SATURS

1. Projektu obligācijas — ideja, kuras īstenošanas laiks ir pienācis 2

1.1. ES infrastruktūras politika: no dotācijām uz projektu obligācijām 2

1.2. Nepieciešamība pēc lieliem ieguldījumiem nākotnē: no kurienes nāks nauda? 3

1.3. Stratēģijas „Eiropa 2020” projektu obligāciju iniciatīvas pievienotā vērtība 4

2. Projektu obligāciju darbības uzsākšana 5

3. Kā notiks izmēģinājuma posms? 6

3.1. Īstenošana, izmantojot EIB 7

3.2. Projektu atbilstība un uzraudzība 7

3.3. Cenu noteikšana 8

3.4. Riska dalīšana 8

3.5. Zināmā maksimālā ietekme uz budžetu 9

4. Kā izmēģinājuma posms attieksies uz „Eiropas savienošanas” finansēšanas mehānismu? 9

5. Secinājumi 10

PROJEKTU OBLIGāCIJAS — IDEJA, KURAS īSTENOšANAS LAIKS IR PIENāCIS

ES infrastruktūras politika: no dotācijām uz projektu obligācijām

Neskatoties uz ilglaicīgu ES politiku un piešķirtajām dotācijām Eiropas komunikāciju tīklos ( TEN ) transporta, enerģētikas un telekomunikāciju jomā, Komisija ir secinājusi, ka galveno infrastruktūras projektu pabeigšana aizkavējas un viens no galvenajiem iemesliem tam ir ieguldījumu trūkums.

2010. gada M. Monti ziņojumā „Jauna vienotā tirgus stratēģija”[1] problēma tika definēta šādi: „ Vairākums publisko infrastruktūru Eiropā, piemēram, TEN, ir pārrobežu, nepiemērotas pašreizējām fragmentētajām valstu shēmām, un to finansējumam nav pieejamas likvīdas obligācijas ar ļoti garu dzēšanas termiņu, savukārt ilgtermiņa ieguldītāji, piemēram, pensiju fondi, nevar atrast obligāciju piedāvājumu, kas atbilstu viņu ieguldījumu vajadzībām .”[2]

Tāpēc viens no galvenajiem lēmumiem ieteiktajā daudzgadu finanšu shēmā (DFS) 2014.–2020. gadam, ko Komisija pieņēma 2011. gada 29. jūnijā, bija apvienot finanšu atbalsta piešķiršanu transporta, enerģijas un IKT infrastruktūrai, ieviešot vienotu tiesisko pamatu — „Eiropas savienošanas” finanšu mehānismu ( CEF )[3].

„ Komisija ir nolēmusi ierosināt izveidot Eiropas savienošanas instrumentu, lai paātrinātu ES nepieciešamās infrastruktūras izveidi. [..] Eiropas savienošanas instruments finansēs iepriekš noteiktus transporta, enerģijas un IKT prioritārus infrastruktūras objektus, gan fizisku, gan informācijas tehnoloģiju infrastruktūru, atbilstoši ilgtspējīgas attīstības kritērijiem .”[4]

Komisija izteiks priekšlikumu par jaunu regulu, ar kuru izveidot „Eiropas savienošanas” finanšu mehānismu ( CEF ), kurā tiks izmantotas gan dotācijas, gan finanšu instrumenti, atzīstot to attiecīgās stiprās puses. Instrumenti ietvers gan pašu kapitālu, gan riska dalīšanas instrumentus. Stratēģijas „Eiropa 2020” projektu obligāciju iniciatīva būs viens no vairākiem riska dalīšanas instrumentiem, saskaņā ar kuru finanšu mehānisms varēs piesaistīt līdzekļus, lai piesaistītu projektiem privāto finansējumu.

Citiem vārdiem sakot, sākot no 2014. gada CEF nodrošinās stabilu un saskaņotu pamatu Eiropas finansējumam transporta, enerģijas un telekomunikāciju infrastruktūrā ilgtermiņā. Turklāt finanšu instrumentus šī finanšu mehānisma ietvarā varēs piešķirt arī citiem sektoriem, piemēram, sociālajai infrastruktūrai, atjaunojamajai enerģijai vai konkrētiem telpas projektiem, ar nosacījumu, ka tie atbilst konkrētiem ekonomiskiem un finanšu kritērijiem, kā noteikts 3. nodaļā. Tomēr jau tagad infrastruktūras projekti Eiropā saskaras ar finansēšanas problēmām. Valdību izdevumi ir samazināti, un ieguldījumu programmas bieži ir pirmās, kuru finansējums tiek ierobežots, un arī banku ilgtermiņa aizdevumi turpina būt nepietiekami. 2011. gada pirmajā pusē projektu finansējuma apjomi pēc nelielas atgūšanās 2010. gadā ir ievērojami samazinājušies[5]. Tādējādi tajā brīdī, kad infrastruktūras projekti varētu dot vislielāko atbalstu Eiropas atveseļošanās procesam, finansējums ir lielāka problēma nekā tam vajadzētu būt[6].

Tas būs noderīgi arī Eiropas ekonomikai kopumā — ar tiešajiem un netiešajiem ieguvumiem no ieguldīšanas infrastruktūrā, atbalstot neatliekamu pāreju uz ekonomiku, kas būtu resursu ziņā efektīva un ar zemu oglekļa dioksīda emisiju līmeni atbilstīgi stratēģijai „Eiropa 2020”.

Tādēļ Komisija iesaka 2012.–2013. gadā — jau esošajā finanšu shēmā — uzsākt jaunā finanšu mehānisma izmēģinājuma posmu. Nesenā apspriešanās[7] parādīja ieinteresēto personu plašo atbalstu tam, lai parāda vērtspapīru kapitāla tirgi iespējami ātri kļūtu pieejami infrastruktūras finansēšanai. Turklāt šāds izmēģinājuma posms veicinātu ES atbalstītu obligāciju ieplūšanu tirgū. Šīs obligācijas būs jauna veida aktīvs, un izmēģinājuma posmā varēs pārbaudīt iniciatīvas ieceri un parametrus, lai nepieciešamības gadījumā pirms 2014. gada tajā veiktu izmaiņas.

Nepieciešamība pēc lieliem ieguldījumiem nākotnē: no kurienes nāks nauda?

Eiropa saskaras ar nepieciešamību veikt lielākus ieguldījumus infrastruktūrā, nekā tas tika darīts nesenā pagātnē transporta, enerģijas un IKT tīklos šajā desmitgadē. Lai sasniegtu stratēģijas „Eiropa 2020” politikas mērķus un uzturētu vai atjaunotu esošo infrastruktūru, nepieciešamā summa sniedzas triljonos euro.

Komisija nesen pilnveidoja savas aplēses, iegūstot šādu rezultātu:

- tiek lēsts: lai sasniegtu digitalizācijas programmas mērķus, t. i., nodrošinātu, ka katram Eiropas iedzīvotājam līdz 2013. gadam būtu piekļuve pamata platjoslas pakalpojumiem un ātriem vai īpaši ātriem platjoslas pakalpojumiem līdz 2020. gadam[8], nepieciešami ieguldījumi EUR 181–273 miljardu apmērā;

- pamatiniciatīvas „Resursu ziņā efektīva Eiropa” galveno mērķu sasniegšanai projektu ar augstāko prioritāti īstenošanai varētu būt nepieciešami ieguldījumi transporta un enerģijas infrastruktūrā apmēram EUR 700 miljardu apmērā.

Šie skaitļi neparāda finansējuma deficītu, bet atspoguļo nepieciešamo ieguldījumu kopējo apjomu, ko šajās jomās veidotu publiskais vai privātais finansējums vai kas jārisina ar politikas līdzekļiem.

Laikā, kad ES valstu valdības infrastruktūras projektiem tērē vidēji 1 % no IKP[9], tās aizvien vairāk iedrošina privāto sektoru veikt ieguldījumus infrastruktūrā — vai nu izmantojot tikai privātā sektora ieguldījumus, nododot objektus privatizācijai, nododot koncesijā, vai beidzamajā laikā arī — izmantojot publiskās un privātās partnerības (PPP) modeli. Šādus projektus finansē no pašu kapitāla vai banku aizdevumiem.

Tomēr finanšu krīzes laikā bankas Eiropas Savienībā reaģēja uz likviditātes un riska problēmām, saīsinot atmaksas termiņus, nosakot stingrākas prasības cenu noteikšanai un nodrošinājumam. Tā rezultātā bankās samazinājās aizdevumu operāciju skaits un operāciju apjoms, kā arī pieauga neatbilstība projektu ilgtermiņa finanšu prasībām. Turklāt ir liels skaits īstermiņa aizdevumu esošajiem projektiem, kas tika piešķirti 2006. un 2007. gadā ar lielu procentu starpību, kuriem tagad tuvojas atmaksas termiņš un ir nepieciešamas jaunas vienošanās to finansēšanai. Tas vairos saspringto situāciju attiecībā uz pieejamo aizņēmumu summu jaunas infrastruktūras veidošanas finansēšanai laikā, kad bankas, visticamāk, vispār turpinās samazināt risku[10].

Eiropā infrastruktūras projektu finansēšanai faktiski netiek izmantots obligāciju tirgus, kas varētu piedāvāt ilgtermiņa finansējumu. Lai gan infrastruktūras projektiem kopumā ir augstas kapitāla izmaksas kopā ar zemām darbības izmaksām, to parasti stabilās un paredzamās naudas līdzekļu plūsmas varētu darīt ilgtermiņa obligāciju finansējumu īpaši pievilcīgu. Infrastruktūras aizņēmumiem parasti ir zemi saistību nepildīšanas procenti un augstākas atgūšanas likmes saistību neizpildes gadījumā nekā salīdzināmiem uzņēmumu aizņēmumiem. Turklāt tie uzrāda nelielu korelāciju ar citiem aktīviem[11], kas ir būtiski riska samazināšanai daudzveidīgā portfelī.

Stratēģijas „Eiropa 2020” projektu obligāciju iniciatīvas pievienotā vērtība

Stratēģija „Eiropa 2020”[12] paredzēja finanšu instrumentu mobilizēšanu kā daļu no konsekventas finansējuma stratēģijas, kas apvieno ES un valstu publisko un privāto finansējumu stratēģijas mērķu efektīvākai īstenošanai. ES budžeta izdevumi, izmantojot finanšu instrumentus, nav jauna pieeja, jo pirmoreiz ES budžets šādu instrumentu atbalstam tika izmantots pirms vairāk nekā desmit gadiem[13]. Tomēr Komisija iesaka standartizēt un saskaņot to ieceri, pārvaldību un citus svarīgus aspektus, kā tā skaidrojusi paziņojumā „Finanšu instrumentu nākamā paaudze”[14]. Tādējādi būs iespējams konkrētās jomās vairāk izmantot finanšu instrumentus, bet to īpatsvars kopējā ES budžetā salīdzinājumā ar dotācijām paliks neliels.

Galvenais mērķis tādiem finanšu instrumentiem kā projektu obligāciju instruments ir piesaistīt un veicināt privātā sektora finansējumu projektiem. Tie ir īpaši vērtīgi, kad politiku nepieciešams ātri īstenot, bet projektiem ir neskaidrības vairāk nekā vidēji, līdzīgi kā tas ir pašreizējās finanšu un suverenitātes krīzes laikā. Ar šiem finanšu instrumentiem var samazināt īpašos šķēršļus, kas kavē parāda vērtspapīru un pašu kapitāla finansējuma plūsmu. Tomēr tie ļauj privātajam sektoram pieņemt lēmumus veikt ieguldījumus.

Stratēģijas „Eiropa 2020” projektu obligāciju instruments ir paredzēts nevis esošo projektu finansējuma avotu — banku aizdevumu vai publiskā sektora dotāciju programmu — aizstāšanai, bet gan to papildināšanai, lai novērstu infrastruktūras finansējuma deficītu. Tie kalpo projektu privātā parāda finansējuma ieguldītāju bāzes paplašināšanai no aizdevuma sniedzējiem līdz obligāciju ieguldītājiem. Turklāt projektiem ar nelieliem ieņēmumiem vai bez ieņēmumiem, kuriem pievērsta liela sabiedrības interese, joprojām visos to īstenošanas posmos būs nepieciešamas dotācijas. Tādējādi dotācijas turpinās būt svarīgs finanšu instruments, un, projektu atbilstīgi strukturējot, tās varētu potenciāli pat tikt kombinētas ar projektu obligācijām.

Tādējādi projektu obligāciju iniciatīva tiek veidota ar M. Monti ziņojumā pausto pārliecību, ka „[..] jāizpēta visas publiskā un privātā finansējuma kombinācijas [..]”, lai „[..] uzlabotu stimulus ilgtermiņa ieguldītājiem [..] novirzīt savus resursus ilgtermiņa infrastruktūras projektiem”, iedrošinot „ [..] likvīdu obligāciju tirgu Eiropā ar ļoti gariem dzēšanas termiņiem ” .

Tā kā šobrīd Eiropā nepastāv reāls projektu obligāciju tirgus, projektu obligācijas ļautu saskaņot prasības, kādas ir institucionālajiem ieguldītājiem, piemēram, pensiju fondiem un apdrošināšanas sabiedrībām, kurām savu ilgtermiņa saistību saskaņošanai nepieciešami ilgtermiņa aktīvi, ar projektu ilgtermiņa finansējuma vajadzībām.

Tomēr, tā kā infrastruktūras projekti ir ļoti sarežģīti, pirms to īstenošanas nepieciešams veikt nopietnu to analīzi, un projektu īstenošanas laikā tie nepārtraukti jāuzrauga. Tikai nedaudzi institucionālie ieguldītāji ir gatavi ieguldīt resursus nepieciešamā analītiskā darba veikšanai, bet lielākajam vairumam ieguldītāju būs nepieciešams atbalsts, pirms tie apsvērs iespēju izmantot infrastruktūras projektu obligācijas.

ES publiskā sektora finansējums apvienojumā ar finanšu starpnieku, jo īpaši publisko attīstības banku, piedalīšanos, var apvienot nepieciešamību pēc ilgtermiņa finansējuma ar privātajiem ieguldītājiem, kuriem ir ilgtermiņa skatījums, bet maza vēlme riskēt. Ideja ir izmantot apropriācijas no ES budžeta, lai atbalstītu projektus tādā mērā, kas nepieciešams, lai veicinātu to kredītreitingu, un tādējādi piesaistītu finansējumu no citiem avotiem, tostarp privātā kapitāla tirgus ieguldītājus. Instruments tiek veidots, balstoties uz pārbaudītām finanšu metodēm riska dalīšanas jomā, bet ar paplašinātu darbības jomu. Tas tiks veidots, ņemot vērā pieredzi, kas iegūta ar aizdevumu garantiju instrumentu TEN transporta projektiem ( LGTT )[15].

Ilgtermiņa mērķis ir veicināt Eiropas kapitāla tirgu integrāciju un to turpmāku attīstību, kā arī izveidot jaunu Eiropas projektu obligāciju aktīvu kategoriju, mēģinot standartizēt to nosacījumus. Tas ļaus arī privātā sektora iniciatīvām vieglāk ienākt tirgū.

PROJEKTU OBLIGāCIJU DARBīBAS UZSāKšANA

Projektu obligācijas neemitē ne Eiropas Savienība, ne dalībvalstu valdības. Tās ir privāts aizņēmums, ko noformē projektu īstenojošā sabiedrība. Stratēģijas „Eiropa 2020” projektu obligāciju instruments uzlabotu to privāto struktūru kredītsituāciju, kurām nepieciešams sagādāt privātos līdzekļus infrastruktūras projektiem, kurus tās attīsta. Vēršoties pie kapitāla tirgus ieguldītājiem, projektu obligāciju iniciatīva paver turpmākas iespējas projektu sponsoriem piesaistīt līdzekļus. ES budžeta ieguldījuma augstākais līmenis tiks noteikts ex ante .

Galvenais mehānisms šādas projektu kredītsituācijas uzlabojuma nodrošināšanai ir sadalīt projektu īstenojošās sabiedrības parādu daļās — augstākā līmeņa[16] laidienos un apakšlaidienos[17]. Apakšlaidiena ieviešana uzlabo augstākā līmeņa laidiena kredīta kvalitāti līdz līmenim, kurā vairums institucionālo ieguldītāju ērti tur obligācijas ilgstoši[18].

Apakšlaidiens var būt aizdevuma veidā, kuru sākumā izsniedz projektu īstenojošai sabiedrībai, vai iespējama kredītlīnija[19], kuru var saņemt, lai nepieciešamības gadījumā apkalpotu prioritāru aizņēmumu, vai šo abu kombinācija. Atbalsts būtu pieejams projekta laikā, tostarp būvniecības posmā, kas parasti ir projekta riskantākā daļa, bet tas nepārsniegtu 20 % no projekta prioritārā aizņēmuma. Šīs proporcijas pamatā ir LGTT pieredze un modelēšanas rezultāti, un tā nodrošinātu dāsnu, bet ne pārmērīgu likviditātes spilvenu vairumam projektu, kas atbilst nepieciešamajiem finansējuma saņemšanas kritērijiem.

Apspriešanās par projekta obligāciju iniciatīvu plaši apstiprināja principu izmantot apakšlaidienu, kā arī tā lielumu. Attiecībā uz kredīta kvalitāti[20], zemāka kredīta kvalitāte (BBB+ novērtējums vai tā ekvivalents) šķiet pieņemams mazākiem, mazāk sarežģītiem projektiem, nekā sākotnēji paredzēts apspriešanās dokumentā. Tomēr lielākiem projektiem plaši tika apstiprināta mērķa kredīta kvalitāte (viena A virkne vai ekvivalenta). Tirgus dalībnieki uzskata, ka, piemērojot šādus nosacījumus, ir iespējams, ka šī iniciatīva varētu samazināt finansējuma izmaksas, tajā pašā laikā pagarinot atmaksas termiņus.

Lai gan sākot no 2014. gada projektu obligāciju instruments būtu cieši iesakņojies „Eiropas savienošanas” finanšu mehānismā, pēc pieredzes ar citiem finanšu instrumentiem, jo īpaši LGTT , Komisija zina, ka bieži tiem ir nepieciešams ievērojams laiks, pat tad, ja ir veikta plaša iepriekšēja apspriešanās ar ieinteresētajām personām, vienkārši tāpēc, ka pastāv atšķirība starp hipotētiska priekšlikuma apsvēršanu un reāla darījuma veikšanu. Tas ir spēkā jo īpaši attiecībā uz sarežģītiem infrastruktūras projektiem, kuros jāņem vērā liels skaits finansiālu un juridisku savstarpēji ietekmējošu aspektu. Ieinteresētajām personām jāiepazīstas ar visiem darījuma strukturēšanas aspektiem, lai pārliecinātos, ka tas ir droši, finanšu instrumenta parametri vai konkursa procedūra varētu būt nedaudz jāmaina un, visticamāk, var mainīties ekonomiskā un finanšu tirgus vide. Izmēģinājuma posms palīdzēs noskaidrot vairākus šos jautājumus.

Tāpēc Komisija iesaka īstenot šādu izmēģinājuma posmu 2012.–2013. gadā, nevis veikt to pirmajos divos „Eiropas savienošanas” finanšu mehānisma darbības gados.

Kā NOTIKS IZMēģINāJUMA POSMS?

Komisija iesaka izmēģinājuma posma pamatā izmantot Eiropas komunikāciju tīkla ( TEN ) regulas grozījumu un Lēmumu par konkurētspējas un inovāciju ( CIP ) pamatprogrammu[21], tā, lai izmantotu šo programmu budžeta pozīcijas ar kopējo summu līdz EUR 230 miljoniem. EUR 200 miljonus var piesaistīt no TEN-T budžeta pozīcijas, īpaši no LGTT , un EUR 10 miljonus — no TEN-E budžeta pozīcijas, kas sākotnēji bija paredzēti izmantošanai vienīgi dotācijām. No CIP IKT budžeta pozīcijas var piesaistīt EUR 20 miljonus projektu obligāciju atbalstam.

Īstenošana, izmantojot EIB

Tā kā iniciatīva ir izstrādāta, balstoties uz riska dalīšanai izmantotajām koncepcijām un pieredzi, kas gūta no LGTT modeļa, Komisija paredz turpināt strādāt ar Eiropas Investīciju banku (EIB) īsā izmēģinājuma posma laikā, lai cik ātri vien iespējams uzlabotu parametrus posmam pēc 2013. gada. Pēc tam Komisija pētīs iespēju iesaistīt citas publiskā finansējuma iestādes šajā posmā.

EIB kā ES organizācija ar misiju atbalstīt ES politikas virzienus, ir unikāla ilgstoša pieredze infrastruktūras projektu finansēšanā ES. Tās akciju kapitāls pieder 27 dalībvalstīm, tās loma ir ilgtermiņa finansēšana ES politikas mērķu atbalstam, un tā sniedz ziņojumus visām attiecīgajām Eiropas iestādēm. Tā ir politiski atbildīga Eiropas Parlamenta priekšā un jautājumos, kas saistīti ar ES budžeta līdzekļu tērēšanu, to kontrolē Revīzijas palāta. Tomēr Komisija paredz apkopot arī citu finanšu iestāžu zināšanas un arī izpētīt to interesi un iespējas kļūt par riska dalīšanas partneriem.

Projektu atbilstība un uzraudzība

Izmēģinājuma posmā vispārējo projektu atbilstību noteiktu saskaņā ar attiecīgās TEN ( TEN-T un TEN-E ) un CIP politikas pamatnostādnēm, kā ieteikusi Komisija un kā apstiprinājuši abi likumdevēji.

EIB un Komisija strādātu pie tādējādi atbilstošu projektu izstrādes. Tiklīdz projekts no rasējumu dēļa nokļūst tuvāk tā īstenošanai, EIB izmantos savi speciālistu pieredzi, lai novērtētu projektu, veiktu padziļinātu tā izpēti un finanšu analīzi strukturēšanas posmā un noteiktu cenu garantijai vai aizdevumam. Papildus tam, ka projektiem jābūt ekonomiski un tehniski pamatotiem, tiem būtu jānodrošina stabilas un spēcīgas naudas līdzekļu plūsmas. Tāpat projektu sponsoriem būtu jārāda spēja piedalīties finansējuma saņemšanas konkursā un sekmīgi īstenot projektu. Ja projekta sponsors nolemj izmantot šo finanšu mehānismu, projektam atbilstīgi standarta procedūrām būs jāsaņem EIB apstiprinājums. Detalizēta atlase un strukturēšana varētu notikt tikai tad, kad projekts sasniedzis pienācīgu gatavības stadiju, un projekti tiktu izvērtēti tādā kārtībā, kā tie sasniedz šo stadiju. Projekta pieteikumam un īstenojumam būtu jābūt saderīgiem ar ES politikas virzieniem un jāatbilst visiem piemērojamiem ES tiesību aktiem, tostarp valsts atbalsta jomā.

Tātad EIB pieņemtu un uzraudzītu projektu atbilstīgi EIB standarta politikai un procedūrām, tostarp EIB Kredītrisku politikas vadlīnijām, veidā, par kuru jau ir panākta vienošanās kopējo ES/EIB instrumentu, piemēram, LGTT vai riska dalīšanas finanšu mehānisma (RDFM) kontekstā.

Visbeidzot, Komisija ik gadu ziņotu par iniciatīvas īstenošanu saskaņā ar 2006. gada 17. maija iestāžu nolīguma[22] 49. pantā ietverto prasību.

Ir skaidrs, ka izmēģinājuma posmā atbalstu saņemt varēs tikai ierobežots skaits projektu, jo pieejamie budžeta resursi ir ierobežoti un atlikušais laika posms projektu īstenošanai ir ļoti īss. Tādēļ projektu atlase tiks veikta ar mērķi izvēlēties līdz 10 projektiem vienā vai vairākos no trim mērķa sektoriem, koncentrējoties uz tiem, kas atrodas relatīvi izstrādātā piedāvājumu un finansēšanas procesa stadijā vai kuriem nepieciešama pārfinansēšana pēc būvniecības posma. Tādējādi tiks iegūta maksimāla pieredze un varēs palīdzēt konkrētiem projektiem, kas saskārušies ar grūtībām pārfinansēt savus īstermiņa bankas aizņēmumus.

Sākot no 2014. gada stratēģijas „Eiropa 2020” projektu obligāciju instrumentu līdzīgi kā citus finanšu instrumentus, kuri vērsti uz infrastruktūras projektiem, varēs izmantot visos infrastruktūras politikas sektoros ar atbilstīgu projektu finanšu raksturojumu, ar nosacījumu, ka ES varēs piešķirt budžeta līdzekļus šim nolūkam.

Cenu noteikšana

Kā daļu no projekta padziļinātas izpētes EIB veic analīzi un sniedz padomu par to, kā iestrādāt projekta obligāciju atbalstu piedāvātajā finanšu struktūrā. Tas ļauj projektu īstenojošajai sabiedrībai emitēt obligācijas, nevis paļauties uz bankas aizdevumu. Viena vai otra veida finansējuma veida priekšrocības vai trūkumi būs atkarīgi no procentu likmēm un maksām, ko konkrētajā laikā piemēros konkrētajam instrumentam. Obligācijas būtu jāizmanto tikai tādā gadījumā, ja šis finansējums būtu lētāks nekā aizdevums. Tomēr ir iespējams, ka finansējumam ar pienācīgu obligācijas dzēšanas termiņu vai citiem aspektiem arī ir netieša vērtība. Šie reālie vai netiešie ieguvumi ir jāizvērtē, lai izvairītos no tirgus kropļošanas, izmantojot subsīdijām pielīdzināmu instrumentu.

Praksē EIB veiktu cenu noteikšanu uz tās standarta cenu noteikšanas metodes pamata un tāpēc atspoguļotu projekta risku, ieteikto finansējuma paketi un sponsora(-u) kvalitāti. Citiem vārdiem sakot, tas var nozīmēt, ka atbalsts var netikt piedāvāts visiem dalībniekiem par vienādu cenu. Tomēr tas būtu pieejams visiem projektiem uz vienāda metodiska pamata. Pienācīga cenu noteikšana nodrošinās, ka visu dalībnieku procenti tiks pienācīgi izlīdzināti un ir shēmas veiksmes pamatā.

Ieņēmumus no cenu noteikšanas var pelnīt iepriekš, t. i., pirms finansējuma līguma noslēgšanas, vai uz ikgadēja pamata vai kā šo abu nosacījumu kombināciju. Tā tiktu izmantota jaunu projektu atbalstam.

Riska dalīšana

Tā kā aizņēmumi vai šķietami aizņēmumi pakārtotā līmenī ir riskantāki nekā standarta prioritārs aizņēmums, EIB un ES dalītu iesaistītos riskus. Attiecībā uz ES tas būtu budžeta ieguldījums avansā, lai segtu tā daļu no potenciālajiem zaudējumiem atbalstītajos projektos. Atlikušo daļu uzņemtos EIB.

Pašreizējie kopīgie ES un EIB instrumenti izmanto pro-rata riska dalīšanu, kad visus zaudējumus ES un EIB dala atsevišķu projektu līmenī atbilstoši noteiktām procentuālām attiecībām. Tas tiek dēvēts arī par vertikālo riska dalījumu. Primārā riska portfeļa pieeja nozīmētu, ka ES uzņemtos primāros riskus par konkrētu portfeļa procentuālu daļu un maksimālo summu, par ko būtu noteikta vienošanās, un EIB uzņemtos pārējos zaudējumus. Tas tiek dēvēts arī par horizontālo riska dalījumu. Projektu obligāciju izmēģinājuma posmā var izmantot abus riska dalījumus, tādējādi neradot ietekmi uz budžetu, par ko bijusi vienošanās. Piemērotākā shēma būs atkarīga no tā, cik drīz varēs izveidot piemērotu projektu portfeli. Tas daļēji atkarīgs no projektiem un trīs atsevišķo budžeta pozīciju izmantošanas nosacījumiem no Komisijas viedokļa. Piemēram, izmantojot vertikālo riska dalījumu, katra partnera riska procentuālā daļa var atšķirties, parādot dažādos projektu lielumus un to budžeta pozīciju atsevišķo nolūku, no kurām iniciatīva var saņemt līdzekļus. Tāpēc par precīzākiem noteikumiem un nosacījumiem tiks panākta vienošanās ar EIB un ietverta sadarbības līgumā starp abām iestādēm. Nepieciešamības gadījumā Komisija un EIB var pārskatīt riska dalīšanas shēmas piemērotību un procentuālo sadalījumu un ieteikt veikt izmaiņas. Tātad, ietekme uz budžetu nemainīsies, kā tika skaidrots 3.6. sadaļā. Tomēr ES ieguldījuma daudzkāršojošā ietekme būs atkarīga no riska dalīšanas shēmas un izvēlētā procentuālā sadalījuma.

Jāatzīmē, ka ES riska dalīšana nemaina Eurostat novērtējumu par to, vai projekts atrodas valstu vispārējās valdības sektora bilancē vai privātā sektora bilancē. Citiem vārdiem sakot, ja ES uzņemas līdz 20 % riska, novērtējumu vienkārši piemēros atlikušajiem 80 % projekta. Tā kā nolūks ir šiem atlikušajiem 80 % piesaistīt privāto finansējumu, projektam normāli būtu jābūt klasificētam kā privātam. Tomēr ja valdība sniedz garantiju, kas pārsniedz 50 % no privātā sektora partnera finansētās daļas, projekts tiks klasificēts kā vispārējās valdības sektoram piederošs tajos gadījumos, kad līgumā būs paredzēta infrastruktūras nodošana valdībai nākotnē. Šīm garantijām jāietver garantijas par aizdevumu no starptautiskas finanšu iestādes (SFI). Turklāt, ja valsts valdības struktūrvienība nodrošina minimālo ieņēmumu garantiju un minimālo pieprasījuma garantiju, tādu, ka valdība uzņemas lielāko projekta riska daļu, parāds tiks klasificēts kā vispārējās valdības parāds.

Zināmā maksimālā ietekme uz budžetu

ES budžeta ieguldījumam tiks stingri ierobežots augstākais līmenis, un tas neradīs iespējamās saistības. Visi līdzfinansētie instrumenti, kuru pamatā ir riska dalīšana, ietver piešķīrumus programmām, kurām ir noteikts maksimālais apjoms, un tādējādi neviens no šiem instrumentiem nerada risku budžetam, pārsniedzot summas, kas sākotnēji piešķirtas attiecīgajās budžeta pozīcijās. Turklāt un atšķirībā no dotācijām galu galā notiks fondu ieplūšana no jauna ES budžetā no maksām, kas iekasētas no finansējuma saņēmējiem un kas netiek no jauna izmantotas jauniem projektiem vai citiem mērķiem plānošanas periodā.

Tā kā summa, kas pieejama izmēģinājuma posma uzsākšanai, ir ierobežota, iespējams atbalstīt tikai ierobežotu skaitu — maksimāli 10 — ES mēroga projektus. Turklāt izmēģinājuma posma darbības joma ir ierobežota un attiecas tikai uz TEN-T , TEN-E un telekomunikāciju projektiem, bet instruments pēc 2013. gada varētu būt pieejams infrastruktūras finansēšanai citās jomās, piemēram, sociālajai infrastruktūrai, atjaunojamās enerģijas avotu un konkrētiem telpas projektiem.

Kā IZMēģINāJUMA POSMS ATTIEKSIES UZ „EIROPAS SAVIENOšANAS” FINANSēšANAS MEHāNISMU?

Pieredze, kas gūta, īstenojot izmēģinājuma posmu, noderēs, lai uzlabotu iniciatīvas ieceri laikposmam pēc 2013. gada, kad projekta obligāciju instruments kļūs par „Eiropas savienošanas” finanšu mehānisma neatņemamu sastāvdaļu.

Piemēram, pastāv dažādi uzskati par to, kura organizācija var vislabāk uzraudzīt projektu veiktspēju attiecībā uz to tehnisko un finanšu gaitu un līgumisko atbilstību visā tā laikā un pieņemt mazāk vai vairāk nozīmīgus lēmumus, kas nepieciešami projekta virzībai pareizā gultnē, tajā pašā laikā nodrošinot pienācīgas balsstiesības ieguldītājiem, kad runa ir par pašiem svarīgākajiem lēmumiem. Izmēģinājuma posma mērķis būs arī saprast, kā praktiski var strukturēt šo projekta aspektu, lai visi ieguldītāji un projekta sponsori būtu apmierināti.

Turklāt var būt nepieciešams grozīt juridiskās un finanšu struktūras atkarībā no projektu īstenojošās sabiedrības vai obligāciju jurisdikcijas, ko var konstatēt tikai praksē, jo nav lietpratīgi izskatīt visus 27 dalībvalstu teorētiskos šķēršļus. Kapitāla tirgu jomā spēkā var stāties arī citas ES regulas, kurām varētu būt neparedzamas sekas infrastruktūras finansēšanas jomā.

Tajā pašā laikā darījumi, kas noslēgti izmēģinājuma posmā, var veidot daļu no nākotnes portfeļa darbības posmā, kas sāksies 2014. gadā.

Turklāt 2012. gadā Komisija veiks neatkarīgu LGTT novērtējumu, papildinot pašreizējo iekšējo novērtējumu, un arī veiks padziļinātu izpēti finansēšanas modeļiem, kurus nepieciešamības gadījumā izmanto dažādiem sektoriem un apakšsektoriem. Ir paredzēta arī projektu obligāciju instrumenta izmēģinājuma posma pārbaude 2013. gada otrajā pusē.

Visbeidzot, jau tagad ir paredzēts, ka attiecībā uz finanšu instrumentiem, kas pēc 2013. gada veicinās „Eiropas savienošanas” finanšu mehānisma ieviešanu, daudzas finanšu iestādes tiks uzaicinātas piedalīties instrumentos, kā atļauts Finanšu regulā.

SECINāJUMI

Ir jāīsteno papildu centieni, lai veicinātu infrastruktūras projektu piekļuvi privātajām finansēm un izstrādātu alternatīvus veidus to parādu finansēšanai. Privāti finansēti infrastruktūras projekti Eiropā lielā mērā paļaujas uz banku aizdevumiem, kuri nav pieejami ar tādu atmaksas termiņu, kas atspoguļotu infrastruktūras projekta ilgtermiņa dzīvesciklu.

Lai uzlabotu projektu piekļuvi finansējumam un attīstītu aktīvu infrastruktūras obligāciju tirgu, tur, kur līdz šim privāto iniciatīvu attīstība bijusi neliela, ES paredz sadarboties ar EIB, lai radītu sistēmu, kura atbalstītu privātu projektu obligāciju izdošanu — stratēģijas „Eiropa 2020” projektu obligāciju iniciatīvu.

Iegūtā pieredze liecina, ka ieinteresētajām personām ir nepieciešams izmēģinājuma posms, lai iepazītos ar jaunajām finansēšanas struktūrām un veiktu pēdējās izmaiņas iniciatīvas ieceres optimizēšanai. Lai gan izmēģinājuma posma apjoms un darbības joma būs ierobežota, paredzams, ka tas stimulēs tirgus notikumus un veicinās kapitāla tirgus parāda vērtspapīru finansējuma pieņemšanu, un tādējādi iniciatīva tiks uzlabota un nākamajā daudzgadu finanšu shēmā īstenota kā pilnvērtīgs priekšlikums. Tāpēc Komisija iesaka sākt šo izmēģinājuma posmu 2012.–2013. gadā, nevis veikt to pirmajos divos „Eiropas savienošanas” finanšu mehānisma darbības gados.

Ņemot vērā īso laiku, kas pieejams, Komisija aicina Parlamentu un Padomi pieņemt priekšlikumu attiecībā uz izmēģinājuma posmu cik ātri vien iespējams.

[1] M. Monti: Jauna vienotā tirgus stratēģija Eiropas ekonomikas un sabiedrības labā, 9.5.2010., 62. lpp.

[2] M. Monti ziņojuma 62. lpp.

[3] COM(2011) 662.

[4] COM(2011) 500 galīgā redakcija.

[5] Avots: Infrastruktūras Žurnāla ( IJ ) datubāze. Rietumeiropā samazinājums bija no EUR 33 miljardiem uz 26 miljardiem, puse no šī apjoma — transporta un enerģijas jomā ( IJ datus par Austrumeiropu nelabvēlīgi ietekmē Krievija un Turcija, tālab tie šeit nav iekļauti).

[6] Skatīt arī „Eiropas savienošanas” finanšu mehānisma ietekmes novērtējumu un ietekmes novērtējumu, kas pievienots tiesību aktu priekšlikumiem ERAF un Kohēzijas fondam.

[7] http://ec.europa.eu/economy_finance/consultation/index_en.htm

[8] 2020. gada stratēģijai ir divas daļas: i) visiem eiropiešiem būtu piekļuve daudz lielāka ātruma internetam — virs 30 Mb/s — un ii) 50 % Eiropas mājsaimniecību vai vairāk abonētu interneta pieslēgumu ar ātrumu vairāk nekā 100 Mb/s.

[9] No ½ līdz 2 %, skatīt Alegre et al , EIB Baltā grāmata, 13/1. sējums (2008). Galvenā neobjektivitāte, kas ietekmē aplēses, ir komerciāli darbojošos uzņēmumu ieguldījumu klasificēšana par privātiem ieguldījumiem pat, ja tie pieder valsts sektoram.

[10] Starptautisko norēķinu banka par stingrāku kapitāla un likviditātes prasību ilgtermiņa ekonomiskās ietekmes novērtējumu, 2010. gada augusts. Skatīt arī Komisijas dienestu darba dokumentu SEC(2011)949 par konsultatīvas uzraudzības prasībām kredītiestādēm un ieguldījumu sabiedrībām.

[11] Aģentūras Moody’s īpašais komentārs par saistību nepildīšanas un atgūšanas likmēm projektu finansēšanas aizdevumiem 1983.–2008. gadā, 20.10.2010.

[12] COM(2010) 2020.

[13] Sākotnēji kā garantijas un riska kapitāls maziem un vidējiem uzņēmumiem.

[14] COM(2011) 662.

[15] Izveidots ar Regulu (EK) Nr. 680/2007.

[16] Šajā kontekstā: uzņēmuma parāda vērtspapīru struktūras augstākais līmenis ar lielāko atmaksas ticamību.

[17] Šajā kontekstā: parāda vērtspapīri, kas ir zem prioritāra parāda vērtspapīriem, bet virs pašu kapitāla.

[18] Apspriešanās par projekta obligāciju iniciatīvu plaši apstiprināja principu izmantot apakšlaidienu, kā arī tā lielumu.

[19] Kredītlīnijas izmantošana ir atkarīga no definētiem nosacījumiem vai to nosaka šādi nosacījumi.

[20] Aizņēmēja kredīta kvalitātes klasifikāciju veidojušas specializētās aģentūras, piemēram, Standard and Poors, Moody's vai Fitch . Attiecīgi jo īpaši interesants ir ieguldījumu un kategorijas segments virs BBB-/Baa3/BBB-. „Laba” ieguldījumu kategorija ir A/A2/A.

[21] Attiecīgi Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 20. jūnija Regula (EK) Nr. 680/2007, ar ko paredz vispārīgus noteikumus Kopienas finansiālā atbalsta piešķiršanai Eiropas transporta un enerģētikas tīklu jomā, un Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 24. oktobra Lēmums Nr. 1639/2006/EK, ar ko izveido konkurētspējas un inovāciju pamatprogrammu (2007. līdz 2013. gads).

[22] OV C 139, 14.6.2006.