terciārās izglītības iegūšanu 2016. gadā, un sekmīgi virzās uz priekšu, lai ierobežotu siltumnīcefekta gāzu emisiju pieaugumu. Tajā pašā laikā, turpinot palielināties enerģijas patēriņam, pastāv mērens risks, ka energoefektivitātes mērķis netiks sasniegts. Tomēr tā krietni atpaliek no sava publisko pētniecības un izstrādes investīciju mērķa, ko, visticamāk, līdz 2020. gadam nesasniegs. Turklāt relatīvās nabadzības pieauguma dēļ Latvija ir novirzījusies no tās nabadzības samazināšanas mērķa. Latvija sekmīgi virzās uz lielāko daļu Apvienoto Nāciju Organizācijas ilgtspējīgas attīstības mērķu sasniegšanu ar lēnāku progresu veselības, inovācijas un nevienlīdzības mazināšanas jomā ( ). Šajā ziņojumā iekļautās analīzes galvenie konstatējumi un saistītās politikas problēmas ir izklāstītas turpmāk. · Latvijas nodokļu ieņēmumu daļu IKP ir samazinājuši nodokļu mazināšanas pasākumi. Galvenie ieņēmumu avoti ir darbaspēka un patēriņa nodokļi, savukārt kapitāla nodokļu īpatsvars ir zems, un uzņēmumu ienākuma nodokļa reforma to ir vēl vairāk samazinājusi. Īpašuma aplikšana ar nodokļiem joprojām ir balstīta uz novecojušām vērtībām, kas laika gaitā samazina ieņēmumus no ikgadēja īpašuma nodokļa. Zemais valsts ieņēmumu īpatsvars IKP ierobežo spēju finansēt publiskos izdevumus sociālajai aizsardzībai un veselības aprūpei, kas ir mazāki nekā citās dalībvalstīs. · Lai gan hipotekāros aizdevumus veicina valsts atbalsts, kopumā kredītu pieaugums joprojām ir zems. Lai gan kopējais kredītu pieaugums pēdējā gada laikā ir palielinājies, tas seko ilgam negatīvas izaugsmes periodam. Vidējā termiņā mērīts, tas joprojām ir ievērojami zemāks par nominālo IKP pieauguma tempu. Valsts atbalsts mājokļa iegādei ģimenēm ir nedaudz veicinājis hipotekāro kreditēšanu, bet tas joprojām ir ievērojami zemāks par hipotekāro kredītu pieaugumu pārējās Baltijas valstīs. Kredītu pieaugumu ierobežo ēnu ekonomikas izplatība un 2009. gada finanšu krīzes sekas, kas kaitēja daudzu mājsaimniecību kredītvēsturei. Vienlaikus Latvijas banku nozare joprojām ir finansiāli stabila. · Latvija ir samazinājusi riskantas naudas plūsmu caur savām bankām un pārveidojusi nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas sistēmu. Latvija ir veikusi vairākus nozīmīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka tās finanšu sistēma netiek izmantota nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai un teroristu finansēšanai. Aizliedzot nerezidentu čaulas uzņēmumu apkalpošanu, Latvija ir būtiski samazinājusi riskantu naudas plūsmu caur savām bankām. Turklāt tā ir grozījusi vairākus tiesību aktus, lai uzlabotu pārvaldību un precizētu galveno ieinteresēto personu pienākumus. Visbeidzot, tā ir stiprinājusi galveno uzraudzības, finanšu ziņu vākšanas un tiesībaizsardzības iestāžu spējas. ·Latvijas darba tirgus rādītāji kopumā ir pozitīvi, bet darbaspēka kvalifikācijas celšana ir vāja. Lai arī kopumā bezdarbs ir zems, mazāk kvalificēts darbaspēks, vecāka gadagājuma darba ņēmēji, etniskās minoritātes un lauku apvidos dzīvojošie aizvien saskaras ar lielāku bezdarbu. Viņu līdzdalība pieaugušo izglītībā un pasākumos, kas atvieglo atgriešanos darbā, ir zema. Digitālās prasmes arī ir zem ES vidējā rādītāja. Nozaru līmeņa darba nosacījumu sarunas ir nostiprinātas, bet sociālo partneru vispārējās spējas joprojām ir ierobežotas. ·Latvijas izglītības sistēmas veikums ir labs pamatprasmju līmenī, bet tās efektivitātes uzlabošana un kvalitātes nodrošināšana visiem joprojām ir problemātiska. Skolēnu sniegums pārsniedz ES vidējo rādītāju, tomēr pilsētu skolas vidēji uzrāda labākus rezultātus nekā lauku skolas. Valdība saskaras ar diviem uzdevumiem – racionalizēt lielo un neefektīvo skolu tīklu un atjaunot mācībspēkus, uzlabojot skolotāja profesijas pievilcību. Reformas šajās jomās vēl nav devušas vēlamos uzlabojumus. Valdība ir veikusi pasākumus, lai konsolidētu un uzlabotu augstāko izglītību, taču sistēma joprojām ir sadrumstalota un nav pietiekami konkurētspējīga starptautiskā līmenī. Lai gan terciārās izglītības iegūšanas līmenis ir augsts, zinātņu, tehnoloģiju, inženierzinātņu un matemātikas absolventu īpatsvars ir zems. Profesionālā izglītība un apmācība tiek modernizēta, bet studentu īpatsvars šāda veida izglītībā ir zemāks par ES vidējo rādītāju. · Pasākumi, lai novērstu augsto nabadzības vai sociālās atstumtības risku, ir ierobežoti. Nabadzība ir izplatīta vecāka gadagājuma cilvēku, cilvēku ar invaliditāti un bezdarbnieku vidū. Nodokļu un pabalstu politikā laikposmā no 2008. līdz 2018. gadam veiktajām izmaiņām bija neliela ietekme. Minimālais ienākumu līmenis, minimālās pensijas un atbalsts personām ar invaliditāti ir palielinājies no 2020. gada, bet mazāk, nekā sākotnēji paredzēts. Tajā pašā laikā bezdarbnieka pabalsti ir samazināti. Turklāt pastāv nepilnības pašnodarbināto un nestandarta darba ņēmēju sociālajā aizsardzībā. Iedzīvotāju grupām ar zemiem ienākumiem ir slikti dzīves apstākļi, un piekļuve sociālajiem mājokļiem ir ierobežota. · Zems publisko izdevumu līmenis veselības aprūpei un neveselīga dzīvesveida izvēle ir galvenie iemesli iedzīvotāju sliktajai veselībai. Ir uzsāktas reformas, kuru mērķis ir uzlabot veselības aprūpes efektivitāti un kvalitāti, taču tās joprojām ir agrīnā posmā. Veselības aprūpes darbaspēka trūkums, jo īpaši reģionos ārpus Rīgas un aprūpes nozarē kopumā, kavē piekļuvi veselības aprūpes pakalpojumiem un apdraud veselības aprūpes reformu īstenošanu. Publiskā finansējuma pieaugums pēdējos gados ir uzlabojis veselības aprūpes pakalpojumu pieejamību un samazinājis gaidīšanas laiku. Tomēr paredzams, ka valsts izdevumi veselības jomā turpmākajos gados saglabāsies krietni zemāki par ES vidējo rādītāju. Būtiski ieguldījumi ir vajadzīgi, lai uzlabotu piekļuvi veselības aprūpei un tās kvalitāti, uzlabotu veselības aprūpes pakalpojumu ģeogrāfisko pieejamību un īstenotu plānotās reformas. · Enerģijas patēriņa samazināšana transporta un mājokļu nozarē ir Latvijas galvenie klimata politikas uzdevumi. Latvijas siltumnīcefekta gāzu emisijas uz vienu iedzīvotāju ir vienas no zemākajām ES. Tas ir tāpēc, ka tās enerģijas patēriņš uz vienu iedzīvotāju ir mazāks nekā vidēji ES un atjaunojamo energoresursu enerģijas īpatsvars ir viens no augstākajiem ES. Tomēr, lai sasniegtu 2030. gada mērķi attiecībā uz siltumnīcefekta gāzu emisijām, būs jāpārvar pašreizējā enerģijas patēriņa pieauguma tendence transporta un mājokļu nozarē. Turklāt Latvijai būs jāturpina palielināt atjaunojamo energoresursu īpatsvars, ko tā ir veiksmīgi darījusi siltumapgādes un elektroenerģijas ražošanas nozarēs, bet ko nav izdevies panākt transporta nozarē. Turklāt tai būs jāuzlabo aprites ekonomikas rezultāti un jāuzlabo lauksaimniecības un mežsaimniecības prakses ilgtspēja. Komisijas priekšlikums par taisnīgas pārkārtošanās mehānismu saskaņā ar nākamo daudzgadu finanšu shēmu 2021.–2027. gadam ietver Taisnīgas pārkārtošanās fondu, īpašu taisnīgas pārkārtošanās shēmu InvestEU ietvaros un jaunu publiskā sektora aizdevumu mehānismu ar EIB. Tas ir veidots tā, lai nodrošinātu, ka pāreja uz ES klimatneitralitāti ir taisnīga, palīdzot visvairāk skartajiem Latvijas reģioniem novērst sociālās un ekonomiskās sekas. Galvenās prioritātes Taisnīgas pārkārtošanās fonda atbalstam, kas izveidots kā daļa no Taisnīgas pārkārtošanās mehānisma, ir noteiktas D pielikumā, balstoties uz šajā ziņojumā izklāstīto pārkārtošanās problēmu analīzi. · Latvija maz iegulda pētniecībā un inovācijā un saskaras ar pētnieku trūkumu. 2018. gadā Latvija pētniecībā un inovācijā ieguldīja 0,64 % no IKP, kas bija viens no zemākajiem rādītājiem ES. Turklāt investīcijas ir ļoti atkarīgas no ES finansējuma un nav ievērojami palielinājušās vairāk nekā desmit gadus. Sistēmas ievērojamais nepietiekamais finansējums mazina tās efektivitāti un pievilcību pētniekiem, jo īpaši jaunajiem pētniekiem. Turklāt sistēma cieš no pārvaldības sadrumstalotības. Pozitīvi ir tas, ka Latvijā ir dinamiska jaunuzņēmumu kopiena, kas nedaudz uzlabo inovācijas rezultātus, ņemot vērā samērā vājos rezultātus citās jomās. · Latvija veic nozīmīgu administratīvo un teritoriālo reformu, kuras mērķis ir uzlabot pašvaldību darbību. Latvija ir sākusi darbu, lai 119 pašvaldības konsolidētu mazāk nekā 40 pašvaldībās. Reformas mērķis ir palielināt pašvaldību spēju veicināt attīstību un sniegt kvalitatīvākus pakalpojumus. Tomēr lielākajām pašvaldībām būs jāveic ieguldījumi infrastruktūrā, lai nodrošinātu, ka kvalitatīvi sabiedriskie pakalpojumi ir pieejami iedzīvotājiem, kas dzīvo tālāk no jauno pašvaldību centriem. Lai nodrošinātu reformas ilgtspēju un ātru īstenošanu, svarīga ir līdzdalības pieeja, proti, visu ieinteresēto personu iesaiste un apņemšanās. · Latvija veic pasākumus, lai uzlabotu savas tiesu sistēmas efektivitāti un cīņu pret korupciju. Tomēr publiskā iepirkuma kvalitātes uzlabošana joprojām ir problēma. Tiek uzlabota tiesu sistēmas kvalitāte, jo īpaši ieviešot vienotu sūdzību portālu un izlīdzinot darba slodzi. Tā arī sekmīgi virzās uz priekšu cīņā pret korupciju, par ko liecina korupcijas uztveres rādītāju pakāpeniska uzlabošanās un pastiprināta spēja izmeklēt korupciju, ieskaitot augsta profila lietas. Tomēr salīdzinājumā ar Eiropu korupcijas uztvere joprojām ir augsta. Joprojām pastāv nepilnības attiecībā uz pretkorupcijas pasākumu īstenošanas pārraudzību. Publiskā iepirkuma pārredzamību varētu uzlabot, ņemot vērā to, ka uzņēmumu vidū joprojām valda izteikti negatīvs priekšstats par iepirkuma procesa taisnīgumu. Tas, savukārt, varētu uzlabot konkurenci. IKP pieaugums 2019. gadā izaugsme palēninājās līdz ar investīciju cikla nostabilizēšanos un ārējā pieprasījuma vājināšanos. Tajā pašā laikā pastāvīgi spēcīgais privātais patēriņš palīdzēja uzturēt veselīgu izaugsmes tempu. Tiek prognozēts, ka IKP pieaugums sasniegs 2,1 % 2019. gadā. Salīdzinot ar 2018. gadu, visu komponentu pieauguma temps samazinājās, un investīcijas samazinājās visstraujāk. Investīciju un būvniecības samazināšanās jo īpaši bija iemesls zemākam nodarbinātības pieaugumam, kas savukārt izraisīja domino efektu mājsaimniecību patēriņā. Lai gan ārējā pieprasījuma pavājināšanās negatīvi ietekmēja eksportu, tas saglabāja stabilu izaugsmi, pateicoties dinamiskam pakalpojumu eksportam. Darbaspēka piedāvājuma samazināšanās nodrošināja to, ka bezdarba līmenis turpināja samazināties, neraugoties uz mazāku nodarbinātības pieaugumu. Inflācija nedaudz pieauga salīdzinājumā ar 2018. gadu, jo īpaši pārtikas un komunālo pakalpojumu cenu pieauguma dēļ. 1.1. diagramma. IKP pieaugums un komponentu ieguldījums Avots: Eiropas Komisija Komisijas ziemas prognozē paredzēts, ka izaugsme 2020. un 2021. gadā kopumā saglabāsies nemainīga, jo paredzams, ka nedaudz lielāks iekšzemes pieprasījums kompensēs eksporta pieauguma samazināšanos. Paredzams, ka privātais patēriņš gūs labumu no strauja algu pieauguma un inflācijas palēnināšanās, tādējādi kļūstot par galveno izaugsmes dzinējspēku. Paredzams, ka investīciju pieaugums 2020. gadā vēl vairāk palēnināsies, pirms nedaudz uzlaboties 2021. gadā. Lēš, ka eksporta pieaugums 2020. gadā nedaudz uzlabosies pēc 2019. gada labās ražas. Tomēr ar to nepietiks, lai kompensētu izaugsmes kavēšanos, ko rada ārējā pieprasījuma samazināšanās. Kopumā tiek prognozēts, ka izaugsme sasniegs 2,3 % 2020. gadā un mazliet palielināsies līdz 2,4 % 2021. gadā. Patēriņš Neraugoties uz izaugsmes palēnināšanos 2019. gadā, paredzams, ka privātais patēriņš saglabāsies spēcīgs, pateicoties stabilam reālā izmantojamā ienākuma pieaugumam. Paredzams, ka 2019. gadā mājsaimniecību patēriņš būs pieaudzis par 3,2 %, kas ir nedaudz mazāk nekā 4,2 % pieaugums 2018. gadā. Palēninājumu galvenokārt izraisīja zemāks nodarbinātības pieaugums un augstāka inflācija, un abi ierobežoja izmantojamo ienākumu pieaugumu. Tomēr, tā kā darba tirgus saglabāsies saspringts, paredzams, ka stabils algu pieaugums apvienojumā ar inflācijas atslābumu nodrošinās stabilu reālo ienākumu pieaugumu un līdz ar to arī privāto patēriņu. Patērētāju uzticēšanās joprojām ir augsta, sniedzot turpmāku atbalstu privātajam patēriņam.

Investīcijas Paredzams, ka investīcijas pakāpeniski palēnināsies, jo ES līdzekļu pieplūdums 2020. gadā tuvojas maksimālajam līmenim. Tomēr paredzams, ka Rail Baltica projekta sākšana 2021. gadā veicinās investīcijas. 2019. gadā investīcijas būs palielinājušās par 4,5 %, kas ir ievērojami mazāk nekā divciparu pieauguma temps 2017. un 2018. gadā. Tā kā ES līdzekļu pieplūdums izlīdzinājās, publisko investīciju pieaugums ievērojami samazinājās, savukārt privāto investīciju temps saglabājās labāks. Paredzams, ka 2020. gadā publiskās investīcijas nedaudz samazināsies, savukārt mērena privāto investīciju pieauguma rezultātā kopējam izaugsmes tempam vajadzētu būt nedaudz pozitīvam. Paredzams, ka ar Rail Baltica projektu (sk. 3.4. iedaļu) saistītā būvniecība sāksies 2020. gada beigās, un tai būtu jāpaātrina investīciju pieauguma temps 2021. gadā. 1.2. diagramma. Investīciju pieaugums un iemaksas (%) Avots: Eiropas Komisija Tirdzniecība Eksporta apjomu palēnina ārējā pieprasījuma samazināšanās, savukārt investīciju sarukums ierobežo importa pieaugumu. Tiek prognozēts, ka 2019. gadā eksporta apjoms būs palielinājies par 2,7 %, kas ir samazinājums no 4,0 % 2018. gadā. Šo palēninājumu galvenokārt izraisa reeksporta sarukums. Tomēr pēc iepriekšējos gados augsto koksnes cenu pieauguma samazinājās arī iekšzemē ražotu preču, jo īpaši koksnes izstrādājumu, eksporta pieaugums. Pozitīvi ir tas, ka salīdzinājumā ar 2018. gada rādītājiem pakalpojumu eksporta pieaugums uzlabojās, pateicoties īpaši labiem uzņēmējdarbības un IT pakalpojumu eksporta rādītājiem, kuri atsvēra nīkuļojošo transporta nozari – Latvijas lielāko pakalpojumu eksporta nozari. Turpmākajos gados eksporta pieaugums, visticamāk, būtiski neuzlabosies, ņemot vērā pieprasījuma samazināšanos valsts galvenajos eksporta tirgos. Inflācija Inflācija sasniedza augstāko punktu 2019. gadā, jo pārtikas un komunālo pakalpojumu cenu dēļ tā pārsniedza 3 % atzīmi. SPCI inflācija 2019. gadā sasniedza 3,1 % salīdzinājumā ar 2,6 % 2018. gadā. Inflācijas kāpumu noteica cenu kāpums vairākiem komunālajiem pakalpojumiem gada sākumā, inflācijas kāpums rūpniecības precēm un pārtikas cenu lēciens, kas daļēji skaidrojams ar iepriekšējā gada slikto ražu. Pakalpojumu cenu pieaugums tajā pašā laikā saglabājās stabils, svārstoties ap 3 procentiem. Sagaidāms, ka komunālo pakalpojumu un pārtikas cenu pieaugums būs bijis īslaicīgs un tādējādi šogad un nākamajā gadā palēninās inflāciju. Inflācija tiek prognozēta 2,5 % apmērā 2020. gadā un 2,3 % apmērā 2021. gadā. 1.3. diagramma. SPCI inflācija un iemaksas (%, 12 mēnešu vidējais rādītājs, izmaiņas salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu) Avots: Eiropas Komisija Darba tirgus Bezdarba līmenis 2019. gadā bija 6,4 %, un tas tuvojas rekordzemam līmenim, jo algu pieaugums joprojām ir augsts. Bezdarba līmenis 2019. gadā samazinājās līdz 6,4 % salīdzinājumā ar 7,4 % 2018. gadā. Bezdarba līmenis turpināja kristies, neraugoties uz prognozēto nodarbinātības samazināšanos par 0,4 % ekonomiski aktīvo iedzīvotāju skaita sarukuma dēļ. Nodarbinātība tirdzniecībā samazinājās, bet būvniecības nozarē tā turpināja pieaugt. Tomēr, ja tiek prognozēts, ka investīciju pieaugums palēnināsies, arī nodarbinātības pieprasījumam būvniecības nozarē būtu jāsamazinās. Tomēr paredzams, ka nepārtraukta darbaspēka samazināšanās nemainīs bezdarba līmeni, neraugoties uz nodarbinātības kritumu, – tiek prognozēts, ka 2020. un 2021. gadā tas saglabāsies 6,4 % apmērā. Darbspējīgā vecuma iedzīvotāju skaita nepārtrauktā samazināšanās nodrošinās ekonomiski aktīvo iedzīvotāju skaita sarukumu. Kopumā tas nodrošinās to, ka prognozes periodā darba tirgus aizvien būs saspringts, radot augšupēju spiedienu uz algām. 1.4. diagramma. Atsevišķi darba tirgus rādītāji Avots: Eiropas Komisija Paredzams, ka darbaspēka piedāvājums turpinās samazināties, un ir parādījusies prasmju neatbilstība. Sarūkošais darbaspēka piedāvājums, ko izraisa iedzīvotāju skaita dabiskais kritums un emigrācija, ir radījis darbaspēka trūkumu un saspringtu darba tirgu. Turklāt prasmju neatbilstība pastāv ar lielām un pieaugošām bezdarba līmeņa atšķirībām dažādās prasmju grupās (3.3.1. iedaļa). Algas un ražīgums Straujš algu pieaugums veicina darbaspēka vienības izmaksu pieaugumu. Nominālās algas 2019. gadā pieauga par 8,5 %, salīdzinot ar 7,6 % pieaugumu 2018. gadā Algas jau kādu laiku ir strauji palielinājušās, un vidējais algu pieaugums pēdējo 5 gadu laikā ir sasniedzis 7,9 %, kas ir ievērojami augstāks par ES vidējo rādītāju – 1,6 % Arī ražīguma pieaugums ir bijis diezgan straujš ar 3,0 % pieaugumu 2019. gadā, kas ir nedaudz lielāks nekā vidējais 2,8 % pieaugums pēdējo 5 gadu laikā. Tomēr algu pieaugums zināmā mērā ir pārsniedzis ražīguma pieaugumu, kā rezultātā ievērojami palielinājās darbaspēka vienības izmaksas (5,3 % 2018. gadā), un trīs gadu pieaugums par 14,7 % pārsniedz makroekonomiskās nelīdzsvarotības novēršanas procedūras robežvērtību (12 %). Tiek prognozēts, ka 2019. gadā līdz ar algu pieauguma palēnināšanos darbaspēka vienības izmaksu pieaugums būs palēninājies. Tomēr, raugoties nākotnē, paredzams, ka saspringtais darba tirgus turpinās veicināt strauju algu pieaugumu, kas var izraisīt paaugstinātu darbaspēka vienības izmaksu pieaugumu. 1.5. diagramma. Algas, ražīgums un darbaspēka vienības izmaksas (indekss 2000=100) Avots: Eiropas Komisija Ienākumu līmenis Latvijas IKP uz vienu iedzīvotāju 2018. gadā bija gandrīz 70 % no ES vidējā rādītāja. Latvijas IKP uz vienu iedzīvotāju 2018. gadā pieauga par 5,4 %, kas ir viens no augstākajiem izaugsmes rādītājiem ES. To vienlīdz veicināja ražīguma pieaugums, kas palielinājās par 3 %, un nodarbināto iedzīvotāju īpatsvara pieaugums, kas palielinājās par 2,4 %. Pirktspējas paritātes izteiksmē tas bija 69,3 % no ES vidējā rādītāja, kas ir par vairāk nekā 3 procentpunktiem augstāks nekā pirms gada. Tomēr valstī ir ievērojamas IKP uz vienu iedzīvotāju reģionālās atšķirības — 2016. gadā IKP uz vienu iedzīvotāju Rīgā bija 165 % no valsts vidējā rādītāja, savukārt pārējos reģionos tas bija zemāks par valsts vidējo rādītāju, un nabadzīgākajā reģionā – Latgalē – tikai 51 % no valsts vidējā rādītāja. Algu līmeņa atšķirības ir mazākas — Rīgas reģiona algas ir 113 % no valsts vidējā rādītāja salīdzinājumā ar Latgales 69 %. Sociālā attīstība 1.6. diagramma. Atsevišķi sociālās iekļaušanas rādītāji (% no iedzīvotāju skaita) Avots: Eiropas Komisija

Lai gan smaga materiālā nenodrošinātība ir samazinājusies, relatīvā nabadzība ir palielinājusies, un abi rādītāji joprojām pārsniedz ES vidējo rādītāju. Saskaņā ar darba tirgus rādītāju pakāpenisku uzlabošanos to cilvēku īpatsvars, kuri dzīvo mājsaimniecībās ar zemu darba intensitāti, vairākus gadus ir samazinājies un 2018. gadā sasniedza 7,6 %, kas ir samazinājums salīdzinājumā ar 10 % 2013. gadā. Tomēr tas nav bijis pietiekami, lai mazinātu nabadzību, jo pastāv liela nodarbinātu personu nabadzība, kuras dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu darba intensitāti. Nabadzības riska rādītājs – relatīvās nabadzības rādītājs – no 19,4 % 2013. gadā palielinājās līdz 23,3 % 2018. gadā, pārsniedzot ES vidējo rādītāju – 17,1 %. Tajā pašā laikā smagas materiālās nenodrošinātības rādītājs ievērojami samazinājās no 24 % 2013. gadā līdz 9,5 % 2018. gadā, tomēr tas joprojām nedaudz pārsniedz ES vidējo rādītāju – 5,9 % (sk. 1.6. diagrammu). 2018. gadā kopējais nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu īpatsvars (28,4 %) arī slēpj lielas atšķirības starp vecuma grupām – vecāka gadagājuma cilvēki (65+) saskaras ar daudz lielāku risku salīdzinājumā ar bērniem vai darbspējīgā vecuma iedzīvotājiem (49 % pret attiecīgi 22,5 % un 23,5 %) (sk. 3.3.2. iedaļu). Ienākumu nevienlīdzība joprojām krietni pārsniedz ES vidējo rādītāju. Lai gan nevienlīdzības samazināšana ir viens no Latvijas valsts attīstības plāna galvenajiem mērķiem, maz ticams, ka līdz 2020. gadam Latvija sasniegs savu valsts mērķi – samazināt nevienlīdzību līdz ES vidējam rādītājam. Ienākumu nevienlīdzība, ko nosaka ar S80/S20 rādītāju, pēckrīzes periodā ir palielinājusies un ir viena no augstākajām ES. 2018. gadā šī attiecība bija 6,8 salīdzinājumā ar ES vidējo rādītāju – 5,2. Lai gan ienākumu nevienlīdzība pirms nodokļiem un pabalstiem ir zemāka par ES vidējo rādītāju, nevienlīdzība pēc nodokļiem un pabalstiem joprojām ir augsta, ņemot vērā tās salīdzinoši nelielo nozīmi ienākumu pārdalē. Galvenais iemesls ir gados vecāku cilvēku mājsaimniecību zemie ienākumi, kuru medianālo ienākumu līmenis ir mazāks par trim ceturtdaļām no iedzīvotāju vidējā ienākumu līmeņa. Joprojām pastāv nevienlīdzīgas iespējas piekļūt izglītībai un veselības aprūpei. Saskaņā ar ESAO Starptautiskās skolēnu novērtēšanas programmu (PISA) izglītības sistēma ir diezgan taisnīga, un sociālekonomiskajai izcelsmei ir salīdzinoši ierobežota ietekme uz mācību sasniegumiem lasīšanā. Tajā pašā laikā piekļuve kvalitatīvai izglītībai joprojām ir atkarīga no dzīvesvietas, un pilsētu skolas pārspēj lauku skolas (3.3.4. iedaļa). Līdzīga plaisa starp pilsētām un laukiem pastāv attiecībā uz piekļuvi veselības aprūpei. Turklāt grupām ar zemiem ienākumiem ir ievērojami vairāk neapmierinātu veselības aprūpes pakalpojumu vajadzību nekā grupām ar augstiem ienākumiem (3.3.3. iedaļa). Ārējā pozīcija Tekošais konts joprojām ir tuvu līdzsvaram. Tiek prognozēts, ka 2019. gadā tekošā konta deficīts būs 0,8 % no IKP, līdzīgi kā iepriekšējā gadā. Galvenie faktori, kas nosaka tekošā konta bilanci, ir i) ES līdzekļu ieplūde, kas daļēji tiek tērēti ražošanas līdzekļu importam, un ii) mājsaimniecību uzkrājumu pieaugums, kas pārsniedz iekšzemes ieguldījumus, kuriem jāatrod ieguldījumu noiets ārpus valsts. Līdz ar to neto starptautisko ieguldījumu pozīcija turpināja uzlaboties un 2018. gada beigās bija mīnus 50 % no IKP, salīdzinot ar mīnus 83 % no IKP 2010. gadā. Lai gan saistītie ekonomiskie riski joprojām ir salīdzinoši augsti, tie ir ierobežoti, jo šo neto ieguldījumu pozīciju galvenokārt veido ārvalstu tiešie ieguldījumi, savukārt ieguldījumu pozīcija, izņemot pašu kapitālu, 2018. gada beigās bija tuvu līdzsvaram. 1.7. diagramma. Tekošais konts un tā komponenti (% no IKP) Avots: Eiropas Komisija Publiskās finanses Vispārējās valdības budžeta bilance 2019. gadā nedaudz uzlabojās. Tiek prognozēts, ka vispārējās valdības budžeta deficīts 2019. gadā būs 0,6 % no IKP, kas ir nedaudz labāks rādītājs nekā deficīts 0,7 % no IKP 2018. gadā. Paredzams, ka valsts bilance 2020. un 2021. gadā kopumā saglabāsies stabila, savukārt valsts parāds turpinās samazināties līdz 32,9 % no IKP 2021. gadā. Komisija lēš, ka starpība starp potenciālo un faktisko ražošanas apjomu saglabāsies pozitīva, taču 2019.–2021. gadā tā samazināsies. Galvenās ilgtspējas problēmas Latvija sekmīgi virzās uz lielākās daļas Apvienoto Nāciju Organizācijas ilgtspējīgas attīstības mērķu sasniegšanu ar lēnāku progresu veselības, inovācijas un nevienlīdzības mazināšanas jomā. Latvijai ir viens no lielākajiem atjaunojamo energoresursu enerģijas īpatsvariem ES valstu vidū (7. IAM, sk. 3.5. iedaļu), tā ir pārsniegusi ES vidējo rādītāju lielākajā daļā izglītības un darba tirgus rādītāju (4. un 8. IAM, sk. 3.3.4. iedaļu). Tomēr nevienlīdzība Latvijā ir augsta, un vidējā termiņā un ilgtermiņā progress ir bijis mazs (10. IAM, sk. 3.3.3. iedaļu). Tas atspoguļojas arī Latvijas rezultātos veselības jomā (3. IAM, sk. 3.3.3. iedaļu) un sociālajā aizsardzībā (1. IAM, sk. 3.3.2. iedaļu), kas joprojām ir zem ES vidējā līmeņa, jo šīm nozarēm ir ievērojami nepietiekams finansējums. Turklāt galvenās vides ilgtspējas problēmas joprojām ir strauji augošā enerģijas patēriņa tendences pārtraukšana un reciklēšanas rādītāju uzlabošana (12. IAM, sk. 3.5. iedaļu). Visbeidzot, lai gan Latvijas ekonomiskais sniegums kopumā ir bijis labs, jo tās ienākumu pieaugums uz vienu iedzīvotāju pēdējo desmit gadu laikā ir bijis milzīgs (8. IAM, sk. 1. un 3.4. iedaļu), tās inovācijas sniegums ir slikts un pēdējos gados progress ir bijis neliels (9. IAM, sk. 3.4. iedaļu). 1.1. tabula. Galvenie ekonomikas un finanšu rādītāji – Latvija 1) NIIP, izņemot tiešās investīcijas un portfeļa pašu kapitāla daļas.

2) Iekšzemes banku grupas un atsevišķas bankas, ES un ārpus ES esošu ārvalstu kontrolēti meitasuzņēmumi un ES un ārpus ES esošu ārvalstu kontrolētas filiāles.

3) Nodokļu attiecības pret IKP rādītājs ietver nosacītās sociālās iemaksas un tādējādi atšķiras no nodokļu attiecības pret IKP rādītāja, kas izmantots iedaļā par nodokļiem. Avots: Avots: Eurostat un ECB (9.1.2020.), ja pieejams; Eiropas Komisija attiecībā uz prognožu skaitļiem (2019. gada rudens prognoze) Kopš Eiropas pusgada uzsākšanas 2011. gadā 95 % no visiem Latvijai adresētajiem ieteikumiem ir reģistrēts vismaz “zināms progress”. 2019. gadā turpinājās darbs pie dažiem seniem ieteikumiem, “zināms progress” tika panākts minimālo sociālo pabalstu adekvātuma uzlabošanā, un valsts pārvaldes reforma palīdzēja uzlabot pašvaldību pārvaldību. Turklāt nodokļu uzlikšana zemām algām (nodokļu ķīlis) pēdējos gados ir ievērojami samazināta, šo rādītāju tuvinot citu ES valstu rādītājiem 2020. gadā. Tomēr šo darbaspēka nodokļa samazinājumu tikai daļēji kompensēja citi nodokļu pasākumi, kas liecina par “ierobežotu progresu” laika gaitā (2.1. diagramma). Latvija ir panākusi “būtisku progresu” un “pilnīgu īstenošanu”, ieviešot fiskālās pārvaldības sistēmu, pirms dažiem gadiem reformējot pensiju sistēmu un nesen nostiprinot nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas sistēmu. 2.1. diagramma. 2012.–2019. gada KVAI daudzgadu īstenošana līdz šim brīdim 1) Vispārējā novērtējumā par konkrētai valstij adresētajiem ieteikumiem attiecībā uz fiskālo politiku nav ietverta atbilstība Stabilitātes un izaugsmes paktam.

2)Daudzgadu KVAI novērtējumā par konkrētai valstij adresētajiem ieteikumiem ir aplūkota to īstenošana kopš brīža, kad KVAI tika pieņemti pirmo reizi, līdz 2020. gada februāra ziņojumam par valsti. Avots: Eiropas Komisija Latvija ir apņēmusies ievērot fiskālo disciplīnu, un nodokļu ķīlis zemām algām ir samazināts. Latvija 2012. gadā novērsa pārmērīgo valsts budžeta deficītu un kopš tā laika ir centusies saglabāt valsts aizņēmumus vispāratzītās fiskālās pārvaldības sistēmas noteiktajās robežās. No ienākumiem atkarīgā neapliekamā minimuma palielinājumam 2020. gadā būtu jāsamazina nodokļu ķīlis zemām algām, tādējādi liecinot par būtisku progresu šajā jomā. Tomēr Latvija, pretēji ieteiktajam, nav nodrošinājusi neseno nodokļu izmaiņu ieņēmumu neitralitāti, un nodokļu ieņēmumi no kapitāla un īpašuma samazinās. Tas ierobežo tās spēju risināt Latvijai ieteiktās sociālās reformas. Nodokļu saistību izpilde pakāpeniski uzlabojas, taču varētu darīt vairāk, novēršot nodokļu politikas nepilnības, piemēram, mikrouzņēmumu nodokļu režīmu, un apņēmīgāk cīnoties pret ēnu ekonomikas darbību vairākās ekonomikas nozarēs. Zināms progress ir panākts sociālās politikas reformu īstenošanā, bet to īstenošanu ierobežo zemais publiskā finansējuma līmenis. Finansējuma trūkuma dēļ līdz šim ir atlikti 2014. gadā paziņotie vērienīgie valdības plāni paaugstināt minimālo ienākumu līmeni. Finansējuma ierobežojumu dēļ 2020. gadā minimālie sociālās palīdzības pabalsti ir nedaudz palielināti, bet mazāk, nekā plānots 2020.–2021. gadā. Minimālā sociālā pabalsta adekvātums joprojām ir zems, un ir jāpieliek lielākas pūles. Zemais publiskais finansējums veselības aprūpes jomā gadiem ir ierobežojis cilvēku piekļuvi kvalitatīvai un savlaicīgai aprūpei. Veselības aprūpes finansējums 2017.–2019. gadā palielinājās, sasniedzot aptuveni 3,8 % no IKP, bet paredzams, ka 2020. gadā tas samazināsies, jo finansēšanas saistības ir izpildītas tikai daļēji. Turpinās centieni uzlabot veselības aprūpes sistēmas efektivitāti un kvalitāti, lai gan slimnīcu un primārās aprūpes tīklu būtiskākās reformas joprojām ir agrīnā posmā, neraugoties uz to, ka tās jau vairākus gadus ir iekļautas reformu programmā. Kopš 2012. gada izglītības reformu jomā ir gūts “zināms progress”, taču varētu pielikt lielākas pūles, lai uzlabotu izglītības sistēmas kvalitāti un efektivitāti, vienlaikus izvēršot pieaugušo izglītību. Latvija ir panākusi zināmu progresu, izstrādājot kvalitāti atalgojošu finansēšanas modeli augstākajai izglītībai un izveidojot ārēju kvalitātes nodrošināšanas aģentūru augstākajai izglītībai laikposmā no 2012. līdz 2015. gadam. Tomēr uz rezultātiem balstītā finansējuma apjoms joprojām ir ierobežots, un augstākās izglītības sistēma joprojām ir sadrumstalota ar pārāk daudzām studiju programmām un izglītības iestādēm. Nodoms racionalizēt skolu tīklu, ņemot vērā skolēnu skaita samazināšanos, pēdējos gados nav noritējis tā, kā plānots, tādējādi kavējot vispārējās izglītības kvalitātes un efektivitātes pieaugumu. Notiek reformas, lai uzlabotu profesionālo izglītību un apmācību, bet studentu īpatsvars šāda veida izglītībā joprojām ir zems. Līdzdalība pieaugušo izglītībā ir zema, jo īpaši mazkvalificētiem darbiniekiem, personīgu iemeslu dēļ un nepietiekamu nefinansiālu un finansiālu stimulu dēļ darba devējiem ieguldīt un atbalstīt pieaugušo izglītību saviem darbiniekiem. Neraugoties uz zemo valsts finansējumu, ir panākts zināms progress ieguldījumos inovācijā, transportā un digitālajā infrastruktūrā, savukārt mājokļu un uz vidi orientēta politika vēl nav izstrādāta. Kopš 2012. gada Latvijai ir ieteikts paplašināt investīcijas pētniecībā un izstrādē, bet finansēšanas plāni nav īstenoti. Tomēr ir panākta pētniecības iestāžu konsolidācija un plānota vienotas pārvaldības struktūras izveide. Ar ES atbalstu ir attīstīta transporta un digitālā infrastruktūra, taču platjoslas pārklājums lauku apvidos joprojām ir zems. Plāni izveidot ekoloģiski ilgtspējīgu enerģētikas un transporta tīklu vēl nav izstrādāti. Tomēr Rail Baltica attīstībai būtu jāatbalsta pāreja uz transportu, kas rada mazāk oglekļa emisiju. Ieguldījumus mājokļos kavē ilgi un apgrūtinoši plānošanas procesi, kā arī novecojuši īres tiesību akti, un kopš 2018. gada nav panākts progress attiecībā uz ierosinātajām izmaiņām. Publiskās pārvaldības reformas, kas ir viena no reformu prioritātēm kopš 2012. gada, pēdējos gados ir uzrādījušas “zināmu progresu”. Kopumā ir panākts tiesvedības ilguma samazinājums, vienlaikus nostiprinot Tieslietu padomes lomu. Ir izveidota maksātnespējas administratoru publiska uzraudzība. Laikposmā no 2017. līdz 2020. gadam tiek īstenota valsts pārvaldes reforma attiecībā uz centrālo valdību, un ir paredzēts, ka no 2021. gada tiks uzsākta pašvaldību reforma. Turklāt valsts un pašvaldību uzņēmumu korporatīvā pārvaldība sāka uzlaboties jau pirms valsts pievienošanās ESAO 2016. gadā un kopš tā laika ir turpinājusi uzlaboties. Laika gaitā ir panākts zināms progress interešu konfliktu novēršanā, bet daži trūkumi joprojām pastāv.

Latvija ir panākusi zināmu progresu 2019. gada konkrētai valstij adresēto ieteikumu īstenošanā (sk. 2.1. tabulu). Ir panākts būtisks progress nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas sistēmas stiprināšanā un riskantās naudas plūsmas samazināšanā caur Latviju. Nodokļu sloga novirzīšana no darbaspēka uz citiem mazāk kaitējošiem nodokļu avotiem ir daļēji panākta, jo pasākumi nebija ieņēmumu ziņā neitrāli. Sociālo un veselības aprūpes plānu finansējums 2020. gadam ir ierobežots, kā rezultātā ir panākts “zināms progress”. Joprojām tiek izstrādāta vides ziņā ilgtspējīga investīciju politika. Valsts pārvaldes reformas ir pavirzījušās uz priekšu, savukārt interešu konfliktu novēršanas sistēmā bija vērojamas neviendabīgas norises. Pēc dalībvalsts pieprasījuma Komisija, izmantojot Strukturālo reformu atbalsta programmu, var nodrošināt īpaši pielāgotas speciālās zināšanas, lai palīdzētu izstrādāt un īstenot izaugsmi veicinošas reformas. Kopš 2017. gada Latvija ir saņēmusi atbalstu kopumā 32 projektiem. 2019. gadā tika īstenoti vairāki projekti, tostarp veselības aprūpes sistēmas darbības novērtēšanas sistēmas izstrāde un metodikas nodrošināšana inovatīviem sabiedrisko pakalpojumu reformas projektiem. Turklāt Komisija ir atbalstījusi iestādes vidēja termiņa nodokļu stratēģijas īstenošanā, cita starpā atbalstot PVN iztrūkuma analīzes metožu un atbilstības riska pārvaldības stratēģijas izstrādi. 2019. gadā sāka pārskatīt invaliditātes novērtēšanas sistēmu un uzlabot personu ar invaliditāti integrāciju darba tirgū.

2.1. tabula. Kopsavilkuma tabula par 2019. gada KVAI novērtējumu* 1) 1. KVAI novērtējumā nav iekļauts novērtējums par atbilstību Stabilitātes un izaugsmes paktam. Avots: Eiropas Komisija * 3. KVAI novērtējumā nav ņemts vērā ES kohēzijas politikas fondu (2021-2027) ieguldījums. Likumdevēji vēl nav pieņēmuši tiesisko regulējumu, uz ko balstās ES kohēzijas politikas fondu 2021.–2027. gadam plānošana, un tostarp nav panākta vienošanās par daudzgadu finanšu shēmu (DFS).



(turpinājums nākamajā lappusē) Izcēlums (turpinājums) 3.1. Publiskās finanses un nodokļi 3.1.1. Fiskālā politika Tiek lēsts, ka Latvijas fiskālā nostāja 2019. un 2020. gadā ir kļuvusi stingrāka. Ekonomikas cikliskās augšupejas laikā Latvija 2017. un 2018. gadā veica fiskālo ekspansiju. To raksturoja valdības aizņēmumu un gada izdevumu pieaugums par aptuveni 10 %. Tiek prognozēts, ka 2019. un 2020. gadā strukturālais deficīts tiks samazināts, vienlaikus palēninot ekonomikas izaugsmi un samazinoties pozitīvajai izlaides starpībai (3.1.1. diagramma). Ekspansīvie ieņēmumu centieni, kas izriet no nodokļu samazināšanas pasākumiem, kuri tika īstenoti no 2018. gada, tika kompensēti ar izdevumu samazināšanu, jo nominālo izdevumu pieaugums 2019. un 2020. gadā vidēji tika ierobežots aptuveni 3,5 % apmērā (3.1.2. diagramma). 3.1.1. diagramma. Fiskālā nostāja un ekonomikas cikls Avots: Eiropas Komisijas 2019. gada rudens prognoze Valdības ieņēmumu un izdevumu daļa IKP ir samazinājusies nodokļu samazināšanas pasākumu dēļ. Faktisko nodokļu samazinājumu darbaspēkam un uzņēmumu peļņai un dividendēm, kas tika pieņemts 2017. gadā un īstenots no 2018. gada, tikai daļēji kompensēja ieņēmumu palielināšanas pasākumi. Tiek lēsts, ka valsts ieņēmumu attiecība pret IKP laikposmā no 2018. līdz 2020. gadam samazināsies par 1 procentpunktu no IKP. Tas izraisīs valsts izdevumu attiecības samazināšanos, savukārt valdība ir apņēmusies samazināt valdības aizņēmumus. Plānots, ka kārtējie izdevumi laikposmā no 2018. līdz 2020. gadam samazināsies par 1 procentpunktu no IKP (galvenokārt valsts iepirkumi un pārvedumi) un kapitālizdevumi — par 0,5 procentpunktiem no IKP. Tajā pašā laikā paredzams, ka valsts sektora algu izdevumi un sociālie maksājumi palielināsies, ņemot vērā diskrecionāro pieaugumu un indeksāciju attiecībā uz algu un cenu attīstību ekonomikā. 3.1.2. diagramma. Izdevumu pieaugums un diskrecionārā

fiskālā konsolidācija 1) Diskrecionārā fiskālā konsolidācija (DFE) ir ieņēmumu un izdevumu konsolidācija. (1)=(2)+(3)

2) Ieņēmumu konsolidācija atspoguļo diskrecionāros ieņēmumu pasākumus. Šajā diagrammā pozitīva ieņēmumu konsolidācija nozīmē ekspansīvu fiskālo nostāju (deficītu palielinoša).

3) Izdevumu konsolidācija atspoguļo starpību starp publisko izdevumu pieaugumu un izlīdzināto potenciālo izaugsmi 10 gadu laikā.

4) Izdevumu kritērija pieaugums atbilst izdevumu kritērija jēdzienam ES fiskālajā sistēmā (nominālā izlīdzinātā potenciālā izaugsme, kas koriģēta, ņemot vērā diskrecionāro ieņēmumu konsolidāciju). Sīkāku informāciju par metodiku skatīt Carnot, N. un F. de Castro (2015). The Discretionary Fiscal Effort: an Assessment of Fiscal Policy and its Output Effect. Eiropas Komisija, Economic Papers 543, februāris. Avots: Eiropas Komisijas 2019. gada rudens prognoze 3.1.2. FISKĀLĀS SISTĒMAS UN IZDEVUMU PĀRSKATĪŠANA Fiskālā sistēma nosaka fiskālos mērķus ar zināmu interpretācijas brīvību. Budžeta mērķus nosaka, pamatojoties uz fiskālās disciplīnas likumā paredzētajiem fiskālajiem noteikumiem, un tos uzrauga neatkarīga Fiskālās disciplīnas padome. Tomēr Latvijas budžeta iestādes, nosakot mērķus, izmanto interpretāciju, kā rezultātā bieži rodas lielāka strukturālā bilance, nekā atļauts valsts fiskālajā sistēmā, kā norādīts Fiskālās disciplīnas padomes uzraudzības ziņojumā (2019). Konkrētāk, iestādes daļu no nodokļu reformas izmaksām uzskata par vienreizējiem pasākumiem, atvieglojot strukturālās bilances prasību saskaņā ar valsts fiskālo regulējumu, ko apstrīd Fiskālās disciplīnas padome. Komisija arī neatzīst šādus vienreizējus pasākumus, un iestādes to ņem vērā, lai nodrošinātu atbilstību Stabilitātes un izaugsmes paktam. Izdevumu pārskatā 2019. gadā ir analizēti izdevumi veselības un izglītības jomā, bet nav atkārtoti izvērtētas izdevumu prioritātes valdības nozarēs. Pārskatā tika ierosināti uzlabojumi budžeta sagatavošanā, analizēti izdevumi izglītībai un veselības aprūpei un norādīti daži ietaupījumi pārdalei. Tomēr izdevumu pārskatā nav novērtēta esošo izdevumu summu atbilstība. Paredzams, ka visi ietaupījumi vienā valdības sektorā vispirms tiks izmantoti tajā pašā sektorā, savukārt pārdale starp valdības funkcijām ir ierobežota. Nozares ar vēsturiski lielākiem budžetiem un izveidotiem indeksācijas mehānismiem ir spēcīgākā sarunu pozīcijā valdības diskusijās (aizsardzība, sociālā aizsardzība). Tomēr nozarēm, kas paļaujas uz diskrecionāriem lēmumiem, ir vajadzīgs citu ministru politisks atbalsts, lai panāktu vienošanos. Piemēram, veselības aprūpes nozares budžeta pamatplānos nav ņemts vērā demogrāfiskais un izmaksu spiediens, kas apdraud tās sākotnējo pozīciju sarunās par budžetu. 3.1.3. NODOKĻU POLITIKA Latvijas nodokļu ieņēmumu daļa IKP ir samazināta, veicot nodokļu samazināšanas pasākumus. Paredzams, ka nodokļu ieņēmumu attiecība pret IKP samazināsies no 31½ % 2017. gadā līdz 30½ % 2020. gadā, kas ir ievērojami mazāk par ES vidējo rādītāju — 39 %. Galvenie ieņēmumu avoti ir darbaspēka un patēriņa nodokļi. Kapitāla nodokļu daļa jau bija zema salīdzinājumā ar citām dalībvalstīm, un to vēl vairāk samazināja uzņēmumu ienākuma nodokļa reforma. Pāreja uz jauno uzņēmumu ienākuma nodokļa režīmu, kurā ar nodokli tiek aplikta tikai dividenžu izņemšana, radīja lielākas pagaidu izmaksas 2019. gadā un mazākus ieņēmumus vidējā termiņā, jo šķiet, ka uzņēmumi saglabā peļņu vairāk, nekā sākotnēji plānots. Turklāt lēmums atlikt nekustamā īpašuma nodokļa īpašuma vērtības atjauninājumu no 2020. gada uz 2022. gadu ierobežo kapitāla nodokļu ieņēmumu potenciālu. Latvija ir virzījusies uz videi draudzīgāku nodokļu sistēmu, un tai no visām dalībvalstīm tagad ir viens no augstākajiem vides nodokļu īpatsvariem. Nodokļi par enerģiju, transportu, piesārņojumu un resursu izmantošanu 2018. gadā sasniedza 3,4 % no IKP (ES vidējais rādītājs — 2,4 %). Tomēr joprojām pastāv daži nodokļu atbrīvojumi, kas samazina nodokļu efektivitāti, kuru nolūks ir mainīt videi kaitīgus patēriņa modeļus. Samazinātas PVN un akcīzes nodokļa likmes enerģijai (apkurei un degvielai, ko izmanto lauksaimniecībā) 2017. gadā veidoja 0,3 % no IKP nodokļu izdevumos (Finanšu ministrija, 2018). Turklāt iespēja atskaitīt PVN par uzņēmuma automobiļu pirkuma cenu un ekspluatācijas izmaksām subsidē uzņēmuma automobiļu izmantošanu privātām vajadzībām. Latvijas enerģētikas un klimata plāna projektā ir paredzēts pārskatīt un samazināt nodokļu subsīdijas fosilajam kurināmajam, saskaņojot nodokļus, pamatojoties uz CO2 emisijām, savukārt mājsaimniecību ieguldījumus energoefektivitātē varētu stimulēt ar pagaidu PVN vai īpašuma nodokļa atvieglojumiem. Vides nodokļu palielināšana var palīdzēt sasniegt vides mērķus. Tajā pašā laikā būtu jāņem vērā sadales ietekme un attiecīgie kompensācijas pasākumi visneaizsargātākajām mājsaimniecībām (Eiropas Komisija, 2019c). Nodokļu uzlikšana zemajām algām ir saskaņota ar citām dalībvalstīm. Ar 2020. gada budžetu vēl vairāk palielināja ikmēneša no ienākumiem atkarīgo neapliekamo minimumu līdz 300 EUR un tā minimālo robežvērtību līdz 500 EUR, pārsniedzot iepriekš pieņemtos plānus. Rezultātā nodokļu ķīlis algām, kas ir 50 % no vidējās algas, 2020. gadā samazinātos līdz 35 %, kas kopumā atbilst līmenim citās dalībvalstīs (sk. 3.1.3. diagrammu). Lai gan pasākums ir vērsts uz zemu atalgotiem darba ņēmējiem, tiek lēsts, ka tas dos lielāku labumu vidēju ienākumu grupām iedzīvotāju ienākumu sadalījumā (sk. 3.1.4. diagrammu). Tas ir skaidrojams ar zemāku ienākumu grupu zemo darba intensitāti un jau esošajiem pabalstiem, kas daļēji vai pilnībā atbrīvo zemās algas no iedzīvotāju ienākuma nodokļa. Kopumā sociālie pārvedumi šķiet labāk piemēroti trūcīgāko mājsaimniecību sasniegšanai (sk. 3.2.3. iedaļu). Ar izmaksām, kas līdzīgas 2017. gada nodokļu reformai, minimālo ienākumu līmeņa reforma ar mērenu pāreju uz darba ienākumiem varētu mazināt atšķirību no ES vidējā nabadzības un nevienlīdzības rādītāja, vienlaikus uzlabojot stimulus strādāt (Ivaškaitė-Tamošiūnė u. c., 2018). 3.1.3. diagramma. Aplēstais nodokļu ķīlis 2020. gadā salīdzinājumā ar salīdzinoši augsto un salīdzinoši zemo līmeni citās ES valstīs Avots: Eiropas Komisija

3.1.4. diagramma. 2020. gada budžetā norādītā neapliekamā minimuma palielinājuma ietekme uz ienākumu sadalījumu Avots: Eiropas Komisija (Euromod) Neraugoties uz lielāku darbaspēka nodokļu progresivitāti, nodokļu sistēma varētu darīt vairāk, lai samazinātu nevienlīdzību. Kopš 2018. gada Latvija ir pieņēmusi progresīvo nodokļu grafiku un palielinājusi no ienākumiem atkarīgo neapliekamo minimumu, padarot iedzīvotāju ienākuma nodokli progresīvāku. Tomēr nodokļu progresivitāte Latvijā joprojām ir zemāka nekā citās ES dalībvalstīs. Turklāt liela paļaušanās uz patēriņa nodokļu ieņēmumiem, kas parasti maz veicina pārdali, un zemi kapitāla nodokļi ierobežo nodokļu un pabalstu sistēmas ietekmi uz sadali un tās efektivitāti ienākumu nevienlīdzības mazināšanā. Īpašuma nodokļu pamatā joprojām ir novecojušas vērtības. Latvijai ir potenciāls palielināt ieņēmumus no īpašuma nodokļiem. Regulārie īpašuma nodokļi 2019. gadā veidoja 0,7 % no IKP, kas ir zemāk par ES vidējo rādītāju – 1,6 % no IKP 2017. gadā. Lai gan nekustamā īpašuma kadastrālajām vērtībām, ko izmanto īpašuma nodokļa aprēķināšanai, ir jāatbilst tirgus vērtībām, Latvijas valdība atkal ir atlikusi kadastrālo vērtību atjaunināšanu. Plānotā atjaunināšana 2020. gadā ir atlikta uz 2022. gadu, jo īpašuma nodokļu palielināšana ir ļoti nepopulāra. Tiek lēsts, ka šī atlikšana papildus ieņēmumu samazinājumam aptuveni 0,3 % apmērā no IKP izmaksās aptuveni 0,1 % no IKP, jo iepriekš tika atlikti novērtējuma atjauninājumi. Ierosinātās izmaiņas īpašuma aplikšanā ar nodokli sašaurinātu nodokļa bāzi. 2019. gadā iesniegtais kadastrālās metodikas projekts paredz standartizēt ēkām izmantojamās teritorijas un likvidēt vairākus ēku klasifikācijas veidus, tādējādi novēršot vērtēšanas grūtības un neatbilstību cēloņus. Tomēr, plānojot ieviest īpašas vērtības individuālo mājokļu aplikšanai ar nodokli, to aplikšana ar nodokli kļūtu attālināta no tirgus vērtības. Turklāt priekšlikums aplikt ar nodokli tikai galvenās dzīvesvietas, kuru vērtība pārsniedz 100 000 EUR, atbrīvotu lielāko daļu mājsaimniecību no nodokļa maksāšanas un nodokļu ieņēmumos izmaksātu aptuveni 0,2 % no IKP. Ēnu ekonomikas īpatsvars joprojām ir augsts. Pamatojoties uz uzņēmumu vadītāju apsekojumiem, Latvijas ēnu ekonomika 2018. gadā tika lēsta 24 % apmērā no IKP, pārsniedzot aplēses Igaunijai (17 %) un Lietuvai (19 %) (Sauka & Putniņš, 2019). Nedeklarētie uzņēmējdarbības ienākumi Latvijā (35 % no ēnu ekonomikas) un aplokšņu algas (22 %) rada galvenās atšķirības salīdzinājumā ar citām Baltijas valstīm. Starp nozarēm 2016.–2018. gadā vislielākais ēnu ekonomikas īpatsvars vidēji bija būvniecībā (36 %) un mazumtirdzniecībā (25 %). Tiek lēsts, ka PVN iztrūkums ( ) Latvijā 2017. gadā bija 15 %, kas pārsniedz ES vidējo rādītāju — 11 % (CASE, 2019). Latvijas Valsts ieņēmumu dienestam ir līdzīgas PVN iztrūkuma aplēses, un tas sagaida, ka 2018. gadā šis iztrūkums būs samazinājies. Tomēr ar PVN saistīta krāpšana joprojām ir plaši izplatīta. Pasaules Banka par to ir sagatavojusi vairākus ieteikumus Latvijas iestādēm un organizējusi Valsts ieņēmumu dienesta darbinieku apmācību, lai uzlabotu PVN iekasēšanu ( ). Pateicoties dažādiem pasākumiem, ir pakāpeniski uzlabojusies nodokļu saistību izpilde. 2019. gadā iestādes turpināja paplašināt uz datiem balstītu riska novērtējumu izmantošanu, palielinot saziņu ar nodokļu maksātājiem, izmantojot elektronisko deklarēšanas sistēmu, un īstenojot nozarei specifiskus pasākumus. Paredzams, ka būvniecības nozarē darba koplīguma īstenošana (sk. 3.3.1. iedaļu) un darbinieku elektroniskās reģistrācijas pastiprināšana lielos būvlaukumos samazinās ēnu aktivitātes lielo īpatsvaru nozarē. Nelikumīgas tiešsaistes azartspēles ir ierobežotas, efektīvāk bloķējot piekļuvi nelicencētām azartspēļu vietnēm un iesaistot maksājumu pakalpojumu sniedzējus nelicencētu darbību uzraudzībā. Valsts ieņēmumu dienests uzlabo arī analītiskās spējas lielu datu kopu izmantošanā un aizdomīgu darbību identificēšanā. Nodokļu ieņēmumu pieaugumu no šiem pasākumiem var sagaidīt vidējā termiņā, bet tam ir vajadzīgi pastāvīgi centieni, lai uzraudzītu nodokļu saistību izpildi un reaģētu uz nodokļu nemaksāšanas pazīmēm. 3.1.4. PARĀDA ATMAKSĀJAMĪBAS ANALĪZE UN FISKĀLIE RISKI Tiek lēsts, ka risks Latvijas fiskālajai stabilitātei vidējā termiņā un ilgtermiņā ir zems, pieņemot, ka pašreizējā politika turpināsies. Fiskālās stabilitātes zemais risks tiek novērtēts, pamatojoties uz zemo sākotnējā parāda līmeni un pieņemot, ka tiks ierobežotas ar iedzīvotāju novecošanu saistītās izmaksas (sk. B pielikumu). Saskaņā ar pamatscenāriju 2018. gada ziņojumā par novecošanu (Eiropas Komisija, 2018a) tiek prognozēts, ka kopējie ar novecošanu saistītie izdevumi laikposmā no 2018. līdz 2070. gadam samazināsies par 1,3 procentpunktiem no IKP, pieņemot, ka samazināsies pensiju izdevumi un nedaudz palielināsies veselības aprūpes izdevumi. Tiek prognozēts, ka vidējais valsts pensiju pabalsts samazināsies attiecībā pret vidējo algu, lai gan to daļēji kompensēs obligāto privāto pensiju shēmu pieaugošais apjoms. Paredzams, ka veselības aprūpes izdevumu attiecība pret IKP palielināsies no 3,7 % 2016. gadā līdz 4,3 % 2070. gadā, ņemot vērā prognozētās demogrāfiskās pārmaiņas. Tā joprojām būtu viena no zemākajām ES. Šie pieņēmumi varētu būt politiski un sociāli neilgtspējīgi, ņemot vērā pašlaik pensiju zemo adekvātumu (sk. 3.3.2. iedaļu) un nepietiekamo finansējumu valsts veselības aprūpei (sk. 3.3.3. iedaļu). Ja Latvijas rādītāji tuvināsies ES vidējiem rādītājiem attiecībā uz pensiju adekvātumu un veselības aprūpes izdevumiem, fiskālās stabilitātes riski šķiet lielāki. Pieņemot, ka veselības aprūpes izmaksas tuvinās ES vidējam rādītājam, tiek prognozēts, ka Latvijas izdevumi veselības aprūpei un ilgtermiņa aprūpei līdz 2070. gadam palielināsies par aptuveni 3 % no IKP. Pensiju pabalstu attiecības pašreizējā līmeņa saglabāšana līdz 2070. gadam izmaksātu aptuveni 2 % no IKP gadā. Turklāt pensiju pabalstu attiecības palielināšana līdz ES vidējam rādītājam izmaksātu 10 % no IKP. Šādi pieņēmumi fiskālajai stabilitātei vidējā termiņā un ilgtermiņā radītu lielākus riskus, nekā liecina pašreizējā politika. Finanšu stabilitāte Latvijas banku sektors joprojām ir rentabls, labi kapitalizēts un kopumā stabils, neraugoties uz nerezidentu segmenta samazināšanos. Vidējā rentabilitāte ir saglabājusies relatīvi stabila, neraugoties uz nerezidentu banku darījumu samazināšanos. Peļņa no pašu kapitāla 2019. gada pirmajā pusē nedaudz palielinājās līdz 10,1 %, savukārt peļņa no aktīviem 2019. gada pirmā pusgada beigās bija 1,1 %. Tā rezultātā bankas vidēji ir labi kapitalizētas ar kopējo kapitāla rādītāju 22,6, kas ievērojami pārsniedz ES vidējo rādītāju un regulatora noteikto prudenciālo minimumu. Saskaņā ar Latvijas Bankas veikto stresa testu satricinājumu absorbcijas spēja sistēmiskā līmenī ir laba. Vietējie noguldījumi joprojām pārsniedz kredītu pieaugumu, veicinot aizdevumu un noguldījumu attiecības samazināšanos, kas 2019. gada 2. ceturkšņa beigās sasniedza 74 %. Kredītiestāžu likviditātes risks ir ierobežots, jo likvīdie aktīvi veido lielu daļu no kopējiem aktīviem (30 %). 3.2.1. tabula. Finanšu stabilitātes rādītāji 1) *ECB kopējā bilance: aizdevumi valdības un monetārajām finanšu iestādēm/noguldījumi, izņemot valdības un MFI **

**Salīdzināmībai norādītas tikai gada vērtības Avots: Eiropas Centrālā banka KBD2 Bankas, kas agrāk apkalpoja klientus nerezidentus, patlaban meklē dzīvotspējīgu alternatīvu savam agrākajam darījumdarbības modelim. Nerezidentu bankas ( ) ir ievērojami samazinājušas savu darbību, pamatojoties uz stingrākiem nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas noteikumiem (sk. turpmāk) un pārveidojušas savus darījumdarbības modeļus. Tā rezultātā ievērojami saruka to darījumdarbības apjoms un noguldījumi. Daļa kredītiestāžu, kas apkalpo ārvalstu klientus, ir sākušas piedāvāt jaunus finanšu produktus un pieņemt mājsaimniecību noguldījumus, izmantojot tīmekļa platformas. Lai gan tas uzlabo to finansējuma termiņu struktūru, vidējā termiņā tas var radīt refinansēšanas un likviditātes riskus, ņemot vērā iespējamo izejošo naudas plūsmu termiņa beigās. Citas kredītiestādes ir pieredzējušas, ka to ārvalstu aizdevumu portfeļa kvalitāte ir pasliktinājusies, un liela daļa no tā ir tādi aizdevumi, kuri, visdrīzāk, netiks atmaksāti (ieņēmumus nenesoši aizdevumi – INA), kuru termiņš nav kavēts. Vidējā ienākumus nenesošo aizdevumu attiecība mājsaimniecībām un nefinanšu sabiedrībām 2019. gada 2. ceturksnī bija 7,5 %, bet to kredītiestāžu INA attiecības tendences, kuras apkalpo iekšzemes klientus un ārvalstu klientus, ievērojami atšķiras (attiecīgi 4,2 % un 31,4 %). Galvenie riski finanšu stabilitātei ir saistīti ar mājokļu tirgus attīstību Ziemeļvalstīs un nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanu Latvijā. Lai gan Ziemeļvalstu mātes banku finansējuma nozīmīgums to meitasuzņēmumiem Latvijā ir ievērojami sarucis, riski, kas saistīti ar Zviedrijas mājokļu tirgu, varētu ietekmēt Latviju, izmantojot tirdzniecības un uzticības kanālus. Turklāt pēc Luminor Bank pārveides no meitasuzņēmuma par Igaunijas vienības filiāli varētu paātrināties satricinājumu pārvešana no citām Baltijas valstīm uz Latviju. Lai gan jau ir ieviesti pasākumi, lai mazinātu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un teroristu finansēšanas riskus, potenciālie sarežģījumi finanšu nozarē nelabvēlīgu notikumu gadījumā varētu būt plaši un nenoteikti. Nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas novēršana Latvija ir atkārtoti apliecinājusi savu apņemšanos apkarot nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju un terorisma finansēšanu kā būtisku faktoru, lai saglabātu uzticību savai finanšu sistēmai un tās stabilitāti. Pēc ABLV lietas( ) Latvija nekavējoties veica pasākumus, lai samazinātu riskantu aktīvu plūsmu caur tās finanšu sistēmu (Eiropas Komisija, 2019a). 2018. gada jūlijā Moneyval secināja, ka Latvijas nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas (AML) sistēmas efektivitāte ir tikai mērena, un lika to pastiprināti uzraudzīt Finanšu darījumu darba grupai( ) (FATF). FATF savā nākamajā plenārsēdē, kas notiks 2020. gada februārī, izvērtēs Latvijas panākto progresu. Pēc Moneyval ziņojuma Latvija nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas sistēmas pastiprināšanu ir pasludinājusi par prioritāti un ir strādājusi daudzās jomās, lai stiprinātu savu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas sistēmu. 2020. gada janvārī Moneyval izvērtēja Latvijas progresu un uzlaboja valsts reitingus attiecībā uz 11 ieteikumiem, un Latvija tagad “atbilst” vai “lielā mērā atbilst” visiem FATF ieteikumiem. Pasākumi, lai uzlabotu cīņu pret nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu, veicinātu virzību uz 16. IAM sasniegšanu. Latvija ir atjauninājusi savu tiesisko regulējumu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas jomā un nostiprinājusi uzraudzības un tiesībaizsardzības iestādes. Latvija ir atjauninājusi nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas likumu, kredītiestāžu likumu un likumu, kas reglamentē Latvijas Finanšu uzraudzības aģentūru – Finanšu un kapitāla tirgu komisiju (FKTK). Tika paplašināts arī to iestāžu saraksts, kuru kompetencē ir sankciju izpilde. Starptautisko sankciju īstenošana ir viena no FKTK galvenajām prioritātēm turpmākajiem gadiem. No 2019. gada 29. jūnija Finanšu izlūkošanas dienests (FID) ir galvenā iestāde, kas atbild par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un teroristu finansēšanas novēršanas jautājumiem. Tika palielināts tā darbinieku skaits un nostiprināta tā neatkarība un autonomija. Būtiski būs tas, cik lielā mērā Latvijas Finanšu izlūkošanas dienests (FID) var efektīvi īstenot un izmantot savas jaunās pilnvaras, ņemot vērā tā centrālo lomu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un teroristu finansēšanas novēršanas sistēmā. Latvija ir palielinājusi finanšu uzraudzības darbinieku skaitu un ieguldījusi savās analītiskajās spējās. Ievērojami palielinājās to darbinieku skaits, kuri nodarbojas ar nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas uzraudzību. FKTK ir izstrādājusi jaunus rīkus, lai labāk identificētu faktisko īpašnieku grupas un darījumu savienojumus. FKTK arī palielināja uz vietas veikto pārbaužu skaitu un pastiprināja naudas pakalpojumu sniedzēju uzraudzību, kas radās pēc čaulas uzņēmumu slēgšanas. 2019. gadā FKTK ir noteikusi izpildes pasākumus (monetāros un citus) četrām bankām, un notiek četras administratīvās izmeklēšanas. Jauna uzraudzības iestāžu koordinācijas platforma nodrošina vienotu izpratni par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un teroristu finansēšanas riskiem, un to izmanto zināšanu un uzraudzības prakses apmaiņai. Tagad visas uzraudzības iestādes ir izstrādājušas nozaru riska novērtējumus un pamatnostādnes uz risku balstītai uzraudzībai. Tomēr Latvijai būtu jāturpina centieni praksē īstenot uz risku balstītu uzraudzību.

Riska mazināšanas pasākumi Latvijas finanšu nozarē un tās reputācijas atjaunošana ir bijusi būtiska Latvijas nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas stratēģijas daļa. Viens no FKTK galvenajiem mērķiem ir cieši uzraudzīt (agrāko) ārvalstu klientu apkalpojošo banku darījumdarbības modeļa maiņu. Tā kā bankas veica riska mazināšanas pasākumus, kurus pastiprināja aizliegums apkalpot konkrēta veida čaulas uzņēmumus, trešo valstu klientu noguldījumu īpatsvars samazinājās no 35,6 % 2015. gadā līdz 6,6 % 2019. gada septembrī. Nerezidentu noguldījumu vērtība ir samazinājusies no 8,1 miljarda euro 2017. gadā līdz 3,2 miljardiem euro 2019. gada septembrī (39,7 % līdz 19,5 % no kopējiem noguldījumiem). Riska mazināšanas pasākumi, kas veikti attiecībā uz citām augsta riska jomām (piemēram, ārvalstu uzņēmumiem), ietver uzlabotu juridisko personu pārredzamību ( ). Tomēr Latvijai būtu jāuzlabo izpratne par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un teroristu finansēšanas pamatā esošajiem riskiem, jo īpaši attiecībā uz grāmatvežiem, juristiem, nodokļu konsultantiem un citiem profesionāļiem, kas iesaistīti uzņēmumu veidošanā. Valdība ir arī stiprinājusi dialogu starp finanšu nozari, uzraudzības iestādi un tiesībaizsardzības iestādēm. 2018. gadā tika izveidota FID vadīta koordinācijas grupa, kas palīdzēja uzlabot ieinteresēto personu izpratni par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas riskiem. Turklāt, pateicoties Finanšu izlūkošanas dienesta sniegtajām atsauksmēm atbildīgajiem subjektiem, ziņojumu par aizdomīgiem darījumiem kvalitāte ir uzlabojusies un to apjoms ir samazinājies, lai gan tas joprojām ir diezgan augsts. Ir uzlabojusies ziņojumu par aizdomīgiem darījumiem pārrobežu izplatīšana. Latvijai būtu jāturpina centieni pārrobežu mērogā izplatīt ziņojumus par aizdomīgiem darījumiem. Vēl ir jāstiprina tiesībaizsardzības iestāžu spēja izskatīt lietas par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu. Ir atjauninātas izmeklēšanas pamatnostādnes, un visām tiesu sistēmas ieinteresētajām personām ir nodrošināta apmācība, lai uzlabotu kriminālvajāšanas kvalitāti un efektivitāti nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas lietās. Dati liecina, ka ir palielinājies kriminālvajāšanas un kriminālprocesu skaits un ka aktīvi tiek konfiscēti( ). Tomēr centienus varētu turpināt, lai nodrošinātu, ka nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas izmeklēšanai tiek piešķirta prioritāte, kā arī tiek noteiktas efektīvas un atturošas sankcijas personām, kas notiesātas par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu. Kredītu pieaugums Hipotekāro kreditēšanu ir veicinājusi valsts atbalsta programma, bet kredītu pieaugums kopumā joprojām ir lēns. Pēc ilgstošas aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanas hipotekāro aizdevumu gada pieauguma temps 2018. gadā kļuva pozitīvs, 2019. gada augustā sasniedzot 1,9 % (salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu). Hipotekāro kredītu pieauguma pamatā ir mājsaimniecību finansiālā stāvokļa uzlabošanās, zemas procentu likmes un valsts programma mājokļu iegādes atbalstam. Nefinanšu sabiedrībām izsniegto aizdevumu pieaugums (3,5 % pieaugums salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu 2019. gada pirmajā pusē) lielā mērā ir saistīts ar dažiem lieliem ilgtermiņa aizdevumiem. Banku aizdevumi iekšzemes nefinanšu sektoram 2018. gada beigās bija 34 % no IKP, kas joprojām ir viens no zemākajiem rādītājiem ES. Tajā pašā laikā turpina nostiprināties nebanku finanšu iestāžu loma iekšzemes aizdevumu izsniegšanā. Tajā pašā laikā turpina palielināties( ) nebanku finanšu iestāžu loma iekšzemes aizdevumu izsniegšanā. 2019. gada beigās nebanku aizdevēji veidoja 17 % no visiem mājsaimniecībām un nefinanšu sabiedrībām piešķirtajiem aizdevumiem. Mājsaimniecību izmantotās izpirkumnomas pieaugums, ko nodrošināja nebanku finanšu sektors, jo īpaši pieauga no 5,9 % 2018. gadā līdz 8,2 % 2019. gada 2. ceturksnī. Savukārt nefinanšu uzņēmumiem izsniegto nomas līgumu pieaugums samazinājās no 10 % 2018. gada 4. ceturksnī līdz 3,2 % 2019. gada 2. ceturksnī. To var izskaidrot ar uzņēmumu ienākumu nodokļa atlikšanu reinvestētajai peļņai, kas tika ieviests no 2018. gada. Kredītu lēnajam pieaugumam pamatā ir gan pieprasījuma, gan piedāvājuma faktori. Banku standarti attiecībā uz aizdevumiem maziem un vidējiem uzņēmumiem joprojām ir stingri. Augsts kredītrisks (slikti rādītāji, vājš aizņēmēju nodrošinājums un pašu kapitāls), trūkumi tiesiskajā regulējumā un ēnu ekonomika ir svarīgi piedāvājuma puses ierobežojumi attiecībā uz korporatīvo kreditēšanu. Attiecībā uz pieprasījumu šķiet, ka to uzņēmumu īpatsvars, kuriem ir ierobežots finansējums, Latvijā ir lielāks nekā citās dalībvalstīs (EIB Investment Survey 2019). Noraidīto aizdevumu pieteikumu īpatsvars joprojām ir augsts – saskaņā ar SAFE apsekojuma datiem mazo un vidējo uzņēmumu (MVU) noraidīto aizdevumu pieteikumu īpatsvars ir vēl vairāk palielinājies, sasniedzot ceturto lielāko īpatsvaru ES. Tajā pašā laikā banku aizdevumu pieejamība lieliem uzņēmumiem ar stabiliem finanšu rādītājiem ir laba. Tomēr to pieprasījums ir zems un svārstīgs. Mazāki ieguldījumi bieži tiek finansēti no iekšējiem resursiem. Tiek īstenoti papildu makroprudenciālie pasākumi, kuru mērķis ir ierobežot aizdevumu un ķīlas vērtības attiecības pieaugumu. Latvijas Banka ir paudusi bažas par aizdevumu un ķīlas vērtības attiecību, kas pieaug, pateicoties valsts garantiju programmai, kas palīdz ģimenēm iegādāties savu pirmo īpašumu, garantējot daļu no pirmās iemaksas. Aptuveni puse no visiem hipotekārajiem kredītiem tiek piešķirti saskaņā ar valsts atbalsta programmu. 2019. gada pirmajā pusē jauni aizdevumi ar aizdevuma un ķīlas vērtības attiecību, kas pārsniedz 90 %, veidoja vienu trešdaļu no visiem jaunajiem hipotekārajiem kredītiem. Papildus zemākai pirmajai iemaksai zīmognodevas atlaide aizdevumiem, kas piešķirti saskaņā ar valsts atbalsta programmu, sniedz papildu stimulu pieteikties atbalsta saņemšanai. Latvijas Banka vēlas aizdevumu un ķīlas vērtības attiecības maksimālo robežu 90 % apmērā, kas bankām jau ir spēkā, noteikt par saistošu arī nebanku aizdevējiem. Alternatīvs finansējums Pēdējos gados ir pastāvīgi pieaugusi riska kapitāla pieejamība, un paredzams, ka šī tendence turpināsies. Piekļuvi finansējumam atbalsta valsts attīstības iestāde Altum, kurai ir būtiska nozīme, papildinot banku un citu tirgus finansējumu galvenokārt maziem un vidējiem uzņēmumiem. Tā nodrošina aizdevumu garantijas reģistrētiem uzņēmumiem un tiešu finansējumu jaunuzņēmumiem sagatavošanas, paātrināšanas un paplašināšanas posmā. Riska kapitāla ieguldījumu sadalījums pa nozarēm ir diversificēts, bet IKT un ražošana izceļas. Riska kapitāls ir ļoti koncentrēts Rīgas reģionā, kur atrodas lielākā daļa strauji augošu uzņēmumu. Saskaņā ar jaunuzņēmumu ekosistēmas kartēšanu, kas pabeigta 2019. gadā, no 2012. līdz 2018. gadam riska kapitāla apjoms, ko piesaistīja 178 Latvijas jaunuzņēmumi, bija 122,2 miljoni euro. Riska kapitāls ir galvenais jaunuzņēmumu finansēšanas veids jeb 46 %. Citi ieguldītāji, piemēram, bankas un finanšu iestādes, veido 23 % no kopējiem ieguldījumiem, un finansējumu nodrošina arī komerceņģeļi (6 %), uzņēmumi (5 %) un kolektīvā finansēšana (1 %). Neraugoties uz aizvien pozitīvākām tendencēm, riska kapitāla tirgus Latvijā joprojām attīstās salīdzinoši lēni. Tas ir vērsts uz diezgan agrīniem finansēšanas posmiem, un tas joprojām ir atkarīgs no publiskā līdzfinansējuma (Eiropas Komisija, 2019e). Augustā Baltijas Inovāciju fonda iniciatīvas turpināšana tika nodrošināta, Eiropas Investīciju fondam un trijām Baltijas valstīm parakstot līgumu par Baltijas Inovāciju fondu 2. Nākamo 5 gadu laikā Baltijas Inovāciju fonds 2 (156 miljoni euro) ieguldīs privātā kapitāla un riska kapitāla fondos, kas vērsti uz Baltijas valstīm, ar mērķi turpināt attīstīt kapitālieguldījumus MVU, lai veicinātu izaugsmi reģionā. Mājokļu tirgus Mājokļu nekustamā īpašuma cenu pieaugums nerada sistēmiskus riskus finanšu stabilitātei. Mājokļu nominālās cenas pēdējos gados ir pieaugušas vidēji par 8–9 % gadā. Mājokļu cenu pieaugumu veicināja stabilais algu pieaugums pēdējos gados un valsts atbalsta programma mājokļu iegādei, ko ieviesa 2015. gada sākumā un paplašināja 2018. gadā. Kopš mājokļu tirgus burbuļa plīšanas 2009. gadā, kad mājokļu cenas samazinājās par 45 %, to atveseļošanās nav pārsniegusi algu pieaugumu. Faktiski kopš 2010. gada, kad mājokļu cenas bija viszemākajā līmenī, algu pieaugums par aptuveni 10 procentpunktiem pārsniedza mājokļu cenu pieaugumu, par ko liecina nepārtraukta mājokļu cenu/atalgojuma attiecības samazināšanās (sk. 3.2.1. diagrammu). Mājokļu cenu pieejamības indekss, ko sastādījusi viena no Baltijas valstu vadošajām komercbankām, liecina, ka no trim Baltijas valstu galvaspilsētām mājokļu cenas joprojām ir vispieejamākās Rīgā (Swedbank, 2019). Būvniecības pieprasījuma svārstības ir veicinājušas strauji augošas darbaspēka izmaksas. Turklāt ilgas un apgrūtinošas plānošanas un būvatļauju saņemšanas procedūras arī ir veicinājušas būvniecības augstās izmaksas. Tā rezultātā jaunu mājokļu tirgus galvenokārt ir koncentrēts Rīgā un apkārtnē, jo zemākas pirktspējas dēļ tālākās vietās jauni mājokļi kļūst komerciāli dzīvotnespējīgi (Eiropas Komisija, 2019a). Būvniecības noteikumu racionalizēšana ir būtiska, lai novērstu virkni piedāvājuma faktoru, kas kavē būvniecības nozares spēju reaģēt uz augošo pieprasījumu pēc mājokļiem par pieņemamu cenu. 3.2.1. diagramma. Mājokļu cenu un atalgojuma attiecība (indekss 2006=100) Avots: Eiropas Komisija Kvalificētu darbinieku trūkums ir viens no lielākajiem šķēršļiem būvniecības nozarē. Ir īpaša vajadzība pēc būvdarbu vadītājiem, ūdens un notekūdeņu apsaimniekošanas inženieriem un jumiķiem. Latvija pieņēma būvniecības nozares attīstības stratēģiju 2017.–2024. gadam, lai risinātu nozares jautājumus, tostarp, kā nodrošināt kvalificētu darbaspēku; paaugstināt produktivitāti; samazināt administratīvos šķēršļus un uzlabot būvniecības pakalpojumu kvalitāti. Turklāt ieguldījumu pieprasījuma svārstīgums saasina jaudas ierobežojumus un cenu spiedienu būvniecības nozarē (European Construction Observatory, 2019). 3.3.1. Darba tirgus Darba tirgus sniegums kopumā ir pozitīvs; tomēr ir parādījies darbaspēka trūkums un prasmju neatbilstība. Nodarbinātības līmenis turpina palielināties (77,4 % 2019. gada 3. ceturksnī; 76,8 % 2018. gadā), samazinoties bezdarbam (6,2 % 2019. gada 3. ceturksnī; 7,4 % 2018. gadā) un pieaugot ekonomiskās aktivitātes līmenim (77,7 % 2018. gadā). Arī ilgstošie bezdarbnieki un jaunieši turpina gūt labumu no pastāvīgiem uzlabojumiem darba tirgū. Tomēr bezdarba līmenis joprojām atšķiras atkarībā no reģiona un prasmju līmeņa, un tas liecina, ka ir vajadzīgi ievērojami ieguldījumi. Tiek prognozēts, ka turpmākajos gados bezdarbs turpinās samazināties galvenokārt tāpēc, ka paredzams, ka darbaspēka piedāvājums turpinās samazināties iedzīvotāju skaita dabiskās samazināšanās un emigrācijas dēļ (sk. 1. iedaļu). Laikā no 2000. līdz 2016. gadam neto migrācijas dēļ Latvija zaudēja aptuveni 287 000 cilvēku (12,1 % no sākotnējā iedzīvotāju skaita), un vairāk nekā divas trešdaļas no šā zaudējuma veidoja kvalificēts darbaspēks (Hazans, M., 2018). Ierobežotais darbaspēka piedāvājums ir izraisījis augošu darbaspēka trūkumu un prasmju neatbilstību. 2019. gada 2. ceturksnī vakanču skaits sasniedza vēsturisku maksimumu – 30 500, palielinoties par gandrīz 24 % salīdzinājumā ar to pašu laikposmu 2018. gadā (CSP, 2019). Salīdzinot ar citām dalībvalstīm, Latvija joprojām saskaras ar salīdzinoši zemu darbaspēka trūkumu – 15,5 % uzņēmumu saskaras ar grūtībām atrast piemērotus darbiniekus (EU-BCS, 2019). Tomēr kopš 2013. gada šis rādītājs ir ievērojami palielinājies (par aptuveni 7,7 procentpunktiem). Apstākļi uzlabojas, pieaugot atgriešanās migrācijai un imigrācijai no citām valstīm ārpus ES. 2018. gadā starptautiskā ilgtermiņa neto migrācija joprojām bija negatīva – 4,9 tūkstoši cilvēku. Tomēr tas ir zemākais līmenis, kas reģistrēts pēdējos 20 gados. Pašreizējā ienākumu konverģence un mērens darbaspēka trūkums nodrošina pozitīvus apstākļus atgriešanās migrācijai. Apvienojumā ar elastīgākiem imigrācijas noteikumiem tie ir arī palielinājuši imigrāciju no trešām valstīm. 2018. gadā tika izsniegti aptuveni 4000 darba atļauju, galvenokārt darba ņēmējiem no Ukrainas un Neatkarīgo Valstu Savienības (NVS), kas ir salīdzināms ar atgriezto migrantu skaitu (Krasnopjorovs, 2019). Tomēr trešo valstu darba ņēmēju skaita pilnīga apzināšana Latvijas darba tirgū joprojām ir problēma sakarā ar daudzajiem ieceļošanas kanāliem, pienācīgu uzraudzības instrumentu trūkumu un sadrumstaloto pārraudzību. Lai gan atgriešanās migrācijas un imigrācijas apjoms palielinās, tas nevar kompensēt kvalificēta darbaspēka trūkumu, ko pēdējos gados izraisījusi emigrācija (Hazans, M., 2018). Tomēr tas varētu mazināt īstermiņa spiedienu uz darba tirgu. Liela daļa bezdarbnieku ir mazkvalificēti, bet trūkst augsti kvalificēta darbaspēka. Īstermiņā straujā izaugsme būvniecības nozarē piesaista mazkvalificētus un vidēji kvalificētus darba ņēmējus, bet maz pūļu tiek veltīts kvalifikācijas celšanai un pieaugušo izglītībai( ). Tomēr bezdarba līmenis joprojām atšķiras atkarībā no prasmju līmeņa: bezdarba līmenis augsti kvalificētiem, vidēji kvalificētiem un mazkvalificētiem darba ņēmējiem bija attiecīgi 3,7 %, 8,5 % un 16,5 % (2018. gads) (3.3.1. diagramma). Darba tirgū ir radies tieši augsti kvalificēta darbaspēka trūkums. Tajā pašā laikā mazkvalificētu darba ņēmēju piedāvājums pārsniedz viņu pieprasījuma samazināšanos, kā rezultātā šajā grupā ir augsts bezdarba līmenis, un paredzams, ka vidējā termiņā un ilgtermiņā šī atšķirība turpinās pieaugt (Ekonomikas ministrija, 2019a). Apmācības palielināšana mazkvalificētiem darba ņēmējiem un bezdarbniekiem varētu palīdzēt sasniegt Eiropas sociālo tiesību pīlāra 1. principu, tādējādi arī veicinot virzību uz Apvienoto Nāciju Organizācijas ilgtspējīgas attīstības 4. un 8. mērķi. 3.3.1. diagramma. Bezdarba līmenis pēc iegūtā izglītības līmeņa Avots: Eiropas Komisija

Mazkvalificētiem, gados vecākiem darba ņēmējiem un etniskajām minoritātēm ir ierobežota piekļuve darba tirgum. Lai gan jauniešu bezdarbs ir samazinājies, jauniešiem bezdarbniekiem bieži trūkst darba pieredzes un pamatprasmju, un jauniešu nodarbinātība (33,1 % jauniešu vecumā no 15 līdz 24 gadiem) ir zemāka nekā vidēji ES (35,4 %, 2018. gads). Puse no reģistrētajiem bezdarbniekiem vecumā no 15 līdz 29 gadiem ir mazkvalificēti, kas atspoguļo mazkvalificēto bezdarbnieku vispārējo augsto bezdarba līmeni valstī (sk. 3.3.1. diagrammu). Bezdarba līmenis gados vecāku darba ņēmēju (vecumā no 55 līdz 74 gadiem) vidū samazinās lēnāk nekā citās vecuma grupās, kas var būt saistīts ar viņu slikto veselību un zemo līdzdalību pieaugušo izglītībā (3 % 2018. gadā) (CSP, 2019). Etnisko minoritāšu nodarbinātības līmenis ir par aptuveni 12 procentpunktiem zemāks nekā etniskajam vairākumam, un bezdarbs trešo valstu valstspiederīgo vidū pastāvīgi ir augstāks nekā katras vecuma grupas valstspiederīgo vidū. Tas daļēji ir saistīts ar nepietiekamo publisko piedāvājumu nodrošināt vispārējus un profesionāli orientētus latviešu valodas kursus pieaugušajiem (ESAO, 2019a). Uzlabojot šo grupu piekļuvi darba tirgum un atraisot iekšējā darba tirgus rezerves, varētu mazināt saspīlējumu darba tirgū. Nodarbinātības apstākļi dažādos reģionos atšķiras, un iekšējā mobilitāte joprojām ir problēma. Bezdarba līmenis, jauniešu bezdarba līmenis un ilgstošo bezdarbnieku īpatsvars dažādos reģionos ievērojami atšķiras. Lai gan blīvi apdzīvotā Rīgā un Pierīgas reģionā bezdarba līmenis ir viszemākais (attiecīgi 6,7 % un 4,7 % 2018. gadā), Latgalē ir gan augstākais bezdarba līmenis (11,8 % 2018. gadā), gan zemākais ekonomiskās aktivitātes līmenis Latvijas NUTS-3 reģionos (CSP, 2019. gads). Reģionāla mobilitātes atbalsta shēma, kas atlīdzina transporta vai mājokļa izmaksas par 4 mēnešiem (maksimālā summa ir 600 EUR), pozitīvi ietekmē stāšanos darbā, un to var mērķtiecīgi palielināt (ESAO, 2019b). Tomēr īres izmaksas attiecībā pret ienākumiem Rīgā un Pierīgas apkārtnē ir augstas, tādējādi kavējot reģionālo mobilitāti. Valsts politikas trūkums mājokļu jomā arī ierobežo mājokļu nodrošināšanu mazāk aizsargātām grupām (sk. 3.3.2. iedaļu). Izdevumi aktīvai darba tirgus politikai un līdzdalība tajā joprojām ir zema, ierobežojot no darba tirgus visvairāk attālināto personu aktivizēšanu. Lai gan Latvijā 2017. gadā valsts izdevumi aktīvai darba tirgus politikai bija zemi (0,6 %), šādu politiku saraksts pēdējos gados ir paplašinājies un dažādojies. Bezdarbnieku apmācība ir pozitīvi ietekmējusi darba tirgus rezultātus; efektivitāte ir vēl vairāk palielinājusies, apvienojot to ar citiem pasākumiem, piemēram, atbalstu reģionālajai mobilitātei. Tomēr šo pasākumu nozīmi ierobežo zemais darba meklētāju reģistrācijas līmenis valsts nodarbinātības dienestā, reģistrējot tikai aptuveni pusi no visiem bezdarbniekiem, un salīdzinoši zemais līdzdalības līmenis (6,8 uz 100 personām, kas vēlas strādāt, 2017. gads). Tāpēc daudzi bezdarbnieki nav sasniedzami, lai palīdzētu viņiem atrast darbu vai piedalīties aktivizācijas pasākumos (ESAO, 2019b). Sadarbība starp valsts nodarbinātības dienestiem, sociālajiem dienestiem un izglītības iestādēm ir nepietiekama, kā rezultātā tiek slikti uzraudzīta pāreja no skolas uz darba dzīvi un ierobežota integrācija darba tirgū. Lai gan sieviešu nodarbinātības līmenis ir augsts, joprojām pastāv nelīdzsvarotība darba tirgū. Latvijā ir viena no zemākajām dzimumu nodarbinātības atšķirībām (4,2 procentpunkti Latvijā, 11,6 procentpunkti ES vidēji 2018. gadā) un vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirība ir tuvu ES vidējam rādītājam (15,7 %, salīdzinājumā ar 16,0 % ES 2017. gadā). Lai gan sievietēm ir augstāks izglītības līmenis (sk. 3.3.4. iedaļu), viņas, visticamāk, studēs sociālās un humanitārās zinātnes un strādās nozarēs ar zemāku atalgojumu, piemēram, veselības aprūpē, sociālajā aprūpē, izglītībā un tūrismā. Aptuveni 21,8 % sieviešu un 19,4 % vīriešu saņem minimālo vai zemāku algu (CSP, 2019). Elastīga darba režīma pieejamība Latvijā ir zemāka nekā ES kopumā, un aptuveni divas trešdaļas sieviešu (68 %) un vīriešu (63 %) nespēj mainīt savu darba laika režīmu (EIGE, 2019). Latvija veic pasākumus, lai virzītos uz priekšu saistībā ar Eiropas sociālo tiesību pīlāra 2. principu, tādējādi arī veicinot virzību uz ilgtspējīgas attīstības 5. mērķi panākt dzimumu līdztiesību, izmantojot arī nacionālos plānošanas dokumentus, piemēram, Sieviešu un vīriešu vienlīdzīgu tiesību un iespēju veicināšanas plānu 2018.–2020. gadam. Plaši izplatīts ir pilnīgi vai daļēji neoficiāls darbs. Lai gan nedeklarētās peļņas daļa lēnām samazinās, tiek lēsts, ka 2016. gadā 41 % no visiem darbiniekiem nedeklarētās peļņas daļa bija vismaz 10 %. Vairāk nekā 4 % darbinieku pilnībā strādāja neoficiālajā ekonomikā, visvairāk – kvalificēti lauksaimniecības un fiziska darba strādnieki, kā arī mazkvalificēti darba ņēmēji. Turklāt tipiskam “aploksnes” algu saņēmējam bija zemi vai vidēji ienākumi, un tas saskārās ar grūtībām nodrošināt iztiku (aplēses veiktas, pamatojoties uz EU-SILC mikrodatiem). Saskaņā ar īpašu Eirobarometra aptauju, kas veikta 2019. gada septembrī, 36 % Latvijas iedzīvotāju pazīst kādu, kas strādājis, nedeklarējot visus vai daļu no saviem ienākumiem. Katrs piektais Latvijas iedzīvotājs arī norādīja, ka pagājušajā gadā ir iegādājies preces vai pakalpojumus, kas varētu būt saistīti ar nedeklarētu darbu. Neoficiālās ekonomikas lielā izplatība negatīvi ietekmē skarto darba ņēmēju sociālo aizsardzību. Turklāt tas veicina nepietiekamu ziņošanu par nelaimes gadījumiem darbā un paaugstina arodriskus (Eiropas Komisija, 2019b). Tiek īstenoti vairāki pasākumi, lai uzlabotu noteikumu ievērošanu (sk. 3.1.3. iedaļu); tajā pašā laikā Valsts darba inspekcijas spēja apkarot nedeklarētu darbu joprojām ir ierobežota augstās kadru mainības un neaizpildīto vakanču dēļ, jo īpaši Rīgā (Valsts darba inspekcija, 2019). Algas tuvojas ES vidējam rādītājam, bet zemu atalgotu darba ņēmēju īpatsvars joprojām ir augsts. Vidējā mēnešalga (kas atspoguļojas nominālajā kompensācijā uz vienu darbinieku) 2019. gadā pieauga par 6,2 % (2018. gadā – 8,4 %), sasniedzot 67 % no ES vidējā rādītāja (pēc pirktspējas līmeņa). Tajā pašā laikā aptuveni 27 % darbinieku 2018. gadā nopelnīja algas līdz pat divām trešdaļām no medianālās algas, kas ir lielāks īpatsvars nekā citās dalībvalstīs. Valsts minimālā mēnešalga 2019. gadā bija 430 EUR – 47 % no medianālās algas. Salīdzinot minimālās algas pelnītāju neto izmantojamo mājsaimniecības ienākumu ar nabadzības riska slieksni 2018. gadā, minimālā alga nenodrošināja pietiekamus ienākumus, lai no nabadzības izkļūtu viens darba ņēmējs, kas strādā pilnu darba laiku, vientuļie vecāki ar bērnu, ne arī divi pelnītāji ar diviem bērniem (visi pelna minimālo algu). Vienas personas pirktspējas līmeņa tīrais ienākums ir viens no zemākajiem ES, un sociālo rezultātu pārskatā (3.3.1. izcēlums) tas ir norādīts kā “vājš, bet uzlabojas”. Turklāt Latvijā pastāv nodarbinātu personu nabadzības risks – 2018. gadā tas bija 8,1 % (7,6 % vīriešiem un 8,5 % sievietēm). Šis risks ir īpaši augsts gados vecākiem darba ņēmējiem (vecumā virs 55 gadiem) – 10,5 % 2018. gadā bija pakļauti nodarbinātu personu nabadzības riskam, un ievērojami augstāks pagaidu un nepilna laika darba ņēmējiem (attiecīgi 30,9 % un 22,7 % 2018. gadā). Lai gan ir nostiprinātas nozaru līmeņa darba nosacījumu sarunas, sociālo partneru ierobežotās spējas ierobežo to lomu sociālajā dialogā. Koplīgums būvniecības nozarē stājās spēkā 2019. gada novembrī, nosakot nozares minimālo algu 780 EUR apmērā un samazinot piemaksu par virsstundu darbu līdz 50 %. Šis līgums ir novatorisks Latvijas industriālajām attiecībām un solis ceļā uz pašlaik vājajām nozaru līmeņa darba nosacījumu sarunām. Lai gan ES fondi sniedz finansiālu atbalstu, lai paplašinātu nozaru līmeņa darba nosacījumu sarunas, koplīgumu tvērums joprojām ir mazs, un tas notiek galvenokārt uzņēmumu līmenī (Müller, T. u. c., 2019). Valsts sistēma sociālo partneru iesaistīšanai reformās un politikas veidošanā ir labi iedibināta; tomēr sociālo partneru ierobežotās spējas ierobežo to jēgpilnu un savlaicīgu iesaistīšanos. 3.3.2. Sociālā politika Nabadzība joprojām ir augsta un pieaug, savukārt izdevumi sociālajai aizsardzībai ir zemi. Nabadzības un sociālās atstumtības risks nedaudz palielinājās (28,4 %, 2018. gads), ko veicināja monetārās nabadzības pieaugums (23,3 %, 2018. gads), un sociālo rezultātu pārskatā norādīts, ka tas ir “kritisks” (3.3.1. izcēlums). Tas jo īpaši skar vecāka gadagājuma cilvēkus un cilvēkus ar invaliditāti (sk. 3.3.2. diagrammu). To cilvēku īpatsvars, kuri pašlaik ir nabadzīgi un bijuši nabadzīgi divus no trīs iepriekšējiem gadiem, ir liels un pieaug. Tas norāda, ka cilvēki ilgstoši dzīvo ar zemiem ienākumiem pretstatā cilvēkiem, kuri saskaras ar pārejošu nabadzību. 2018. gadā 1 no 5 latviešiem saskārās ar materiālo un sociālo nenodrošinātību. 2018. gadā Latvija sociālajiem maksājumiem iztērēja 11,6 % no IKP, kas ir krietni zem ES vidējā rādītāja – 20,4 %. 2020. gada budžeta mērķis ir palielināt sociālos izdevumus līdz 11,7 % no IKP ( ). Tas galvenokārt atspoguļo pensiju ikgadējo indeksāciju, kā arī minimālo sociālo pabalstu diskrecionāru palielināšanu. Tomēr joprojām ir vajadzīgas ievērojamas investīcijas, lai risinātu 1. ilgtspējīgas attīstības mērķi – izskaust nabadzību un veicināt neaizsargāto grupu aktīvu iekļaušanu un sociālo integrāciju, kas ietver atbalstošu sociālo pakalpojumu sniegšanu šīm grupām. 3.3.2. diagramma. Nabadzības riska rādītājs pa vecuma grupām 1) )Nabadzības riska rādītājs ir to cilvēku īpatsvars, kuru ekvivalentais rīcībā esošais ienākums ir zem nabadzības riska sliekšņa, kas noteikts 60 % apmērā no valsts vidējā ekvivalentā rīcībā esošā ienākuma. Avots: Eiropas Komisija Nabadzības līmenis dažādās vecuma grupās ievērojami atšķiras, un nodokļu un pabalstu politika nav būtiski mainījusi nabadzīgāko mājsaimniecību stāvokli. 2018. gadā vispārējais nabadzības vai sociālās atstumtības riska rādītājs 28,4 % apmērā slēpa lielas atšķirības starp dažādām vecuma grupām, un vecāka gadagājuma cilvēki (vecumā virs 65 gadiem) saskaras ar vairāk nekā divkāršu risku salīdzinājumā ar bērniem vai tiem, kuri ir darbspējīgā vecumā (attiecīgi 49 % pret 23 %). Saskaņā ar EUROMOD aplēsēm nodokļu un pabalstu politikas izmaiņas laikposmā no 2008. līdz 2018. gadam vidēji palielināja izmantojamo ienākumu un samazināja ienākumu nevienlīdzību (Džini koeficients samazinājās par aptuveni 1 %) (Eiropas Komisija, 2019b). Tiek lēsts, ka visvairāk labumu ir guvušas vidēju ienākumu grupas un visnabadzīgākie 10 %. Tomēr vispārējais nabadzības līmenis kopumā ir palicis nemainīgs, jo nabadzības slieksnis – 60 % no medianālā ienākuma – ir palielinājies, aptverot līdzīgu iedzīvotāju īpatsvaru kā iepriekš. Politikas izmaiņas ir vairāk vērstas uz bērnu nabadzības samazināšanu (par 2,9 procentpunktiem), savukārt vecāka gadagājuma cilvēku nabadzības līmenis ir palielinājies (par 4,1 procentpunktu). Sociālās palīdzības pabalstu pietiekamība ir nedaudz uzlabojusies, tomēr tā joprojām ir zema un ne visai palīdz mazināt nabadzību. Minimālo ienākumu shēmas pietiekamība un tvērums ir ļoti zems ( ). No 2020. gada garantētais minimālais ienākums palielina mēneša ienākumus līdz 64 EUR (no 53 EUR 2019. gadā). Pabalsta summa joprojām ir ievērojami zemāka par dzīves dārdzību un nabadzības slieksni, kas 2018. gadā bija 409 EUR. 2018. gadā aptuveni 1 % iedzīvotāju (20 878 personām) bija garantēti minimālie ienākumi, no kuriem 20 % bija bērni, 16 % – cilvēki ar invaliditāti un 14 % – gados vecāki cilvēki. Šis palielinājums nozīmēs, ka pabalstu saņems mazāk nekā 5000 papildu cilvēku. Garantētā minimālā ienākuma ietekme uz nabadzības samazināšanu ir ļoti neliela (1 procentpunkts 2017. gadā), un mājokļu pabalstu ietekme ir tikpat zema, uzsverot Latvijas sociālās drošības tīklu slikto pietiekamību (Eiropas Komisija, 2019b). Minimālās pensijas ir nedaudz palielinātas, bet pensiju pietiekamība joprojām ir zema. Kopējais aizstāšanas koeficients pensijām Latvijā 2018. gadā bija tikai 40 %, kas ir viens no zemākajiem rādītājiem ES. 2018. gadā 11,5 % no nesen piešķirtajām pensijām bija minimālās pensijas vidēji 83 EUR mēnesī. Vidējā mēneša pensija 2019. gadā bija aptuveni 360 EUR, kas ir zem nabadzības sliekšņa. Atšķirība starp pensijām un algām ekonomikā ir palielinājusies. Vidējā bruto alga, kas koriģēta, ņemot vērā inflāciju, laikposmā no 2014. līdz 2019. gadam palielinājās par 33 %, savukārt vidējā pēc inflācijas koriģētā vecuma pensija tajā pašā periodā palielinājās tikai par 15 %. Lai uzlabotu pensionāru situāciju, 2019. gadā tika palielināts ar ienākuma nodokli neapliekamais minimums un piemēroti labvēlīgāki indeksācijas noteikumi attiecībā uz inflāciju un personām ar ilgāku darba stāžu. Valdība 2020. gada 1. janvārī arī palielināja minimālo pensijas pamatlikmi no 64 EUR līdz 80 EUR, piemērojot augstākas likmes par vairāk nostrādātiem gadiem. Tie, kuri ir nostrādājuši mazāk nekā 15 gadus, negūs labumu no palielinājuma, jo viņiem ir tiesības tikai uz valsts sociālā nodrošinājuma vecuma pabalstu, kas kopš 2006. gada ir palicis nemainīgs, proti, 64 EUR. Līdz ar to pietiekamības uzlabojumi ir ierobežoti, un liela daļa vecāka gadagājuma cilvēku (46 % 2018. gadā, EU-SILC) joprojām ir zem nabadzības sliekšņa. Bezdarbnieki ir pakļauti augstam nabadzības riskam, jo īpaši, pieaugot bezdarba ilgumam. Bezdarbnieku nabadzības riska rādītājs ir augsts – 60 % (2018. gadā), un tas pieaug. Neraugoties uz to, no 2020. gada bezdarbnieka pabalstus maksā tikai par pirmajiem 8 bezdarba mēnešiem (iepriekš 9 mēnešiem), un šajos mēnešos tos pakāpeniski samazina. Paredzams, ka šīm izmaiņām būs ierobežota ietekme uz stimulu meklēt darbu, jo jau tagad ir zema atkarība no pabalstiem un aptuveni puse no saņēmējiem pameta pabalstu shēmu 6 mēnešu laikā (ESAO, 2019b). Turklāt zemās sociālās apdrošināšanas iemaksas rada zemus bezdarbnieka pabalstus. Tā kā nav noteikts minimālais bezdarbnieka pabalstu līmenis, neaizsargātām grupām var būt nepieciešama sociālā palīdzība. Tādēļ varētu uzlabot sadarbību starp valsts nodarbinātības un sociālajiem dienestiem. Vidējais bezdarbnieka pabalsts bija 356 EUR mēnesī (2019. gada septembra valsts dati), un tas bija zem nabadzības sliekšņa – 409 EUR (2018. gadā). Turklāt uz sezonas strādniekiem un pašnodarbinātajiem neattiecas apdrošināšana pret bezdarbu, un tiem ir ierobežots sociālās aizsardzības segums. Tiek veikti pasākumi, lai uzlabotu personu ar invaliditāti vājo sociālo aizsardzību. To personu ar invaliditāti, kuras apdraud nabadzības vai sociālās atstumtības risks, īpatsvars Latvijā ir 43,6 %, kas ir viens no augstākajiem rādītājiem ES (ES vidējais rādītājs ir 28,7 %; 2018. gads). 2018. gadā Latvijā bija viena no lielākajām atšķirībām ES starp nabadzības un sociālās atstumtības riska rādītāju personām ar invaliditāti un bez invaliditātes (22,4 procentpunkti salīdzinājumā ar ES vidējo rādītāju 9,5 procentpunkti). 2020. gada 1. janvārī valsts sociālā nodrošinājuma pabalsts, kas kalpo par pamatu invaliditātes pensijas aprēķināšanai, tika palielināts no 64 EUR līdz 80 EUR, bet personām ar invaliditāti kopš bērnības šī summa tika palielināta no 106,72 EUR līdz 122,69 EUR, un tā tiks papildus indeksēta atkarībā no invaliditātes smaguma. Turklāt īpašās kopšanas pabalsts bērniem un pieaugušajiem ar smagu invaliditāti kopš bērnības 2019. gada 1. jūlijā tika palielināts par 100 EUR, sasniedzot 313,43 EUR mēnesī. Lai gan pasākums palielina šīs grupas izmantojamos ienākumus, summas joprojām ir zem nabadzības sliekšņa, un vairāk varētu sasniegt, sniedzot kopienas nodrošinātus aprūpes pakalpojumus. Ir sākusies pāreja no institucionālās aprūpes uz aprūpi kopienā, taču tā attiecas tikai uz daļu no vispārējām vajadzībām. Neraugoties uz uzlabojumiem, Latvijā joprojām ir liels skaits personu, kas dzīvo institucionālajā vidē (2019. gadā – 5010). Ar 2 gadu kavēšanos pāreja no institucionālās aprūpes uz aprūpi kopienā sākās 2018. gadā trim prioritārajām grupām: pieaugušie ar garīgiem traucējumiem, bērni ar funkcionāliem traucējumiem un bērni ārpusģimenes aprūpē. Tā rezultātā bērnu skaits iestādēs samazinās. Tomēr joprojām problēmas rada aizspriedumi pret pieaugušajiem ar garīgiem traucējumiem, un ir vajadzīgi pastāvīgi komunikācijas centieni. ES fondi atbalsta kopienas nodrošinātus aprūpes pakalpojumus, kā arī infrastruktūru, piemēram, dienas aprūpes centrus un grupu dzīvokļus, taču ar šiem fondiem var segt tikai daļu no kopējām vajadzībām. Ir nostiprināta pašvaldību spēja attīstīt kopienas nodrošinātus aprūpes pakalpojumus, bet sociālo darbinieku trūkums apdraud programmas sekmīgu īstenošanu un ilgtspēju. 2018. gadā 36 % no valsts pašvaldību sociālajiem dienestiem neatbilda likumā noteiktajām minimālajām prasībām nodrošināt vienu sociālā darba speciālistu uz 1000 iedzīvotājiem. Bērnu aprūpes iestāžu pieejamība ir zema, un pakalpojumu un atbalsta pasākumu sniegšana ir nevienlīdzīga. 2018. gadā 27 % no visiem 0–3 gadus veciem bērniem bija uzņemti formālās bērnu aprūpes iestādēs, kas ir mazāk nekā Barselonas mērķis – 33 % – un mazāk par ES vidējo rādītāju – 35 % (EU SILC). Lai gan Latvija garantē bezmaksas valsts agrīnās izglītības un aprūpes vietu katram bērnam jau no pusotra gada vecuma, aptuveni 17 % sieviešu un vīriešu Latvijā ziņo par neapmierinātām vajadzībām pēc formālās bērnu aprūpes pakalpojumiem. Vientuļās mātes biežāk ziņo par lielākām neapmierinātām vajadzībām pēc formālās bērnu aprūpes pakalpojumiem (24 %), salīdzinot ar pāriem ar bērniem (17 %) (EIGE, 2019). Galvenokārt Rīgā un tās apkārtnē ir palielinājies valsts un privāto aprūpes iestāžu skaits, bet citos reģionos tas ir samazinājies. Tomēr likumā noteiktās vietas pieejamība valsts pirmsskolas iestādē ir problēma Rīgā un citās lielākās pilsētās. Pieejamie atbalsta pasākumi, atbilstības kritēriji, kā arī līdzfinansējuma apjoms bērniem privātās pirmsskolas iestādēs, jo nav publiski finansētu vietu, atšķiras starp pašvaldībām, tādējādi palielinot nevienlīdzību attiecībā uz piekļuvi agrīnai pirmsskolas izglītībai un aprūpei. Pienācīga mājokļa pieejamība, jo īpaši grupām ar zemiem ienākumiem, ir problēma, un bezpajumtniecība netiek risināta valsts līmenī. 2018. gadā 14,9 % iedzīvotāju un katra piektā persona, kam draud nabadzība, saskārās ar ļoti sliktiem sadzīves apstākļiem, kas ievērojami pārsniedz ES vidējo rādītāju – attiecīgi 3,9 % un 9,4 %. To cilvēku īpatsvars, kuriem bija grūti pie