2014. gadā ES saimnieciskās patstāvības rādītājs bija 103,9 %. ES iekšējā tirdzniecība galvenokārt notiek ar svaigu cāļa gaļu. ES iekšējā tirdzniecībā ar cāļa gaļu dominējoša loma ir Nīderlandei (apmēram 30 % no kopējās iekšējās ES pārrobežu pārvietošanas), kam seko Francija, Vācija un Polija.

Broileru ģenētiskā selekcija pēdējo 50 gadu laikā ir būtiski mainījusies. Konkrētāk, ir stipri paātrinājusies komerciālo broileru nobriešana, standartbroileri ķermeņa svaru 1,5 kg patlaban sasniedz mazāk nekā 30 dienu laikā, savukārt 20. gs. 50. gados tam bija vajadzīgas 120 dienas. Sākumā selekcijas mērķis bija ātrāka augšana un lielāks gaļas iznākums. Taču, lai vienpusīgā ražošanas selekcijā izvairītos no nevēlamām sekām, pēdējā laikā selekcija bijusi orientēta arī uz neuzņēmību pret vairāku veidu slimībām un uz vairākām ar labturību saistītām pazīmēm.

Daudzās ES valstīs pēdējos gados aug interese par lēnaudzīgiem broileriem (70–81 diena). Šādus broilerus izmanto ražošanā pēc brīvtures principa un bioloģiskajā ražošanā, kurām raksturīga maza biezība un pastāvīga piekļuve ārpustelpu zonai. Tomēr nozares eksperti uzskata, ka lēnaudzīgie cāļi joprojām būs nišas tirgus. Turklāt pastāv sertificēta broileru ražošana, kas paredz telpās turēt lēnaudzīgus broilerus, līdz tie ir 56 dienas veci — tas ir starpposms starp parasto broileru ražošanu un bioloģisko ražošanu. Statistikas par precīzu alternatīvo broileru (lēnaudzīgu vai sertificētu broileru) skaitu Eiropas Savienībā nav; tomēr nozares eksperti lēš, ka šī tirgus daļa kopējā produkcijā ir no 5 līdz 10 %.

Tomēr daļa no produkcijas ir lēnaudzīgi putni, un attiecīgi ģenētiskā selekcija ir paredzēta arī tiem.

Šādā nolūkā ES cāļa gaļas nozare izmanto ātraudzīgus broilerus. Šie putni mērķa dzīvsvaru 2–2,5 kg sasniedz apmēram 35–45 dienās. Tomēr atkarībā no apgādājamās valsts, reģiona vai tirgus segmenta pastāv atšķirības. Vispārīgā tendence Eiropā ir ātraudzēšanai selekcionētos broilerus turēt noslēgtās un kontrolētās mītņu sistēmās ar pakaišiem un automatizētu barības un ūdens padevi.

Otrajā neatkarīgo posmu modelī ikviens no posmiem darbojas atklātā tirgū, paši uzņemoties riskus. Putnu īpašnieks ir lauksaimnieks, un viņu vairāk skar barības cenu un putnu gaļas pieprasījuma svārstības. Šāda sistēma tiek izmantota Nīderlandē un Beļģijā, savukārt Vācijā ir sastopami abi modeļi.

Broileri rodas no krustojuma, kas panākts četros soļos (sk. III pielikumu). Šā piramīdveidīgā ražošanas procesa izejas punkts ir tāds, ka audzēšanas uzņēmums ģenētiskā selekcijā izveido vairākas tīrās līnijas (dēvētas arī par tīršķirnes līnijām). Putnus, kas pieder pie selekcijā izaudzētām tīršķirnes līnijām, krusto savā starpā un tur augstā biodrošības režīmā ar īpašu patogēnbrīvu statusu, turklāt ģeogrāfiski izkliedēti, lai izvairītos no kontaminēšanas, kura varētu izraisīt būtiskus ekonomiskus un ģenētiskus zaudējumus.

Eiropas Savienībā galvenie cāļa gaļas pircēji ir Nīderlande, Apvienotā Karaliste, Vācija un Francija. Šīs četras valstis pārstāv arī 62 % visas Eiropas Savienībā importētās cāļa gaļas, kas galvenokārt ir sasaldēta dabiskā fileja no Brazīlijas vai sasaldēta termiski apstrādāta fileja no Taizemes.

Audzēšanas programmas ir organizētas tā, lai komerciālām saimēm piegādātu dienu vecus cāļus saskaņā ar pavairošanas piramīdu (sk. 2.2. iedaļu). Audzēšanas piramīdā tiek veicināta ģenētiski atšķirīgu līniju krustošana, lai selekcionētu noteiktas ģenētiskajā programmā ietvertas pazīmes. Reakcija uz vienu selekcijas paaudzi ir atkarīga no pazīmes iedzimstamības un izdarītā selekcijas spiediena (to putnu īpatsvars, kam piemīt noteikta pazīme un ko izmanto par nākamās paaudzes vecākiem). Turklāt ģenētiskās selekcijas panākumi tīršķirnes saimēs negarantē, ka līdzīga pārmaiņa būs vērojama komerciālajiem broileriem, jo broileru komerciālās turēšanas vide atšķiras no vides, kādā saimes tur audzētājs.

Iegūt datus par selekcijai izraudzītās pazīmes iedzimstamību ir diezgan grūti, jo, no vienas puses, drošu datu iegūšanai ir vajadzīgi vairāki simti putnu un, no otras puses, laiks, kam jāpaiet, iekams kāda ģenētiska pārmaiņa parādās komerciālās saimēs, nekad nav mazāks kā četri gadi (sk. III pielikumu).

Ja selekciju vienlaikus piemēro vairākām pazīmēm, reakcija uz selekciju pēc katras atsevišķās pazīmes ir mazāka, nekā ja šī būtu vienīgā selekcionējamā pazīme, tātad mazinās selekcijas spiediens. Piemēram, pieņemot, ka selekcijas programma A aptver augšanas ātrumu un noturību pret slimībām, bet selekcijas programma B — tikai augšanas ātrumu, reaģēšana uz selekciju pēc augšanas ātruma A programmā būs lēnāka nekā B programmā.

Agrāk audzēšanas un selekcijas programmās vienīgais kritērijs bija ar produktivitāti saistītās pazīmes. Tā kā nozīmīgākais faktors, kas ietekmē cāļa gaļas ražošanas ekonomiku, ir barības izmaksas, galvenais selekcijas kritērijs bijusi barības pārstrādes efektivitāte. Pēdējos gados tas ir mainījies, jo arvien lielāka uzmanība tiek pievērsta ar produktivitāti nesaistītām pazīmēm, piemēram, kaulu kvalitātei, kardiovaskulārajai efektivitātei un noturībai pret ascītu (sk. IV pielikumu).

Tas, kādā veidā šīs pazīmes tiek ietvertas ģenētiskās selekcijas programmās, ir sensitīva komercinformācija, un audzēšanas uzņēmumi to neatklāj. Tāpēc konkrētais selekcijas spiediens uz pazīmēm, kas saistītas ar produktivitāti, un pazīmēm, kas ar to nav saistītas, nav zināms.

3.2. Ietekme uz dzīvnieku labturību

Pēdējās desmitgadēs ģenētiskā selekcija ir broileriem modificējusi daudzas vielmaiņas un izturēšanās pazīmes, un tādēļ ir radušās vairākas turpmāk aprakstītās labturības problēmas:

Kājas un kustību aparāts

Liela broileru labturības problēma ir kāju problēmas, kas skar kustību aparātu, piemēram, kaulu deformācija un klibums, un tām var būt ģenētisks elements. EFSA ir norādījusi, ka kāju anomālijas ir vērojamas apmēram 30 % komerciālā intensīvā audzēšanā audzētu broileru. Ir varbūtīgi, ka šie biomehāniskie ierobežojumi ir sekas tādām morfoloģiskām pārmaiņām kā krūšu muskuļa strauja augšana, kas gravitācijas centru pārvirza uz priekšu, un tas, ka kājas attiecībā pret putna svaru ir relatīvi īsas.

Zinātniskajā atzinumā apliecināts, ka salīdzinājumā ar lēnaudzīgāku kontroles apakšlīniju ātraudzīgai selekcijā izaudzētai apakšlīnijai ir vērojami poraināki un mazāk mineralizēti kauli. Pētījumi turklāt liecina, ka līdz 56 dienu vecumam audzēti lēnaudzīgi broileri spēj staigāt daudz labāk nekā citi, kas audzēti līdz 42 dienu vecumam.

Putniem ar stiprām gaitas anomālijām ir grūti pārvietoties, un ir varbūtīgi, ka tiem mainās barošanās paradumi, proti, sakarā ar kustību sagādātajām sāpēm tie vairāk laika pavada guļus un tāpēc vairāk cieš no kontaktdermatīta (sk. zemāk).

Ascīts un pēkšņās nāves sindroms (PNS)

Ascīts ir šķidruma uzkrāšanās vēdera dobumā, proti, vielmaiņas traucējums, kura iemesls ir sirds dilatācija un hipertrofija, kas izraisa sirdsdarbības apstāšanos un aknu funkcijas pārmaiņas. PNS broileru saimēs ir visbiežākais nāves cēlonis un ietekmē galvenokārt ātraudzīgus tēviņus. Vispār tiek pieņemts, ka šo abu stāvokļu galvenais iemesls ir skābekļa nepietiekamība vai pārāk liela vajadzība pēc skābekļa. Ascīta un PNS incidenci var ietekmēt arī tādi papildu faktori kā uzturs, gaisa kvalitāte vai gaismas režīms.

Vairāki EFSA citēti pētījumi liecina, ka uzņēmība pret ascītu ir iedzimta. Ģenētiskajā selekcijā panāktā ātrā augšana šo abu slimību risku paaugstina, palielinot vajadzību pēc skābekļa un tādējādi apgrūtinot elpošanas un asinsrites sistēmu. Vairākos pētījumos secināts, ka ātraudzīgiem broileriem (nokauti 42 dienu vecumā) mirstība no ascīta ir procentuāli augstāka nekā lēnaudzīgiem broileriem (nokauti 56 dienu vecumā).

Kontaktdermatīts

Tādas ādas slimības kā kontaktdermatīts (krūšu, kājas locītavu un pēdu erozija var sačūlot un inficēties) galvenokārt tikušas saistītas ar saimniekošanas praksi, jo šķita, ka vissvarīgākie faktori tās nepieļaušanā ir pakaišu mitrība un (mazākā mērā) barības sastāvs. Tomēr vairāki pētījumi ir pierādījuši, ka kontaktdermatīts ir daļēji iedzimts un tāpēc šo nopietno labturības problēmu varētu mazināt ar ģenētisku selekciju.

3.3. Dzīvnieku labturība un selekcijas mērķi

Ģenētiski vēlamais selekcijas iznākums būs putns, kurā veiksmīgi apvienojušās ar produktivitāti, reproducēšanos, veselību un labturību saistītās pazīmes. Aplēšot ģenētiskās korelācijas starp tām ar produktivitāti un labturību saistītajām pazīmēm, ko dzīvnieku audzēšanas programmās izmanto par selekcijas kritērijiem, varētu labāk apjaust, kā tieša selekcija ietekmēs citas pazīmes.

Starp kādām ar veselību un labturību saistītām pazīmēm, no vienas puses, un kādām ar produktivitāti saistītām pazīmēm, no otras puses, varētu būt zema vai augsta korelācija. Ja korelācija starp divām pazīmēm ir augsta, ģenētisko selekciju nevar veikt atsevišķi. Ja pazīmēm, kas saistītas ar produktivitāti, ir augsta negatīva korelācija ar pazīmēm, kas saistītas ar veselību un labturību, tad kādas ar produktivitāti saistītas pazīmes (piem., augšanas ātruma) uzlabošana var pasliktināt citas pazīmes (piem., noturību pret ascītu). Tas ir uzdevums, ko var atrisināt ar līdzsvarotu audzēšanas programmu, kurā izmantoti attiecīgi selekcijas rādītāji.

Ideālā gadījumā audzēšanas programmām pazīmes vajadzētu apvienot selekcijas rādītājā, kurā ņemta vērā ietekme uz dažādām putnu pazīmēm.