Komisijas ziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam - Direktīvas 2006/48/EK 122.A panta paredzamā ietekme /* COM/2010/0262 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOMISIJA | Briselē, 28.5.2010 COM(2010)262 galīgā redakcija KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM DIREKTĪVAS 2006/48/EK 122.A PANTA PAREDZAMĀ IETEKME KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM DIREKTĪVAS 2006/48/EK 122.A PANTA PAREDZAMĀ IETEKME 1. Pārvēršana vērtspapīros ir uzņēmējdarbības modelis, kurā emitents[1] nodod investoriem aizdevumus un citus kredīta riskantos aktīvus, kas sadalīti laidienos. Šajos laidienos ietvertas prasības attiecībā uz dažādu kategoriju vērtspapīros pārvērstiem aktīviem un atbilstīgi katrai kategorijai tiek noteikta secība, kādā zaudējumi, kas rodas saistībā ar vērtspapīros pārvērstiem aktīviem, ietekmē investorus katrā atsevišķā laidienā. Kopš 2007. gada vasaras pārvēršanas vērtspapīros darījumu tirgos ir novērojama vispārēja spriedze sakarā ar neparedzēti lieliem zaudējumiem, ko radīja hipotekāro aizdevumu pārvēršana vērtspapīros, un tie tikai tagad lēni un daļēji atgūstas. Tā kā šīs problēmas ir smagi ietekmējušas finanšu sistēmu un ekonomiku kopumā, ir būtiski, lai regula novērstu galvenos cēloņus, kas radījuši neparedzēti lielos zaudējumus atsevišķiem pārvēršanas vērtspapīros darījumiem. Galvenais problēmu cēlonis bija drošas aizdevuma sākotnējās parakstes prakses neievērošana no emitentu puses, ko pieļāva profesionālie investori[2], ieguldot pārvēršanas vērtspapīros laidienos un neievērojot pienācīgu rūpību attiecībā uz saviem ieguldījumiem, tādējādi efektīvi nedisciplinējot emitentus. 2. Minētās direktīvas 122.a pantā[3] izvirzītas prasības kredītiestādēm Eiropas Savienībā, lai pārliecinātos, ka tās iegulda tikai tajos pārvēršanas vērtspapīros darījumos, kur tās ir ievērojušas pienācīgu rūpību un kuros iniciatorus stimulē rīkoties rūpīgi vērtspapīros pārvēršamo aizdevumu sākotnējā parakstē. Pants arī uzliek par pienākumu kredītiestādēm – ja tās ir iniciatori – rūpēties par atbilstīgās informācijas sniegšanu, kas vajadzīga investoriem, lai ievērotu pienācīgu rūpību. Likumdošanas procesa laikā pantā tika veiktas būtiskas izmaiņas un, ņemot vērā sarežģīto stāvokli, kādā bija pārvēršanas vērtspapīros darījumu tirgi, ietekmes novērtējums attiecībā uz panta prasībām to galīgajā variantā netika veikts. Konkrētāk, likumdošanas procesa laikā tika paustas bažas par viena pantā minētā faktora efektivitāti, proti, pārvēršanas vērtspapīros emitentiem izvirzīto prasību par riska darījuma saglabāšanu attiecībā uz pārvēršanu vērtspapīros ("saglabāšanas prasība"), lai tos stimulētu ievērot rūpību, izdodot aizdevumus. Tā rezultātā pantā tika iekļauta šāda norma: "Līdz 2009. gada 31. decembrim Komisija sagatavo Padomei ziņojumu par 122.a panta paredzamo ietekmi un iesniedz to Eiropas Parlamentam un Padomei kopā ar atbilstīgiem priekšlikumiem. Komisija ziņojumu sagatavo pēc apspriešanās ar Eiropas Banku uzraudzītāju komiteju ( CEBS ). Ziņojumā jo īpaši ņem vērā, vai 122.a panta 1. punktā noteiktā minimālās saglabāšanas prasība palīdz sasniegt mērķi, proti, vairāk saskaņot iniciatoru vai sponsoru un investoru intereses, kā arī uzlabot finansiālo stabilitāti, un vai būtu atbilstīgi palielināt minimālo saglabāšanas līmeni, ņemot vērā notikumus pasaulē."[4] 3. Attiecīgi šajā ziņojumā sniegts 122.a panta kopējās ietekmes (ziņojuma 1. daļa) augsta līmeņa novērtējums un aplūkoti jautājumi saistībā ar saglabāšanas prasības efektivitāti un tās minimālā līmeņa palielināšanas atbilstību (2. daļa). Ziņojuma 3. daļā ir izdarīti secinājumi. Šā ziņojuma pielikumā iztirzāti tehniskie ieteikumi, ko sniegusi CEBS , lai uzlabotu saglabāšanas prasības īpašo aspektu. Komisija norāda, ka šis ziņojums ir jāsastāda pirms attiecīgā direktīvas prasība tiek iekļauta dalībvalstu tiesību aktos. Tādēļ šajā ziņojumā aplūkota prasības paredzamā ietekme un paredzamie ieguvumi no minimālā saglabāšanas līmeņa paaugstināšanas, taču tajā netiek izmantota konkrēta pieredze, kas gūta, piemērojot šo prasību. 122.A PANTA PAREDZAMā KOPēJā IETEKME 4. 122.a panta paredzamā ietekme ir jānovērtē, ņemot vērā stāvokli, kādā patlaban atrodas pārvēršanas vērtspapīros darījumu tirgi. Pārvēršana vērtspapīros pirms krīzes tika plaši atzīta par finanšu sistēmas stabilizatoru. To uzskatīja par galveno daudz efektīvākas kredīta piešķiršanas procesa sastāvdaļu, kas sadala kredītrisku uz plašākām un daudzveidīgākām investoru grupām, nevis koncentrē to bankas bilancē. Tādējādi banku un finanšu sistēma kopumā būtu daudz elastīgāka un varētu novērst daudzu banku maksātnespēju, kā arī kredīta cikli noritētu vienmērīgāk. Tomēr izrādījās, ka atbilstoša riska sadalīšanas kvalitāte netika nodrošināta. Tā vietā citas bankas bieži vien tieši vai netieši kļuva par pārvēršanas vērtspapīros vērtspapīru turētājām un pat pienācīgi neapzinājās risku, kādam sevi pakļāvušas, veicot šādu diversifikāciju. 5. Pārvēršana vērtspapīros arī noveda pie būtiskām galvenajām/kopējām nesaskaņotu stimulu problēmām starp emitentiem un galīgajiem investoriem. Tā kā riski tika secīgi nodoti tālāk, tie, kas vislabāk varēja ievērot piesardzīgu aizdevumu sākotnējo paraksti un uzraudzības standartus, galveno uzmanību pievērsa maksas maksimālai palielināšanai. Turklāt daudzi galīgie investori neievēroja pienācīgu rūpību un pārāk lielā mērā paļāvās uz kredītreitinga aģentūru sniegtajiem riska novērtējumiem. Atsevišķos gadījumos šādu pārmērīgu paļaušanos uz kredītreitingiem izraisīja produktu sarežģītības pakāpes pieaugums un analītisko iespēju iekšēja nodrošināšana pašā sabiedrībā. Kredītreitinga aģentūras reitingu piešķiršanai bieži izmantoja kļūdainu metodiku un datu ievadi, bet investoriem, kas paļāvās uz šiem reitingiem, ne vienmēr bija pieejamas pietiekamas analītiskās iespējas un informācija, lai apšaubītu aģentūras reitingus un personīgi veiktu ieguldījumu novērtējumu. 6. Globālās pārvēršanas vērtspapīros bruto emisija 90-to gadu sākumā no gandrīz nulles procentiem strauji pieauga, 2006. gadā sasniedzot augstāko punktu – aptuveni 5 triljonus ASV dolāru. Kopš tā laika apjomi ir strauji samazinājušies. Faktiski ASV privātā (pretēji valdības atbalstītajai) ar hipotēku nodrošinātā pārvēršana vērtspapīros gandrīz pilnībā sabruka. Šo sabrukumu daļēji līdzsvaroja, pieaugošā pārvēršanas vērtspapīros emisija Eiropā, ko tomēr veido gandrīz vienīgi emitentu saglabātie vērtspapīri papildnodrošinājuma izmantošanai centrālās bankas likviditātes nodrošinājumu piekļuvei. Pārvēršanas vērtspapīros emisija, kas nebija papildus nodrošināta ar nekustamo īpašumu, ir palikusi diezgan stabila, taču atkal ar centrālās bankas nodrošinājumu palīdzību. No otras puses, lai gan ir sagaidāms, ka aizdevumu darbība, kuras pamatā lielākoties ir nehipotekārā pārvēršana vērtspapīros[5], pasliktināsies, profesionālie ieguldītāji ar šiem vērtspapīriem šķiet relatīvi apmierināti. Tam par iemeslu lielākoties varētu būt uzskats, ka izpratne par struktūru un izpildes dinamiku ir uzlabojusies un ka emitenti ievērojami riskē, t.i., tie saglabā to riska darījumu daļu, kurus tie pārvērš vērtspapīros. 7. Pamatojoties uz iepriekš minēto, Komisija prognozē, ka 122.a panta ietekme uz pārvēršanu vērtspapīros būs pozitīva. Minētais pants palīdzēs labāk saskaņot emitentu stimulus ar investoru stimuliem, tādējādi veidojot pārdomātu pārvēršanu vērtspapīros un atjaunojot uzticēšanos šim finansēšanas avotam. Tā rezultātā pārvēršanu vērtspapīros varētu atkal veikt lielākos apjomos un izmantot kā finanšu sektora refinansēšanas avotu, izsniedzot aizdevumu reālajai ekonomikai, tomēr vienlaicīgi nepieļaujot galējības, kas kļuva acīmredzamas krīzes laikā[6]. 122.a pantam ir trīslīmeņu pieeja: pirmkārt, banku investoriem ir jāatbilst (un uzraudzītājiem jāpārskata atbilstība) uzskaitījumam par veicamajiem pienācīgas rūpības pasākumiem. Šajos noteiktajos pasākumos iekļauti ar investora darbību saistīti stresa testi par vērtspapīriem, ko tas pērk, izskatot aizdevumu portfeli. Otrkārt, banku iniciatoriem jāpārliecinās par to, lai investoriem būtu pieejama pienācīgas rūpības ievērošanai vajadzīgā informācija. Treškārt, pārvēršanas vērtspapīros emitentiem par "saviem" pārvēršanas vērtspapīros darījumiem ir jāuztur ekonomiskā ieinteresētība, kura nav mazāka par 5 %. Kopumā trīslīmeņu pieejas mērķis ir investoru un iniciatoru interešu saskaņotības nodrošināšana, pārliecinoties, ka: 8. investori neapdomīgi neiegulda darījumos, kuros tie faktiski neorientējas; 9. investori ir spējīgi disciplinēt emitentus; un 10. iniciatori riskē arī ar savu naudu, un tiem nav stimula pārvērst vērtspapīros sliktos aizdevumus. 11. Nodrošinot ieguvumus saistībā ar stimulu saskaņošanu un tādējādi novēršot pārmērīgu riska uzņemšanos, 122.a pantā paredzētas arī dažas papildu izmaksas, kas saistītas ar pārvēršanu vērtspapīros. Šīs izmaksas rodas emitentiem, sniedzot informāciju, investoriem, patērējot resursus pienācīgas rūpības ievērošanai un, visbeidzot, emitentiem, finansējot riska darījumu savu aizdevumu un aktīvu pārvēršanai vērtspapīros. Komisija prognozē, ka visaugstākās papildu izmaksas būs tiem uzņēmējdarbības modeļiem, kuros pirms krīzes netika ievērota atbilstoša informācijas sniegšanas, pienācīgas rūpības un riska saglabāšanas prakse. Tomēr nevienu no šīm papildu izmaksām nevar uzskatīt par līdzvērtīgu zaudējumiem sociālās labklājības jomā. Daļu no tām drīzāk veido izmaksas, kuras sedz viens uzņēmējs, bet kuras pretējā gadījumā rastos kādam citam uzņēmējam. Konkrētāk, ieguldot savu aizdevumu un aktīvu pārvēršanā vērtspapīros, emitentam izmaksas rodas vienīgi saistībā ar refinansēšanu un tas potenciāli cieš kredīta zaudējumus, kurus citādi būtu radījuši investori, kas veic pārvēršanu vērtspapīros. Tāpēc saglabāšanā, ko veic emitents, reālās izmaksas ir ietvertas tikai tad, ja, veicot pārvēršanu vērtspapīros, emitentam rodas īpaši augstas finansēšanas izmaksas atsevišķu risku paturēšanā, kas varētu attiekties, piemēram, uz gadījumu, kad pārvēršanu vērtspapīros veic emitenti, kas nav banka. Šādos apstākļos konkurence starp aizdevējiem var samazināties, kas potenciāli ietver reālas riska saglabāšanas izmaksas. 12. Pārvēršanas vērtspapīros uzņēmējdarbības modelī informācijas sniegšana un pienācīga rūpība jo īpaši ir saistīta ar darījuma reālām izmaksām. Ja banka, veicot parastās banku operācijas, novērtē aizdevumus un pieņem lēmumus par aizdevumu piešķiršanu, aizdevumu paturot savā bilancē līdz termiņa beigām, pārvēršanas vērtspapīros modelī tiek iesaistīts vismaz investors kā nākamais dalībnieks, kam jāveic papildu atbilstības izvērtējums, kura pamatā ir emitenta sniegtā informācija. Šīs izmaksas ir nenovēršamas, ja pārvēršanas vērtspapīros modeli piemēro pārdomāti, un direktīva, nosakot obligātos informācijas sniegšanas un pienācīgas rūpības standartus, palielina pārvēršanas vērtspapīros izmaksas vienīgi gadījumos, kad darbību citādi nevarētu īstenot bez pienācīgām prasībām. Šā iemesla dēļ darījuma papildu izmaksas, kas radušās emitentiem un investoriem, kopā ar izmaksām, ko rada valsts, uzraugot atbilstību prasībām, tiek kompensētas ar daudz elastīgāka pārvēršanas vērtspapīros uzņēmējdarbības modeļa sociālajām priekšrocībām. MINIMāLā SAGLABāšANAS LīMEņA EFEKTIVITāTE 13. Ņemot vērā CEBS sniegto ieteikumu, Komisija uzskata, ka nepastāv viens saglabāšanas līmenis vai forma[7], ko var optimāli piemērot visos pārvēršanas vērtspapīros gadījumos. Tā kā emitentam saglabāšanas mērķis ir savu interešu saskaņošana ar investora interesēm, galvenais noteicošais faktors optimālā saglabāšanas līmeņa noteikšanai ir stimulu potenciālā nesaskaņotība, kas konstatēta konkrētajā pārvēršanas vērtspapīros gadījumā. Par potenciālo nesaskaņotību ir uzskatāmas emitenta iespējas atlasīt aktīvus, kombinēt tos pārvēršanā vērtspapīros un strukturēt darījumu tā, lai savu peļņu palielinātu uz investoru rēķina. Izšķirošais jautājums ir par to, cik labi investors spēj izprast pārvēršanas vērtspapīros riska pakāpi un ienesīguma profilu. Vienas galējības gadījumā, ja potenciālajiem investoriem nebūtu vispār nekādas informācijas un izpratnes par pārvēršanas vērtspapīros riska pakāpi un ienesīgumu, optimālais risinājums potenciālajam emitentam būtu pašam saglabāt visus aktīvu riskus un ienesīgumus, proti, uzreiz nepārvēršot aktīvus vērtspapīros. Pretējā gadījumā emitentam varētu rasties spēcīgs stimuls maldināt nekompetentos investorus par patieso riska apmēru. 14. Otras galējības gadījumā, ja emitentam, salīdzinot ar investoru, nav bijusi informācijas priekšrocība attiecībā uz katra atsevišķā pamatā esošā aktīva riskiem, interešu nesaskaņotība nevarētu rasties un riska saglabāšana nebūtu vajadzīga. Acīmredzami neviena no galējībām nav reāla faktiskos pārvēršanas vērtspapīros darījumos. Taču ir skaidrs, ka emitentam attiecībā uz investoru gandrīz vienmēr būs salīdzinoša priekšrocība saistībā ar informācijas pieejamību un spēju novērtēt informāciju. Daudzos gadījumos emitents pats ir izdevis aizdevumus un iespējams tam ir gadiem ilga pieredze attiecīgajā tirgus segmentā, turpretim investors varētu nejauši nopirkt attiecīgo aizdevumu pārvēršanu vērtspapīros, lai to iekļautu diversificētā portfelī. 15. Lai kompensētu investora strukturālo, salīdzinoši neizdevīgo stāvokli attiecībā uz informācijas pieejamību un spēju novērtēt informāciju, saglabāšanas prasībai būs būtiska nozīme interešu saskaņošanā. Tomēr saglabāšanas apmērs un forma ir atkarīga no attiecīgā neizdevīgā stāvokļa apmēra. Dažādi pārvēršanas vērtspapīros veidi rada dažādas informācijas asimetrijas atkarībā, piemēram, no pamatā esošo aktīvu veidiem, kuros ietilpst aizdevumi uzņēmumiem, kas publicē vispārējo finanšu informāciju aizdevumu izplatīšanai spektra vienā pusē vai sarežģīti strukturēti finanšu aizdevumu projekti, par kuriem publiski nav pieejama plaša informācija, spektra otrā pusē. Tādēļ, lai panāktu interešu saskaņotību, dažādiem pārvēršanas vērtspapīros veidiem varētu būt vajadzīgi dažādi saglabāšanas pasākumi, kas kompensētu informācijas asimetriju. Optimālais saglabāšanas apmērs un forma katrā atsevišķā gadījumā būs atkarīga no vairākiem grūti nosakāmiem faktoriem vai vairākiem kvalitātes faktoriem, tādēļ direktīvā nav iespējams noteikt vienu vienkāršotu pieeju optimālā saglabāšanas līmeņa noteikšanai. 16. Attiecīgi direktīva nosaka tikai mērenu minimālo saglabāšanas līmeni un paredz, ka investori detalizēti novērtē emitenta pieņemto saglabāšanas politiku. Tas, savukārt, nozīmē, ka investoriem vajadzētu atturēties no pārvēršanas vērtspapīros pirkšanas gadījumos, kad no pamatā esošo risku pārskatāmības viedokļa ir novērojams nepietiekams saglabāšanas līmenis pat tad, ja tas atbilst noteiktajam 5 % minimālajam līmenim. Tā rezultātā faktiskie saglabāšanas līmeņi varētu būt augstāki par noteikto minimumu. 17. Apsvērums, ka dažādos pārvēršanas vērtspapīros gadījumos vajadzētu būt dažādiem saglabāšanas līmeņiem, atbilst lielākajai daļai saglabāšanas līmeņu, kas pastāv faktiski pārvērstajos vērtspapīros, sākot no gandrīz nulles līdz 100 %, un šajā gadījumā pamatā esošos aktīvus var pilnībā garantēt emitents. CEBS ziņojumā ir ietverts detalizēts saglabāšanas līmeņu apraksts, kurus diferencē atbilstoši darījuma veidam un izcelsmei. Attiecībā uz saglabāšanas prasības ietekmi jāuzsver, ka tā nenosaka nekādus papildu ierobežojumus pārvēršanai vērtspapīros, ja saglabāšanas līmeņi, neatkarīgi no šīs prasības, jau ir lielāki par 5 %. Tomēr no politiskās perspektīvas viedokļa ir svarīgi atzīt, ka ir bijuši gadījumi, kas norāda uz to, ka pirmskrīzes eiforijā atsevišķu pārvēršanas vērtspapīros veidu saglabāšanas līmeņi patiešām ir samazinājušies līdz līmenim, kas šķiet nepieņemami zems, ja ņem vērā investoru strukturālo informatīvi neizdevīgo stāvokli[8]. Līdz ar to reglamentējošs minimālais saglabāšanas līmenis šķiet ļoti piemērots, lai to izmantotu kā reglamentējošu atbalsta mehānismu tirgus elastīguma uzlabošanai gadījumos, kad pieaug darījumi. Tomēr nevajadzētu noteikt pārāk augstu šādu reglamentējošu atbalstu. Relatīvi pārskatāmai pārvēršanai vērtspapīros, ja investoru informatīvi neizdevīgais stāvoklis ir mazs, mērens 5 % minimuma līmenis faktiski būtu pietiekams. Šādos gadījumos augstāka minimālā saglabāšanas prasība tirgus dalībniekiem varētu radīt nevajadzīgu reglamentējošu ierobežojumu. Nevajadzīgi augsta minimālā saglabāšanas prasība var radīt ar to saistītas reālas izmaksas, ja dažādi potenciālie pārvēršanas vērtspapīros emitenti saskaras ar ievērojami atšķirīgām finansēšanas izmaksām. Šādā gadījumā augstāka nekā vajadzīgs saglabāšanas prasība potenciāli varētu nozīmēt, ka atsevišķi emitenti, kas nav bankas, pārvēršanu vērtspapīros vairs neuzskatītu par pievilcīgu uzņēmējdarbības modeli, kas, savukārt, nozīmētu, ka šie emitenti atstāj tirgu un tādējādi samazina konkurenci starp aizdevējiem. SECINāJUMI 18. Attiecībā uz kopējo ietekmi Komisija prognozē, ka 122.a pants palīdzēs daudz labāk saskaņot emitentu stimulus ar investoru stimuliem. Tādējādi tas veidos pārdomātu pārvēršanu vērtspapīros un atjaunos pārliecību par šo finansēšanas avotu. Tā rezultātā pārvēršanu vērtspapīros varēs atkal veikt lielākos apjomos un izmantot kā finanšu sektora refinansēšanas avotu, izsniedzot aizdevumu reālajai ekonomikai, vienlaicīgi tomēr nepieļaujot galējības, kas kļuva acīmredzamas krīzes laikā. Attiecībā uz īpašo jautājumu par izvēlētā minimālā saglabāšanas līmeņa efektivitāti Komisija secina, ka ir jāpatur pašreizējais mērenais 5 % minimālais saglabāšanas līmenis, atzīstot, ka investoriem vajadzētu prasīt noteikt augstākus saglabāšanas līmeņus atkarībā no attiecīgā pārvēršanas vērtspapīros veida. 19. Tādēļ kopumā ir sagaidāms, ka 122.a pants atbildīs noteiktajam mērķim. Šā ziņojuma secinājumos Komisija vērš uzmanību uz vairākiem tehniskiem nosacījumiem, ko norādījusi CEBS un kas īsumā aplūkoti šā ziņojuma pielikumā. Šajā sakarā Komisija nesaskata tūlītēju nepieciešamību ierosināt izmaiņas tiesību aktos attiecībā uz 122.a pantu. Tomēr Komisija cieši uzraudzīs starptautiskos notikumus šajā jomā, ņemot vērā to, ka arī ārpus ES teritorijas esošajās jurisdikcijās ir interese par 122.a panta prasībām līdzvērtīgu prasību ieviešanu, tostarp, saglabāšanas prasību ieviešanu. Tā kā šie notikumi šobrīd vēl attīstās, Komisija nodrošinās, lai 122.a pants tiktu novērtēts arī, ņemot vērā citās jurisdikcijās konstatētos potenciāli atšķirīgos risinājumus. Pielikums – CEBS konstatētie tehniskie nosacījumi A) SAGLABāšANAS METODES 20. CEBS iesaka izmainīt saglabāšanas metodes, paredzot iespēju saglabāt katra vērtspapīros pārvērstā riska darījuma riska daļu, nevis saglabāt riska darījumus pārvēršanas vērtspapīros laidieniem, ko pārdod investoriem. Šo iespēju pašreiz jau paredz 122.a panta 1. punkta b) apakšpunkts, taču tikai īpašos gadījumos "atjaunojamu riska darījumu pārvēršot vērtspapīros". Būtu vēlams novērtēt, vai pantā nepieciešami grozījumi, lai paredzētu šīs saglabāšanas metodes plašāku izmantošanu nākamās direktīvas, ar ko veiks grozījumus, kontekstā. B) ATBRīVOJUMI 21. Vairāki atbrīvojumi attiecībā uz 122.a panta saglabāšanas prasības piemērošanu ir uzskaitīti minētā panta 2. punktā. Konkrētāk, pārvēršanu vērtspapīros atbrīvo no saglabāšanas prasības, ja vērtspapīros pārvērstie riska darījumi ir prasības vai iespējamās prasības pret: i) centrālām valdībām vai centrālām bankām, dalībvalstu reģionālām pašvaldībām, vietējām pašvaldībām un publiskā sektora struktūrām; ii) iestādēm, kurām saskaņā ar 78.-83. pantu riska svērums ir piešķirts 50 % vai mazākā apmērā; vai iii) daudzpusējām bankām, kuru kredītrisks salīdzināms ar centrālo banku kredītrisku. 22. Tāpat direktīva paredz, ka saglabāšanas prasību nepiemēro: i) darījumiem, kuri pamatojas uz skaidru, pārredzamu un pieejamu indeksu, ja pamatā esošās atsauces vienības ir identiskas tām, kas veido biržā plaši tirgotu vienību indeksu, vai ja tās ir citi biržā tirgoti vērtspapīri, kuri nav pārvēršanas vērtspapīros pozīcijas; un ii) sindicētiem aizdevumiem, pārpirktiem debitoru parādiem vai kredītsaistību neizpildes mijmaiņas līgumiem, ja šos instrumentus neizmanto, lai strukturētu un/vai ierobežotu pārvēršanu vērtspapīros, uz ko attiecas saglabāšanas prasība. 23. Šo atbrīvojumu pamatā ir apsvērumi, ka pārvēršana vērtspapīros ar iepriekš uzskaitītajiem attiecīgajiem riska darījumiem attiecībā uz stimulu nesaskaņotību nerada būtisku problēmu, jo a) vērtspapīros pārvērstie aktīvi ir ar īpaši zemu risku vai b) emitentam nav dota liela rīcības brīvība pārvēršanas vērtspapīros strukturēšanai investoriem neizdevīgā veidā, jo pārvēršanas vērtspapīros struktūru nosaka indeksa struktūra. Sindicētie aizdevumi, pārpirktie debitoru parādi un kredītsaistību neizpildes mijmaiņas līgumi faktiski neveido atbrīvojumu, bet drīzāk precizē, ka šie instrumentu veidi paši par sevi neveido pārvēršanu vērtspapīros – ja vien tos faktiski neizmanto, lai strukturētu pārvēršanu vērtspapīros – un tādēļ uz tiem neattiecas saglabāšanas prasība. 24. CEBS uzsver, ka šie atbrīvojumi nerada iespēju apiet saglabāšanas prasību gadījumos, kuros tā jāpiemēro, tomēr pēc tam norāda, ka atbrīvojumus, kurus attiecina uz iestādēm ar piešķirto riska svērumu 50 % apmērā vai mazāk, varētu uzskatīt par problemātiskiem. CEBS uzskata, ka saskaņā ar kapitāla prasību direktīvas 78.-83. pantu riska svērumi 50 % apmērā vai mazāk tiek piešķirti sabiedrību kredītriska darījumiem, kuriem kredītreitingu aģentūras piešķīrušas augstu riska pakāpi un norāda, ka pašreizējā krīze skaidri parāda, ka šāda veida kredītreitings nebūt negarantēja, ka sabiedrība spēj atmaksāt savas kredīta saistības. Tāpat CEBS norāda, ka atbrīvojumi attiecībā uz reģionālām pašvaldībām un daudzpusējās attīstības bankām jāattiecina uz tiem riska darījumiem, kurus uzskata par riska darījumiem attiecībā uz centrālām valdībām un centrālām bankām to zemā kredītriska dēļ. Komisija varētu piekrist viedoklim, ka uzskaitītie riska darījumi, uz kuriem ir attiecināms atbrīvojums, nav vienlīdzīgi ar riska profilu, lai gan Komisija uzskata, ka visus uzskaitītos riska darījumus var uzskatīt par darījumiem ar relatīvi zemu kredītrisku. Jautājums par šā atbrīvojuma attiecīgo riska pakāpi nav viennozīmīgs, un tādēļ šo jautājumu CEBS sīkāk neaplūko. Turklāt Komisija uzskata, ka bažas par kredītreitingu aģentūru piešķirto reitingu izmantošanu riska noteikšanai principā ir pamatotas, taču, izņemot kredītiestāžu novērtējumus, nav nevienas citas alternatīvas metodes riska noteikšanai, uz kuru varētu atsaukties tiesību aktos. Komisija uzskata, ka pašreizējais atbrīvojums ir jāsaglabā, jo nav skaidri apstiprinājies, ka riska pakāpe attiecīgajos riska darījumos vai kredītreitingu aģentūru reitingi šo riska darījumu aptuvenai riska noteikšanai ir prasībām neatbilstoši. 25. CEBS arī uzskata, ka 122.a pantā jāiekļauj viens papildu atbrīvojums, lai nepieļautu 122.a panta attiecināšanu uz gadījumiem, kad vērtspapīros tiek pārvērstas pašas iestādes saistības, tostarp segtās obligācijas, kuru pamata nodrošinājums iekļauts emitenta iestādes bilances posteņos. Komisija uzskata, ka uz pašas bankas saistību pārvēršanu vērtspapīros, jo īpaši segto obligāciju prasībām, faktiski būtu attiecināms pašreizējais atbrīvojums riska darījumiem attiecībā uz iestādēm, ja vien attiecīgā banka nav ārēji novērtēta un ja tai nav īpaši zema kredīta kvalitāte[9]. Tādējādi, tā kā pašreizējais atbrīvojums ir jāsaglabā, Komisija neizskatīs priekšlikumu par papildu atbrīvojuma iekļaušanu. C) TURPMāKIE NOTEIKUMI UN AIZSARDZīBAS PASāKUMI 26. Komisija savā uzaicinājumā sniegt ieteikumu CEBS jautāja, vai 122.a panta formulējumā būtu jāiekļauj papildu noteikumi un aizsardzības pasākumi, lai risinātu jautājumu par emitentu iespējamo saglabāšanas prasības apiešanu. Kā vienu no bažām Komisija šajā sakarā uzsvērusi iespēju strukturēt darījumus tā, lai izvairītos no saglabāšanas prasības piemērošanas, jo īpaši, izmantojot maksu vai prēmiju struktūru. Šajā sakarā CEBS apgalvo, ka nav iespējams ņemt vērā visus faktorus, kas varētu mazināt saglabāšanas prasības efektivitāti. Tādēļ CEBS uzskata, ka šādas bažas jākliedē, pieprasot sniegt informāciju par maksu un atlīdzības struktūrām, lai dotu investoriem iespēju ņemt vērā ietekmi, kādu tās atstās uz iniciatora interesēm. 27. Komisija piekrīt CEBS , ka tiesību aktos ir sarežģīti paredzēt visas prasības, lai izslēgtu jebkuru emitenta mēģinājumu mazināt 5 % minimālā saglabāšanas līmeņa efektivitāti. Kā iepriekš minēts šajā ziņojumā, pienācīgai rūpībai, kas jāievēro investoriem, ir būtiska nozīme arī attiecībā uz saglabāšanas politiku, kas pieņemta atsevišķos pārvēršanas vērtspapīros gadījumos. Investējošās kredītiestādes ir atbildīgas par to, lai atbilstīgi 122.a panta 4. punkta a) un b) apakšpunktam pienācīgu rūpību ievērotu gan attiecībā uz saglabāšanas mehānismu, gan plašāku darījuma riska profilu un tas attiektos uz riskiem, ko radījušas īpašas maksas struktūras, savukārt, uzraudzības iestādēm ir jāpārliecinās, lai tas tiktu veikts efektīvā veidā. Komisija uzskata, ka 122.a pantā noteiktās pienācīgas rūpības prasības var būt pietiekams pamats, lai pārliecinātos, ka investori šajā sakarā rīkojas apdomīgi, un uzraudzības iestādes varētu izstrādāt turpmākas pamatnostādnes šajā jautājumā. 28. Citā kontekstā CEBS atzīmē, ka 122.a pantā informācijas sniegšanas prasību izpildei nav norādīts precīzs mehānisms un, jo īpaši, ka pašreizējā panta redakcija iniciatoriem tikai nosaka prasību "nepārprotami informēt" par to, ka tie ir ievērojuši saglabāšanas prasību. CEBS baidās, ka šo prasību varētu plaši interpretēt. Tādēļ CEBS iesaka Komisijai apsvērt, vai šī redakcija ir pietiekami precīza, lai sasniegtu tās mērķus, īpaši ņemot vērā, ka šī prasība ir paredzēta, lai to ievērotu pastāvīgi. Komisija piekrīt, ka likumdošanas procesa laikā panāktais kompromisa formulējums emitentam tieši neizvirza prasību par pārvēršanu vērtspapīros, bet to nosaka netieši, paredzot, ka jāiesaista investors. Komisija šajā sakarā atgādina, ka investoriem izvirzītā prasība pārliecināties, vai emitenti saglabā riska darījumu tika izvēlēta apzināti, tāpēc ka vērtspapīros pārvēršanas emitenti, kas izmanto Eiropas ieguldījumu portfeli, varētu uz sevi Eiropas tiesību aktus neattiecināt. Ņemot vērā šo problēmu, ir jāpanāk līdzsvars, lai vienotos par formulējumu, kas ir efektīvs arī attiecībā uz pārvēršanu vērtspapīros, kas veikta ārpus ES teritorijas, un kas vienlaicīgi neradītu nepamatotu slogu Eiropas investoram. Konkrētāk, šī prasība atkal ir jāizskata no papildu prasības investoram noteikšanas viedokļa, lai analizētu iniciatora faktiskās saistības. Komisija piekrīt, ka jautājums par nepieciešamību noteikt skaidrākas prasības emitentam tomēr ir turpmāk apsverams un uzskata, ka atbildi uz šo jautājumu varētu rast notiekošajos starptautiskajos notikumos, kuru rezultātā saglabāšanas prasības varētu noteikt arī citu valstu jurisdikcijās. Tādēļ, sekojot līdzi attiecīgiem notikumiem ārpus ES teritorijas, Komisija pie šā jautājuma vēl atgriezīsies. D) Gr UPAS STRUKTūRAS 29. Attiecībā uz grupas struktūrām CEBS norāda, ka absolūtā izteiksmē saglabāšanas prasības piemērošanas princips gan individuālā, gan konsolidētā līmenī joprojām saglabā vispārēju raksturu, turpretim saglabāšanas prasību var apmierināt konsolidētā veidā, ja iniciatori vai sponsori pieder vienai un tai pašai grupai. Attiecībā uz pēdējo minēto iespēju piemēro stingrāku nosacījumu kopumu. Tādējādi saglabāšanas prasība nav obligāta, ja to individuāli piemēro attiecībā uz specializētu sabiedrību, kas tieši neveic vērtspapīros pārvērstos riska darījumus, bet kas pieder pie tās pašas grupas, pie kuras pieder iniciatora sabiedrības. CEBS atzīmē, ka reglamentējoša arbitrāža potenciāli varētu rasties pārrobežu grupās, kurās dažādas sabiedrības atrodas dažādu valstu jurisdikcijās, taču CEBS uzskata, ka šo jautājumu vajadzētu atrisināt gaidāmajām CEBS īstenošanas pamatnostādnēm uzraudzības konverģencei. 30. CEBS norāda uz vēl vienu problēmu, proti, sabiedrība, kas saglabā interesi pārvēršanā vērtspapīros citu grupas sabiedrību vārdā varētu tikt izslēgta no grupas, piemēram, veicot pārdošanu. CEBS norāda, ka šādā gadījumā pārējām grupas sabiedrībām šo jautājumu vajadzētu risināt, iegādājoties vērtspapīros pārvēršamu riska darījumu, bet tā, lai spētu arī turpmāk izpildīt saglabāšanas prasību. Tiklīdz tas tiks īstenots, var prognozēt, ka saglabāšanas prasība atkal atbildīs savam mērķim. [1] Šajā ziņojumā ērtības labad termins "emitents" tiek lietots attiecībā uz bankām, kas veic abas šīs darbības, pat ja, stingri ņemot, faktiskos vērtspapīrus emitē īpašiem nolūkiem dibināta sabiedrība un emitents tehniski ir sponsors vai iniciators direktīvas nozīmē. [2] Privātie investori tikai netieši tika pielaisti pie pārvēršanas vērtspapīros laidieniem, un tie bija ļoti ierobežotā daudzumā; ja investori pirktu finanšu produktus, kuros ietverti pārvēršanas vērtspapīros laidieni, tie nebūtu pienācīgi novērtējuši riskus gan pārdošanas prakses dēļ, gan neatbilstošas produkta pārredzamības dēļ. [3] Direktīvas teksta fragmentu skatīt pielikumā. [4] Skatīt 156. panta 9. apakšpunktu. [5] Piemēram, kredītkaršu debitoru parādi vai aizdevumi automašīnu iegādei. [6] Jāņem vērā, ka prasības attieksies tikai uz jauno emisiju, bet pēc labvēlības perioda arī attiecībā uz iegādāto pārvēršanu vērtspapīros, kas "papildināta" ar jauniem vērtspapīros pārvēršamiem aizdevumiem. [7] T.i., piemēram, pirmās kārtas zaudējumi vai dažādi pārvēršanas vērtspapīros laidieni. [8] Piemēram, G. Franke un J.P. Krahnen (2008) "The Future of Securitization", mimeo , vai SVF 2009. gada oktobra "Globālās finanšu stabilitātes pārskats". [9] Atbrīvojums, ko saskaņā ar 3. punkta c) apakšpunktu nosaka prasībām pret iestādēm.