—

tā kā 2020. gada barometra ziņojumā ir pierādīts, ka Covid-19 krīzes daudzveidīgā ietekme ir bijusi – un joprojām ir – ļoti asimetriska un ar spēcīgu teritoriālo dimensiju, turklāt nenoliedzami ir vajadzīga niansētāka izpratne par to, kā pandēmija ietekmē vietējo un reģionālo attīstību; 1. uzsver, ka Covid-19 pandēmija un neskaitāmās tās sekas ir sagādājušas lielu pārbaudījumu mūsu demokrātijas darbībai, mūsu sabiedrības noturībai un it sevišķi mūsu veselības aprūpes sistēmām, dažas no tām pat krasi apturot; norāda, ka ietekme Savienībā bijusi nevienāda: pierobežas reģioni un pilsētu teritorijas ir izrādījušās mazāk aizsargātas, kamēr lauku apvidiem, kuri veselības aprūpes pieejamības ziņā parasti ir nelabvēlīgākā situācijā, klājies salīdzinoši labāk; aicina stratēģiskāk plānot politiku un veikt ieguldījumus, lai Eiropas veselības savienība tiešām kļūtu par realitāti, un uzstāj, ka reģionālās veselības aprūpes sistēmas ir ES noturības stūrakmens un ka tās turpmāk ir jāiekļauj veselības gatavības un reaģēšanas sistēmā; ņemot vērā arī vienotā tirgus ārkārtas instrumentu, ar ko Eiropas Komisija ir paredzējusi nākt klajā 2022. gada sākumā, aicina visos krīžu gadījumos, kas skar pierobežas reģionus, apsvērt ietekmi uz Eiropas darba tirgu un paredzēt ilgtspējīgus izņēmumus attiecībā uz visiem pārrobežu darba ņēmējiem, lai neradītu liekas nepilnības aizsardzībā; 2. uzsver, ka pandēmija ir pārbaudījums arī mūsu ekonomikas noturībai. ES IKP samazinājums par 6 % 2020. gadā slēpj lielas reģionālās atšķirības, ko var izskaidrot ne tikai ar attiecīgo reģionu pakļautību ierobežojumiem, bet arī ar to strukturālajām iezīmēm, piemēram, riska nozarēs nodarbināto personu īpatsvaru, izglītības līmeni, mikrouzņēmumu īpatsvaru vai pārvaldības kvalitāti. Lai pilsētas un reģioni varētu izmantot visas iespējas, ko paver Next Generation EU, un koncentrēties uz ilgtermiņa ieguldījumiem, kuri uzlabos minētās strukturālās iezīmes, atveseļošanas pasākumu termiņš būtu jāpagarina līdz 2024. gadam; par vēl vienu gadu būtu jāpagarina paaugstinātā līdzfinansējuma likme īstermiņa atveseļošanas pasākumiem un jānodrošina dažādo finansēšanas programmu un regulatīvo pasākumu saskaņotība; 3. uzsver, ka ieņēmumu samazināšanās apvienojumā ar izdevumu pieaugumu nozīmē vēl nepieredzētu spiedienu uz vietējo un reģionālo pašvaldību budžetu un rada “šķēru efektu”. Paredzams, ka 2020. gadā šī starpība visām ES vietējām un reģionālajām pašvaldībām būs aptuveni 180 miljardi EUR. Šeit apvienojas izdevumu pieaugums par 124 miljardiem EUR saistībā ar sabiedrības veselības aizsardzības, uzņēmējdarbības atbalsta un citiem pasākumiem, un ieņēmumu samazinājums par 55 miljardiem EUR, jo sarūk aktivitāte (un tātad arī ienākumi no nodokļiem un nodevām). Šo ietekmi ir mazinājis ievērojams valdības un ES atbalsts vietējo un reģionālo pašvaldību budžetam, taču šī pozitīvā ietekme dalībvalstīs ir ļoti atšķirīga, un pašvaldībām būs vajadzīgs pastāvīgs atbalsts gan 2021. gadā, gan vēlāk. Tādējādi ir tikusi ietekmēta arī budžeta stabilitāte, tāpat kā fiskālā autonomija plašākā nozīmē, un tas var mazināt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas efektivitāti. Pārskatot Eiropas ekonomikas pārvaldības sistēmu, kurā pašlaik nav pietiekami ņemta vērā atšķirība starp kārtējiem izdevumiem un ilgtermiņa/ilgtspējīgiem ieguldījumu izdevumiem, ir precīzāk jāatspoguļo vietējo un reģionālo pašvaldību vajadzības. Piemēram, ir jāievieš līdzsvarota budžeta norma attiecībā uz ilgtspējīgiem publiskiem ieguldījumiem un no Stabilitātes un izaugsmes pakta deficīta aprēķiniem jāizslēdz neto publiskie ieguldījumi; 4. atkārtoti norāda, ka vietējās un reģionālās pašvaldības ir jāiesaista Atveseļošanas un noturības mehānisma (ANM) un, konkrēti, tā galveno darbības instrumentu – nacionālo atveseļošanas un noturības plānu – novērtēšanā un īstenošanā. Ir apstiprinājušās bažas, kas tika paustas jau pirmajā barometra izdevumā, proti, šī iesaiste ir izrādījusies ierobežota: tikai pāris dalībvalstis ir detalizēti izplānojušas vietējo un reģionālo pašvaldību līdzdalību konsultāciju procesā vai sistemātiski aprakstījušas vietējo un reģionālo pašvaldību lomu katrā politikas jomā. Šis līdzdalības trūkums ir problēma, jo vietējās un reģionālās pašvaldības ir galvenie publisko ieguldījumu virzītājspēki, turklāt, ņemot vērā pilnvaru sadalījumu, ANM mērķi sevišķi svarīgi ir tieši vietējām un reģionālajām pašvaldībām. Norāda, ka tas, kādā veidā nacionālie atveseļošanas un noturības plāni ir izstrādāti, un tas, kā to izstrādē ir tikušas iesaistītas vietējās un reģionālās pašvaldības, neveicina ieinteresētību par atveseļošanas plāniem. Daudzi konkrētām valstīm adresētie ieteikumi nav tikuši ņemti vērā, jo vietējās un reģionālās pašvaldības nebija līdzatbildīgas un nebija iesaistītas Eiropas pusgadā; 5. uzsver, ka nacionālie atveseļošanas un noturības plāni ir arī ļoti laba iespēja stimulēt zaļo atveseļošanu. Vairāk nekā puse no galvenajiem zaļā kursa tematiem ir pilnībā integrēti nacionālajos atveseļošanas un noturības plānos, kas analizēti nesen veiktā RK pētījumā, un zaļā pārkārtošanās vidēji prasa 41 % no šo plānu budžeta. Vietējās un reģionālās pašvaldības ir klimata pasākumu priekšgalā, jo 75 % ES iedzīvotāju dzīvo pilsētu teritorijās (kas rada lielāko daļu siltumnīcefekta gāzu emisiju) un strauji pieaug to vietējo un reģionālo pašvaldību skaits, kuras ir apņēmušās rīkoties. Tāpēc vietējām un reģionālajām pašvaldībām jābūt pilntiesīgiem partneriem zaļā kursa iniciatīvu izstrādē un īstenošanā, sevišķi tādās politikas jomās kā ēku renovācija, ilgtspējīga mobilitāte un pilsētu zaļināšana. Turklāt vietējās un reģionālās pašvaldības ir īpaši piemērotas gādāt par to, lai atveseļošanai paredzēto līdzekļu un ESI fondu (tostarp Kohēzijas fonda un ERAF) izmantošana būtu saskaņota; 6. uzsver, ka klimata pārmaiņu mazināšana un pielāgošanās tām, tāpat kā vides saglabāšana un atjaunošana, ir vieni no galvenajiem elementiem noturīgākas un ilgtspējīgākas sabiedrības un ekonomikas veidošanā, jo Covid-19 pandēmijas sekas, klimata pārmaiņu ietekme un vides degradācija izpaužas atšķirīgos veidos atkarībā no ģeogrāfiskajām, saimnieciskajām un sociālajām Eiropas reģionu iezīmēm; atgādina: lai klimata un vides politikas pasākumi būtu efektīvi, ir vajadzīga pilnīga daudzlīmeņu pārvaldība, un pauž aicinājumu Komisijai un dalībvalstīm Eiropas zaļā kursa politikas pasākumos pilnībā iesaistīt vietējo un reģionālo līmeni; uzsver, ka klimata pārmaiņas un biodaudzveidības jautājums ir globālas problēmas un ka 2021. gads, kad uzmanības centrā ir UNFCCC COP26 un ANO KBD COP15, ir izšķirošais brīdis globāli saskaņotas klimatrīcības aktivizēšanai un oficiālai vietējo un reģionālo pašvaldību ieguldījuma atzīšanai; RK meklēs iespējas sadarboties ar partneriem, piemēram, Eiropas Komisiju, UNDRR un Kopīgo pētniecības centru, lai izveidotu “Reģionālo noturības platformu”. Platformas mērķis ir, vācot datus un apkopojot paraugpraksi, atbalstīt vietējās un reģionālās pašvaldības, lai stiprinātu to noturību pret turpmākām krīzēm tādās jomās kā dabas katastrofas, klimata pārmaiņas un veselība; 7. pauž nožēlu par to, ka 2020. gadā lielākajā daļā ES NUTS 2 reģionu palielinājies bezdarba līmenis un ka pēc vairākiem secīgiem uzlabojumu gadiem šī pasliktināšanās īpaši skar jauniešus. Lai panāktu, ka “jaunajos normālajos” darba, dzīves un ceļošanas apstākļos Eiropas Savienībā neviens netiek atstāts novārtā, ir vajadzīga nopietna diskusija gan par ekonomisko, sociālo un teritoriālo kohēziju, gan par kohēziju kā vispārēju ES vērtību. Portu sociālajam samitam un tam sekojošajām Portu sociālajām saistībām ir jābruģē ceļš uz ES sociālās dimensijas nostiprināšanu, un ir jādara viss iespējamais, lai sasniegtu mērķus, kas izvirzīti 2030. gadam. Tām iedzīvotāju grupām, kas pakļautas riskam, ir vajadzīgi īpaši pasākumi. Piemēram, visiem jauniešiem ir jābūt iespējai piekļūt programmai Erasmus+, un ikvienam jaunietim ir vajadzīga “minimālās kvalifikācijas un prasmju garantija”, kas būtu atzīta visās dalībvalstīs; 8. uzsver šo “jauno normālo” apstākļu gaišo pusi, jo pandēmija ir arī paātrinājusi digitālo pārkārtošanos. Tomēr infrastruktūras, interneta lietojuma un e-pārvaldes pakalpojumu izmantošanas ziņā lielākajā daļā ES dalībvalstu ir ievērojama digitālā plaisa starp pilsētām un laukiem, turklāt tehnoloģiju nozare spēcīgi koncentrējas noteiktos ES reģionos. Lai atveseļošana būtu ilgtspējīga, šī digitālā plaisa ir jāpārvar, izmantojot visaptverošas stratēģijas, kurās iesaistīti visi pārvaldības līmeņi. Pandēmija apliecināja digitālās savienojamības vērtību un nepieciešamību pēc digitālās kohēzijas – koncepcijas, kurai būtu jāieņem tāda pati vieta kā ekonomiskajai, sociālajai un teritoriālajai kohēzijai. Šajā saistībā ir svarīgi vietējā un reģionālajā līmenī izveidot stabilu un visaptverošu datu kopumu, lai 2030. gada “Digitālā kompasa” digitālos mērķus transponētu pašvaldību līmenī, atspoguļojot vietējo un reģionālo pašvaldību lomu digitālajā pārveidē. Šie saistošie digitālie mērķi būtu jāatspoguļo Eiropas Komisijas īstenošanas ziņojumā par ilgtermiņa redzējumu par lauku apvidiem; 9. atbalsta vietējo un reģionālo pašvaldību nozīmes palielināšanu bēgļu un migrantu integrācijā. Globālās migrācijas un integrācijas problēmas ir jārisina vietējā līmenī, tāpēc daudzām vietējām un reģionālajām pašvaldībām ir aktīva loma bēgļu un migrantu uzņemšanā un integrēšanā: tās nodrošina svarīgu pilsētas infrastruktūru un pakalpojumus, kas viņiem nepieciešami, piemēram, izmaksu ziņā pieejamus un sociālus mājokļus, kvalitatīvu izglītību un veselības aprūpes pakalpojumus. Tādēļ migrantu uzņemšanas un integrācijas politika ir jāveido augšupējā veidā, apspriežoties ar vietējām un reģionālajām pašvaldībām, lai šī politika nebūtu atrauta no uzņēmējkopienu realitātes. Turklāt jāatvieglo vietējo un reģionālo pašvaldību piekļuve atbalsta finansējumam, un tām pašvaldībām, kas piedalās ES pārcelšanas mehānismā un/vai izstrādā pašas savus integrācijas projektus, vajadzētu būt iespējai saņemt tiešu finansējumu; 10. ar bažām norāda, ka Apvienotās Karalistes (AK) un ES attiecībās, kas izriet no Tirdzniecības un sadarbības nolīguma (TCA), pietrūkst teritoriāla “dziļuma”. RK ir gatava sniegt ieguldījumu, lai, pamatojoties uz jauniem virzieniem, kas nav atkarīgi no TCA institucionālā satvara vien, izstrādātu programmu pozitīvai teritoriālajai sadarbībai ar AK vietējām un reģionālajām pašvaldībām. Šajā nolūkā varētu uzsākt vairākas konkrētas iniciatīvas, piemēram, grozīt regulu par Eiropas teritoriālās sadarbības grupām (ETSG), lai atvieglotu šādu grupu izveidi kopā ar AK, vai sniegt īpašu atbalstu publiskās pārvaldes iestādēm, lai palielinātu to administratīvās spējas iesaistīties sadarbības projektos ar AK partneriem. Lai pārliecinātos, ka ir izlīdzināta teritoriālā ietekme, kādu radīja Apvienotās Karalistes izstāšanās no ES, ļoti svarīgi būs arī uzraudzīt, kā vietējās un reģionālās pašvaldības iesaistās Brexit korekcijas rezerves īstenošanā; 11. uzsver: saskaņā ar apsekojumu, kurā RK uzdevumā pirmo reizi tika aptaujāti vairāk nekā miljons vietējā līmenī ievēlētu politiķu, gandrīz divas trešdaļas vietējo politiķu (64 %) uzskata, ka reģionu, pilsētu un ciematu ietekme uz ES politikas veidošanu nav pietiekama. Tādējādi Eiropa no Covid-19 krīzes var izkļūt daudz noturīgāka gan demokrātijas, gan arī ekoloģijas ziņā, oficiāli atzīstot un piemērojot daudzlīmeņu pārvaldību un aktīvu subsidiaritāti, lai garantētu, ka pasākumi tiek veikti tajā līmenī, kura rīcība radīs maksimālu labumu iedzīvotājiem, un ka ir ieviesti koordinēti un efektīvi lēmumu pieņemšanas procesi; 12. uzsver, ka konference par Eiropas nākotni ir vienreizēja iespēja stiprināt Eiropas demokrātijas namu. Pilsētas un reģioni ir vieni no svarīgākajiem dalībniekiem, kuri īsteno un pilnveido līdzdalības un balsstiesisko demokrātiju, kas papildina un stiprina pārstāvības demokrātiju, tāpēc tie spēj vairot sabiedrības uzticēšanos demokrātiskai lēmumu pieņemšanai; tālab aicina ES iestādes izmantot konferences pavērtās novatorisku metožu iespējas (piemēram, interaktīvu daudzvalodu platformu un pilsoņu paneļdiskusijas), kas var kļūt par pastāvīgām ES lēmumu pieņemšanas procesu iezīmēm, un labāk izprast vietējo un reģionālo pašvaldību vajadzības, apsverot arī nepieciešamību izdarīt izmaiņas Līgumā; 13. uzsver, ka reģionu attīstība lielā mērā ir atkarīga no tā, cik kvalitatīva ir to fiziskā savienojamība. Šajā kontekstā norāda, ka, risinot jautājumu par attālu un mazāk attīstītu reģionu nesasniedzamību ar sabiedrisko transportu, kā galvenais elements ir jāpopularizē dzelzceļš; uzsver, ka ir jāpadziļina videi nekaitīgu, novatorisku un drošu transporta veidu savstarpējā integrācija; atzīst, ka mazapdzīvotos, perifēros vai mazāk attīstītos reģionos ES teritoriālajā kohēzijā ievērojama nozīme ir reģionālajām lidostām; uzsver, ka globālās problēmas ir risināmas tikai sadarbojoties, tāpēc ES reģioniem un pilsētām vienlaikus ir jādomā gan par ES iekšējo telpu, gan par pasauli aiz tās robežām; 14. uzskata, ka tam miljonam ES politiķu, kuri ievēlēti reģionālajā un vietējā līmenī, ir lieliska iespēja dot ieguldījumu “Eiropas demokrātijas nama” idejas īstenošanā, un no savas jaunākās aptaujas konstatē, ka pārliecinoši lielākā daļa šo politiķu uzskata savas līdzdalības padziļināšanu par svarīgu priekšnosacījumu ES demokrātijas stiprināšanā; 15. uzdod Komitejas priekšsēdētājam nosūtīt 2021. gada reģionālo un vietējo barometru un šo rezolūciju Eiropas Parlamenta priekšsēdētājam, Eiropas Komisijas priekšsēdētājai, Eiropadomes priekšsēdētājam un 27 ES dalībvalstu vadītājiem, kā arī mudina Eiropas reģionālos un vietējos vēlētos politiķus izplatīt šo ziņojumu iedzīvotājiem un vietējiem medijiem.