EIROPAS KOMISIJA Briselē, 3.2.2017 SWD(2017) 50 final KOMISIJAS DIENESTU DARBA DOKUMENTS ES vides politikas īstenošanas ziņojums

LATVIJA



Pavaddokuments dokumentam Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai ES vides politikas īstenošanas pārskats — kopīgas problēmas un kā apvienot centienus, lai gūtu labākus rezultātus

{COM(2017) 63 final}

{SWD(2017) 33 - 49 final}

{SWD(2017) 51 - 60 final}



Šo ziņojumu ir sagatavojuši Eiropas Komisijas Vides ģenerāldirektorāta darbinieki. Jūsu komentārus labprāt saņemsim e-pastā: ENV-EIR@ec.europa.eu Papildinformācija par Eiropas Savienību ir pieejama internetā ( http://europa.eu ). Fotoattēli: 11. lpp. — © gorsh13/iStock; 16. lpp. — © LIFE08 ENV/LV/000451; 17. lpp. — © f9photos/iStock; 22. lpp. — © Giuseppe Di Paolo/iStock. Šo fotoattēlu pārpublicēšanai vai izmantošanai ir jāsaņem atļauja tieši no autortiesību īpašnieka. © Eiropas Savienība, 2017. gads Pārpublicēšanas gadījumā atsauce uz avotu ir obligāta. Satura rādītājs Kopsavilkums I daļa. Tematiskās jomas 1.Padarot ES par resursu izmantošanas ziņā efektīvu, ekoloģisku un konkurētspējīgu ekonomiku ar zemu oglekļa dioksīda emisiju līmeni Aprites ekonomikas attīstīšana un resursefektivitātes uzlabošana Atkritumu apsaimniekošana

2.Dabas kapitāla aizsardzība, saglabāšana un uzlabošana Daba un bioloģiskā daudzveidība Zaļā infrastruktūra Augsnes aizsardzība Jūras aizsardzība 3.Iedzīvotāju veselības un dzīves kvalitātes nodrošināšana Gaisa kvalitāte Troksnis Ūdens resursu kvalitāte un apsaimniekošana Pilsētu ilgtspējas uzlabošana Starptautiskie nolīgumi II daļa. Veicinoša sistēma — īstenošanas instrumenti 4.Tirgus instrumenti un ieguldījumi “Zaļie” nodokļi un videi kaitīgas subsīdijas Zaļais publiskais iepirkums Ieguldījumi — ES fondu ieguldījums 5.Efektīva pārvaldība un zināšanas Efektīva pārvaldība centrālajā valdībā, reģionālajā valdībā un pašvaldībā Sabiedrības dalība un tiesu pieejamība Piekļuve informācijai, zināšanām un pierādījumiem





Kopsavilkums Par vides politikas īstenošanas pārskatu 2016. gada maijā Komisija sāka īstenot vides politikas īstenošanas pārskatu (EIR), kas ir divgadīgs analīzes, dialoga un sadarbības cikls, kura mērķis ir uzlabot spēkā esošās ES vides politikas un tiesību aktu īstenošanu . Vispirms Komisija izstrādāja 28 ziņojumus, kuros aprakstīja galvenās problēmas un iespējas saistībā ar vides politikas īstenošanu katrā no dalībvalstīm. Šo ziņojumu mērķis ir veicināt pozitīvas debates gan par ES kopīgām vides problēmām, gan par iedarbīgākajiem veidiem, kā risināt svarīgākās īstenošanas nepilnības. Ziņojumu pamatā ir detalizēti nozaru īstenošanas ziņojumi, ko apkopojusi vai izdevusi Komisija saskaņā ar konkrētiem vides tiesību aktiem, kā arī 2015. gada ziņojums par vides stāvokli un citi Eiropas Vides aģentūras ziņojumi. Šie ziņojumi neaizstās konkrētos instrumentus, kuru mērķis ir nodrošināt atbilstību ES juridiskajām saistībām. Ziņojumi lielā mērā atbilst Septītās vides rīcības programmas struktūrai un atsaucas uz Ilgtspējīgas attīstības programmu 2030. gadam un saistītajiem ilgtspējīgas attīstības mērķiem (IAM) , ciktāl tie atspoguļo ES vides tiesību aktu spēkā esošās saistības un politikas mērķus . Galvenās problēmas ir izraudzītas, ņemot vērā tādus faktorus kā vides politikas īstenošanas jautājuma nozīme vai svarīgums saistībā ar ietekmi uz iedzīvotāju dzīves kvalitāti, attālumu līdz mērķim un finansiālo ietekmi. Šis ziņojums ir pievienots paziņojumam “ES vides politikas īstenošanas pārskats par 2016. gadu — kopīgas problēmas un kā apvienot centienus, lai gūtu labākus rezultātus”, kurā ir noteiktas problēmas, kas ir kopīgas vairākām dalībvalstīm, sniegti provizoriski secinājumi par īstenošanas nepilnību iespējamiem pamatcēloņiem un ierosinātas kopīgas darbības labāku rezultātu gūšanai. Turklāt tā pielikumā ir sagrupētas darbības, kas katrā no valstu ziņojumiem ir ierosinātas ar mērķi uzlabot īstenošanu valsts līmenī. Vispārīgs profils Latvija ir pienācīgi organizēta valsts, kurā ir labs vides aizsardzības līmenis un kopumā augsta gaisa un ūdens kvalitāte. Valstī ir samērā liela dažādu ekosistēmu un aizsargājamu dabas teritoriju daudzveidība. Šī valsts ir viena no bioloģiskās daudzveidības bagātākajām Eiropas valstīm ar iedibinātām dabas aizsardzības tradīcijām. Vides politikas īstenošana Latvijā noris labi, un ir mazs skaits sūdzību un pārkāpumu. Tomēr Latvijai problēmas joprojām sagādā atkritumu apsaimniekošana un it sevišķi pārstrāde, ar ko saistībā ir vajadzīgi lieli centieni, lai sasniegtu 2020. gada pārstrādes mērķi 50 % apmērā. Tāpat uzlabojumi ir iespējami saistībā ar resursu izmantošanas intensitātes jautājumu risināšanu. Latvijai varētu lieti noderēt strukturētāka pieeja un politikas atbalsts aprites ekonomikai, kā arī mērķtiecīga ekoinovāciju politika. Galvenie uzdevumi Latvijas galvenie uzdevumi saistībā ar ES vides politikas un tiesību aktu īstenošanu ir: uzlabojumi atkritumu apsaimniekošanā, it sevišķi pārstrādes apjomu palielināšana, dalītās savākšanas izvēršana un apglabāšanas poligonā samazināšana; resursu izmantošanas intensitātes samazināšana, kas mazinātu Latvijas uzņēmumu pakļautību resursu izmaksu pieaugumam. Galvenās iespējas Latvija varētu gūt labākus rezultātus jomās, kurās jau ir pieejama laba zināšanu bāze un pastāv laba prakse. Tas jo īpaši attiecas uz: Eiropas Investīciju bankas (EIB) aizdevumu un Eiropas Stratēģisko investīciju fonda (ESIF) atbalsta nodrošināto iespēju izmantošanu, lai turpinātu sekmēt vides projektus; tirgus instrumentu izmantošanu, lai veicinātu resursefektivitāti, it sevišķi atkritumu apsaimniekošanas un ūdens resursu apsaimniekošanas jomā; lielu potenciālu zaļās infrastruktūras izstrādes jomā, lai risinātu plūdu un erozijas riskus, vienlaikus uzlabojot aizsargājamu dabas teritoriju sasaisti.

Izcilības piemēri Tā kā Latvija ir vadošā valsts vides politikas īstenošanā, inovatīvās pieejas varētu plašāk kopīgot ar citām valstīm. Labi piemēri ietver: labus atbilstības rādītājus, proti, mazu skaitu sūdzību un pārkāpumu. I daļa. Tematiskās jomas 1.Padarot ES par resursu izmantošanas ziņā efektīvu, ekoloģisku un konkurētspējīgu ekonomiku ar zemu oglekļa dioksīda emisiju līmeni Aprites ekonomikas attīstīšana un resursefektivitātes uzlabošana Aprites ekonomikas paketē (2015. gads) ir uzsvērta nepieciešamība tiekties uz aprites cikla virzītu “aprites” ekonomiku, resursus izmantojot pēc kaskādes principa un panākot, ka atkritumu pārpalikums ir gandrīz nulle. To var sekmēt, izstrādājot inovatīvus finanšu instrumentus un ekoinovāciju finansējumu un nodrošinot tiem piekļuvi. Saskaņā ar 8. IAM valstis tiek aicinātas veicināt ilgstošu, iekļaujošu un ilgtspējīgu ekonomikas izaugsmi, kas ikvienam nodrošina pilnvērtīgu, produktīvu un pienācīgas kvalitātes nodarbinātību. Savukārt 9. IAM ir uzsvērta nepieciešamība izstrādāt noturīgu infrastruktūru, veicināt iekļaujošu un ilgtspējīgu industrializāciju un sekmēt inovācijas. Saskaņā ar 12. IAM valstis tiek mudinātas līdz 2030. gadam panākt dabas resursu ilgtspējīgu pārvaldību un efektīvu izmantošanu. Pasākumi, lai virzītos uz aprites ekonomiku Pārveidojot mūsu lineārās tautsaimniecības par aprites tautsaimniecībām, gūstam iespēju sākt visu no jauna un tās padarīt ilgtspējīgākas un konkurētspējīgākas. Tas sekmēs ieguldījumus un nodrošinās gan īstermiņa, gan ilgtermiņa ieguvumus ekonomikai, videi un iedzīvotājiem . Latvijas resursu produktivitāte (tas, cik efektīvi ekonomika izmanto materiālos resursus, lai radītu labklājību) 2014. gadā radītās vērtības ziņā no viena izlietotā resursu kilograma bija 0,5 EUR/kg, kas pārsniedz ES vidējo rādītāju 2 EUR/kg apmērā . Tālāk 1. attēlā ir parādīts, ka Latvijas resursu produktivitāte kopš 2011. gada ir saglabājusies samērā stabila. Latvija pakāpeniski virzās uz ekoinovāciju ieviešanu, taču šīs virzības ātrums lielā mērā ir atkarīgs no finanšu resursu pieejamības. Pastāv plašas iespējas īstenot darbības sabiedrības informācijas un finanšu plānošanas jomā, lai veicinātu labvēlīgākus nosacījumus ekoinovāciju attīstībai Latvijā. Latvijā par politikas virzieniem saistībā ar ekoinovācijām un aprites ekonomiku ir atbildīgas vairākas iestādes — galvenokārt Ekonomikas ministrija, Izglītības un zinātnes ministrija un Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrija. 1. attēls. Resursu produktivitāte 2003.–2015. gadā Viena no Latvijas ilgtspējīgas attīstības stratēģijas līdz 2030. gadam prioritātēm ir “Daba kā nākotnes kapitāls”, kuras mērķis ir panākt, ka Latvija izvirzās vadībā saistībā ar ekosistēmu pakalpojumu aizsardzību, veicināšanu un ilgtspējīgu izmantošanu. Turklāt saskaņā ar Nacionālo attīstības plānu 2014.–2020. gadam ilgtspējas jautājumi ir ietverti tādās vairākās prioritārās jomās kā ekonomikas izaugsme, energoefektivitāte un enerģijas ražošana, uz izaugsmi vērsta teritoriālā attīstība un dabas un kultūras kapitāla ilgtspējīga pārvaldība. Nesen ir sākusies mērķtiecīgu politikas dokumentu izstrāde aprites ekonomikas principu veicināšanai un izmantošanai. Jaunās Latvijas valdības 2016. gada februārī pieņemtajā deklarācijā kā prioritātes ir uzsvērta atkritumu apsaimniekošana, alternatīvās degvielas un bioekonomika. MVU un resursefektivitāte

Eirobarometra zibensaptauja Nr. 426 “MVU, resursu efektivitāte un zaļie tirgi” parāda, ka 47 % Latvijas mazo un vidējo uzņēmumu (MVU) ir ieguldījuši līdz 5 % no sava gada apgrozījuma resursefektivitātes darbībās (ES 28 vidējais rādītājs ir 50 %), 17 % no tiem pašlaik piedāvā videi draudzīgus produktus un pakalpojumus (ES 28 vidējais rādītājs ir 26 %), 61 % ir īstenojis energotaupības pasākumus (ES 28 vidējais rādītājs ir 59 %), 38 % ir īstenojuši atkritumu samazināšanas pasākumus (ES 28 vidējais rādītājs ir 60 %), 41 % ir īstenojis ūdens taupības pasākumus (ES 28 vidējais rādītājs ir 44 %) un 58 % ir īstenojuši materiālu taupības pasākumus (ES 28 vidējais rādītājs ir 54 %). Skatoties no aprites ekonomikas perspektīvas, 16 % ir īstenojuši pārstrādes pasākumus, uzņēmumā atkārtoti izmantojot materiālus vai atkritumus (ES 28 vidējais rādītājs ir 40 %), 19 % ir īstenojuši pasākumus, lai izstrādātu produktus, ko ir vieglāk uzturēt, labot vai izmantot atkārtoti (ES 28 vidējais rādītājs ir 22 %) un 17 % spēja savus materiālu pārpalikumus pārdot citam uzņēmumam (ES 28 vidējais rādītājs ir 25 %). Saskaņā ar Eirobarometra zibensaptauju Nr. 426 resursefektivitātes darbības ir ļāvušas 44 % Latvijas MVU samazināt ražošanas izmaksas (ES 28 vidējais rādītājs ir 45 %). Eirobarometra zibensaptauja Nr. 426 “MVU, resursu efektivitāte un zaļie tirgi” parāda, ka 47 % Latvijas MVU ir viens vai vairāki pilnas slodzes darbinieki, kas vismaz daļu laika strādā zaļā darbvietā (ES 28 vidējais rādītājs ir 35 %). Latvijā vidēji katrā MVU ir 2,1 pilnas slodzes darbinieks, kas strādā zaļā darbvietā (ES 28 vidējais rādītājs ir 1,7 %). Ekoinovācijas Pēdējos gados Latvijā nav būtiski mainījušās galvenās ekoinovāciju jomas. Starp nozarēm, kas turpina attīstīties, ir atjaunojamo energoresursu enerģija un dzīvojamo ēku energoefektivitāte, mežsaimniecības nozares un ekokosmētika. Darboties turpina arī pakalpojumu nozares, kas kā galveno pārdošanas veicināšanas elementu izmanto Latvijas “zaļo tēlu”, piemēram, tūrisms, izklaide un atpūta, kā arī bioloģiskā lauksaimniecība. Kā viena no ekoinovācijas nozarēm, kas Latvijā pašlaik attīstās, ir jāuzsver elektromobilitāte. Satiksmes ministrija 2014. gadā izstrādāja Latvijas Elektromobilitātes attīstības plānu 2014.–2016. gadam. Plāns ir izstrādāts ar ilgtermiņa mērķi pilnībā integrēt šo jomu transporta politikā, lai tādējādi samazinātu fosilo kurināmo izmantošanu, CO2 emisijas un trokšņa līmeņus. Tas ietver atbalstu jauniem elektromobilitātes līdzekļiem un to uzlādes infrastruktūras izveidei. Ar klimata pārmaiņu finanšu instrumenta starpniecību Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrija ir piešķīrusi finansiālu atbalstu 102 projektu īstenošanai, kuru ietvaros ir iegādāti elektrotransportlīdzekļi un uzstādīta publiska uzlādes infrastruktūra. Runājot par jaunākajām darbībām, ko veikuši Latvijas stabilie tīro tehnoloģiju uzņēmumi, var novērot, ka lielāka uzmanība tiek pievērsta ūdens apsaimniekošanai un attīrīšanai, kā arī tehnoloģijām, kuras saistītas ar ūdens infrastruktūras izstrādi un uzraudzību. Latvijas ekotehnoloģiju jaunuzņēmumu jomā ir vērojamas jaunas idejas, un uzņēmumi saņem biznesa inkubatora atbalstu daudzās nozarēs, tostarp elektromobilitātes, vēja enerģijas, ekodizaina, ekoinovatīvu celtniecības risinājumu, LED apgaismojuma lietojumu, kompozītmateriālu un metālapstrādes jomā, lai izstrādātu tādus materiālu raksturlielumus, kas vajadzīgi trūkstošu dabas resursu aizstāšanai . Latvijas kopējā pozīcija ekoinovāciju rezultātu pārskatā (Eco-IS) ir uzlabojusies no 24. vietas 2013. gadā (55 punkti) uz 20. vietu 2015. gadā (74,9 punkti), kā parādīts 2. attēlā. 2. attēls. Ekoinovāciju indekss 2015. gadā (ES=100) Latvijā ekoinovāciju galvenais virzītājspēks nenoliedzami ir stratēģijas “Eiropa 2020” energoefektivitātes un resursefektivitātes mērķi, kas ir integrēti valsts politikas dokumentos un atbilstīgās finansējuma pozīcijās, it sevišķi ES struktūrfondu finansējumā. Kopā ar valsts līdzfinansējumu Latvija līdz 2020. gadam plāno ieguldīt aptuveni 550 miljonus euro pētniecībā, izstrādē un inovācijās (PII), 565 miljonus euro pārejā uz mazoglekļa ekonomiku un 733 miljonus euro vides aizsardzībā un resursefektivitātē (Finanšu ministrija, 2014. gads). Latvijas Viedās specializācijas stratēģijā ir uzsvērta koncentrēšanās uz bioekonomikas, viedo materiālu un ilgtspējīgu enerģētikas risinājumu attīstību, kas ir trīs no piecām PII ieguldījumu svarīgākajām jomām. Tas nodrošina ilgstošu politisko un finansiālo atbalstu zaļās ekonomikas attīstībai, kas ir joma, kura līdz šim nav bijusi Latvijas politiskās darba kārtības augšgalā. Vienlīdz nozīmīgs ir arī citu starptautisku finansējuma programmu, piemēram, Norvēģijas finanšu mehānisma, pieaugošais atbalsts ekoinovācijām. Ar atbalstu no Norvēģijas finanšu mehānisma programmas “Zaļās rūpniecības inovācijas” 2014. gadā Latvijā sāka darboties ekotehnoloģiju inkubators, kas bija pirmais inovāciju atbalsta instruments, kurš paredzēts tieši ekoinovatīvu uzņēmumu un ekoinovatīvas uzņēmējdarbības attīstībai valstī. Par ekoinovāciju virzītājspēku var arī uzskatīt bagātīgo dabas kapitālu, proti, mežus, augsni un ūdeni. Gandrīz pusi Latvijas teritorijas veido dabīgas ekosistēmas. Mazais apdzīvotības blīvums un samērā zemais rūpnieciskā piesārņojuma līmenis izceļ valsts “zaļo tēlu”, padarot to par pievilcīgu ekotūrisma un ceļojumu galamērķi. Attiecīgi tas arī sekmē dažādus ekoinovatīvus uzņēmumus un saistītās darbības. Ekoinovāciju attīstību un izplatību Latvijā galvenokārt kavē vides tehnoloģiju jomās darbojošos uzņēmumu mazais skaits un lielums, kā arī kopumā uzņēmumu mazās inovācijas spējas, it sevišķi vidējo un augsto tehnoloģiju jomās. Tāpat arī nozīmīgi kavējoši faktori ir ļoti mazais skaits lielu uzņēmumu, kuru rīcībā ir resursi ieguldīšanai PII un jaunu tehnoloģiju pieņemšanā, un ekotehnoloģiju izstrādei pieejamo agrīnā posma ieguldījumu zemais līmenis . Nedrīkst par zemu novērtēt nevalstisko organizāciju (NVO) aktīvo darbību kultūras izmaiņu veicināšanā un vadošo valstu pozitīvo ietekmi uz sabiedrības un uzņēmēju informētību. Lai gan pēdējos gados ir pieaudzis pieprasījums pēc ekoinovatīviem produktiem, cena joprojām ir galvenais faktors, kas nosaka patērētāju un ražotāju izvēli, un tas ierobežo uzņēmēju motivāciju iesaistīties ekoinovatīvās darbībās. Latvijai nav konkrētas zaļās izaugsmes politikas. Taču Latvijas ilgtspējīgas attīstības stratēģijā līdz 2030. gadam ir īpaša nodaļa par inovatīvu un ekoefektīvu ekonomiku. Turklāt ekoinovāciju elementi ir iekļauti nodaļā “Daba kā nākotnes kapitāls”, jo tajā ir ierosināti vairāki instrumenti un iniciatīvas dabas kapitāla saglabāšanai, piemēram, zaļā budžeta reforma, tirgus instrumenti un atbalsts uzņēmumiem un tehnoloģijām, kas ir ekoinovatīvas. Viedās specializācijas stratēģijas mērķis ir veicināt inovācijas spējas un tādas sistēmas izveidi, kas sekmē tehnoloģiju progresu. Stratēģijas prioritātes cita starpā ietver atbalstu uz zināšanām balstītai bioekonomikai, viediem materiāliem un viedai enerģijai. Pakāpeniski no ES direktīvām ievieš zaļās izaugsmes un aprites ekonomikas terminoloģiju, taču vēl ir jānovērtē to ietekme valsts ekonomikas kontekstā, lai rastu labākos risinājumus. Diemžēl pārmērīga paļaušanās uz ES un EEZ finanšu mehānismiem rada sadrumstalotu atbalsta vidi, kas nav labvēlīga zaļās rūpniecības attīstībai ilgtermiņā. Atkritumu apsaimniekošana Lai atkritumus pārvērstu resursos: ir pilnībā jāīsteno Savienības tiesību akti atkritumu jomā, un tas ietver atkritumu apsaimniekošanas hierarhiju, atkritumu dalītu savākšanu, mērķus attiecībā uz atkritumu novirzīšanu no poligoniem utt.;

ir jāsamazina radīto atkritumu daudzums uz vienu iedzīvotāju un radīto atkritumu daudzums absolūtā izteiksmē; enerģijas utilizācija ir jāattiecina tikai uz nepārstrādājamiem materiāliem, un pakāpeniski ir jāpārtrauc pārstrādājamu vai reģenerējamu materiālu apglabāšana poligonos. Saskaņā ar 12. IAM valstis tiek mudinātas līdz 2030. gadam ievērojami samazināt atkritumu radīšanu, īstenojot novēršanas, samazināšanas, pārstrādes un atkārtotas izmantošanas pasākumus. ES atkritumu apsaimniekošanas pieeja balstās uz “atkritumu apsaimniekošanas hierarhiju”, kas nosaka prioritāšu secību atkritumu apsaimniekošanas politikas izstrādē un atkritumu apsaimniekošanas darbības līmenī: atkritumu rašanās novēršana, sagatavošana atkārtotai izmantošanai, pārstrāde, reģenerācija un — kā pēdējās instances iespēja — likvidēšana (kas ietver apglabāšanu poligonos un incinerāciju bez enerģijas utilizācijas). Virzībai uz pārstrādes mērķu sasniegšanu un atbilstīgu WMP/WPP pieņemšanai ir jābūt svarīgākajiem elementiem, pēc kuriem novērtē dalībvalstu rezultātus. Šajā iedaļā galvenā uzmanība ir pievērsta sadzīves atkritumu apsaimniekošanai, kam ES tiesību aktos ir noteikti obligāti pārstrādes mērķi. Latvijā radīto sadzīves atkritumu daudzums 2014. gadā sasniedza 325 kg/gadā uz vienu iedzīvotāju (kas ir krietni zem ES vidējā rādītāja, proti, 475 kg/gadā uz vienu iedzīvotāju). Tālāk 3. attēlā ir atspoguļoti sadzīves atkritumu rādītāji Latvijā pēc apstrādes metodēm, izsakot kg uz iedzīvotāju, un tie liecina, ka pārstrādes apjomi samazinās, bet apglabāšana poligonos pieaug. Galvenā sadzīves atkritumu apstrādes iespēja joprojām ir apglabāšana poligonos. Latvijā 2014. gadā poligonos apglabāja lielu daļu sadzīves atkritumu (79 % 2014. gadā, kas ir neliels samazinājums no 83 % 2013. gadā) salīdzinājumā ar ES vidējo rādītāju 26 % apmērā. Kompostētais daudzums kopumā nemainās un 2014. gadā bija tikai 4 % (ES vidējais rādītājs 2014. gadā bija 28 %). 3. attēls. Sadzīves atkritumi pēc apstrādes metodes Latvijā 2007.–2014. gadā Kā parādīts 4. attēlā, pārstrādāto sadzīves atkritumu apjoms palielinājās tikai nedaudz — no 17 % 2013. gadā līdz 21 % 2014. gadā (ES vidējais rādītājs 2014. gadā bija 44 %), savukārt kompostēto sadzīves atkritumu apjoms Latvijā samazinājās no 6 % 2013. gadā līdz 4 % 2014. gadā (ES vidējais rādītājs 2014. gadā bija 16 %). Tas nozīmē, ka Latvijai draud pieaugošs risks nesasniegt 50 % pārstrādes mērķi līdz 2020. gadam un 2020. gada mērķus attiecībā uz bioloģiski noārdāmo atkritumu novirzīšanu no atkritumu poligoniem (75 %). 4. attēls. Sadzīves atkritumu pārstrādes rādītāji 2007.–2014. gadā Atkritumu apsaimniekošanas valsts plānam 2013.–2020. gadam 2016. gadā veiks vidusposma pārskatīšanu. Plāns ietver arī Latvijas atkritumu rašanās novēršanas programmu. Lai gan pēdējo pāris gadu laikā Latvija sadzīves atkritumu apsaimniekošanas jomā ir panākusi nelielu progresu, joprojām ir nepieciešami ievērojami ieguldījumi. Tie ietver: tādas infrastruktūras ieviešanu, kas uzlabotu atkritumu dalīto savākšanu un palielinātu atkritumu pārstrādes kapacitāti (izlietotais iepakojums un bioloģiski noārdāmi atkritumi); tirgus instrumentu pilnveidi (piesārņojošu produktu aplikšana ar nodokli, ražotāja paplašināta atbildība); un administratīvo un regulatīvo pasākumu pielāgošanu, lai sekmētu reģenerāciju, arī kompostēšanu. Lai nodrošinātu, ka pārstrāde ir ekonomiski dzīvotspējīga, iedarbīgi pasākumi būtu incinerācijas un mehāniski bioloģiskās apstrādes (MBT) nodoklis, vienlaikus poligonu nodokli saglabājot augstākā līmenī nekā incinerācijas un MBT nodokli. Lai palīdzētu novērst īstenošanas nepilnības Latvijā, Komisija ir izdevusi atbilstības ceļvedi , kurā izšķiroša nozīme ir ekonomikas instrumentiem. Ieņēmumi no poligonu nodokļa kopā ar Kohēziju fonda piešķīruma papildu precizēšanu (piešķīrumi ir prioritāri jāpiešķir atkritumu apsaimniekošanas hierarhijas pirmajām pakāpēm) varētu palīdzēt izbūvēt un uzturēt infrastruktūru, kas ir vajadzīga, lai sasniegtu ES mērķus. Spēkā esošo tiesību aktu pilnīga īstenošana varētu Latvijā radīt vairāk nekā 2800 darbvietu un palielināt atkritumu apsaimniekošanas nozares gada apgrozījumu par vairāk nekā 304 miljoniem euro. Virzoties uz mērķiem, kas nosprausti ceļvedī par resursu efektīvu izmantošanu Eiropā, varētu tikt radīts vairāk nekā 3300 papildu darbvietu un atkritumu apsaimniekošanas nozares gada apgrozījums palielinātos par vairāk nekā 350 miljoniem euro . Ierosinātās darbības: ieviest un pakāpeniski palielināt poligonu nodokļus, lai pakāpeniski pārtrauktu pārstrādājamu vai reģenerējamu materiālu apglabāšanu poligonos; izmantot ieņēmumus, lai atbalstītu dalītu savākšanu un alternatīvu infrastruktūru kopā ar kohēzijas politikas līdzekļu atbilstīgāku piešķiršanu atkritumu apsaimniekošanas hierarhijas pirmajām pakāpēm; izvairīties no pārmērīgas infrastruktūras celtniecības atkritumu pārpalikumu apstrādei; koncentrēt uzmanību uz dalītās savākšanas shēmas īstenošanu, lai palielinātu pārstrādes rādītājus; pēc tam — apsvērt iespēju ieviest PAYT (maksā, kad izmet) shēmas.

2.Dabas kapitāla aizsardzība, saglabāšana un uzlabošana Daba un bioloģiskā daudzveidība ES bioloģiskās daudzveidības stratēģijas mērķis ir līdz 2020. gadam apstādināt bioloģiskās daudzveidības izzušanu ES, atjaunot ekosistēmas un to pakalpojumus, ciktāl tas ir iespējams, un palielināt centienus, lai apstādinātu globālās bioloģiskās daudzveidības izzušanu. ES Putnu direktīvas un Dzīvotņu direktīvas mērķis ir sasniegt aizsargāto sugu un dzīvotņu labvēlīgu saglabāšanās stāvokli. Saskaņā ar 14. IAM valstīm tiek prasīts saglabāt un ilgtspējīgi izmantot okeānus, jūras un to resursus, savukārt saskaņā ar 15. IAM valstīm tiek prasīts aizsargāt, atjaunot un veicināt sauszemes ekosistēmu ilgtspējīgu izmantošanu, ilgtspējīgi apsaimniekot mežus, apkarot pārtuksnešošanos, kā arī novērst zemes degradāciju un apstādināt bioloģiskās daudzveidības izzušanu. ES 1992. gada Dzīvotņu direktīva un 1979. gada Putnu direktīva ir to Eiropas tiesību aktu stūrakmeņi, kuru mērķis ir saglabāt ES dzīvo dabu. Natura 2000 tīkls, kas ir lielākais koordinētais aizsargājamu teritoriju tīkls pasaulē, ir svarīgākais instruments minēto direktīvu mērķu sasniegšanā un īstenošanā, lai nodrošinātu Eiropas vērtīgāko un apdraudētāko sugu un dzīvotņu, kā arī to ekosistēmu ilgtermiņa aizsardzību, saglabāšanu un izdzīvošanu. Aizsargājamu teritoriju atbilstīga klasificēšana par īpaši aizsargājamām dabas teritorijām (SAC) saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu un par īpašām aizsargājamām teritorijām (SPA) saskaņā ar Putnu direktīvu ir svarīgākais solis direktīvu mērķu sasniegšanā. Galvenajiem elementiem dalībvalstu sasniegto rezultātu novērtēšanā jābūt Dzīvotņu direktīvas 17. panta un Putnu direktīvas 12. panta ziņojumu rezultātiem un progresam, kas panākts atbilstīgu Kopienā nozīmīgu teritoriju (SCI) — SPA un SAC — klasificēšanā (gan uz sauszemes, gan jūrā). Latvijā Natura 2000 tīklā ir ietverti 11,53 % no valsts zemes platības (ES vidējais rādītājs ir 18,1 %); Putnu direktīvas SPA attiecas uz 10,23 % (ES vidējais rādītājs ir 12,3 %). Latvija ir noteikusi 332 īpaši aizsargājamas dabas teritorijas (SAC), kas aptver 12 241,37 km2 platību, no kuriem 7877,3 km2 atbilst valsts Natura 2000 tīkla sauszemes daļai un 4364,07 km2 — jūras teritorijām. Runājot par īpaši aizsargājamām teritorijām (SPA) putniem, kas klasificētas saskaņā ar Putnu direktīvu, Latvija ir noteikusi 102 teritorijas 6609,6 km2 platībā, no kuriem 6183,9 km2 atbilst sauszemes teritorijām (97) un 425,7 km2 — jūras teritorijām. Natura 2000 tīkla SCI daļas jaunākais novērtējums parāda, ka teritoriju noteikšanā ir nepilnības (skatīt 5. attēlu). 5. attēls. SCI tīklu pietiekamības novērtējums Latvijā, pamatojoties un situāciju līdz 2013. gada decembrim (%) Lai gan Latvija virzās uz vispusīgu pārvaldības plānu izstrādi savām teritorijām (kas ir pabeigti jau aptuveni 60 SAC), pašlaik tiek pārskatīts gan tīkla izstrādes zinātniskais pamatojums, gan dažu aizsargājamo sugu un dzīvotņu faktiskais saglabāšanās stāvoklis . Ir atzīts, ka viens no trūkumiem, kas iedragā centienus veikt uz faktiem vairāk balstītu novērtējumu par Latvijas teritorijā esošo aizsargājamo sugu un dzīvotņu faktisko stāvokli, ir apzinātas un būtiskas nepilnības zināšanu bāzē, kura ir vajadzīga, lai pienācīgi un zinātniski pamatoti īstenotu Dzīvotņu direktīvu un Putnu direktīvu, sākot jau no 2004. gadā veiktās klasificēšanas. Latvijas iestādes pašlaik izstrādā atjauninātu apsekojumu par dzīvotņu un sugu telpisko izplatību, kam vajadzētu palīdzēt precīzāk apzināt situāciju un novērst pašreizējās nepilnības. Pieejamā informācija acīmredzami parāda, ka ar vislielāko slodzi saskaras vērtības, kas atrodas teritorijās, kurās papildus notiek arī lauksaimniecības vai komerciālas mežizstrādes darbības. Šī nelabvēlīgā situācija it sevišķi ir vērojama tādu dzīvotņu gadījumā, kas balstās uz zālājiem. Būtu jāpielāgo pašreizējie dabas aizsardzības finansēšanas noteikumi, lai komerciāliem lauksaimniekiem vai mežsaimniekiem dabas aizsardzības mērķu pārvaldība kļūtu ekonomiski dzīvotspējīga. 6. attēls. Dzīvotņu un sugu saglabāšanās stāvoklis Latvijā 2007. un 2013. gadā (%) Saskaņā ar jaunāko ziņojumu par to dzīvotņu un sugu saglabāšanās stāvokli, uz kurām attiecas Dzīvotņu direktīva , 10,53 % no dzīvotņu bioģeogrāfiskajiem novērtējumiem 2013. gadā bija labvēlīgi (ES 27: 16 %). Savukārt 35 % uzskata par nelabvēlīgiem–neatbilstīgiem (ES 27: 47 %) un 51 % — par nelabvēlīgiem–sliktiem (ES 27: 30 %). Runājot par sugām, 28,83 % novērtējumu 2013. gadā bija labvēlīgi, 39 % — nelabvēlīgi–neatbilstīgi (ES 27: 42 %) un 21 % — nelabvēlīgi–slikti (ES 27: 18 %). Tas ir atspoguļots 6. attēlā . Tikai 2 % un 4,5 % no nelabvēlīga stāvokļa novērtējumiem par attiecīgi dzīvotnēm un sugām 2013. gadā uzrādīja pozitīvu tendenci. Kā parādīts 7. attēlā, ciktāl tas attiecas uz putniem, 41 % no vairojošām sugām apliecināja īstermiņa pieauguma vai stabilas populācijas tendences (ziemojošajām sugām šis īpatsvars bija 67 %).

7. attēls. Vairojošos un ziemojošu putnu sugu īstermiņa populācijas tendence Latvijā 2012. gadā (%) Līdz šim Latvija nav iesaistījusies ES iniciatīvā par ekosistēmu un to pakalpojumu kartēšanu un novērtēšanu (MAES) . Tomēr var atzīmēt vairākus LIFE+ projektus par ekosistēmu pakalpojumu pilotnovērtējumu . Ierosinātās darbības: pabeigt SAC noteikšanas procesu un attiecībā uz teritorijām noteikt skaidri definētus saglabāšanas mērķus un vajadzīgos saglabāšanas pasākumus, kā arī nodrošināt atbildīgus resursus to īstenošanai, lai uzturētu/atjaunotu Kopienas nozīmes sugas un dzīvotnes labvēlīgā saglabāšanās stāvoklī to dabīgajā diapazonā; uzlabot stimulus mežsaimniekiem un lauksaimniekiem labāk aizsargāt mežu un zālāju dzīvotnes; uzsākt ekosistēmu un to pakalpojumu kartēšanu un novērtēšanu, dabas kapitāla uzskaites sistēmas vērtēšanu un izstrādi un nodrošināt valdības atbalstu šim darbam. Zaļā infrastruktūra ES stratēģija par zaļo infrastruktūru sekmē zaļās infrastruktūras integrēšanu saistītajos plānos un programmās, lai palīdzētu novērst dzīvotņu sadrumstalotību un saglabāt vai atjaunot ekoloģisko savienojamību, uzlabot ekosistēmu noturību un tādējādi nodrošināt ekosistēmu pakalpojumu turpināmību. Pateicoties dabas risinājumiem, zaļā infrastruktūra nodrošina ekoloģiskus, ekonomikas un sociālos ieguvumus. Tā palīdz izprast to ieguvumu vērtību, ko daba nodrošina cilvēku sabiedrībai, un mobilizēt ieguldījumus, lai šos ieguvumus uzturētu un uzlabotu. Salīdzinot ar daudzām citām ES dalībvalstīm, Latvijā ir samērā liels aizsargājamu dabas teritoriju blīvums. Tomēr lieti noderētu papildu centieni, lai palielinātu dzīvotņu savienojamību . Problēmas ir saistītas, piemēram, ar to, ka trūkst vispārēja stratēģiska politikas satvara zaļās infrastruktūras izstrādei, tāpat trūkst zinātības un informētības (it sevišķi pašvaldību līmenī) un sabiedrības līdzdalības. Deviņas Latvijas un Lietuvas pierobežu pašvaldības sadarbojas saskaņā ar moto “Padarīsim mūsu pilsētas zaļākas”, lai atjaunotu pilsētu parkus un zaļo infrastruktūru; uzlabotu iedzīvotāju labjūtību, informētību un līdzdalību savas apkārtnes zaļo zonu uzturēšanā; un ļautu pilsētu plānotājiem integrēt zaļo infrastruktūru pilsētās. Darbības programmā “Izaugsme un nodarbinātība” zaļās infrastruktūras risinājumiem ir piešķirta prioritāte gadījumos, kad tie ir tehniski un ekonomiski iespējami un efektīvi; to vidū ir uz ekosistēmām balstītas pieejas darbībām, kas samazina plūdu un erozijas riskus skartajās ekosistēmās — zālājos, mitrājos, kāpās un mežos. Atjaunošanas darbību prioritātes tiks noteiktas LIFE+ finansēto projektu ietvaros . Augsnes aizsardzība ES augsnes tematiskajā stratēģijā ir uzsvērta nepieciešamība nodrošināt augsnes ilgtspējīgu izmantošanu. Šajā saistībā ir jānovērš augsnes degradācija un jāsaglabā augsnes funkcijas, kā arī jāatjauno degradējusies augsne. Stratēģijas “Eiropa 2020” 2011. gada Ceļvedī par resursu efektīvu izmantošanu Eiropā ir paredzēts, ka līdz 2020. gadam ES politikas virzienos ņem vērā to tiešo un netiešo ietekmi uz zemes izmantošanu ES un pasaulē, kā arī to, vai aizņemtu zemes platību pieauguma rādītājs atbilst mērķim līdz 2050. gadam apturēt aizņemtu zemes platību tīro pieaugumu. Saskaņa ar 15. IAM valstīm tiek prasīts apkarot pārtuksnešošanos un atjaunot degradētu zemi un augsni, arī tādu zemi un augsni, ko skārusi pārtuksnešošanās, sausums un plūdi, un līdz 2030. gadam tiekties uz zemes degradācijai neitrālas pasaules veidošanu. Augsne ir svarīgs dzīves un ekonomikas resurss. Tā nodrošina svarīgākos ekosistēmu pakalpojumus, tostarp pārtiku, šķiedrvielas un biomasu atjaunojamo energoresursu enerģijai, oglekļa dioksīda piesaisti, ūdens attīrīšanu un plūdu kontroli, izejvielas un celtniecības materiālus. Augsne ir ierobežots un ārkārtīgi jutīgs resurss, kas ES aizvien vairāk degradējas. Zemes platības, ko aizņēmusi pilsētattīstība un infrastruktūra, visticamāk, netiks atgrieztas to dabiskajā stāvoklī. Galvenokārt tiek izmantota lauksaimniecības zeme, un palielinās dzīvotņu sadrumstalotība. Jautājums par augsnes aizsardzību ir netieši risināts pašreizējās ES politikas nostādnēs tādās jomās kā lauksaimniecība, ūdens, atkritumi, ķīmiskās vielas un rūpnieciskā piesārņojuma novēršana. Apdzīvotām vietām, ražošanas sistēmām un infrastruktūrai izmanto mākslīgu zemes virsmu. Tā var būt sadalīta apbūvētās platībās (ēkas) un neapbūvētās platībās (piemēram, lineāri transporta tīkli un saistītās teritorijas). Saskaņā ar CORINE Land Cover datiem zemes aizņemto platību pieaugums gadā (mākslīgu platību pieaugums) Latvijā 2006.–2012. gadā bija 0,38 %, kas ir zem ES vidējā rādītāja (0,41 %). Tas atbilst 475 hektāriem gadā, un to galvenokārt veidoja mājokļu, pakalpojumu un atpūtas, kā arī rūpniecības un komerciālās platības . Apbūvētās platības īpatsvars 2009. gadā bija 1,11 %, kas ir krietni zem ES vidējā rādītāja (3,23 %) .

Ūdens radītas augsnes erozijas rādītājs 2010. gadā bija 0,32 tonnas uz hektāru gadā, kas ir krietni zem ES 28 vidējā rādītāja (2,46 tonnas) . Tālāk 8. attēlā ir parādīti dažādie Latvijā sastopamie zemes virsmas veidi 2012. gadā. 8. attēls. Zemes virsmas seguma veidi Latvijā 2012. gadā Joprojām nav pieejamas ES mēroga datu kopas, kas ļautu nodrošināt etalonrādītājus attiecībā uz augsnes organisko vielu satura samazināšanos, piesārņotajām platībām, augsnes bioloģijas noslodzi un difūzo piesārņojumu. ES augsnes aizsardzības ekspertu grupa patlaban veic atjauninātu uzskaiti un novērtējumu par augsnes aizsardzības politikas instrumentiem Latvijā un citās ES dalībvalstīs. Jūras aizsardzība ES piekrastes un jūras politika un tiesību akti paredz, ka līdz 2020. gadam ir jāsamazina ietekme, ko rada jūras ūdeņu noslodze, lai panāktu vai uzturētu labu vides stāvokli, un ir ilgtspējīgi jāapsaimnieko piekrastes zonas. Saskaņā ar 14. IAM valstīm tiek prasīts saglabāt un ilgtspējīgi izmantot okeānus, jūras un to resursus, lai nodrošinātu ilgtspējīgu attīstību. Jūras stratēģijas pamatdirektīvas mērķis ir līdz 2020. gadam panākt ES jūras ūdeņu labu vides stāvokli, paredzot ekosistēmu pieeju tādu cilvēku darbību pārvaldībai, kam ir ietekme uz jūras vidi. Direktīvā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāizstrādā un jāīsteno jūras stratēģija attiecībā uz saviem jūras ūdeņiem, kā arī jāsadarbojas ar dalībvalstīm, ar kurām tām ir kopīgs jūras reģions vai apakšreģions. Savu jūras stratēģiju ietvaros dalībvalstīm līdz 2012. gada jūlijam bija jāveic savu jūras ūdeņu sākotnējs novērtējums, jānosaka labs vides stāvoklis un jānosprauž vides mērķi. Tāpat dalībvalstīm līdz 2014. gada jūlijam bija jāizstrādā monitoringa programmas, lai nepārtraukti novērtētu savus jūras ūdeņus. Nākamais jūras stratēģijas elements ir pasākumu programmas izstrāde (2016. gads). Komisija novērtē, vai šie elementi nodrošina atbilstīgu sistēmu Jūras stratēģijas pamatdirektīvas prasību izpildei. Latvijas jūras ūdeņi ietilpst Baltijas jūrā, un Latvija ir viena no pusēm Konvencijā par Baltijas jūras reģiona jūras vides aizsardzību (HELCOM). Baltijas jūrā galvenie bioloģisko daudzveidību apdraudošie riski ir eitrofikācija, pārzveja un piezveja, piesārņotāju un naftas piesārņojums un svešzemju sugu ieviešanās . Īstenojot Jūras stratēģijas pamatdirektīvu, Latvija nenoteica labu vides stāvokli visiem 11 Jūras stratēģijas pamatdirektīvas raksturlielumiem . Novērtējot savu jūras ūdeņu stāvokli, Latvija ir norādījusi, ka pašreizējais ietekmes līmenis ir “labs”, tomēr nekādi nepamatoja šo novērtējumu. Tāpēc ir pāragri spriest, vai Latvijas ūdeņiem ir labs stāvoklis, jo pirmām kārtām nav pienācīgi noteikts, kas ir labs vides stāvoklis. Latvija 2014. gadā izstrādāja savu jūras ūdeņu monitoringa programmu. Tomēr tās monitoringa programmās attiecībā uz visiem raksturlielumiem ir vajadzīgi papildu precizējumi un pilnveide, lai tās izveidotu atbilstīgu sistēmu progresa uzraudzīšanai laba vides stāvokļa sasniegšanas virzienā, it sevišķi joprojām pastāvošo nepilnību dēļ, kā arī tādēļ, ka monitoringa programmas attiecībā uz lielāko daļu raksturlielumu sāks piemērot tikai 2018. gadā, kad ir paredzēts nākamais jūras ūdeņu novērtējums . Latvijas aizsargājamās jūras teritorijas 2012. gadā aptvēra 4382,8 kvadrātkilometrus no tās jūras ūdeņiem Baltijas jūrā . Ierosinātās darbības: turpināt darbu pie laba vides stāvokļa definīciju uzlabošanas, it sevišķi attiecībā uz bioloģiskās daudzveidības raksturlielumiem, arī īstenojot reģionālo sadarbību un izmantojot darbu attiecīgās reģionālās jūras konvencijas ietvaros; noteikt un risināt zināšanu nepilnības; turpināt pilnveidot pieejas, ko izmanto, lai novērtētu (un kvantificētu) ietekmi, kuru rada galvenie noslodzes veidi, lai 2018. gada ziņojumā nonāktu pie labākiem un skaidrākiem novērtējuma rezultātiem; turpināt integrēt monitoringa programmas, kas jau ir noteiktas attiecīgajos ES tiesību aktos un īstenot kopīgas monitoringa programmas (ja tādas ir), kas izstrādātas (apakš)reģionālā līmenī, piemēram, kuras izstrādājusi Baltijas jūras vides aizsardzības komisija (HELCOM); uzlabot monitoringa metožu salīdzināmību un konsekvenci valsts jūras reģionā;

nodrošināt, ka valsts monitoringa programma tiek īstenota nekavējoties, ka tā ietver visus raksturlielumus un ir piemērota, lai uzraudzītu progresu laba vides stāvokļa virzienā.



3.Iedzīvotāju veselības un dzīves kvalitātes nodrošināšana Gaisa kvalitāte 9. attēls. Pašreizējā situācija attiecībā uz PM10, NO2 un O3 2014. gadā ES tīrā gaisa politika un tiesību akti pieprasa būtiski uzlabot gaisa kvalitāti Savienībā un pietuvoties Pasaules Veselības organizācijas (PVO) ieteiktajiem līmeņiem. Ir vēl vairāk jāsamazina gaisa piesārņojums un tā ietekme uz ekosistēmām un bioloģisko daudzveidību, nosakot ilgtermiņa mērķi nepārsniegt kritisko slodzi un līmeņus. Šajā saistībā ir aktīvi jācenšas panākt pilnīgu atbilstību Savienības gaisa kvalitātes tiesību aktiem un noteikt stratēģiskos mērķus un rīcību pēc 2020. gada. ES ir izstrādājusi vispusīgu gaisa kvalitātes tiesību aktu kopumu , kas paredz uz veselību balstītus standartus un mērķus attiecībā uz vairākiem gaisa piesārņotājiem. Šajā kontekstā dalībvalstīm ir arī jānodrošina, ka sabiedrībai regulāri tiek sniegta atjaunināta informācija par dažādu gaisa piesārņotāju koncentrācijām vidē. Turklāt Direktīvā par valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo emisiju ir noteikti emisiju samazinājumi valsts līmenī, kas jāpanāk attiecībā uz galvenajiem piesārņotājiem.

Vairāku gaisa piesārņotāju emisijas Latvijā ir būtiski samazinājušās . Laikposmā no 1990. līdz 2014. gadam panāktie sēra oksīdu (-96 %), slāpekļa oksīdu (-63 %), amonjaka (-61 %), kā arī gaistošo organisko savienojumu (-46 %) samazinājumi nodrošina, ka šo piesārņotāju emisijas gaisā nepārsniedz pašreiz valstī piemērojamās maksimāli pieļaujamās emisijas . Tiek ziņots, ka gaisa kvalitāte Latvijā kopumā ir laba, bet ir izņēmumi. Tomēr attiecībā uz 2013. gadu Eiropas Vides aģentūra aplēsa, ka aptuveni 2080 priekšlaicīgas nāves gadījumu ir attiecināmi uz smalku cieto daļiņu koncentrācijām, 60 — uz ozona koncentrācijām un vairāk nekā 110 — uz slāpekļa oksīda koncentrācijām . To izraisa arī ES gaisa kvalitātes standartos noteikto vērtību pārsniegšana, kā parādīts 9. attēlā . Līdz 2013. gadam Latvija ziņojumos norādīja cieto daļiņu (PM10) vērtību pārsniegšanu vienā gaisa kvalitātes zonā (Rīgā), taču 2014. gadā tika reģistrēta atbilstība. Attiecībā uz 2014. gadu ES gaisa kvalitātes standartos noteikto vērtību pārsniegšana ir reģistrēta tikai saistībā ar ozona koncentrācijas ilgtermiņa mērķiem divās gaisa kvalitātes zonās . Eiropas Komisija, īstenojot pienākumu neizpildes procedūras, kas attiecas uz visām attiecīgajām dalībvalstīm, tostarp Latviju, uzrauga gaisa kvalitātes prasību (attiecībā uz PM10) pastāvīgos pārkāpumus, kuriem ir smaga negatīva ietekme uz veselību un vidi. Mērķis ir panākt piemērotu pasākumu ieviešanu, lai visās zonās būtu nodrošināta atbilstība. Tiek lēsts, ka ar veselību saistītas ārējās izmaksas, kuras rada gaisa piesārņojums, Latvijā pārsniedz 748 miljonus euro gadā (koriģēts pēc ienākumiem, 2010. gads), kas ietver ne tikai pilnvērtīgas, veselīgas dzīves patieso vērtību, bet arī tiešās izmaksas ekonomikai. Šīs tiešās ekonomikas izmaksas ir saistītas ar 325 tūkstošiem zaudētu darbadienu katru gadu tādu slimību dēļ, kuras izraisījis gaisa piesārņojums, ar saistītajām izmaksām darba devējiem 22 miljonu euro apmērā gadā (koriģēts pēc ienākumiem, 2010. gads), attiecīgo veselības aprūpi 2 miljonu euro apmērā gadā (koriģēts pēc ienākumiem, 2010. gads) un zaudējumiem lauksaimniecībai (ražas zudums) 11 miljonu euro apmērā gadā (2010. gads) . Ierosinātās darbības: samazināt PM10 emisiju un koncentrāciju, cita starpā samazinot ar enerģijas un siltumenerģijas ražošanu (izmantojot cieto kurināmo), transportu un lauksaimniecību saistītās emisijas. Troksnis Vides trokšņa direktīvā ir paredzēta vienota pieeja, lai izvairītos, novērstu un samazinātu kaitīgu ietekmi, ko rada pakļautība vides troksnim. Pārmērīgs troksnis ir viens no galvenajiem veselības problēmu cēloņiem . Lai to mazinātu, ES acquis ir paredzētas vairākas prasības, proti, novērtēt pakļautību vides troksnim, veicot trokšņa kartēšanu, publiskot informāciju par vides troksni un tā ietekmi un pieņemt rīcības plānus, lai vajadzības gadījumā novērstu un samazinātu vides troksni un lai saglabātu akustiskās vides kvalitāti gadījumos, kad tā ir laba. Latvijā Vides trokšņa direktīvas īstenošana kavējas. Trokšņa kartēšana jaunākajā ziņojumu kārtā par 2011. pārskata gadu ir pabeigta aglomerācijām, nozīmīgām lidostām un nozīmīgiem autoceļiem, bet nav pabeigta nozīmīgiem dzelzceļiem. Trokšņa pārvaldības rīcības plāni pašreizējam periodam ir pieņemti attiecībā uz aglomerācijām, nozīmīgām lidostām un nozīmīgiem autoceļiem, bet ne nozīmīgiem dzelzceļiem. Ierosinātās darbības: pabeigt trokšņa kartēšanu un trokšņa pārvaldības rīcības plānus. Ūdens resursu kvalitāte un apsaimniekošana ES ūdens resursu politika un tiesību akti paredz, ka ir būtiski jāsamazina ietekme, ko rada pārejas ūdeņu, piekrastes ūdeņu un saldūdeņu noslodze (ieskaitot virszemes ūdeņus un pazemes ūdeņus), lai uzturētu vai uzlabotu ūdensobjektu labu stāvokli, kā noteikts Ūdens pamatdirektīvā; ka iedzīvotājiem visā Savienībā ir jāgūst labums no augstiem droša dzeramā ūdens un peldūdens standartiem; un ka barības vielu cikls (slāpeklis un fosfors) ir jāpārvalda ilgtspējīgākā un resursu izmantošanas ziņā efektīvākā veidā. Saskaņā ar 6. IAM valstis tiek aicinātas nodrošināt ūdens un kanalizācijas pieejamību visiem un ilgtspējīgu pārvaldību. ES ūdens resursu politikas un tiesību aktu galvenais vispārējais mērķis ir visiem eiropiešiem nodrošināt piekļuvi kvalitatīvam ūdenim pietiekamā daudzumā. ES ūdens resursu acquis mērķis ir nodrošināt visu Eiropas ūdensobjektu labu stāvokli, kontrolējot piesārņojuma avotus (piemēram, lauksaimniecības, pilsētu un rūpniecības radīto piesārņojumu) un fiziskas un hidroloģiskas izmaiņas ūdensobjektos, kā arī pārvaldot plūdu riskus. Saskaņā ar Ūdens pamatdirektīvu ir jāizstrādā upes baseinu apsaimniekošanas plāni (RBMP), lai aizsargātu, uzlabotu un ilgtspējīgi izmantotu Eiropas ūdens vidi. Tas ietver virszemes saldūdeņus, piemēram, ezerus un upes, pazemes ūdeņus, estuārus un piekrastes ūdeņus līdz vienas jūras jūdzes attālumā. Latvija ir Komisijai sniegusi informāciju no saviem otrās paaudzes RBMP. Tomēr Komisija vēl nav paspējusi pārbaudīt šo informāciju attiecībā uz visām dalībvalstīm, tādēļ tā netiek šeit aplūkota. Savos pirmās paaudzes RBMP Latvija norādīja, ka 53 % virszemes ūdensobjektu un gandrīz visiem pazemes ūdeņu objektiem ir labs vai augsts ekoloģiskais stāvoklis un ka visiem pazemes ūdeņu objektiem ir labs pazemes ūdeņu stāvoklis.

Galveno noslodzi rada punktveida avoti ar pilsētu (un — mazākā mērā — rūpnieciskajiem) notekūdeņiem, difūzie avoti lauksaimniecības nozarē un hidromorfoloģiskās izmaiņas. Upes baseina apsaimniekošanas plānos ir dažas nepilnības. It sevišķi nav pilnībā izstrādātas metodes ūdensobjektu statusa novērtēšanai. Ir piemērots liels skaits izņēmumu. Tiek plānots, ka programmu pasākumi uzlabos dabīgo virszemes ūdensobjektu ekoloģisko un ķīmisko stāvokli par attiecīgi 24 % un 5 %. Sagaidāms, ka plānotie pasākumi uzlabos mākslīgu un stipri pārveidotu ūdensobjektu ekoloģisko potenciālu par 17 % un šo objektu ķīmisko stāvokli par 8 %. Runājot par ūdens piesārņojumu no lauksaimniecības avotiem, laikposmā no 2008. līdz 2011. gadam nedaudz ir pazeminājies nitrātu līmenis. Tomēr problēmu joprojām rada eitrofikācija Baltijas jūrā. Laikposmā no 2008. līdz 2011. gadam nedaudz paplašinājās lauksaimniecībā izmantotā platība un minerālā mēslojuma izmantošana salīdzinājumā ar 2004.–2007. gadu. Tajā pašā laikā samazinājās lauksaimniecības dzīvnieku radītā noslodze, jo samazinājās dzīvnieku skaits. Pēc pienākumu neizpildes procedūras saistībā ar Nitrātu direktīvas īstenošanu Latvija ir uzlabojusi savas rīcības programmas pasākumus. Latvijai ir ļoti augsti dzeramā ūdens atbilstības rādītāji, proti, 99–100 % attiecībā uz mikrobioloģiskajiem un ķīmiskajiem raksturlielumiem un 98,7 % atbilstība rādītāju raksturlielumiem , kas noteikti direktīvā par dzeramā ūdens kvalitāti. Kā parādīts 10. attēlā, 2015. gadā Latvijā no 55 peldvietām 67,3 % bija izcila ūdens kvalitāte, 18,2 % bija laba ūdens kvalitāte, savukārt pārējās 8 peldvietas nebija iespējams novērtēt, jo tās bija noteiktas tikai nesen un nebija datu par 4 iepriekšējām peldsezonām, kas ir nepieciešami novērtējuma veikšanai . 10. attēls. Peldūdeņu kvalitāte 2012.–2015. gadā Īstenojot direktīvu par komunālo notekūdeņu attīrīšanu, Latvija ir sasniegusi kopumā augstus atbilstības rādītājus, proti, notekūdeņi tiek savākti 100 % apmērā, un 98,7 % tiek nodoti otrreizējai attīrīšanai . Galīgais termiņš, kas noteikts, lai Latvija nodrošinātu pilnīgu atbilstību prasībām, kuras paredzētas direktīvā par komunālo notekūdeņu attīrīšanu, bija 2015. gada beigas. Visu Latvijas teritoriju uzskata par jutīgu zonu, kas nozīmē, ka visām aglomerācijām, kas pārsniedz 10 000 cilvēka ekvivalentu, ir jāpiemēro stingrāka attīrīšana. Komisijas jaunākajā ziņojumā par to, kā īstenota direktīva par komunālo notekūdeņu attīrīšanu, ir norādīts, ka 2012. gadā 0 % no savāktajiem notekūdeņiem piemēroja stingrāku attīrīšanu saskaņā ar 5. pantu direktīvā par komunālo notekūdeņu attīrīšanu. Tomēr Latvija ir paskaidrojusi, ka tas tā notika datu paziņošanas kļūdas dēļ un ka kopumā tikai 3 aglomerācijas joprojām neatbilst direktīvai par komunālo notekūdeņu attīrīšanu. Neraugoties uz šiem kopumā labajiem rezultātiem, ir jāatzīmē, ka 10,9 % no notekūdeņiem Latvijā tiek apstrādāti individuālās vai cita veida sistēmās, kuru piemērotība vides aizsardzības nodrošināšanai var būt apšaubāma. Visbeidzot, ir jāuzlabo situācija attiecībā uz fiziskajiem pieslēgumiem notekūdeņu savākšanas sistēmai. Aplēstie ieguldījumi (ko Latvija norādījusi saskaņā ar 17. pantu direktīvā par komunālo notekūdeņu attīrīšanu) kas nepieciešami, lai panāktu pilnīgu atbilstību direktīvai, ir 107 miljoni euro . Ierosinātās darbības: RBMP pasākumiem ir jābūt vērstiem uz visiem attiecīgajiem noslodzes veidiem un īstenošanas nepilnībām, it sevišķi jāpievēršas lauksaimniecības radītajam piesārņojumam; pārskatīt un uzlabot pasākumus, kuru mērķis ir samazināt hidromorfoloģisko slodzi valsts upju baseinos; tāpat varētu apsvērt pasākumus ūdens un notekūdeņu apsaimniekošanas struktūru un pakalpojumu racionalizēšanai kopā ar stimuliem paplašināt fizisko pieslēgumu skaitu. Pilsētu ilgtspējas uzlabošana ES pilsētvides politika mudina pilsētas īstenot ilgtspējīgas pilsētplānošanas un projektēšanas politiku, arī inovatīvas pieejas attiecībā uz pilsētu sabiedrisko transportu un mobilitāti, ilgtspējīgām ēkām, energoefektivitāti un bioloģiskās daudzveidības saglabāšanu pilsētās. Saskaņā ar 11. IAM pilsētas un apdzīvotas vietas ir jāpadara iekļaujošas, drošas, pielāgoties spējīgas un ilgtspējīgas. Eiropa ir pilsētu un mazpilsētu savienība. Aptuveni 75 % ES iedzīvotāju dzīvo pilsētās . Pilsētvide rada īpašas problēmas videi un cilvēku veselībai, bet vienlaikus sniedz iespējas un efektivitātes ieguvumus resursu izmantošanā. Dalībvalstis, Eiropas iestādes, pilsētas un ieinteresētās personas ir izstrādājušas jaunu ES pilsētprogrammu (kas ietver iniciatīvu par viedajām pilsētām), lai vispusīgi risinātu minētos jautājumus, tostarp saistībā ar pilsētu sociālajām un ekonomikas problēmām. Pilsētprogrammas centrā būs divpadsmit partnerību attīstība jautājumos par noteiktajām pilsētu problēmām, tostarp gaisa kvalitāti un mājokļiem . Eiropas Komisija 2017. gadā sāks piemērot jaunu ES salīdzinošās vērtēšanas sistēmu . ES sekmē zaļu pilsētu attīstību, piešķirot balvas un finansējumu, piemēram, ES Eiropas Zaļās galvaspilsētas goda nosaukumu, kas paredzēts pilsētām ar vairāk nekā 100 000 iedzīvotāju, un ES zaļās lapas iniciatīvu, kura paredzēta pilsētām un mazpilsētām ar 20 000–100 000 iedzīvotāju.

Vairākas iniciatīvas tiek īstenotas ar Baltijas pilsētu savienības Ilgtspējīgu pilsētu komisijas starpniecību, kas ir Baltijas jūras reģiona pilsētu brīvprātīgs tīkls, kurš risina vairākus jautājumus, tostarp par ekoloģiski ilgtspējīgu attīstību. Tas ietver tādas iniciatīvas kā integrētās pārvaldības sistēmas un telpiskā pārvaldība, pilsētas ūdens resursu apsaimniekošana, jūras darbības un ilgtspējīga mobilitāte pilsētās. Kā piemēru var minēt projektu PRESTO, kura mērķis ir uzlabot vietējo un Baltijas jūras ūdeņu kvalitāti, samazinot barības vielu radīto slodzi. Projekta PURE mērķis ir veicināt progresīvu fosfora piesaisti un ilgtspējīgu dūņu apsaimniekošanu Baltijas jūras reģionā, un tā ietvaros Rīgas un Jūrmalas notekūdeņu attīrīšanas iekārtās ir uzstādīts fosfora piesaistes aprīkojums. Turklāt Rīgas pilsētas dome ir partnere projektā Baltic Urban Lab, kura mērķis ir noteikt un veicināt labāko praksi degradētu teritoriju atjaunošanā. Īstenojot Pilsētas mēru paktu klimata un enerģētikas jomā, 20 Latvijas pilsētas ir noteikušas siltumnīcefekta gāzu samazināšanas mērķus laikposmam līdz 2020. gadam. Valka ir apņēmusies arī izstrādāt pašvaldības mēroga pielāgošanās stratēģiju un rīcības plānu. Rīgas pilsēta ir īstenojusi plūdu pārvaldības projektu “Rīgas hidroklimata stratēģija”, kura ietvaros izstrādāja kartes, paraugus un vadlīnijas, lai Rīgas pilsētas domei palīdzētu plānot pasākumus Latvijas galvaspilsētas aizsardzībai pret palielinātu plūdu risku, ko prognozē klimata pārmaiņu scenāriji. Piecpadsmit pašvaldības ir publicējušas savus ar klimatu saistītos pasākumus Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām (UNFCCC) Nevalstisko dalībnieku platformā rīcībai klimata jomā (NAZCA), uzsverot savu apņemšanos un vēlmi turpmāk attīstīties klimatam nekaitīgā veidā. Darbības programma “Izaugsme un nodarbinātība” nodrošinās ESI fondu atbalstu atjaunošanas pasākumiem Rīgas pilsētā un videi nekaitīga sabiedriskā transporta pasākumiem citās lielākajās Latvijas pilsētās. Starptautiskie nolīgumi ES līgumos ir noteikts, ka Savienības vides politika veicina pasākumus starptautiskā līmenī, lai risinātu reģionālas vai pasaules mēroga vides problēmas. Lielākajai daļai vides problēmu ir pārrobežu raksturs un nereti — globāls mērogs — , tādēļ tās var iedarbīgi risināt tikai ar starptautiskās sadarbības palīdzību. Savienības noslēgtie starptautiskie vides nolīgumi ir saistoši Savienības iestādēm un tās dalībvalstīm. Šajā saistībā ES un dalībvalstīm ir laikus jāparaksta, jāratificē un jāīsteno visi attiecīgie daudzpusējie vides nolīgumi (MEA). Tas būs nozīmīgs veicinošs aspekts, lai sasniegtu IAM, ko dalībvalstis apņēmās īstenot 2015. gadā un kas ietver daudzas no saistībām, kuras ir noteiktas arī juridiski saistošajos nolīgumos. Tas, ka dažas dalībvalstis nav parakstījušas un/vai ratificējušas vairākus MEA, apdraud vides pasākumu īstenošanu, arī Savienībā, kā arī Savienības uzticamību saistītajās sarunās un starptautiskās sanāksmēs, kurās viens no ES noteiktajiem politikas mērķiem ir trešo valstu līdzdalība šādos nolīgumos. Tādu nolīgumu ietvaros, kuros notiek balsošana, tas tieši ietekmē ES iespējamo balsu skaitu. Latvija ir parakstījusi un ratificējusi gandrīz visus MEA. Tā ir parakstījusi, bet vēl nav ratificējusi Starptautisko Konvenciju vaļu medību regulēšanai un Nagojas protokolu . II daļa. Veicinoša sistēma — īstenošanas instrumenti 4.Tirgus instrumenti un ieguldījumi “Zaļie” nodokļi un videi kaitīgas subsīdijas Rīcības plāns pārejai uz aprites ekonomiku mudina izmantot finansiālus stimulus un ekonomikas instrumentus, piemēram, nodokļus, lai nodrošinātu, ka produktu cenas labāk atspoguļo vides izmaksas. Videi kaitīgu subsīdiju pakāpenisku pārtraukšanu uzrauga saistībā ar Eiropas pusgadu un dalībvalstu iesniegtajās valsts reformu programmās. Apliekot ar nodokli piesārņojuma radīšanu un resursu izmantošanu, var nodrošināt lielākus ieņēmumus un svarīgus sociālos un vides ieguvumus. Vides nodoklis ir nostiprināts, bet pastāv papildu iespējas virzīties uz izaugsmi veicinošiem nodokļiem. Latvijas nodokļu ieņēmumu un IKP attiecība 2014. gadā nedaudz pārsniedza ES vidējo rādītāju (2,67 % salīdzinājumā ar 2,46 % IKP) . Tajā pašā gadā vides nodokļa ieņēmumi veidoja 9,26 % no kopējiem nodokļu un sociālā nodrošinājuma iemaksu ieņēmumiem (ES 28 vidējais rādītājs: 6,35 %), kā parādīts 11. attēlā. Lielākā daļa vides nodokļu ieņēmumu joprojām nāk no enerģijas nodokļiem (74 % no vides nodokļiem 2014. gadā), savukārt transporta daļa bija 18 % no kopējiem vides nodokļiem 2014. gadā. Piesārņojuma/resursu un transporta nodokļi (izņemot transporta degvielas) ir nodrošinājuši mazākās ieņēmumu plūsmas — 4 %. Tāpēc papildu ieņēmumi no vides nodokļiem varētu mazināt budžeta spiedienu un nodrošināt vajadzīgo finansējuma avotu ieguldījumiem zaļajā ekonomikā .

Nodokļu palielināšana par dabas resursu izmantošanu un videi kaitīgu subsīdiju samazināšana palīdzētu sasniegt vides mērķus, uzlabot resursefektivitāti un energoefektivitāti, kas nodrošinātu augstāku izlaides un nodarbinātības līmeni, un vienlaikus ļautu samazināt darbaspēkam piemērojamos nodokļus. Kā parāda 2016. gada pētījums, pastāv ievērojams potenciāls palielināt vides nodokļus un samazināt darbaspēkam piemērojamos nodokļus . Saskaņā ar labas prakses scenāriju šie nodokļi varētu nodrošināt papildu 0,22 miljardus euro līdz 2018. gadam un pieaugt līdz 0,43 miljardiem līdz 2030. gadam (abas aplēses ir dotas 2015. gada reālā izteiksmē). Tas atbilst pieaugumam par attiecīgi 0,79 % un 1,05 % no IKP 2018. un 2030. gadā. 11. attēls. Vides nodokļu ieņēmumu daļa no kopējiem nodokļu un sociālo iemaksu ieņēmumiem (izņemot nosacītās sociālās iemaksas) 2014. gadā Latvijā dabas resursu nodoklis kopš tā ieviešanas 2006. gadā ir palielinājies no 0,6 euro par CO2 tonnu līdz 3,50 euro par CO2 tonnu 2015. gadā. Tiek izvērtēta iespēja palielināt dabas resursu nodokļa (DRN) likmi par CO2 tonnu, un tuvākajā nākotnē ir iespējama CO2 likmju papildu paaugstināšana, lai veicinātu siltumnīcefekta gāzu samazināšanas pasākumu īstenošanu. Tomēr tas ir jādara saistībā ar procesiem, kas norisinās ES kvotu tirgū. DRN atkritumu poligoniem ir palielinājies no 1,07 euro par tonnu 2002. gadā līdz 12,00 euro par tonnu 2014. gadā. Tā kā DRN likme nav bijusi pietiekami iedarbīga, lai atkritumus no poligoniem novirzītu uz pārstrādi, Latvija plāno paaugstināt DRN likmi atkritumu poligoniem. Zaļais publiskais iepirkums ES zaļā publiskā iepirkuma politikas nostādnes mudina dalībvalstis īstenot papildu pasākumus, lai sasniegtu mērķi par zaļu iepirkuma kritēriju piemērošanu vismaz 50 % publisko iepirkumu. Zaļais publiskais iepirkums ir process, ar kura palīdzību valsts iestādes vēlas iegādāties preces, pakalpojumus un būvdarbus ar samazinātu ietekmi uz vidi visā to aprites ciklā, salīdzinot ar precēm, pakalpojumiem un būvdarbiem ar tādu pašu primāro funkciju, kuri tiktu iepirkti pretējā gadījumā. Publiskā iepirkuma pirktspēja ES atbilst aptuveni 14 % no IKP . Ievērojama daļa šo līdzekļu tiek tērēta nozarēm, kam ir liela ietekme uz vidi, piemēram, celtniecībai vai transportam, tāpēc zaļais publiskais iepirkums var palīdzēt būtiski samazināt valsts izdevumu ietekmi un sekmēt ilgtspējīgus un inovatīvus uzņēmumus. Komisija ir ierosinājusi ES zaļā publiskā iepirkuma kritērijus . Latvijā valsts stratēģija par zaļo publisko iepirkumu ir integrēta “Zaļā iepirkuma veicināšanas plānā 2015.–2017. gadam”, ko Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrija izstrādāja sadarbībā ar ieinteresētajām personām. Ministru Kabinets plānu apstiprināja 2015. gada 17. februārī . Ar šā plāna starpniecību valsts līmenī 21 produktam ir izstrādāti zaļā publiskā iepirkuma kritēriji. Papildus produktu grupām Zaļā iepirkuma veicināšanas plānā 2015.–2017. gadam ir noteikti zaļā publiskā iepirkuma mērķi, proti, 15 % 2015. gadam, 20 % 2016. gadam un 30 % 2017. gadam, kas valsts un vietējām iestādēm katru gadu ir jāizpilda . Zaļā iepirkuma 2015.–2017. gada veicināšanas plāna mērķis ir nodrošināt, ka no valsts un pašvaldību budžetiem plānotie iepirkumi, uz kuriem attiecas zaļais iepirkums, finansiālā izteiksmē sasniedz vismaz 15 % no valsts un pašvaldības iestāžu kopējā iepirkumu apjoma, sākot no 2015. gada, 20 % — 2016. gadā un 30 % — 2017. gadā, un ka zaļā iepirkuma un Zaļā iepirkuma 2015.–2017. gada veicināšanas plāna prasības tiek piemērotas un integrētas ES struktūrfondu un Kohēzijas fonda īstenošanas procesā . Nav pieejami nekādi dati par zaļā publiskā iepirkuma apguvi. Ieguldījumi — ES fondu ieguldījums Eiropas strukturālo un investīciju fondu regulās ir noteikts, ka dalībvalstis savās finansējuma stratēģijās un ekonomikas, sociālās un teritoriālās kohēzijas, lauku attīstības un jūras politikas programmās veicina vides un klimata mērķu sasniegšanu un nostiprina īstenošanas iestāžu spēju nodrošināt rentablus un ilgtspējīgus ieguldījumus šajās jomās. Ir svarīgi atbilstīgi izmantot Eiropas strukturālos un investīciju fondus (ESI fondi) , lai sasniegtu vides mērķus un tos integrētu citās politikas jomās. Citi instrumenti, piemēram, programma “Apvārsnis 2020”, LIFE programma un ESIF arī var atbalstīti īstenošanu un izplatīt labāko praksi. Ar 3 valsts programmu starpniecību Latvijas rīcībā no 2014. līdz 2020. gadam ir ESI fondu finansējums 5,6 miljardu euro apmērā . Lielākā daļa finansējuma, proti, 2,4 miljardi euro (42,6 %), nāk no Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF).

1,3 miljardi euro (24 %) — no Kohēzijas fonda (KF). 1,1 miljards euro (19,1 %) — no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA). 639 miljoni euro (11,3 %) — no Eiropas Sociālā fonda (ESF). 140 miljoni euro (2,5 %) — no Eiropas Jūrlietu un zivsaimniecības fonda (EJZF) akvakultūras intensificēšanai (43 % no dīķsaimniecības audzētavām atrodas Natura 2000 teritorijās). Kopā 783 miljoni euro ir paredzēti 6. tematiskajam mērķim “Vides aizsardzība un resursu izmantošanas efektivitāte”, proti, 368 miljoni euro no ERAF, 190 miljoni euro no KF, 202 miljoni euro no ELFLA programmas, 190 miljoni euro no KF un 24,4 miljoni euro no EJZF. Turklāt 520 miljoni euro ir paredzēti 4. tematiskajam mērķim “Pāreja uz ekonomiku, kura rada mazas oglekļa emisijas” (ERAF, KF un ELFLA) un 268 miljoni euro — 5. tematiskajam mērķim “Pielāgošanās klimata pārmaiņām un riska novēršana” (ELFLA un ERAF) (skatīt 12. attēlu). 12. attēls. Eiropas strukturālie un investīciju fondi 2014.–2020. gadam — Latvijas budžets pa tematiem, miljardos euro Ir pāragri izdarīt secinājumus par ESI fondu izmantošanu un rezultātiem 2014.–2020. gadā, jo attiecīgās darbības programmas joprojām ir īstenošanas agrīnā posmā. Pašlaik pieejamie dati liecina, ka ES fondu finansējums 2007.–2013. gadam tika gandrīz pilnībā izmantots. Latvijas Lauku attīstības programmas ELFLA daļa sasniedz aptuveni 1,1 miljardu euro (pēc 1. grozījuma). Lauksaimniecības, vides un klimata pasākuma budžets veido 7,05 % no kopējā ELFLA budžeta. Dabas ierobežojumu pasākumam ir paredzēti līdz 18,9 % no kopējā ELFLA budžeta (un šim pasākumam nav jāapliecina saikne ar bioloģiskās daudzveidības saglabāšanu). Aptuveni 1,5 % ir piešķirti pasākumam, kas paredz kompensācijas par ierobežojumiem saistībā ar Natura 2000. Saskaņā ar pašlaik ierosināto grozījumu augstas dabas vērtības zālāju apakšpasākumā ir plānots ietvert dažus sekmīgā LIFE projekta elementus, kas vērtējams pozitīvi. Runājot par vides jautājumu integrēšanu kopējā lauksaimniecības politikā (KLP), Latvijai (tāpat kā visām pārējām dalībvalstīm) divas svarīgākās jomas ir, pirmkārt, lauku attīstības līdzekļu izmantošana, lai apmaksātu ekoloģisku zemes apsaimniekošanu un citus vides pasākumus, vienlaikus izvairoties no tādu pasākumu finansēšanas, kas varētu kaitēt videi; un, otrkārt, nodrošināt KLP pirmā pīlāra īstenošanu attiecībā uz savstarpējo atbilstību un 1. pīlāra “zaļināšanu”. Zaļināšanas praksei, kas nodrošina ieguvumus videi, ir piešķirti 30 % no tiešo maksājumu finansējuma (no kopā 1,45 miljardiem euro 2015.–2020. gadam ). Ekoloģiskā ziņā vērienīga īstenošana attiecībā uz 1. pīlāra zaļināšanu nepārprotami palīdzētu uzlabot vides situāciju teritorijās, uz kurām neattiecas lauku attīstība, tostarp intensīvi izmantotās teritorijās, un attiecīgā gadījumā Latvija varētu pārskatīt nozaru politikas īstenošanu.



5.Efektīva pārvaldība un zināšanas Saskaņā ar 16. IAM ir paredzēts nodrošināt taisnīgas tiesas pieejamību un izveidot efektīvas, atbildīgas un iekļaujošas institūcijas visos līmeņos. Saskaņā ar 17. IAM ir paredzēts panākt labāku īstenošanu, uzlabot politikas koordinēšanu un politikas saskaņotību, veicināt zinātni, tehnoloģijas un inovācijas, izveidot partnerības un izstrādāt kritērijus progresa novērtēšanai. Lai efektīvi pārvaldītu ES vides tiesību aktus un rīcībpolitiku, ir vajadzīga atbilstīga iestāžu sistēma, politikas saskaņotība un koordinēšana, tiesību un neleģislatīvo aktu piemērošana, sadarbība ar nevalstiskām ieinteresētajām personām un atbilstīgs zināšanu un prasmju līmenis . Sekmīga īstenošana lielā mērā ir atkarīga no centrālās valdības, reģionālās valdības un pašvaldības svarīgāko likumdošanas un administratīvo uzdevumu izpildes, it sevišķi no labu īstenošanas tiesību aktu pieņemšanas, koordinētas rīcības vides mērķu sasniegšanā un pareizu lēmumu pieņemšanas tādos jautājumos kā rūpnieciskās atļaujas. Papildus šiem uzdevumiem valdības iestādēm ir jāpanāk, ka uzņēmumi, komunālo pakalpojumu sniedzēji un fiziskās personas ievēro tiesību aktu prasības ikdienā (atbilstības nodrošināšana). Nozīme ir arī pilsoniskajai sabiedrībai, kā arī tiesvedībai. Lai nodrošinātu pamatojumu visu iesaistīto dalībnieku uzdevumiem, ārkārtīgi svarīgi ir apkopot un kopīgot zināšanas un liecības par vides stāvokli un vides slodzes veidiem, virzītājspēkiem un ietekmi. Tāpat ES vides tiesību aktu un rīcībpolitikas efektīvu pārvaldību veicina dialogs dalībvalstīs, starp dalībvalstīm un ar Komisiju par to, vai spēkā esošie ES tiesību akti sasniedz savus mērķus. Tiesību aktus var pienācīgi īstenot tikai tad, ja tajos ir ņemta vērā dalībvalstu pieredze, kas gūta, ieviešot ES saistības praksē. Saistībā ar iniciatīvu “Make it Work”, kuras īstenošanu virza dalībvalstis un kuru izstrādāja 2014. gadā, organizē diskusiju par to, kā varētu uzlabot ES vides tiesību aktu pārredzamību, saskaņotību un struktūru, nepazeminot pašreizējos aizsardzības standartus. Efektīva pārvaldība centrālajā valdībā, reģionālajā valdībā un pašvaldībā Tiem, kas ir iesaistīti vides tiesību aktu īstenošanā Savienības, valsts, reģionālā un vietējā līmenī, ir jābūt pieejamām zināšanām, instrumentiem un spējām uzlabot ieguvumu gūšanu no minētajiem tiesību aktiem, kā arī uzlabot izpildes procesa pārvaldību. Spēja īstenot noteikumus

Plānošanas periodā no 2014. līdz 2020. gadam ir paredzēts ieguldījums 18 miljonu euro apmērā, lai veicinātu Latvijas valsts iestāžu un ieinteresēto personu institucionālās spējas un efektīvu valsts pārvaldi, it sevišķi saistībā ar valsts pārvaldes profesionālo pilnveidi nolūkā izstrādāt labāku tiesisko regulējumu tādās jomās kā atbalsts maziem un vidējiem uzņēmumiem, korupcijas apkarošana un ēnu ekonomikas mazināšana, kā arī lai uzlabotu tiesu un tiesībaizsardzības iestāžu darbinieku kompetenci sekmēt uzņēmējdarbības vides pilnveidi . Saistībā ar reformu programmu, kas tika ieviesta, lai atgūtos no finanšu krīzes, 2011. gadā Latvijas Vides ministrija tika apvienota ar Reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministriju. Šīs apvienošanas rezultātā tika panākti budžeta samazinājumi (aptuveni 19 % apmērā). Ir svarīgi, lai tiktu saglabātas pietiekamas spējas un līdzekļi vides tiesību aktu sekmīgai īstenošanai un vides mērķu sasniegšanai. Latvija cenšas transponēt jaunās direktīvas valsts tiesību aktos, ievērojot noteiktos termiņus. Ierosināto nepaziņošanas procedūru skaits, proti, par tādu valsts tiesību aktu nepaziņošanu, ar kuriem transponē jaunas direktīvas, nav liels. Par Latviju ir saņemts mazs skaits sūdzību. Gadījumi nereti attiecas uz ES tiesību aktu transponēšanu valsts tiesību aktos un tiek ātri atrisināti. Koordinēšana un integrēšana Latvija 2010. gadā pieņēma ilgtspējīgas attīstības stratēģiju līdz 2030. gadam. Īstenošanu veic pakļautībā esošas pārvaldes un aģentūras, tostarp Valsts vides dienests (atbilstības nodrošināšana, licencēšana), Dabas aizsardzības pārvalde (kompetentā dabas aizsardzības iestāde), Latvijas Vides, ģeoloģijas un meteoroloģijas centrs (datubāžu pārvaldība, vides monitorings), Vides pārraudzības valsts birojs (ietekmes novērtējumi, Kopienas vides vadības un audita sistēma (EMAS), licencēšana), Latvijas Hidroekoloģijas institūts (hidroekoloģijas monitorings) un Valsts reģionālās attīstības aģentūra (struktūrfondi). Valsts sektora strukturālās reformas, ko īstenoja 2009. gadā, būtiski ietekmēja vides iestādes. Salīdzinājumā ar 2007. gadu tās darbojas ar būtiskiem darbinieku skaita un budžeta samazinājumiem, kas neapšaubāmi ietekmē to monitoringa, īstenošanas un izpildes panākšanas spējas. Komisija mudina racionalizēt vides novērtējumus, lai izvairītos no to pārklāšanās un paātrinātu lēmumu pieņemšanu, neapdraudot vides novērtēšanas procedūras kvalitāti. Komisija 2016. gadā izdeva vadlīnijas par koordinētu un/vai kopīgu procedūru izstrādi, kam vienlaikus veic novērtējumu saskaņā ar IVN direktīvu, Dzīvotņu direktīvu, Ūdens pamatdirektīvu un Rūpniecisko emisiju direktīvu. Atbilstības nodrošināšana ES tiesību akti kopumā un konkrēti noteikumi par inspekcijām, citām pārbaudēm, sankcijām un atbildību vides jomā palīdz nodrošināt pamatu sistēmām, kas dalībvalstīm ir jāievieš, lai nodrošinātu atbilstību ES vides noteikumiem. Uzraugot un sekmējot atbilstību un īstenojot adekvātus turpmākos pasākumus (t. i., izpildi) pārkāpumu vai saistību gadījumā, valsts iestādes palīdz nodrošināt tādu personu pārskatatbildību, kuras ir uzņēmušās kādus pienākumus. Atbilstību var uzraudzīt gan pēc pašu iestāžu iniciatīvas, gan reaģējot uz iedzīvotāju sūdzībām. Var tikt veiktas dažādu veidu pārbaudes, tostarp atļauto darbību inspekcijas, iespējamu pretlikumīgu darbību uzraudzība, noziedzīgu nodarījumu izmeklēšana un sistēmisku nepilnību revīzijas. Ir arī dažādi līdzekļi, ar kuriem var sekmēt atbilstību, tostarp informētības vairošanas kampaņas un vadlīniju un tiešsaistes informācijas rīku izmantošana. Turpmāki pasākumi saistībā ar pārkāpumiem un atbildību var ietvert administratīvas darbības (piemēram, atļaujas anulēšanu), krimināltiesību piemērošanu un darbības saskaņā ar atbildības tiesībām (piemēram, piemērojot atbildības noteikumus, tiek pieprasīta sanācija pēc negadījuma radītā kaitējuma) un līgumtiesībām (piemēram, pasākumi, lai pieprasītu atbilstību vides aizsardzības līgumiem). Kopā visas šīs darbības ir “atbilstības nodrošināšana”, kā parādīts 13. attēlā. Labākā prakse tagad ir uz risku balstītas pieejas izmantošana stratēģiskā un darbības līmenī, proti, nopietnāko problēmu risināšanai piemērot labāko atbilstības uzraudzības, sekmēšanas un izpildes kombināciju. Labākajā praksē arī atzīst nepieciešamību nodrošināt koordināciju un sadarbību starp dažādām iestādēm, lai panāktu konsekvenci, izvairītos no darba pārklāšanās un samazinātu administratīvo slogu. Lai apmainītos ar pieredzi un labāko praksi, ir vērtīgi aktīvi iesaistīties Eiropas mēroga inspektoru, policijas, prokuroru un tiesnešu sadarbības tīklos, piemēram, IMPEL , EUFJE , ENPE un EnviCrimeNet . 13. attēls. Atbilstības nodrošināšana vides jomā Pašlaik ir spēkā vairākas nozaru saistības attiecībā uz inspekcijām, un ES direktīvā par atbildību vides jomā ir paredzētas pieejas, kā nodrošināt, lai tādu negadījumu un avāriju gadījumā, kas rada kaitējumu videi, tiktu piemērots princips “piesārņotājs maksā”. Tāpat ir arī publiskota informācija par katras dalībvalsts priekšrocībām un nepilnībām. Tāpēc katras dalībvalsts gadījumā izskatīja šādus aspektus: uz risku balstītas atbilstības nodrošināšanas izmantošana; koordinācija un sadarbība starp iestādēm un dalība Eiropas mēroga tīklos; un direktīvas par atbildību vides jomā īstenošanas svarīgākie aspekti, pamatojoties uz Komisijas nesen publicēto īstenošanas ziņojumu un Normatīvās atbilstības un izpildes programmas (REFIT) izvērtējumu . Latvija ir izstrādājusi dažus riska novērtēšanas instrumentus rūpniecisku iekārtu inspekcijām. Viena no problēmām ir budžeta ierobežojumi, kuru rezultātā par aptuveni 40 % ir samazināts inspekcijas iestāžu darbinieku skaits . Trūkst atjauninātas informācijas saistībā ar šādiem aspektiem: datu apkopošanas sistēma, lai izsekotu dažādu atbilstības nodrošināšanas darbību izmantošanu un rezultativitāti ; cik lielā mērā tiek izmantotas uz risku balstītas metodes, lai stratēģiskā līmenī vadītu atbilstības nodrošināšanu, kā arī attiecībā uz kritiskām darbībām ārpus rūpniecisko iekārtu jomas ;

kā Latvijas iestādes nodrošina mērķtiecīgu un samērīgu reaģēšanu uz dažādiem neatbilstības veidiem . Latvija 2011. gadā uzņēma IMPEL IRI, bet citādā ziņā sevišķi aktīvi nedarbojas ne IMPEL, ne arī citos ES līmeņa vides izpildes tīklos. Laikposmā no 2007. līdz 2013. gadam Latvija paziņoja par 13 apstiprinātiem un 3 izmeklēšanā esošiem vides kaitējuma gadījumiem, kuros piemēroja direktīvu par atbildību vides jomā. Dati liecina par labu sadarbību starp kompetentajām iestādēm, ieinteresētajām personām un NVO. Latvija nav paredzējusi obligātu finansiālu nodrošinājumu (lai segtu sanācijas izmaksas gadījumā, ja to nespēj uzņēmējs) un neplāno to darīt. Tomēr nav liecību, ka tirgus šādu nodrošinājumu piedāvātu vai ka tas tiktu izmantots. Ierosinātās darbības: uzlabot pārredzamību saistībā ar atbilstības nodrošināšanas sistēmas organizēšanu un darbību un to, kā tiek risināti būtiski riski (kā izklāstīts iepriekš); sekmēt kompetento iestāžu aktīvāku dalību ENPE, EUFJE un EnviCrimeNet darbībās; palielināt centienus īstenot direktīvu par atbildību vides jomā, realizējot proaktīvas iniciatīvas, it sevišķi izstrādājot valsts norādījumus; turklāt jāīsteno papildu pasākumi, lai nodrošinātu funkcionējošu finansiālā nodrošinājuma sistēmu atbildībai vides jomā (lai uzņēmējiem ne tikai būtu pieejams apdrošināšanas segums, bet arī lai tie to izmantotu). Sabiedrības dalība un tiesu pieejamība Saskaņā ar Orhūsas konvenciju, saistītajiem ES tiesību aktiem par sabiedrības dalību un ietekmes uz vidi novērtējumu un EiropasSavienības Tiesas judikatūru iedzīvotājiem un to asociācijām ir jānodrošina iespēja piedalīties lēmumu pieņemšanā par projektiem un plāniem un jābūt iespējai piekļūt tiesu iestādēm saistībā ar vides jautājumiem. Iedzīvotāji var labāk aizsargāt vidi, ja viņi var paļauties uz trīs pīlāriem, uz kuriem balstās Konvencija par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (Orhūsas konvencija). Sabiedrības dalība administratīvo lēmumu pieņemšanas procesā ir svarīgs elements, lai nodrošinātu, ka iestāde pieņem maksimāli pamatotu lēmumu. Vēlākā posmā Komisija plāno sistemātiskāk izskatīt atbilstību obligātajām sabiedrības dalības prasībām. Tiesu pieejamība vides jautājumos ir garantiju kopums, kas iedzīvotājiem un to apvienībām ļauj tiesā apstrīdēt valsts pārvaldes rīcību vai nerīkošanos. Tas ir ES vides tiesību aktu decentralizētas īstenošanas instruments. Katrā dalībvalstī sistemātiski ir izskatīti divi elementi, kam ir ārkārtīgi liela nozīme saistībā ar tiesu pieejamību, proti, sabiedrības, tostarp NVO, tiesiskais statuss un tas, kādā mērā ierobežojošas izmaksas rada šķēršļus. Latvijā sabiedrībai, it sevišķi fiziskām personām un NVO, ir plaša piekļuve tiesu iestādēm saistībā ar vides jautājumiem (actio popularis). Arī tiesas lietas iesniegšanas izmaksas nav uzskatāmas par ierobežojoši augstām. Tas nodrošina, ka pastāv labi priekšnoteikumi, lai sabiedrības pārstāvji varētu pieprasīt vides jautājumu izskatīšanu tiesā. Tomēr Latvijā tiesas procedūras, arī vides jautājumu gadījumā, ir samērā ilgas . Piekļuve informācijai, zināšanām un pierādījumiem Orhūsas konvencija un saistītie ES tiesību akti, kas attiecas uz piekļuvi informācijai un telpisko datu kopīgošanu, paredz, ka sabiedrība var piekļūt skaidrai informācijai par vidi, arī par to, kā tiek īstenoti vides tiesību akti. Valsts iestādēm, sabiedrībai un uzņēmumiem ir ļoti svarīgi, lai efektīvi un lietderīgi tiktu kopīgota vides informācija. Tas attiecas arī uz uzņēmumu un valsts iestāžu ziņojumiem un to aktīvu izplatīšanu sabiedrībai (aizvien biežāk elektroniski). Orhūsas konvencija , direktīva par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un INSPIRE direktīva kopā veido tiesisko pamatu vides informācijas kopīgošanai starp valsts iestādēm un ar sabiedrību. Šie tiesību akti arī ir pašreiz īstenotā ES e-pārvaldes rīcības plāna “zaļā” daļa. Pirmie divi minētie instrumenti nosaka pienākumus sniegt informāciju sabiedrībai gan pēc pieprasījuma, gan proaktīvi. INSPIRE direktīva ir pirmais šāda veida instruments, kas attiecas uz elektronisku datu kopīgošanu starp valsts iestādēm, kuras var pieņemt dažādas datu kopīgošanas politikas nostādnes, piemēram, par to, vai piekļuve datiem tiek nodrošināta bez maksas. Ar INSPIRE direktīvu tiek izveidots ģeoportāls, kas atspoguļo kopīgoto telpisko datu, t. i., datu saistībā ar konkrētām vietām, piemēram, gaisa kvalitātes uzraudzības datu, līmeni katrā dalībvalstī. Cita starpā tas atvieglo valsts iestāžu ziņojumu iesniegšanu. Attiecībā uz katru dalībvalsti sistemātiski tiek izskatīta vides datu pieejamība (saskaņā ar INSPIRE direktīvu), kā arī datu kopīgošanas politikas nostādnes (atklātie dati) . Latvijā būtu iespējams uzlabot to, kā tiek īstenota INSPIRE direktīva kā veicinoša sistēma vides informācijas aktīvai publiskošanai. Latvija 3 gadu INSPIRE īstenošanas ziņojumā ir norādījusi, ka ir pieejamas un īstenotas datu kopīgošanas rīcībpolitikas, kuras vajadzīgas, lai bez procedurāliem šķēršļiem nodrošinātu telpisko datu pieejamību un izmantošanu valsts iestādēm, citu dalībvalstu pārvaldes iestādēm un ES iestādēm. Datu kopīgošanu Latvijā īsteno saskaņā ar globāliem vai divpusējiem sadarbības nolīgumiem starp valsts iestādēm. Ieviestais sadarbības modelis nav paredzēts tieši telpiskajai informācijai un tiek izmantots visa veida informācijai. Telpiskajai informācijai izmantotās licences ir standartizētas. Latvijas uzraudzības ziņojumu un INSPIRE ģeoportālā Latvijas publicētās telpiskās informācijas novērtējums liecina, ka ne visa ES vides tiesību aktu izvērtēšanai un īstenošanai vajadzīgā telpiskā informācija ir darīta pieejama vai ir pieejama. Lielāko daļu trūkstošās telpiskās informācijas veido vides dati, kas ir jādara pieejami saskaņā ar ES vides tiesību aktu spēkā esošajiem ziņošanas un uzraudzības noteikumiem.