Viena no ES starptautiskās sadarbības galvenajām sagaidāmajām un faktiskajām priekšrocībām ir resursu un pētniecības spēju apvienošana, lai efektīvāk risinātu kopējas problēmas. Aktīva dalība publiskā sektora partnerībās (P2P) bija viens no VRP visbiežāk minētajiem stratēģiskajiem mērķiem.

Lai gan šajā prioritārajā jomā ir konstatēts viens no lielākajiem visu EPT galveno rādītāju pieauguma tempiem, proti, no 2014. līdz 2016. gadam gadā tas pieauga par 3,9 %, gandrīz visās valstīs ir samazinājies valsts budžeta līdzekļu piešķīrums pētniecībai un inovācijai (GBARD) ES mēroga starptautiskiem publiskā sektora pētniecības un izstrādes projektiem.

Gandrīz visas valstis ir pieņēmušas vai atjauninājušas pētniecības un inovācijas valsts stratēģijas, tāpēc ir sagaidāms, ka izcilība pētniecības jomā pieaugs. Lai gan pēdējos gados ir panākts progress, analīze liecina, ka ir labāk jāsaskaņo dažādu ieinteresēto personu pētniecības un inovācijas stratēģijas, lai uzlabotu to sadarbības efektivitāti. Lai uzlabotu valstu pētniecības un inovācijas sistēmu efektivitāti, mazinātu sadrumstalotību un apzinātu jomas, kurās vajadzīgi uzlabojumi, jo īpaši saskaņotu valstu un ES instrumentus, vienam no galvenajiem pamatprincipiem vajadzētu būt valstu pētniecības un inovācijas politikas uzraudzībai un izvērtēšanai.

Kopumā, lai gan publiskais finansējums pētniecībai un izstrādei ir viens no galvenajiem vietējo pētniecības un inovācijas sistēmu spēcīguma un starptautiskās konkurētspējas virzītājspēkiem, dažas valstis joprojām turpināja samazināt izdevumus pētniecībā un inovācijā (valdības budžeta piešķīrums pētniecībai un izstrādei (GBARD), izteikts kā procentuālā daļa no IKP), bet citas valstis finansējumu 2014.–2016. gadā ievērojami nepalielināja. Tomēr valstis, kuru valsts pētniecības sistēmas ir vājāk attīstītas, tiecas izmantot arī ES strukturālos un investīciju fondus, lai papildinātu vietējo pētniecības un inovācijas budžetu. Vairākas EPT valstis izmanto arī netiešus fiskālos pasākumus, lai papildinātu tiešo valdības finansējumu.

Mērķis Kvalitatīvas un pieejamas pētniecības infrastruktūras ir zināšanu trīsstūra pamats un atslēga uz Eiropas vērienīgo mērķi virzīt pasaules kustību ceļā uz atvērtu zinātni. Dalībvalstis ir izstrādājušas kolektīvu pieeju, izmantojot Eiropas Pētniecības infrastruktūru stratēģijas forumu (ESFRI), pamatprogrammu “Apvārsnis 2020” un Eiropas pētniecības infrastruktūras konsorcija (ERIC) tiesisko regulējumu. Sasniedzamie rezultāti ESFRI ceļveža un valstu pētniecības un inovācijas ceļvežu savstarpējās saderības nodrošināšana, to dalībvalstu piekļuves pētniecības infrastruktūrām atvieglošana, kuras nespēj ieguldīt lielās infrastruktūrās, un plānoto finanšu ieguldījumu rūpīga pārbaude.

Konstatējumi liecina, ka, neraugoties uz EPT valstu neviendabīgo situāciju, valstīs ir noteiktas stratēģiskās prioritātes. Ir pierādījies, ka ESFRI ceļveži ir vērtīgs avots, ko valstis izmanto lēmumu pieņemšanas procesā un kas bieži vien ļauj panākt valstu un ESFRI ceļvežu saskaņotību.

Lai gan vairāk nekā puse EPT valstu, kā arī 19 no 28 ES dalībvalstīm bija izstrādājušas valsts ceļvežus un izveidojušas ESFRI pētniecības infrastruktūras, tikai trešā daļa no tām bija apzinājušas arī finansējuma vajadzības. Kopš pēdējā uzraudzības pasākuma 2016. gadā astoņas valstis ir atjauninājušas savus ceļvežus, dažas no tām pirmo reizi ir noteikušas prasības attiecībā uz finansējumu. Ja aplūko gan ESFRI projektus, gan orientierus, dati liecina, ka to valstu līdzdalība, kuru rādītāji ir tikai nedaudz zemāki par EPT vidējo rādītāju, pieaug straujāk nekā to valstu līdzdalība, kuru rādītāji tikai nedaudz pārsniedz vidējo rādītāju (pieauguma temps divkāršojas, attiecīgi palielinoties par 40 % salīdzinājumā ar 2016. gada rādītājiem). Tas norāda, ka konverģence EPT valstu starpā ievērojami palielinās.

Lēmumu pieņemšanas procesi dažādās valstīs atšķiras atkarībā no valsts ekonomikas apmēra un pētniecības un inovācijas sistēmas sarežģītības. Kaut gan atklātas procedūras ir visbiežāk izmantotais finansējuma piešķiršanas mehānisms, instrumenti un procedūras pētniecības infrastruktūru finansēšanai ievērojami atšķiras un bieži vien tiek izmantoti atšķirīgu politikas pasākumu kopumā.

Lai vēl vairāk palielinātu pētniecības infrastruktūru efektivitāti Eiropā, ir jāuzlabo kā valstu/reģionu, tā pētniecības organizāciju savstarpējā informācijas apmaiņa par faktisko infrastruktūras nodrošinājumu, finansēšanas prioritātēm, plāniem un stratēģijām. Analīze liecina, ka valstis, piešķirot finansējumu valsts pētniecības infrastruktūrām, arvien vairāk orientējas uz konkrētām jomām, tādējādi reaģējot uz nepieciešamību racionalizēt kopējās pieaugošās izmaksas.

Secinājums Salīdzinot ar 2016. gadu, ir skaidri redzams, ka dalība gan saistībā ar ESFRI projektiem, gan orientieriem kopumā pieaug, kas palielina iekļautību un pieejamību Eiropas mērogā. 2018. gadā vairāk nekā puse EPT valstu bija izstrādājušas ceļvežus un izveidojušas ESFRI pētniecības infrastruktūras, bet tikai trešā daļa bija apzinājusi arī finansējuma vajadzības. Tomēr, lai stiprinātu Eiropas pētniecības infrastruktūru ekosistēmu un palielinātu publisko ieguldījumu efektivitāti šajā jomā, ir jāpaplašina sadarbība un jāuzlabo valstu procedūru sinhronizācija (attiecībā uz prioritāšu noteikšanu, uzraudzību un ilgtermiņa finansējumu.

2.3.Pētniekiem atvērts darba tirgus

Mērķis Patiesi atvērta un izcilības virzīta EPT, kurā augstprasmīgi un augsti kvalificēti cilvēki varētu netraucēti šķērsot robežas, lai dotos turp, kur ir vislabākās iespējas izmantot savus talantus. Sasniedzamie rezultāti Valdībām un ieinteresētajām personām būtu jāapsver, kādā veidā valstu finansēšanas shēmu noteikumi varētu labāk atbalstīt atklātības, pārredzamas un uz nopelniem balstītas darbā pieņemšanas principu, kā arī likvidēt juridiskos šķēršļus atklātai pētnieku pieņemšanai darbā pētniecības iestādēs un definēt jaunas iespējas pētnieku karjeras attīstībai.

Konstatējumi liecina, ka EURAXESS darba portālā 2015.–2016. gadā izsludināto pētniecības vakanču skaits visā valstu grupā ir samazinājies vidēji par 5 %. Tas ir apvērsis iepriekšējo pozitīvo 7,8 % pieaugumu 2012.–2014. gadā, un šī tendence daļēji varētu būt skaidrojama ar to, ka tā vietā tiek izmantoti līdzīgi nacionālie portāli.

Tomēr konstatējumi liecina arī to, ka ES 28 dalībvalstīs to doktorantūras studentu īpatsvars, kuriem ir citas ES dalībvalsts pilsonība, gadā vidēji ir palielinājies par 3,9 %, bet par 7,5 % pieaudzis to pētnieku īpatsvars, kuri pauž apmierinātību ar to, ka darbā pieņemšanas process viņu izcelsmes pētniecības iestādē ir atklāts, pārredzams un balstīts uz nopelniem. Pēdējā grupā pieaugums ir bijis gandrīz visās dalībvalstīs.

Analīze liecina, ka starp ES valstīm joprojām ir liela atšķirība attiecībā uz atvērtu darba tirgu un pētniekiem piedāvātajām karjeras izaugsmes iespējām. Tāpēc pētniecības karjeras pievilcība dažādās Eiropas valstīs un reģionos ievērojami atšķiras. Šādu atšķirību rada ne vien augstāko izglītības sistēmu un karjeras struktūru dažādība, bet arī atšķirīga ekonomikas attīstība, kas ietekmē pētniecībai piešķirto valsts budžeta līdzekļu apmēru un tādējādi arī pētnieku algas un citus apstākļus. Mācību iespēju pieejamība, pētniecības finansēšanas iespējas, finansiālā drošība un noteikta laika darba līgumu īpatsvars ir galvenie faktori, kas ietekmē reģiona vai valsts pievilcību.