Raugoties uz reformu progresu no gada perspektīvas, dalībvalstis ir panākušas vismaz “nelielu progresu” četros no desmit ieteikumiem, kas tām adresēti 2018. gada jūlijā (skatīt 2. attēlu). Šis sniegums ir sliktāks nekā iepriekšējos gados. Kopš novērtējuma, kas februārī tika veikts valstu ziņojumu kontekstā, no kopējās perspektīvas raugoties, reformu īstenošanā vairs nav panākts būtisks progress. Tomēr tas slēpj atšķirības starp dalībvalstīm un politikas jomām. Reformu īstenošana joprojām ir spēcīga finanšu pakalpojumu jomā, pat ja progress ir nedaudz mazāks salīdzinājumā ar drosmīgajiem pasākumiem, kas tika veikti tūlīt pēc krīzes. Progress joprojām ir mazs attiecībā uz ieteikumu īstenošanu saistībā ar nodokļu bāzes paplašināšanu un konkurences pastiprināšanu pakalpojumu jomā. Ņemot vērā atlikušās ekonomikas un sociālās problēmas un ekonomikas izredžu lejupvērstos riskus, ir izšķiroši svarīgi nodrošināt reformu labāku īstenošanu, lai nostiprinātu ES valstu ekonomikas noturību.

Kaut arī ar ES līdzekļu palīdzību nevar atrisināt visas investīciju vajadzības, šie līdzekļi sniedz ievērojamas iespējas novērst konkrētu investīciju trūkumu, kas konstatēts konkrētām valstīm adresētajos ieteikumos. Ar efektīvāku politikas saikni starp Eiropas pusgadu un ES finansējumu 2021.–2027. gadam, kas izklāstīta Komisijas priekšlikumos attiecībā uz nākamo ES daudzgadu finanšu shēmu, tādas ES finanšu programmas kā InvestEU, Eiropas infrastruktūras savienošanas instruments, “Apvārsnis Eiropa” un kohēzijas politikas fondi piedāvā nozīmīgas iespējas. Konkrētāk, izšķiroši svarīga ir nākamo ES kohēzijas politikas fondu plānošana. Dialogs ar valstu un reģionālajām iestādēm par to, kā labāk izmantot Eiropas strukturālos un kohēzijas fondus valsts līmenī laikposmā no 2021. līdz 2027. gadam, ir sācies, un konkrētām valstīm adresētie ieteikumi kopā ar valstu ziņojumiem nodrošina analītisko satvaru sekmīgai plānošanai.

Piezīme. Daudzgadu novērtējumā aplūkota īstenošana no brīža, kad ieteikumi tika pirmo reizi pieņemti, līdz šā paziņojuma publicēšanas brīdim 2019. gada maijā. Attiecībā uz 2011. un 2012. gadu konkrētām valstīm adresēto ieteikumu kategoriju atšķirīgā novērtējuma dēļ ir grūtāk salīdzināt gada un daudzgadu novērtējumu.

Progress makroekonomikas nelīdzsvarotības koriģēšanā turpinās, taču ir vajadzīgi turpmāki politikas pasākumi. Dažas dalībvalstis turpina piedzīvot vēsturiski augstu privātā un publiskā sektora parāda līmeni, kas samazina manevrēšanas iespējas nelabvēlīgu satricinājumu novēršanā. Dažās citās valstīs ir vērojamas iespējamas pārkaršanas pazīmes, kas saistītas ar mājokļu cenu dinamisko pieaugumu un augošajām darbaspēka vienības izmaksām. Ārējo pozīciju līdzsvarošana joprojām ir nepilnīga. Lai gan ir novērsti lieli ārējie deficīti, par spīti pieticīgām korekcijas pazīmēm vairākās dalībvalstīs joprojām pastāv lieli tekošā konta pārpalikumi. Lielais eurozonas tekošā konta pārpalikums saglabājas kopumā nemainīgs, no vienas puses, atspoguļojot to, ka kopējais iekšzemes pieprasījums atpaliek no saimnieciskās darbības, un, no otras puses, uzlabotu konkurētspēju ar noturīgu eksportu. Turpmākai līdzsvarošanai ir vajadzīgi diferencēti atbildes pasākumi. Dalībvalstīm ar tekošā konta deficītu vai augstu ārējo parādu ir jāuztur uzlabojumi konkurētspējas jomā, bet dalībvalstīm ar lielu tekošā konta pārpalikumu būtu jānostiprina apstākļi, kas atbalsta augstāku atalgojuma izaugsmi un investīcijas. Lai sekmētu lielāku potenciālo izaugsmi, visām dalībvalstīm svarīgi ir pasākumi, kas uzlabo produktivitāti un palielina investīcijas.

3.2019. un 2020. gada ieteikumu galvenie mērķi

Ieteikumu vispārējais mērķis ir mudināt dalībvalstis palielināt savu izaugsmes potenciālu, modernizējot savu ekonomiku, un vairāk stiprināt savas ekonomikas noturību. Ņemot vērā gaidāmo izaugsmes palēnināšanos, visām dalībvalstīm būtu jāpiešķir prioritāte reformām, kuru mērķis ir ilgtspējīga un iekļaujoša izaugsme. Arvien vairāk digitalizētai un globalizētai ekonomikai ir vajadzīgas pārdomātākas investīcijas attiecīgā infrastruktūrā, inovācijā, izglītībā un prasmēs. Turklāt digitalizācijas, mainīgā darba tirgus un iedzīvotāju novecošanas, kā arī ekonomikas ekoloģizācijas rezultātā ir vajadzīgi papildu centieni, lai atbalstītu kvalitatīvu darbvietu radīšanu un nodrošinātu ilgtspējīgas, adekvātas un iekļaujošas sociālās labklājības sistēmas.

Valstu sociālekonomiskās tendences slēpj reģionālās atšķirības, kas dažās valstīs ir ievērojamas. Raugoties pagātnē, ekonomiskās izaugsmes ieguvumi reģionu starpā nav sadalīti līdzīgi. Raugoties uz priekšu, nākotnes sociālekonomiskās problēmas neskar visas sabiedrības daļas vienādi. Tādējādi, pamatojoties uz konstatējumiem 2019. gada ziņojumos par valstīm, šāgada ieteikumos vajadzības gadījumā ir minētas atsauces uz reģionālām un teritoriālām atšķirībām. Mērķis ir labāk apzināt konkrētas investīciju vajadzības un sekmēt paātrinātu ekonomikas un sociālo konverģenci ar šo investīciju palīdzību, kuras tiks līdzfinansētas no ES kohēzijas politikas fondiem laikposmā no 2021. līdz 2027. gadam.

Arvien lielāka nenoteiktība pasaules tirgos akcentē vienotā tirgus nozīmību. Vienotā tirgus laba darbība ir būtiska, lai veicinātu augstas kvalitātes piedāvājumu uzņēmumiem par konkurētspējīgu cenu un piedāvātu lielus un likvīdus tirgus ES precēm un pakalpojumu sniedzējiem. Salīdzinoši zemajam integrācijas līmenim pakalpojumu tirgos ir pievērsta uzmanība jau iepriekš, taču reformu temps bieži ir radījis vilšanos. Domātās izmaksas, ko rada nepietiekama integrācija pakalpojumu tirgos, pieaug, un šīs izmaksas rada papildu izmaksas visās dalībvalstīs. Turklāt dažās preču tirgus jomās arī ir iespējami uzlabojumi, jo īpaši attiecībā uz savstarpējas atzīšanas piemērošanu. Īsta vienotā kapitāla tirgus izveide Eiropā ar kapitāla tirgu savienības palīdzību palielinās finanšu sistēmas spēju absorbēt satricinājumus, diversificējot uzņēmumu piekļuvi finansējumam, un sekmēs jaunas investīciju iespējas. Vienotā tirgus konsolidācijai ir nepieciešamas papildu reformas dalībvalstu līmenī, lai panāktu progresu tā digitālās, enerģētikas, kapitāla un transporta dimensiju integrēšanā. Piemēram, Itālijai ir ieteikts uzlabot tās infrastruktūras kvalitāti, ņemot vērā tās reģionālās atšķirības.

Komisija 2019. gada februārī konstatēja nelīdzsvarotību 13 dalībvalstīs. Lai novērstu šo nelīdzsvarotību, pēc konkrētām valstīm adresētajiem ieteikumiem ir jāveic atbilstoši turpmāki pasākumi. Pamatojoties uz padziļinātajiem pārskatiem, Komisija secināja, ka 10 dalībvalstis makroekonomikas nelīdzsvarotības novēršanas procedūras kontekstā saskaras ar nelīdzsvarotību (Bulgārija, Francija, Horvātija, Īrija, Nīderlande, Portugāle, Rumānija, Spānija, Vācija un Zviedrija), bet trīs dalībvalstis (Grieķija, Itālija un Kipra) saskaras ar pārmērīgu nelīdzsvarotību.

·Horvātijas gadījumā tika secināts, ka nelīdzsvarotība vairs nav pārmērīga, ņemot vērā ekonomikas stāvokļa un politikas progresa uzlabojumus.

·Par Grieķiju pirmo reizi tika veikts padziļināts pārskats kopš finansiālās palīdzības programmas pabeigšanas, un politika nelīdzsvarotības novēršanai tiek novērota saskaņā ar pastiprinātas uzraudzības sistēmu uzraudzībai pēc programmas darbības beigām.

·Kiprā, lai arī ekonomiskā situācija ir uzlabojusies un nesen ir nedaudz palielināta politikas saistību izpilde, joprojām pastāv būtiska neaizsargātība.

·Itālijā izaugsmes un publisko finanšu perspektīvas ir pasliktinājušās, un nesen pieņemtie politikas pasākumi apdraud daļu no iepriekš veiktajām reformām, tostarp saistībā ar pensiju sistēmu. Komisija februārī paziņoja, ka, tā kā makroekonomiskās nelīdzsvarotības palielināšanās vai mazināšanās Itālijā būs sevišķi atkarīga no turpmākās politikas rīcības, Komisija cieši uzraudzīs Itālijas uzņemtās saistības, lai novērstu nelīdzsvarotību. Šajā ziņā Itālijas 2019. gada valsts reformu programmā tikai daļēji risināti strukturālie jautājumi, kas izvirzīti 2018. gada konkrētai valstij adresētajos ieteikumos, un bieži vien trūkst sīkākas informācijas par nedaudzajām jaunajām saistībām, kuras ietvertas programmā, kā arī par šo saistību izpildes grafiku. Taču Itālijas reformu stratēģija ir balstīta uz būtiskām reformām, kuras dažādās jomās jau tiek gatavotas, un tas liecina par plašu kontinuitāti salīdzinājumā ar iepriekšējām valsts reformu programmām.

Tāpat kā iepriekšējos gados attiecībā uz visām valstīm, kurās konstatēta nelīdzsvarotība vai pārmērīga nelīdzsvarotība, tiks veikta īpaša uzraudzība saskaņā ar makroekonomikas nelīdzsvarotības novēršanas procedūru.

Publiskās finanses un nodokļi

Valsts parāds samazinās, taču progress dalībvalstu starpā nav viendabīgs. Dažas dalībvalstis nav pietiekami izmantojušas labvēlīgos cikliskos apstākļus un zemās procentu likmes pēdējo gadu laikā, lai atjaunotu fiskālās rezerves. Citas ir panākušas stabilu budžeta stāvokli, kas tām nodrošina fiskālo telpu investīciju atbalstam. Kopumā eurozonas fiskālā nostāja laikposmā no 2015. līdz 2018. gadam saglabājās visumā neitrāla, un, pamatojoties uz Komisijas prognozi, paredzams, ka 2019. gadā tā kļūs nedaudz ekspansīva.

Valsts parāds vairākās dalībvalstīs joprojām ir augsts. Iedzīvotāju novecošanas ietekme rada papildu problēmas un vajadzību pēc turpmākām pensiju, veselības aprūpes un ilgtermiņa aprūpes sistēmu reformām, lai palielinātu to efektivitāti, lietderību un adekvātumu un saglabātu to ilgtermiņa fiskālo stabilitāti. Joprojām ir būtiski veikt pensiju reformas, kuru mērķis ir pielāgot līdzsvaru starp darba dzīvi un pensionēšanos un atbalstīt papildu pensijas uzkrājumus. Vajadzības gadījumā ir steidzami jāvienojas par labklājības sistēmas reformām, ņemot vērā to ietekmi uz skartajām grupām. Pieredze liecina, ka šīs jomas ir dažas no visgrūtāk reformējamajām, un tāpēc reformu process ir jāuzsāk nekavējoties. Tajā pašā laikā šajā procesā jau no paša sākuma ir jāietver padziļināta apspriešanās ar ieinteresētajām personām. Protams, no reformu atcelšanas būtu jāizvairās un šāda atcelšana jānovērš, jo tas var apdraudēt fiskālo stabilitāti, mazināt izaugsmes potenciālu un taisnīgumu starp paaudzēm.

Eurozonas un tās dalībvalstu fiskālās stabilitātes nostiprināšanai ir vajadzīga diferencēta valstu fiskālā politika. Jāņem vērā pieejamā fiskālā telpa un blakusietekme dažādās valstīs. Dalībvalstīm ar joprojām augstu valsts parāda līmeni būtu jāturpina atjaunot fiskālās rezerves. Tas samazinātu šo dalībvalstu neaizsargātību pret satricinājumiem un ļautu panākt to, ka nākamajā lejupslīdē automātiskie stabilizatori darbojas pilnīgi. Konkrētām valstīm adresētie ieteikumi nosaka nepieciešamās fiskālās korekcijas, kas atbilst Stabilitātes un izaugsmes paktam, tām dalībvalstīm, kuras vēl nav sasniegušas savu vidēja termiņa budžeta mērķi. Dalībvalstīm ar pietiekamām iespējām arī tiek ieteikts izmantot fiskālo un strukturālo politiku Stabilitātes un izaugsmes pakta noteikumu ietvaros, lai palielinātu publiskās investīcijas nolūkā atbalstīt izaugsmi un sekmēt ekonomikas līdzsvarošanu.

Publisko izdevumu kvalitātes uzlabošana varētu palielināt publisko finanšu spēju atbalstīt izaugsmi un sociālo kohēziju. Virzība uz tādu publisko izdevumu un ieņēmumu struktūru, kas ir labvēlīga izglītībai, nodarbinātībai un investīcijām, ir līdzeklis, kā palielināt izaugsmes potenciālu. Līdztekus centieniem kontrolēt izdevumus un uzlabot efektivitāti būtu jāturpina virzība uz izaugsmi veicinošu publisko izdevumu struktūru. Izdevumu pārskati, ja tie tiek labi izstrādāti un stingri īstenoti, ir efektīvs instruments, ar ko uzlabot publisko izdevumu struktūru, tai skaitā paplašinot iespējas produktīvu un mērķtiecīgu publisko investīciju veikšanai. Kaut gan liels skaits dalībvalstu jau ir uzsākušas dažādu veidu izdevumu pārskatus (piem., Igaunija, Kipra, Luksemburga, Slovākija un Spānija), joprojām ir iespējams palielināt šādu procesu izmantojumu, paplašināt to darbības jomu, uzlabot pamatā esošo metodiku un labāk sasaistīt pārskatus ar budžeta ciklu. Visbeidzot, tā kā dažās dalībvalstīs pārskatos ir sekmīgi apzinātas jomas, kurās jāuzlabo izdevumu efektivitāte, šie konstatējumi ir jāpārvērš politikas pasākumos.

Gadu gaitā dalībvalstis ir ievērojami uzlabojušas savu fiskālo regulējumu, un daudzās dalībvalstīs tas atbalsta pareizas fiskālās politikas īstenošanu. Tomēr vairākās dalībvalstīs ir jāturpina reformas nolūkā izveidot labi izstrādātu un efektīvu fiskālo sistēmu. Horvātijai un Spānijai tiek ieteikts nostiprināt budžeta struktūru, Austrijai un Beļģijai vajadzīgi turpmāki uzlabojumi fiskālās koordinācijas mehānismos, bet Polijā ir jāturpina stiprināt budžeta procedūras. Tajā pašā laikā citās dalībvalstīs reformas ir iestrēgušas un ir vajadzīgs jauns stimuls reformu centienu atjaunināšanai. Turklāt visur nozīmīga ir nepārtraukta koncentrēšanās uz īstenošanu, lai nodrošinātu, ka fiskālās sistēmas sasniedz mērķi – panākt vai uzturēt stabilu fiskālo politiku.

Nodokļu un pabalstu sistēmas var palīdzēt atbalstīt iekļaujošu izaugsmi. Labi izstrādātas nodokļu un pabalstu sistēmas var atbalstīt privātās investīcijas un uzlabot darījumdarbības vidi, veicināt līdzdalību darba tirgū un nodarbinātību, mazināt nevienlīdzību un dot ieguldījumu sociāli un ekoloģiski noturīgā ekonomikā. Ņemot vērā minēto, vairākas dalībvalstis ir saņēmušas ieteikumu novirzīt nodokļu slogu no darbaspēka un veicināt ilgtspējīgāku ekonomikas izaugsmi.

Tā kā agresīvas nodokļu plānošanas apkarošana ir prioritāte, Komisija ir iesniegusi tiesību aktu priekšlikumus, kuru mērķis ir padarīt nodokļu sistēmu pārredzamāku, efektīvāku un saskaņotāku. ES tiesību aktu un starptautiski saskaņotu iniciatīvu transponēšana palīdzēs izskaust agresīvas nodokļu plānošanas praksi. Tomēr uzņēmumi, kuri īsteno agresīvu nodokļu plānošanu, var izmantot dažu dalībvalstu, t. i., Īrijas, Kipras, Luksemburgas, Maltas, Nīderlandes un Ungārijas, nodokļu sistēmu konkrētas īpašības.