Komisijas paziņojums - ES ekonomika: pārskats par 2006. gadu - Eurozonas stiprināšana: galvenās politikas prioritātes {SEC(2006) 1490} /* COM/2006/0714 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 22.11.2006 COM(2006) 714 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS ES ekonomika: pārskats par 2006. gadu EUROZONAS STIPRINāšANA: GALVENāS POLITIKAS PRIORITāTES {SEC(2006) 1490} KOMISIJAS PAZIŅOJUMS ES ekonomika: pārskats par 2006. gadu EUROZONAS STIPRINāšANA: GALVENāS POLITIKAS PRIORITāTES Pēdējo astoņu gadu laikā kopš eurozonas izveides euro ir kļuvis par stipru un stabilu valūtu vietējā un starptautiskajā tirgū un par vienu no starptautiskās monetārās sistēmas balstiem. Tas ir galvenais maksāšanas līdzeklis globālajos finanšu darījumos un ir pārveidojis starptautisko kapitāla tirgu veidolu. Tas ir attaisnojis cerības, ka visā monetārajā savienībā būs zema inflācija un ekonomiskā stabilitāte, kā arī aizsargājis dalībvalstu ekonomiku no maiņas kursa svārstībām, kas agrāk tās reizēm piemeklēja globālu finanšu satricinājumu laikā. Bet ar to nepietiek, lai teiktu, ka eurozonas darbība ir maksimāli efektīva vai ka politikas plāni ir sasniegti. Joprojām necilie izaugsmes rādītāji un pastāvīgas atšķirības izaugsmē un inflācijas pieaugums rada jautājumus, vai eurozonas iekšējās korekcijas norit sekmīgi un vai dalībnieki savas ekonomikas politikas izveidē ir pilnībā sapratuši, ko nozīmē dzīve monetārajā savienībā. Šādas atšķirības, ja tās radītu spriedzi, varētu vājināt eurozonas kohēziju, apgrūtināt politikas koordinēšanu un sarežģīt kopējās monetārās politikas īstenošanu. Šīs problēmas ir jāaplūko, ņemot vērā pieaugošo starptautisko konkurenci, iedzīvotāju novecošanos un pastāvīgu globālo nelīdzsvarotību. Lai raudzītos nākotnē ar pārliecību un sekmētu ilgstošu izaugsmi, politikas veidotājiem ir jānodrošina ekonomisko stimulu pareizība, to mērķtiecīga uzraudzība un efektīva eurozonas pārvaldība. Eurozonas problēmas ir jāapskata arī plašākā ES gaismā tā, lai eurozonas dalībnieku mērķtiecīgas politikas pūliņi pastiprinātu nevis vājinātu visu dalībvalstu kopējās pamatintereses. Sinerģiju var un vajadzētu sekmēt, piemēram, starp sekmīgu eurozonas korekciju norisi un Lisabonas stratēģijas, iekšējā tirgus un tirdzniecības plānu strukturālajām prioritātēm. Politiskie risinājumi ir jāatrod un jānosauc ātri, tādejādi veicinot konkrētu darbību. Tas nozīmē balstīties uz tēmām, kas minētas 2006. gada pārskatā par eurozonu, un stiprināt to analītisko pamatojumu.[1] ES ekonomikas pārskatā par 2006. gadu[2], kas publicēts kopā ar šo paziņojumu, ir aplūkoti jautājumi, kas radušies pēdējo eurozonā notikušo korekciju iespaidā. Analizējot šo pieredzi, pārskatā ir norādīti iespējamie monetārās savienības darbības trūkumi, kas jāņem vērā turpmākajā rīcībā, lai stiprinātu EMS pielāgošanās spējas un elastīgumu. Atšķirīga pieredze pirmajos eurozonas gados Monetārās savienības izveides laikā Eiropā notika debates par euro radītajiem ieguvumiem un izmaksām un tā veiksmes nodrošināšanas priekšnosacījumiem. Uzsākot tā ieviešanu 1999. gadā, jau toreiz galvenais jautājums bija par to, kā dalībvalstis tiks galā ar triecieniem un konkurētspējas atšķirībām, ņemot vērā zemo darbaspēka mobilitāti, nepilnīgu produktu un pakalpojumu tirgus integrāciju un valstu budžeta autonomijas saglabāšanu. Šajā laikā daudzi paredzēja to, ka Eiropas monetārā savienība nedarbosies un tās mūžs būs īss. Pieredze šīs pesimistiskās prognozes nav attaisnojusi. Euro ātri vien kļuva par stipru un stabilu valūtu. Kopumā eurozonas valstis uz kopējiem satricinājumiem, piemēram, uz naftas cenu dubultošanos un starptautisko finanšu svārstību sekām reaģēja pārsteidzoši labi. Arī inflācijas līmenis salīdzinājumā ar pagātnē pieredzēto saglabājās ievērojami zems un stabils, ko pierāda ļoti ierobežotā enerģijas cenu paaugstināšanās ietekme uz inflāciju un darba algām. Tas savukārt ir devis iespēju eurozonas dalībniekiem izbaudīt vislabvēlīgākos finanšu apstākļus, kādi jebkad ir bijuši, pamatojoties uz arvien plašāku ekonomisko integrāciju, kas izriet no pastiprinošas EMS un iekšējā tirgus ietekmes. Neraugoties uz šādu veiksmi, ne vienmēr un ne visas eurozonas valstu ekonomikas ir spējušas pielāgoties ar attiecīgo valsti saistītajām norisēm tik sekmīgi vai tik ātri, kā būtu vēlams. Ir dabiski, ka monetārajā savienībā korekcijas izpaužas kā atšķirības valstu inflācijas un izaugsmes tempos. Bet inflācijas līmeņu ilgtermiņa atšķirības un liela tekošo kontu nesabalansētība pirmajos euro gados dažos gadījumos ir bijis diezgan lēnas pielāgošanās rezultāts. Tas arī nosaka atšķirības izaugsmes tempos, kas ir bijušas lielākas nekā gaidīts, salīdzinot ar potenciālo izaugsmi. Ja pielāgošanās būtu bijusi efektīvāka, valstis, kuru izaugsmes temps palēninājās zaudējot konkurētspēju, būtu ātrāk atgriezušās pie savām vidēja termiņa izaugsmes tendencēm. Nebūtu tā ieilguši arī augstas inflācijas periodi valstīs (salīdzinājumā ar vidējo eurozonas rādītāju). Kopumā var teikt, ka eurozona vēl nav spējusi panākt augstu izaugsmi un nodarbinātību ilgstošā laikposmā. Varētu likties vilinoši šādās pielāgošanās grūtībās pilnībā vainot to, ka daži eurozonas dalībnieki kavējās ar fiskālās politikas stiprināšanu un strukturālo reformu ieviešanu. Kaut gan tam noteikti bija liela nozīme, politikas veidotāji un uzņēmēji sastapās arī ar jaunu korekciju pieredzi monetārās savienības ietvaros, ar kuru, kā izrādījās, bija saistītas tādas problēmas, ko iepriekš nebija iespējams pilnībā paredzēt. Piemēram, finanšu tirgus notikumi ietekmēja situāciju lielākā mērā nekā gaidīts, izraisot svārstības un ietekmējot patēriņa un ieguldījumu modeļus. Turklāt ekonomikas notikumi mijiedarbojās gan savstarpēji, gan ar politikas iniciatīvām tādā veidā, kas bieži veicināja savstarpēji pastiprinošu ietekmi. Turpmāk minētie faktori var sīkāk izskaidrot ieilgušās izaugsmes, inflācijas un tekošo kontu nesabalansētības atšķirības eurozonā: Notikumus ceļā uz monetāro savienību var saistīt ar reālā efektīvā maiņas kursa ieilgušo nesabalansētību un svārstībām pirmajos Ekonomikas un monetārās savienības gados. Dažās dalībvalstīs tas nozīmēja pamatīgu procentu likmju samazināšanos ceļā uz euro ieviešanu un kredīta ierobežojumu samazināšanu mājsaimniecībām pēc tam, kad bija atvieglota piekļuve kredītiem integrētākā finanšu tirgū. Turklāt Vācijas apvienošanai bija liela ietekme uz relatīvo konkurētspēju eurozonas ietvaros. Katru valsti raksturoja arī atšķirīga produktivitātes attīstība tirgojamo vai netirgojamo preču nozarēs, kā arī migrācijas un tūrisma ietekme; Svarīgs faktors atsevišķās eurozonas valstīs ir bijis veids, kā atsevišķos gadījumos ekonomikas notikumi savā starpā mijiedarbojās , palielinot un paildzinot tekošo kontu nesabalansētību. Galvenais piemērs bija spēcīga un ilgstoša resursu novirzīšana uz netirgojamo preču sektoru — piemēram, ieguldījumiem nekustamajā īpašumā—, ko veicināja gan samazinātās riska prēmijas un atviegloti kredīta ierobežojumi, gan migrācija, tūrisms un demogrāfiskie apstākļi; Dažos gadījumos valsts politika mijiedarbojās ar tirgus dalībnieku uzvedību, kavējot sekmīgu korekciju. Piemēram, Nīderlandē šīs desmitgades sākumā procikliska ietekme skāra darbaspēka un finanšu tirgus, raugoties atpakaļ, tā skāra arī fiskālo politiku. Šie faktori veicināja ,,pieauguma-krituma” ciklu - pārsteidzošu notikumu valstij, kas monetārajā savienībā bija faktiski piedalījusies apmēram trīsdesmit gadus. Visas eurozonas kopīgā pieredze bija saistīta ar grūtībām novērtēt fiskālo bilanci to koriģējot atbilstoši konkrētās valsts cikliskajai situācijai, un tas izcēla risku, kas saistīts ar fiskālās politikas veidošanu ,, labajos laikos”; Cenas un algas dažos gadījumos pārāk lēni pielāgojās pārmaiņām valsts cikliskajos apstākļos , jo īpaši brīžos, kad saimnieciskā darbība palēninājās. Šāds elastīguma trūkums bija redzams par spīti kopumā izteiktajai algu mērenībai, kas palīdzēja veicināt strukturālā bezdarba samazināšanos. Veicinošs faktors bija lēnais produktivitātes pieaugums, kas ievērojamā mērā novirzīja reālā valūtas kursa pavājināšanās slogu uz darba algām ; Starp eurozonas valstīm pastāv cieša saikne . Analizējot korekciju pieredzi redzams, ka, piemēram, mājokļu celtniecības uzplaukums vairākās valstīs ietekmēs gan pieprasījumu pēc tirgojamām precēm, gan procentu likmes līmeni citās eurozonas valstīs. Tā kā fiskālie un ar darba algām saistītie procesi ekonomikas korekciju laikā mijiedarbojas, gan pieprasījuma, gan konkurētspējas dēļ tiks ietekmētas arī citas monetārās savienības ekonomikas; Ciešā saikne ar globālo ekonomiku var skart arī eurozonas dalībniekus, radot korekciju problēmas monetārās savienības ietvaros. Dalībvalstu ģeogrāfisko un nozaru specializāciju dažādības dēļ tās atšķirīgi ietekmē izmaiņas, kas saistītas ar pasaules tirdzniecību, starptautiskajām cenām un eksporta tirgiem, kā arī ar euro vērtību attiecībā pret galveno tirdzniecības partneru valūtām. Šie jautājumi ir īpaši nozīmīgi, ņemot vērā ievērojamās globālā mēroga nesabalansētību; Visbeidzot, pieredze ar nominālo un reālo konverģenci ir bijusi krasi atšķirīga, daļēji atspoguļojot valstu politikas pieejas. Nominālās konverģences laikā dažas valstis (piemēram, Spānija) novirzīja procentu maksājumu ietaupījumus tā, lai pastāvīgi uzlabotu budžetu, kamēr citas (piemēram, Itālija) šo iespēju pilnībā neizmantoja. Turklāt reālās konverģences apstākļos politikas un tirgus faktori deva atšķirīgus rezultātus. Portugālē ekspansīva fiskālā politika spēcīgā uzplaukuma laikā pastiprināja ciklisko spiedienu, un tas arī ierobežoja budžeta elastību un ekonomikas pielāgošanās spējas turpmākās lejupslīdes laikā. Vienlaikus resursi lielā mērā tika novirzīti uz netirgojamo preču sektoru, bet produktivitātes rādītāji bija vāji. Secinājums ir tāds, ka nebija radīts pietiekams pamats ilgstošai ekonomikas iedzīšanai. Šī situācija bija krasā pretstatā pozitīvajai pieredzei līdzīgā reālās konverģences posmā Īrijā. Lai garantētu sekmīgu eurozonas darbību, ir vajadzīga konkrēta rīcība No iepriekš veiktās analīzes izriet vairākas iespējamās atziņas politikas veidošanai. Tās var palīdzēt veicināt arvien sekmīgāku monetārās savienības darbību nākotnē. No vienas puses, valstu fiskālā politika ir jāvada apdomīgi, lai samazinātu negatīvās sekas, kādas rada ciešā saikne starp sektoriem. Strukturālā politika arī ir vispārsvarīgs jautājums, ņemot vērā augsto savstarpējo atkarību, eurozonas valstīm reaģējot uz satricinājumiem vai cenšoties palielināt savu izaugsmes potenciālu. Turklāt problēmas, ar ko sastopas eurozonas dalībnieki, ir jāskata starptautiskā gaismā. Tālāk ir minēti pieci konkrēti politikas apsvērumi, kam seko ierosinājumi par turpmākajiem attīstības ceļiem, kas kopumā iederas starp Komisijas nākotnes prioritātēm: Budžeta politika ir jāvada vēl apdomīgāk . Šajā nolūkā rūpīgi jāanalizē fiskālā situācija, uzlabojot fiskālās bilances, kas koriģēta atbilstoši cikliskajai situācijai, izvērtēšanu, ņemot vērā plašāku rādītāju klāstu un palielinot uzsvaru uz izaugsmes struktūru un reālā maiņas kursa izmaiņām eurozonā. Tas ļautu pilnībā izmantot ekonomikas ,, labos laikus”, lai garantētu fiskālā stāvokļa uzlabošanos. Šie ieteikumi cieši saskan ar pārveidoto Stabilitātes un izaugsmes paktu, kas nodrošina stingrāku pamatu valstu politikas virzīšanai cauri visam ciklam un ņem vērā ilgtermiņa ilgtspējības intereses; Preču un pakalpojumu tirgiem ir jākļūst elastīgākiem un budžetam ir vairāk jāatbalsta aktīvas korekcijas. Pieredze saistībā ar krasu izmaiņu radītām korekcijām pirmajos eurozonas pastāvēšanas gados diktē nepieciešamību palielināt cenu elastību to samazināšanās virzienā. Nemainīgas cenas pavada pieaugoša pretestība koriģēt nominālās darba algas, jo tas radītu lielākus reālās algas zaudējumus. Tādējādi korekciju izmaksas ražošanas un nodarbinātības izteiksmē ir lielākas. Resursu pārdales kūtrums firmu un nozaru vidū arī var apgrūtināt korekciju veikšanu, tāpēc atvērta un konkurētspējīga produktu un pakalpojumu tirgus nodrošināšana ne vien sekmē vidēja termiņa izaugsmes potenciālu, bet ir arī neatņemams elements jebkurā stratēģijā, kuras mērķis ir samazināt labklājības zudumu ciklisko pielāgošanās procesu rezultātā. No šādas perspektīvas varētu būt jāpārskata arī nodokļu un izdevumu politika ES, valstu un vietējā mērogā; Finanšu tirgus integrācija ir jāpaātrina . Visā ES ir panākts nozīmīgs progress, bet ir jādara vēl vairāk, lai pilnībā izmantotu iespējas un palielinātu ieguvumus no euro zonas finanšu tirgiem. Lielāka finanšu integrācija var izlīdzināt ekonomisko triecienu ietekmi uz ienākumiem un valstu kredīttirgiem. Šajā sakarā Finanšu Pakalpojumu Sniegšanas plāna pilnīga pārņemšana un īstenošana kā arī turpmāki pūliņi sekmēt finanšu tirgus integrāciju dotu vēl labākus rezultātus. Darba algu noteikšana ir jāsaista ar monetārās savienības jautājumiem. Pieņemot, ka labi pielāgota darba algas noteikšana arvien vairāk kļūst par sociālo partneru atbildības jomu, ir svarīgi nodrošināt to, ka dalībnieki algu apspriešanas procesā saņem nepieciešamo informāciju par problēmām un sekām, kādas izriet no dažāda veida darbībām. Pamatā tas atļautu labāk novērtēt to, vai pašreizējā un turpmākā darba algu un cenu attīstība ir sekmīga, runājot par korekciju nepieciešamību. Tas arī palīdzētu izvairīties no ievērojamas reālo efektīvo maiņas kursu pārsniegšanas eurozonas iekšienē. Ir jāņem vērā globālais konteksts. Ir sistemātiskāk jāņem vērā starptautiskā situācija. Atšķirīgā globālo notikumu ietekme uz valstīm, kā arī euro un eurozonas ietekme uz citiem pasaules ekonomikas dalībniekiem tirdzniecības, finanšu un politikas jomās ir jāņem vērā, izvērtējot politikas tendences visas eurozonas un valstu mērogā. Turklāt ES tirdzniecības plāni un iekšējā tirgus paplašināšana var palīdzēt stiprināt eurozonas valstu konkurētspēju pasaules tirgos. Ceļš uz spēcīgāku eurozonu Monetārā savienība tās dalībniekiem ir devusi lielu labumu, bet tā ir jāstiprina un jāpilnveido ― šī prioritāte kļūst arvien izteiktāka šodienas starptautiskajos apstākļos. Nesenās atšķirības zināmā mērā atspoguļo sākotnējos notikumus, kas skāra dalībvalstis ceļā uz eurozonas izveidi 1999. gadā. Tomēr ir paredzams, ka nākotne nesīs jaunus izaicinājumus, piemēram, lielas pārmaiņas pasaules tirgos, kas izpaudīsies kā konkurences spiediens, eksporta tirgus darbības palēnināšanās vai pārmaiņas finanšu tirgos. Dažos gadījumos atsevišķi eurozonas dalībnieki varētu saskarties ar pastiprinātām pielāgošanās problēmām. Svarīgi ir nodrošināt to, ka eurozonas valstis kopīgi reaģē uz turpmākajiem satricinājumiem, demonstrējot pielāgošanās spējas un elastīgumu. Eurozonai patiešām ir jāpierāda spēja panākt spēcīgu un stabilu izaugsmi starptautiskajā vidē, kur daži citi globālās izaugsmes dzinēji varētu sākt attīstās lēnāk. Tas var veicināt starptautisko tirgu atvērtību un spēcīgu izaugsmi un tādējādi būtiski uzlabot Eiropas pilsoņu labklājību. Tā kā mēs tuvojamies euro pirmās desmitgades beigām, eurozonas politikai un institūcijām ir jāpierāda laba gatavība tikt galā ar šiem izaicinājumiem. Strukturālo reformu paātrināšana un integrācijas sekmēšana Galvenā prioritāte ir paātrināt strukturālās reformas. Kopā ar jauno partnerības stratēģiju izaugsmei un nodarbinātībai pašreizējā ekonomikas augšupeja dod vienreizēju iespēju enerģiski īstenot nepieciešamās strukturālās reformas[3]. Tās var uzlabot izaugsmes potenciālu vidējā termiņā un padarīt efektīvāku dalībvalstu reakciju uz satricinājumiem. Tirgus mehānismi spēs reaģēt efektīvāk, lielāks produktivitātes pieaugums var atvieglot korekciju, un šeit vissvarīgākie mērķi ir palielināt pētniecības un attīstības izdevumus līdz 3 % no IKP un sekmēt inovāciju. Strukturālās reformas palīdzēs risināt arī ilgtermiņa problēmas saistībā ar iedzīvotāju novecošanos un pasaules ekonomikas izmaiņām. Tādēļ eurozonā īpašu nozīmi iegūst Izaugsmes un nodarbinātības stratēģija, tostarp iekšējā tirgus un tirdzniecības politika. Pilnīgāka un vienmērīgāka tirgus integrācija varētu labvēlīgi ietekmēt labklājības pieaugumu un atvieglot pielāgošanās procesu. Citu prioritāšu vidū finanšu tirgu iespējas izkliedēt riskus un izlīdzināt ienākumus vēl nav pilnībā izmantotas. Eurozonas dalībniekiem ir jānosaka šie strukturālie pasākumi, tostarp tie, kuri labvēlīgi ietekmētu šobrīd zemo darbaspēka mobilitāti un kuri visbūtiskāk sekmētu gan izaugsmi, gan pielāgošanās spēju, vienlaikus labvēlīgāk ietekmējot visu eurozonu. Jau iepriekš ir minēta ar to saistītā prioritāte, ka algu noteikšanas procesa dalībniekiem pilnībā jāņem vērā eurozonas konteksts, lai korekcijas konkurētspējas jomā noritētu sekmīgi. Turpmāka fiskālo pozīciju stiprināšana un valsts budžetu kvalitātes uzlabošana Arī fiskālā politika var dot spēcīgu ieguldījumu efektīvu korekciju veikšanā un stabilā izaugsmē. Euro pirmo gadu pieredze izceļ nepieciešamību politikas veidotājiem vairāk izmantot ,, labos laikus” un nodrošināt vidēja termiņa korekcijas saskaņā ar pārveidoto Stabilitātes un izaugsmes paktu. Budžeta politikā saskaņā ar pārveidoto paktu arvien vairāk ir jāpievēršas valstu finanšu kvalitātei, jo īpaši nodokļu un izdevumu politikas struktūrai. Dalībvalstis ir vienojušās izmantot nākamās paaudzes valstu un reģionālās programmas, ko atbalsta struktūrfondi un Kohēzijas fonds, lai ieviestu Lisabonas stratēģiju, tādējādi sekmējot valsts izdevumu kvalitāti. Koordinēšanas pastiprināšana eurozonā un ārpus tās Iepriekš minētās problēmas ir jāskata saistībā ar valstu politikas prioritātēm. Tomēr lielākā mērogā tās arī rada eurozonas pārvaldības problēmas. Euro ir radījis daudz lielāku savstarpēju atkarību, tostarp saistībā ar finanšu plūsmas ātrumu un apjomu. ES iestāžu un Eirogrupas loma ir skaidra - koordinēt virzību visās valstīs, politikas jomās un nozarēs. Šādā perspektīvā koordinēšanas instrumenti valsts un ES mērogā būs vēl svarīgāki, sekmējot efektīvu eurozonas darbību. Saskaņā ar pārveidoto Stabilitātes un izaugsmes paktu ir jāsekmē budžeta jautājumu koordinēšana, un ir pienācīgi jāuzsver eurozonas Izaugsmes un nodarbinātības stratēģijas nozīme. Integrētās pamatnostādnes izaugsmei un nodarbinātībai, ko Padome pieņēma 2005. gada jūlijā, atspoguļo šo izteikto virzību pretī uzlabojumiem makroekonomikas un strukturālās politikas koordinēšanā, jo īpaši ar pamatnostādnēm par eurozonu. Izteiktāka ārēja pārstāvība, kas demonstrētu vienotību, var dot būtisku ieguldījumu ES un eurozonas interešu atbalstīšanā. Eurozonas paplašināšanās sekmēšana Uzlabojumi eurozonas darbībā dos labumu visiem tās dalībniekiem un visai ES ekonomikai. Turklāt dalībvalstīs, kas vēl nav pievienojušās monetārajai savienībai, euro ir visas iespējas kalpot par politikas enkuru. Tajā pašā laikā ir būtiski, lai politikas veidotāji pilnībā ņemtu vērā eurozonas dalībnieku jau uzkrāto pieredzi par pāreju uz euro. Tas ļaus tām valstīm, kas gatavojas euro ieviešanai, gūt visus tos labumus, ko sniedz vienota valūta. Uz šāda pamata euro ieviešana var palīdzēt veicināt tirdzniecību un izaugsmi, kā arī palīdzēt aizsargāt šīs ekonomikas no satricinājumiem starptautiskajos tirgos – ieguvums, ko ne vienmēr novērtē laikā, kad globālā likviditāte ir augsta un riska prēmijas koncentrētas. Tuvāk iedzīvotājiem Ar prasmīgu ekonomiskās un monetārās savienības pārvaldību no politikas veidotāju puses vien nepietiek — vēstījumam jāsasniedz katru iedzīvotāju. Faktiski iedzīvotājiem monetārā savienība ir devusi daudzus labumus, piemēram, stabilas cenas, lētākus un vieglāk pieejamus kredītus, līdz šim stiprāko ekonomisko integrāciju un aizsardzību pret sekām, kas rodas no satricinājumiem starptautiskajos tirgos. Tomēr, ja sabiedriskās domas aptaujas rāda, ka pilsoņi euro praktisko vērtību apzinās, tad viņu izpratne par plašākiem makroekonomiskiem ieguvumiem ir mazāka. Daudzi cilvēki domā, ka valstis varētu ciešāk koordinēt savu politiku. Tādēļ ir iespēja pierādīt iedzīvotājiem, ka dalība monetārajā savienībā ir ceļš uz nemainīgu un ilgstošu dzīves līmeņa uzlabošanos, kā arī ekonomisku un finansiālu stabilitāti. * * * Atskatoties uz monetārās savienības pirmajiem gadiem, ir acīmredzami, ka stabila makroekonomiska sistēma darbojas veiksmīgi. Tagad ir laiks pārbaudīt, cik labi politika ir īstenota, cik spēcīgi strukturālās reformas atbalsta pielāgošanās procesu un cik būtiskā mērā eurozonas pārvaldību iespējams konsolidēt. Šajā paziņojumā ir uzsvērtas prioritātes, kurām jānodrošina sekmīga paplašinātas eurozonas darbība un jāsekmē tās ieguldījums pasaules ekonomikā. Lai to sasniegtu, būs vajadzīga padziļināta politikas koordinēšana un pārvaldības uzlabošana, jo īpaši Eirogrupas kontekstā un izmantojot Izaugsmes un nodarbinātības stratēģiju. Panākt nepieciešamo politisko vienprātību būs grūti, tomēr ir būtiski, vai Eiropas pilsoņi pilnībā izmanto ekonomiskās un monetārās savienības sniegtos labumus un vai euro 10. dzimšanas diena tuvojas pa ilgstošas attīstības ceļu. [1] "Gada ziņojums par euro zonu", Komisijas paziņojums, COM(2006) 392, 12.07.2006. [2] ES ekonomikas pārskats par 2006. gadu "Korekciju dinamika euro zonā: pieredze un problēmas", Eiropas ekonomika, Ekonomikas un finanšu lietu ģenerāldirektorāts, http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/european_economy/2006/the_eu_economy_review2006_en.htm [3] Eiropas konkurences ziņojumā par 2006. gadu ir norādītas zonas, kur varētu būt nepieciešams veikt papildu pasākumus. Šai sakarā skatīt Komisijas paziņojumu "Ekonomiskās reformas un konkurence: galvenās tēzes Eiropas konkurences ziņojumā par 2006. gadu", COM(2006) 697, 14.11.2006.