[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |

Briselē, 8.4.2009

COM(2009) 160 galīgā redakcija

KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI

Atbalsts jaunattīstības valstīm krīzes pārvarēšanas jomā

{SEC(2009) 442}{SEC(2009) 443}{SEC(2009) 444}{SEC(2009) 445}

KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI

Atbalsts jaunattīstības valstīm krīzes pārvarēšanas jomā

I. IEVADS

Pasaule ir satricināta. Nevienai valstij vai reģionam nav izdevies izvairīties no pašreizējās globālās krīzes. Jaunattīstības valstis, ko smagi skārušas secīgas ar pārtiku, degvielu un klimata pārmaiņām saistītās krīzes, stipri cieš no finanšu krīzes un ekonomiskās lejupslīdes sekām. Desmitiem miljonu cilvēku slīgst – vai no jauna atgriežas – nabadzībā; klimats un vide ir apdraudēti kā vēl nekad; izaugsme palēninās, bezdarbs pieaug, un pastāv risks, ka Tūkstošgades attīstības mērķu (TAM) sasniegšana ir apdraudēta un ka šīs pēdējās desmitgades ieguvumi tiks zaudēti.

Šajos nemierīgajos laikos rodas kārdinājums ierauties sevī. Bet tā būtu vēsturiska kļūda. Šajā savstarpējās atkarības laikmetā mūsu nākotnes vērtības, mūsu drošība un mūsu labklājība ir nesavienojami saistītas ar jaunattīstības valstu vērtībām, drošību un labklājību. Ekonomikas atveseļošanās valstīs ar attīstītu ekonomiku sekmēs ekonomikas atveseļošanos visā pasaulē. Savukārt izaugsme jaunattīstības valstīs nodrošinās darba vietas, izaugsmi un labklājību arī citur un veicinās mieru un stabilitāti pasaulē.

Starptautiskā sabiedrība 2008. gadā atkārtoti uzsvēra, ka attīstība ir šīs globālās krīzes risinājuma neatņemama sastāvdaļa. Starptautiskajās konferencēs Ņujorkā, Akrā un Dohā un G-20 valstu sanāksmē Vašingtonā tika pieņemtas stingras nostājas un doti konkrēti solījumi, lai sasniegtu TAM, izpildītu atbalsta mērķus, uzlabotu atbalsta efektivitāti un iesaistītu jaunattīstības valstis globālās pārvaldības reformā. Par šiem panākumiem lielā mērā jāpateicas Eiropas Savienības vienotajai nostājai, vadībai un apņēmībai.

G-20 valstu augstākā līmeņa 2009. gada 2. aprīļa sanāksmē Londonā tika uzsvērta jautājuma steidzamība un izskanēja aicinājums veikt ļoti svarīgus pasākumus, lai atbalstītu jaunattīstības valstis. Pašreizējos apstākļos „ierastā kārtība” nav risinājums. Tādēļ šā Paziņojuma pamatā ir gada „Monterejas pārskata” galvenie rezultāti, kas sīkāk iztirzāti pievienotajos dienestu darba dokumentos[1], un tajā izklāstīti divdesmit astoņi konkrēti pasākumi, kas būtu jāveic Eiropas Savienībai, lai palīdzētu jaunattīstības valstīm pārvarēt krīzi.

II. KONTEKSTS: NEAIZSARGĀTĪBAS UN PRETESTĪBAS FAKTORI

Visās pēdējās analīzēs par krīzes ietekmi izdarīts viens kopīgs secinājums, proti, krīzes „trešais vilnis” pēc attīstītajām un jaunajām ekonomikas valstīm ir sasniedzis jaunattīstības valstis[2].

Pirmkārt, tās izjūt finanšu krīzes tiešo ietekmi, jo īpaši kredītu, ieguldījumu un privātā kapitāla plūsmu izsīkšanas un valūtas kursa pieaugošā svārstīguma dēļ. Krīze īpaši smagi skārusi valstis, kuras lielā mērā ir atkarīgas no privātā kapitāla tirgus plūsmām , īpaši ārvalstu tiešajiem ieguldījumiem. Krīzes sekas ļoti smagi izjūt tās jaunattīstības valstis, kuras lielā mērā ir atkarīgas no naudas pārskaitījumiem. Pasaules Banka lēš, ka kapitāla plūsmas uz jaunattīstības valstīm kopumā kritīsies no 1 triljona ASV dolāru 2007. gadā līdz apmēram 600 miljardiem ASV dolāru 2009. gadā.

Otrkārt, jaunattīstības valstīs jūtamas globālās ekonomikas lejupslīdes sekas. SVF prognozē, ka jaunattīstības valstu ekonomikas izaugsme sasniegs tikai 3,25 % 2009. gadā, kas ir kritums salīdzinājumā ar 6,3% 2008. gadā un 7,9 % 2007. gadā. Kā globālās ekonomiskās lejupslīdes tūlītējās sekas jāmin arī kopējo pasaules tirdzniecības apjomu samazināšanās. Tā kā kopējais pieprasījums pēc precēm samazinās un to cenas līdz ar to krītas, sagaidāms, ka jaunattīstības valstu eksporta ieņēmumi krasi samazināsies, izraisot ārējās bilances pasliktināšanos un mazākus ieņēmumus. Tās jaunattīstības valstis, kuras ir preču neto eksportētājvalstis , visvairāk cietīs no preču cenu krišanās, bet izejvielu neto importētājvalstis, gluži otrādi, pieredzēs importa rēķinu samazināšanos. Līdz ar to, kā liecina Pasaules Bankas sniegtā informācija, jaunattīstības valstis šogad piedzīvos finansējuma trūkumu 270-700 miljardu ASV dolāru apmērā.

Šo apstākļu dēļ jaunattīstības valstis jau šobrīd izjūt nopietnas krīzes sociālās sekas . Ņemot vērā publisko finanšu aizvien pieaugošo nelīdzsvarotību, valdībām ir grūti saglabāt sociālo izdevumu līmeni; publiskās infrastruktūras uzturēšana ir atlikta; finansējums sociālās drošības tīkliem samazinās laikā, kad tas visvairāk vajadzīgs; un bezdarbnieku un nabadzīgo darba ņēmēju skaits, īpaši pilsētu teritorijās, strauji pieaug.

Krīzei var būt arī būtiska ietekme uz politiku un drošību . Nabadzības pieaugums un sociālie nemieri slēptas politiskās atšķirības var pārvērst asā konfliktā. Ietekme var būt arī tiešāka, kad budžeta ierobežojumu dēļ netiek izmaksātas publiskā sektora algas, tostarp policijai un bruņotajiem spēkiem, veicinot nemierus un pat militārus apvērsumus. Parastie politiskie strīdi var saasināties, izraisot civilos konfliktus, jo etniskās grupas cīnās par varu vai piekļuvi resursiem. Turklāt krīze var būtiski palielināt migrācijas plūsmas gan valstu, gan reģionu līmenī. Tai var būt ietekme arī uz migrācijas spiedienu uz attīstītajām ekonomikām.

Kaut arī krīze ietekmē visas jaunattīstības valstis, tās ietekmes apjoms un simptomi, kā arī spēja to pārvarēt dažādos reģionos, valstīs un iedzīvotāju grupās atšķiras. Tā kā politika pēdējos gados ir uzlabojusies, daudzas jaunattīstības valstis spēj daudz labāk pretoties pašreizējai krīzei, nekā tas bija iepriekšējo globālo lejupslīžu gadījumos, un tām ir zināmas iespējas veikt politikas pasākumus , lai atbalstītu izaugsmi un mazinātu krīzes ietekmi. Patēriņa bums pēdējo dažu gadu laikā, lielāka makroekonomiskā stabilitāte, strukturālās reformas un parādu atvieglojumi ir ļāvuši daudzām valstīm uzlabot finansiālo stāvokli. Tomēr šo valstu iespējas veikt neatkarīgus monetārās un fiskālās politikas pasākumus ir stingri ierobežotas pastāvīgā inflācijas spiediena, ierobežotā budžeta un ārējās bilances pasliktināšanās dēļ, kā arī saistībā ar pārtikas un enerģijas cenu pieauguma 2008. gadā nepārtraukto ietekmi un lejupvērsto spiedienu uz valūtas maiņas kursu.

Tādēļ jaunattīstības valstīm ļoti būtiski ir pasaules mēroga pasākumi finanšu nozares stabilizēšanai, kuru mērķis ir stimulēt ekonomikas atveseļošanos. ES pasākumi, kas paredzēti finanšu nozares regulējuma uzlabošanai un Eiropas ekonomikas atveseļošanas plāna īstenošanai, ir galvenie ieguldījumi šajā jomā. Reformas, kas iesāktas vai paredzētas SVF un daudzpusējo attīstības banku (DAB) kreditēšanas darbību uzlabošanai, var palīdzēt daudzām jaunattīstības valstīm neatkarīgi no tā, vai tās ir valstis ar zemu vai vidēju ienākumu līmeni.

Bet citas valstis ir daudz neaizsargātākas, un tās riskē zaudēt šīs jaunās iespējas. Šajā ziņā īpaša uzmanība būtu jāpievērš visneaizsargātākajām jaunattīstības valstīm, kuru pretestības iespējas ir ierobežotas . Ņemot vērā iepriekšminēto analīzi, attiecīgam pasākumam būtu jāizvērtē valsts neaizsargātības un pretestības pakāpe, pamatojoties uz tādiem parametriem kā:

- atkarība no eksporta ieņēmumiem un integrācijas pasaules tirdzniecībā pakāpe;

- atkarība no ārējām finanšu plūsmām un pārskaitījumiem, īpaši ārvalstu tiešajiem ieguldījumiem (ĀTI) un naudas pārskaitījumiem;

- reaģēšanas spēja, kas atkarīga no pārvaldības kopējās kvalitātes, ārējo rezervju pieejamības, ārējā parāda un finansiālajām rezervēm fiskālo stimulu pasākumu pieņemšanai.

[pic]

Šā iemesla dēļ Komisija un ES dalībvalstis 2009. gadā sadarbībā ar starptautiskajām iestādēm un partnervalstīm veiks papildu analīzi par krīzes kopējo ietekmi uz valstīm, lai noteiktu visneaizsargātākās valstis un veiktu saskaņotus ES valstu īpašos pasākumus.

III. SAVLAICĪGA, SASKAŅOTA UN MĒRĶTIECĪGA EIROPAS RĪCĪBA

III.1. SAISTĪBU IZPILDE ATBALSTA JOMĀ UN CITU RESURSU PIESAISTĪŠANA

ES joprojām ir lielākā oficiālās attīstības palīdzības (OAP) sniedzēja – ar 59 % no kopējā apjoma – un 2007. gadā palielināja savu daļu par 4 procentu punktiem. ES 2008. gadā pavērsa 2007. gadā reģistrēto OAP samazināšanās tendenci pretējā virzienā. Kopējais OAP līmenis 2008. gadā sasniedza 0,40 % no NKI, kas ir pieaugums no 0,37 % 2007. gadā, t.i., gandrīz 50 miljardu euro izmaksa un vairāk nekā 4 miljardu euro un 2 miljardu euro pieaugums salīdzinājumā attiecīgi ar 2007. un 2006. gadu. Turklāt šobrīd 13 dalībvalstīm ir savi daudzgadu grafiki, kas atspoguļo, kā tās izpildīs savas individuālās saistības 2010. un 2015. gadā, tādējādi uzlabojot atbalsta prognozējamību.

Lai arī šī ir augšupvērsta tendence, perspektīvas nākamajiem gadiem šķiet diezgan problemātiskas. Daudzas dalībvalstis joprojām atrodas tālu no saviem 2010. gadam nospraustajiem mērķiem. Papildu ieguldījums, kas vajadzīgs, lai sasniegtu kopējo – 0,56% OAP/NKI – mērķi 2010. gadā, ir 20 miljardi euro. OAP ir galvenais faktors, lai palīdzētu samazināt nabadzību pasaulē, sasniegt TAM un piesaistīt citus resursus. Tās prognozējamība ir vērtība pati par sevi, un tā ir jānodrošina. Globālā krīze nevar būt attaisnojums mūsu saistību neizpildei. Atbalsts nav žēlsirdība, bet viens no atveseļošanās virzītājspēkiem.

Tomēr ar OAP vien nepietiks. ES ir jāizmanto visi pieejamie resursi un instrumenti, lai veicinātu palīdzību, kuras mērķis ir stimulēt izaugsmi, ieguldījumus, tirdzniecību un darba vietu radīšanu. Šādiem vispārējiem centieniem vajadzētu kļūt par „visas Eiropas Savienības pieeju”, kas ņem vērā tādus instrumentus un procesus kā eksportkredīti, ieguldījumu garantijas un tehnoloģiju nodošana attīstības mērķiem.

1) Izpildīt OAP saistības. ES dalībvalstīm jāpilda savas individuālās un kolektīvās saistības, lai līdz 2010. un 2015. gadam sasniegtu OAP mērķus. Tas dos papildu 20 miljardus OAP 2010. gadā. Tādēļ jau šogad ir nepieciešama apņēmīga rīcība. 2) Piesaistīt jaunus resursus. Dalībvalstīm ir jāpastiprina centieni mobilizēt attīstībai nepieciešamo papildu finansējumu. Mūsu mērķis ir panākt, lai katrs atbalstam tērētais euro ietaupītu piecus euro ar OAP nesaistītās jomās (piemēram, tehnoloģiju nodošana, tirdzniecības finanses un privātie ieguldījumi). Komisija iesaka dalībvalstīm uzlabot un plašāk izmantot arī jaunus finansējuma avotus, par pamatu izmantojot, piemēram, tādus pastāvīgos brīvprātīgos solidaritātes maksājumus kā aviosabiedrību nodokļi veselības programmu finansēšanai. |

III. 2. PRETCIKLISKA DARBĪBA

Šobrīd ir nepieciešams rīkoties. Atbalsta ietekmei vajadzētu būt tiešai un pretcikliskai. Šīs krīzes laikā nabadzīgākajām ekonomikām ļoti nepieciešams finansējums. Būtu jāveic pasākumi, lai pielāgotos prioritātēm, izmaksātu atbalstu ātrāk un, ja nepieciešams, pārgrupētu palīdzības līdzekļus un paātrinātu budžeta atbalstu. Dalībvalstis tiek aicinātas veikt pasākumus saskaņā ar šīm nostādnēm, ņemot vērā to divpusējo atbalstu.

3) Pārgrupēt prioritātes. Komisija sadarbībā ar jaunattīstības valstīm paātrinās termiņa vidusposma pārskata sagatavošanu par saviem stratēģijas dokumentiem un atbalsta programmām 2009. un 2010. gadā, lai atspoguļotu jaunās vajadzības un mainīgās prioritātes. Ņemot vērā tās rīcības plānu 2009. un 2011. gadam, EIB koncentrēsies uz pretcikliskiem pasākumiem tādās jomās kā infrastruktūra, tostarp enerģētika un ar klimata pārmaiņām saistītie pasākumi, un finanšu nozare. 4) Paātrināt līdzekļu izmaksu. Komisija šobrīd piemēro elastīgākas īstenošanas procedūras vairākām krīzes situācijā un pēckrīzes situācijā esošām valstīm vai reģioniem un pārbaudīs situāciju citās valstīs. EIB centīsies paātrināt līdzekļu izmaksu apstiprinātajām finanšu līgumu saistībām. 5) Pārgrupēt atbalsta līdzekļus. Komisija ir paātrinājusi to saistību izpildi, kuras veido lielu daļu no Kopienas palīdzības ĀKK valstīm (4,3 miljardi euro pārgrupēti 2009. gadam), un pētīs papildu iespējas atbalsta sniegšanas paātrināšanai[3]. EIB būtu jāpārgrupē tās saistības, kas izriet no ĀKK partnerattiecību nolīgumiem (ieguldījumu mehānisma 3,5 miljardi euro un pašu resursu 2 miljardi euro 2008.-2013. gadā) un citām ārējām pilnvarām (25,8 miljardi euro 2007.-2013. gadā, kas varētu pieaugt par 2 miljardiem euro), un ir aicināta sadarbībā ar ERAB paātrināt maksājumus, kas paredzēti EKP valstīm Austrumeiropā, kā arī kandidātvalstīm un pirmspievienošanās valstīm. 6) Paātrināt budžeta atbalstu. Komisija 2008. gadā ir piešķīrusi gandrīz 3 miljardus euro budžeta atbalstam (ātras ietekmes instruments), kas ir pārgrupēšanas pasākums ĀKK valstīm un veido 72 % no visiem budžeta atbalstam paredzētajiem līdzekļiem 2008.-2013. gadā. Komisija pārskatīs iesāktos budžeta atbalsta pasākumus visneaizsargātākajās valstīs un katrā atsevišķā gadījumā novērtēs iespējas pārgrupēt līdzekļu izmaksu, un pārskatīs makroekonomiskos nosacījumus vai jebkādus citus aspektus, kas nepieciešami līdzekļu izmaksas paātrināšanai. 7) Izpētīt makroekonomiskās palīdzības iespējas. Sadarbībā ar Starptautisko Valūtas fondu un atbilstīgi SVF programmas nosacījumiem izņēmuma gadījumos var paredzēt makroekonomisko palīdzību Eiropas kaimiņattiecību politikas (EKP) valstīm, kandidātvalstīm un pirmspievienošanās valstīm[4]. |

III.3. EFEKTIVITĀTES UZLABOŠANA: STEIDZAMS JAUTĀJUMS

Šajos krīzes laikos ne attīstītās, ne jaunattīstības valstis nevar atļauties maksāt augsto cenu, kas rodas sadrumstalotības un koordinācijas trūkuma dēļ, kā tas notiek šobrīd. Visā pasaulē 225 divpusējās un 242 daudzpusējās aģentūras katru gadu finansē simtiem tūkstošu darbību. Vairāk nekā desmit ES līdzekļu devēji 108 valstīs sniedz valsts programmējamo atbalstu. ES līdzekļu devēji finansē 60 000 projektu ar vidējo gada ieguldījumu tikai EUR 400 000-EUR 800 000 uz vienu pasākumu 2007. gadā.

Šī „atbalsta neefektivitāte” izmaksā ļoti dārgi. Atbalsta svārstīgums un neprognozējamība vien var palielināt izmaksas par 15-20 %[5]. Tiek lēsts, ka saistītais atbalsts paaugstina preču, pakalpojumu un darbu izmaksas par 15-20 %. Sākotnējie aprēķini rāda, ka izmaksas, kas saistītas ar atbalsta efektivitātes programmas nepilnīgu piemērošanu, varētu būt robežās no 25 miljardiem euro līdz 35 miljardiem euro līdz 2015. gadam jeb no 5 miljardiem euro līdz 7 miljardiem euro gadā, ja ES līdzekļu devēju neto divpusējās palīdzības līmenis saglabāsies stabils[6]. Tādas ir Eiropas pasivitātes izmaksas attīstības jomā.

Ir nepieciešamas būtiskas reformas, un ES ir rādījusi priekšzīmi. Pirmkārt, darbojoties vienoti un paužot vienotu nostāju, tā ir devusi galveno stimulu tādu jaunu starptautiski saskaņotu mērķu noteikšanai kā Akras rīcības programma (ARP), ko pieņēma 2008. gadā Akrā organizētajā augsta līmeņa forumā. Otrkārt, pieņemot pasākumus sadrumstalotības mazināšanai starp Eiropas dalībniekiem, tādas iniciatīvas kā Rīcības kodekss par darba dalīšanu ir ievērojams ieguldījums atbalsta efektivitātes programmas veicināšanā pasaulē.

Šī dinamika šobrīd būtu jānostiprina. Būtu labāk jāsaskaņo katra līdzekļu devēja speciālās zināšanas, resursi un instrumenti. Saskaņoti ES pasākumi, pamatojoties uz kopējām prioritātēm, uzlabos mūsu darbības īstermiņa pozitīvo ietekmi un nodrošinās tās ilgtspēju ilgtermiņā.

8) Veikt divpusējus pasākumus. ES dalībvalstīm un Komisijai būtu jāstrādā kopā, sagatavojot individuālos rīcības plānus ARP saistību īstenošanai. Šajos plānos būtu jāiekļauj pasākumi, kas ļautu novērst juridiskos un/vai administratīvos šķēršļus atbalsta efektivitātei, kā arī iekšējiem centieniem mainīt administratīvo praksi, darba metodes un plānošanas procesus.

9) Stimulēt kopējas ES pieejas. Komisija 2009. gadā ierosinās rīcības kodeksus attiecīgi par pasaules un vertikālajiem fondiem, par valstu sistēmu izmantošanu un par tehnisko palīdzību. Īstenojot Rīcības kodeksu par darba dalīšanu, Komisija veicinās arī ES pieeju, kas paredz darba dalīšanu vairāku valstu starpā. Līdzīgi EIB būtu jāpastiprina sadarbība ar finanšu partneriem, līdzekļu devējām aģentūrām un Komisiju, izmantojot arī deleģēto sadarbību un ES resursu apvienojumu. Sadarbība starp EIB un ERAB tiktu stiprināta arī Austrumu partnerības stratēģijas ietvaros.

10) Kopēja ES pieeja krīzes novēršanai. Īstenojot šo paziņojumu, ES dalībvalstis tiek aicinātas 2009. gadā iesniegt pasākumus un instrumentus, kas ieviesti, atbildot uz krīzi jaunattīstības valstīs, ņemot vērā saskaņotas pieejas veidošanu. Nākamais Monterejas ziņojums novērtēs šādi noteikto pasākumu īstenošanu.

11) Starptautiskās palīdzības struktūras turpmākā reforma. Būdama lielākā līdzekļu devēja pasaulē, kas darbojas vienoti un pauž vienotu nostāju, ES ir virzītājspēks starptautiskās palīdzības struktūras vienkāršošanas jomā. ES varētu rosināt pasaules līdzekļu devējus īstenot reformu par „nosacītību, pamatojoties uz rezultātiem”, kur racionalizācija un saskaņošana varētu uzlabot atbildību, prognozējamību, pārskatāmību un demokrātisko kontroli attiecībā uz atbalsta līdzekļu izmantošanas nosacījumiem.

III.4. SOCIĀLĀS IETEKMES MAZINĀŠANA, ATBALSTS REĀLAJAI EKONOMIKAI

III.4.1. Visneaizsargātāko aizsardzība

Pašreizējā krīze 2009. gadā varētu novest nabadzībā vēl 90 miljonus cilvēku jaunattīstības valstīs[7], turklāt visapdraudētākās ir sievietes, bērni, gados vecāki cilvēki un invalīdi. ES jāturpina īstenot TAM rīcības programmā noteiktos mērķus 2010. gadam kā prioritāti, jo pretējā gadījumā var tikt apdraudēta 2015. gadam nosprausto mērķu sasniegšana.Nepārtraukts atbalsts veselības jomai, pienācīgs darbs un izglītība ir pamatelementi, kas nepieciešami, lai visneaizsargātākie nepaliktu bez aizsardzības. Sociālajai krīzei ir ekonomiskas izmaksas. Ja nebūs kvalificēta un vesela darbaspēka, atveseļošanās aizkavēsies un izaugsme tiks apdraudēta. Ieņēmumu zaudējumi ietekmēs attiecīgo sociālo dienestu publisko finansējumu.

12) Veikt mērķtiecīgus sociālās aizsardzības pasākumus. Komisija atbalstīs un dalībvalstīm būtu jāatbalsta jaunatīstības valstu pasākumi, kuru mērķis ir tikt galā ar krīzes sociālo ietekmi, izveidojot un nostiprinot sociālās drošības tīklus un veicinot tiešos naudas pārvedumus un pabalstus natūrā. Ja nepieciešams un iespējams, Komisija veltīs īpašu uzmanību sociālās drošības tīkliem, darbietilpīgiem darbiem un darba tirgu reformai.

13) Atbalsta mehānismi sociālo izdevumu garantēšanai. Komisija ierosinās piešķirt 2009. gadā vismaz 500 miljonus euro no 10. EAF to ĀKK valstu atbalstam, kuras krīze skārusi vissmagāk. Šo finansējumu pēc iespējas sniegs kā budžeta atbalstu, izmantojot i) esošo FLEX sistēmu, pamatojoties uz iepriekšējiem eksporta zaudējumiem, kā arī ii) ad hoc neaizsargātības FLEX sistēmu, pamatojoties uz tādiem parametriem kā prognozētie eksporta zaudējumi, samazinātie naudas pārskaitījumi un finanšu plūsmas (skatīt 1. shēmu). Komisija aicina dalībvalstis piedalīties šajā iniciatīvā, kas ir daļa no starptautiskajiem centieniem palīdzēt visneaizsargātākajiem.

III.4.2. Atbalsts saimnieciskai darbībai un nodarbinātībai

III.4.2.1. Infrastruktūras veidošana un uzturēšana

Infrastruktūras veidošana un uzturēšana ir efektīvs pasākums krīzes mazināšanai, lai sasniegtu visneaizsargātākos un radītu jaunas darba vietas, attīstot un uzturot vietējo infrastruktūru, vienlaicīgi apmierinot pamatvajadzības un veicinot saimniecisko darbību un tirdzniecību. Ieguldījumi apjomīgās infrastruktūrās būtu jāpaātrina, lai palielinātu jaunattīstības valstu konkurenci un radītu pārrobežu un starpreģionālo savienojamību[8]. Attiecībā uz Āfriku Komisija koncentrēs uzmanību uz infrastruktūras finansējuma trūkumu galvenajiem iztrūkstošajiem posmiem, kas noteikti saistībā ar ES-Āfrikas infrastruktūras partnerību. Komisija ar Āfrikas Savienību (ĀS) apspriedīs jautājumu par „projekta koordinatoru” iecelšanu, t.i., par politiskajiem līderiem, kas uzņemsies reģionālo vidutāju lomu sarunās par šiem galvenajiem iztrūkstošajiem posmiem. Šī pieeja ir pierādījusi savu pievienoto vērtību gan saistībā ar Eiropas enerģētikas tīklu, gan saistībā ar Eiropas transporta tīklu. Tāpat, ņemot vērā ĀS noteiktās vajadzības pirms nesenās G-20 valstu augstākā līmeņa sanāksmes[9], ES pasākumi, kas paredzēti Āfrikas iztrūkstošajiem posmiem, šobrīd ir vēl jo vairāk nepieciešami un būtiski.

14) Atbalstīt ātras piegādes infrastruktūras un darba vietu radīšanu. Komisija sniegs atbalstu darbietilpīgiem infrastruktūras darbiem un uzturēšanai, lai saglabātu piekļuvi pakalpojumiem un ierobežotu uzturēšanai nepietiekamo finansējumu sakarā ar fiskālo spiedienu jaunattīstības valstīs. Komisija rosina dalībvalstis un citus līdzekļu devējus veikt līdzīgus pasākumus. Tālab Komisija izveidos ES un citu līdzekļu devēju tīklu, lai paātrinātu finansējuma piesaistīšanu infrastruktūras ieguldījumiem, kas finansējami 2009. un 2010. gadā. Komisija aicina EIB izmantot ar reģionālām attīstības bankām un vietējiem finanšu starpniekiem noslēgtus līgumus par aizdevumu tālāku izsniegšanu vietējās infrastruktūras vajadzībām.

15) Izveidot reģionālo infrastruktūru Vidusjūras reģionā. Eiropas Savienības Vidusjūras reģionam paredzēto pasākumu ietvaros Kopiena, tostarp EIB, un dalībvalstis izveidos reģionālās jūras transporta un sauszemes maģistrāles, atbalstīs atjaunojamo enerģiju, piesārņojuma novēršanas pasākumus un dienvidu-dienvidu savienojamību.

(16) Līdz 2010. gadam palielināt iemaksas ES-Āfrikas Infrastruktūras ieguldījumu fondā līdz 500 miljoniem euro . Komisija no savas puses piešķirs 200 miljonus euro 2009. un 2010. gadam, divkārši palielinot savu pašreizējo iemaksu, un aicina dalībvalstis pievienoties tai, lai savāktu 500 miljonus euro. Sasniedzot šo mērķi, tiktu iegūti 2,5 miljardi euro aizdevumiem ar atvieglotiem nosacījumiem infrastruktūras atbalstam. Turklāt Komisija ierosina pielāgot Ieguldījumu fondu, lai i) iekļautu valsts infrastruktūru, kas ir daļa no reģionālajiem tīkliem, un ii) ieviestu mehānismus aizsardzībai pret risku. Šā iemesla dēļ Komisija aicina dalībvalstis atbalstīt grozījumus, kas nepieciešami Ieguldījumu fonda līgumā. Turklāt projekta līdzekļu devēju grupā būtu jāiekļauj Āfrikas Attīstības banka, un tai būtu jābūt atvērtai ieguldījumu sniedzējām trešām valstīm.

III.4.2.2 Lauksaimniecības atveseļošana

Lai arī pārtikas cenas pēdējā laikā ir kritušās, pārējām strukturālajām problēmām, kā ražošanas jaudas un infrastruktūras trūkums, nepieciešams nemitīgs atbalsts un lielāki ieguldījumi lauksaimniecībā. Lai atveseļotu lauksaimniecību jaunattīstības valstīs, ir vajadzīga visaptveroša pieeja. Esošo stratēģiju un atbalsta programmu pārskatīšana ietver vietējās politikas reformas un atbalstu ieguldījuma (piemēram, sēklu, mēslošanas līdzekļu un lauksaimniecības finanšu) nodrošināšanai, uz pieprasījumu balstītiem pētījumiem un attīstībai un ilgtspējīgām ražošanas sistēmām. Turklāt mērķtiecīgiem infrastruktūras ieguldījumiem būs efektīvāk jāsasaista ražošanas zonas ar tirgiem, un tālab būs jāsniedz atbalsts gan eksporta infrastruktūrai, gan nelielai lauku infrastruktūrai.

17) Paātrināt finansējumu lauksaimniecībai. Komisija šobrīd pārgrupē pārtikas mehānisma 1 miljardu euro. Pirmās daļas izmaksa 314 miljonu euro apmērā ir apstiprināta, un tā paredzēta 23 valstīm, kas tiek uzskatītas par visvairāk apdraudētām valstīm. Kopumā Komisija piešķirs vairāk nekā 500 miljonus euro vairāk nekā 40 valstīm 2009. gada pirmajā pusē un 300 miljonus euro līdz gada beigām, tādējādi paātrinot lauksaimniecībai sniegtā atbalsta saskaņošanu un efektivitāti.

18) Ieguldīt lauksaimniecības koridoros. Komisijai un dalībvalstīm būtu jāsadarbojas ar reģionālām organizācijām un privāto sektoru, lai saskaņotu ieguldījumus, atbalstot tirgu un ražošanas zonu sasaisti, kas ir jauns ES mērķis.

III.4.2.3. Ieguldījumi videi draudzīgā izaugsmē

Krīze piedāvā mums lielu iespēju radīt videi draudzīgākas ekonomikas. Klimata pārmaiņas ir liela problēma, un šobrīd ir nepieciešama globāla mēroga rīcība, lai izvairītos no neatgriezeniska kaitējuma vēlāk. Uzņēmusies stingras saistības, ES ir apņēmīgi iesaistījusies vērienīgās Kopenhāgenas programmas panākumu nodrošināšanā decembrī, un šim nolūkam ir jāveicina jaunattīstības valstu neierobežota dalība. Attiecībā uz vismazāk attīstītajām valstīm (VAV) valstu pielāgošanās rīcības programmas (VPRP) ir prioritārs atbalsta jautājums. Šīs VPRP ietver neatliekamākās prasības, un tās būtu jāiekļauj valstu stratēģijās. Līdz šim brīdim šādus plānus ir pieņēmušas 39 valstis, un pārējām valstīm, tostarp tām, kas nav VAV, būtu jāseko šim piemēram[10].

19) Atbalstīt Klimata pārmaiņu aliansi. ES dalībvalstīm būtu jāatbalsta Pasaules klimata pārmaiņu alianse (PKPA), ko Eiropadome apstiprināja 2008. gadā. PKPA meklē iespējas uzlabot atbalstu nabadzīgākajām un pret klimata pārmaiņām visneaizsargātākajām jaunattīstības valstīm, īpaši VAV un mazo salu jaunattīstības valstīm.

20) Izmantot jaunus finansējuma avotus klimata pārmaiņām. Daļa ienākumu, kas gūti emisiju kvotu izsolēs, kā paredzēts Eiropas emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas tiesību aktos, ES dalībvalstīm būtu jāizmanto arī pasākumiem, kas paredzēti, lai pielāgotos klimata pārmaiņām, kā arī apmežošanai, mežu atjaunošanai un tehnoloģiju nodošanai jaunattīstības valstīs, kuras būs ratificējušas Kopenhāgenas nolīgumu. Komisija iesaka dalībvalstīm izmantot arī iespēju piemērot globālu mehānismu cīņai pret klimata pārmaiņām kā iniciatīvu, kas īstenojama pārejas posmā starp 2010. gadu un jaunas finanšu struktūras pilnīgu īstenošanu, kā tika nolemts Kopenhāgenas konferencē.

21) Koncentrēties uz atjaunojamo enerģiju. EIB būtu jāiegulda atjaunojamajā enerģijā un enerģijas efektivitātē. Tiks pastiprināta reģionālā dimensija, izmantojot enerģijas pārvades, gāzes transportēšanas un sadales projektus. Valstīs, kuras ir tiesīgas pretendēt uz atbalstu, EIB ir jācenšas palielināt enerģijas un ilgtspējas mehānisma 3 miljardu euro izmantošanu. Komisija veicinās atjaunojamo enerģiju ĀKK valstīs, izmantojot enerģijas mehānisma 200 miljonus euro, un izstrādā jaunu programmu energoapgādes atbalstam Latīņamerikā, kas ir daļa no reģionālās indikatīvās programmas 2010.-2013. gadam.

22) Atbalstīt videi draudzīgu un ilgtspējīgu tehnoloģiju nodošanu. Komisijai un dalībvalstīm būtu jāatbalsta Pasaules energoefektivitātes un atjaunojamās enerģijas fonds (līdz 80 miljoniem euro līdz 2010. gadam), kas ir inovatīvs riska kapitāla fonds, ko pārvalda EIB grupa un kura mērķis ir paātrināt videi draudzīgu tehnoloģiju nodošanu, izstrādi un izmantošanu jaunattīstības valstīs un pārejas ekonomikas valstīs.

III.4.2.4. Tirdzniecības un privāto ieguldījumu veicināšana

Saistībā ar krīzi PTO ziņo, ka saskaņā ar prognozi pirmo reizi vairāk nekā 20 gados pasaules tirdzniecības apjomi samazināsies (par 9 %). Kapitāla ieplūde jau ir krasi samazinājusies, un starpreģionālās tirdzniecības plūsmas ir būtiski palēninājušās. Ir nepieciešamas pozitīvas pārmaiņas ar augšupvērstu tendenci. Uzticības veidošana un prognozējamība tirgus dalībniekiem, tirdzniecības izmaksu samazināšana un ražošanas jaudas uzlabošana palīdzēs valstīm neitralizēt krīzes negatīvo ietekmi un palīdzēs tām uzlabot savu stabilitāti, kad sliktākais būs jau garām. Būtu jāsasniedz divi mērķi.

Pirmkārt, vairāk nekā jebkad agrāk ES būtu jāpaātrina tirdzniecības atbalsta stratēģijas īstenošana un jāizpilda kolektīvā apņemšanās līdz 2010. gadam piešķirt 2 miljardus euro tirdzniecībai sniegtajai palīdzībai (TSP) un jānodrošina visu pārējo tirdzniecības atbalsta stratēģijas aspektu izpildes kontrole. EK 2007. gadā pārsniedza šo 2010. gadam uzstādīto mērķi, proti, TSP veidoja 1,019 miljardus euro. ES dalībvalstu TSP sasniedza 960 miljonus euro, kas ir ievērojams pieaugums kopš 2006. gada. Arī ES apvienotais finansējums tirdzniecības atbalstam 2007. gadā pārsniedza 7 miljardus euro. Šīs pozitīvās kvantitatīvās tendences ir jāsaglabā un jāpārvērš efektīvākās uz attīstību un izaugsmi orientētās stratēģijās, kas iekļautas valstu programmās, kā arī reģionālajās integrācijas programmās. ES reģionālā tirdzniecības atbalsta pasākumu kopumi ĀKK valstīm ir steidzami jāapvieno, pamatojoties uz nesen pieņemtajiem ES reģionālajiem stratēģijas dokumentiem.

Otrkārt, ES būtu jāturpina darbs tirdzniecības finanšu jomā atbilstoši G-20 rezultātiem. Stingrāku vispārējo likviditātes nosacījumu ieviešana nelabvēlīgi ietekmē tirdzniecības finansējumu. Saskaņā ar SVF tirdzniecības finansējuma apjoms valstīs ar vidēju ienākumu līmeni 2008. gada pēdējā ceturksnī samazinājās par 18 %. Eksportkredīti, kredītmehānismi un garantijas ir izšķirošie faktori tirdzniecības veicināšanai, un tie ir jāuzlabo.

23) Paātrināt tirdzniecības atbalsta programmas īstenošanu un uzlabot tirdzniecības atbalsta efektivitāti. Komisijai un dalībvalstīm būtu jāpastiprina centieni, lai īstenotu tirdzniecības atbalsta stratēģiju, saglabātu saistību pašreizējo līmeni, tostarp 2 miljardu euro līmeni TSP 2009. un 2010. gadā, un nodrošinātu atbalsta efektivitāti un gaidītos rezultātus. ĀKK un Latīņamerikas reģionālajiem tirdzniecības atbalsta pasākumu kopumiem būtu jāatbalsta reģionālās organizācijas un partnervalstis to centienos apvienot atbalstu attīstībai, ņemot vērā „reģionālo stimulu”.

24) Palielināt eksportkredītus. G-20 vienojās par 250 miljardu ASV dolāru daudzpusējo tirdzniecības finansēšanas iniciatīvu, izmantojot eksportkredītu un ieguldījumu aģentūras un daudzpusējās attīstības bankas. Daudzas dalībvalstis ir ievērojami palielinājušas savu eksportkredītu aģentūru (EKA) rīcībspēju, lai garantētu un apdrošinātu eksporta darījumus. Komisija iesaka paplašināt rīcībspēju, lai turpmāk to varētu attiecināt arī uz lielākiem operāciju apjomiem, kas paredzēti jaunatīstības valstu atbalstam. EIB būtu jāizskata iespēja atbalstīt daudzpusējas tirdzniecības finansēšanas iniciatīvas.

25) Nodrošināt ieguldījumu garantijas un kredītmehānismus. i) Komisija un EIB strādā kopā, lai uzlabotu ieguldījumu garantijas, izmantojot inter alia garantiju iespēju paplašināšanu Infrastruktūras ieguldījumu fonda un EIB ieguldījumu mehānisma ietvaros; ii) Komisija aicina Padomi pieņemt Komisijas 2008. gada maija priekšlikumu, kas paredz finansiāli nostiprināt Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu ieguldījumu un partnerības mehānismu ( FEMIP ), izmantojot atkalieplūdes; iii) Komisija nostiprinās ieguldījumu mehānismu EKP valstīm Austrumeiropā; iv) EIB ar aizdevumu, līdzdalības un/vai garantiju starpniecību būtu jāpaātrina atbalsts mikrofinanšu institūcijām, kā arī banku nozarei.

IV. KOPĪGS DARBS PĀRVALDĪBAS UN STABILITĀTES LABĀ

Pārvaldība un korupcijas apkarošana ir ilgtspējīgas ekonomiskās attīstības pamatelementi. Vairākas jomas ir pelnījušas īpašu atbalstu. Jaunattīstības valstīm jāturpina strādāt pie nevainojamas makroekonomiskās un regulatīvās vides izveides privātā sektora darbībām un izaugsmei. Tas ir labākais stimuls ārvalstu ieguldījumu piesaistīšanai un vietējā kapitāla aizplūšanas mazināšanai. Laba pārvaldība fiskālajā jomā , t.i., pārskatāmība, informācijas apmaiņa, godīga nodokļu konkurence un labas muitas sistēmas, palielinās vietējos finanšu resursus attīstības vajadzībām. Turklāt ārējais parāds jāpārvalda rūpīgi. Lielāks skaits aizņēmumu, lai palīdzētu neitralizēt krīzes ietekmi, var nopietni apdraudēt parāda ilgtspēju, īpaši tajās jaunattīstības valstīs, kurām jau ir liels parādu slogs.

Valstīm ar nestabilu situāciju būs nepieciešama īpaša uzmanība un pasākumi. Ir jāveic pasākumi, lai uzlabotu agrīnās brīdināšanas sistēmu, konfliktu novēršanu, krīzes vadību un demokrātijas veidošanas procesu ar mērķi konsolidēt politisko un sociālo stabilitāti un saglabāt pēdējo gadu demokrātiskos sasniegumus. Komisija pastiprinās politisko dialogu ar šīm valstīm.

Visbeidzot, šāda valsts pārvaldības programma būtu jāpapildina ar reģionālo integrācijas procesu nostiprināšanu. Nesaskaņotiem vai pat konkurējošiem valstu plāniem var būt kaitīga ietekme uz kaimiņvalstīm, un tie var pastiprināt ekonomisko recesiju. Turpretim reģionālā integrācija un sadarbība, īpaši starpreģionālās tirdzniecības veicināšana un brīva preču, personu, pakalpojumu un kapitāla kustība, palīdzēs mazināt krīzes ilgtermiņa ietekmi. Šā iemesla dēļ ir svarīgi noslēgt ekonomisko partnerattiecību nolīgumus ar ĀKK valstīm.

26) Uzlabot politiku un politiskos dialogus. Ņemot vērā termiņa vidusposma pārskatu un pārvaldības iniciatīvu, Komisija 2009. gadā izvirzīs ekonomisko un finansiālo pārvaldību par galveno jautājumu tās politiskajā dialogā ar partnervalstīm.

27) Stiprināt nodokļu pārvaldību. Komisija veicinās labu pārvaldību nodokļu jomā starptautiskā, reģionālā un vietējā līmenī. Lai sasniegtu attīstības mērķus un uzlabotu pasaules finanšu un regulatīvās sistēmas, Komisija aicina dalībvalstis un partnervalstis atbalstīt šo mērķi.

28) Izvairīties no jaunas parādu krīzes. Komisijai un dalībvalstīm būtu jāveicina diskusija par uzlabotiem valdību parādu restrukturēšanas mehānismiem, pamatojoties uz esošajām struktūrām un principiem.

V. GLOBALIZĀCIJA: ATVĒRTĪBA, EFEKTIVITĀTE, IESAISTĪŠANA

V.1. ATVĒRTA EKONOMIKA

ES stratēģija palīdzēt jaunattīstības valstīm pārvarēt krīzi iekļaujas plašākā vispārējā kontekstā, kurā, kā tika uzsvērts Londonas augstākā līmeņa sanāksmē, izšķiroša rīcība ir nepieciešama ne tikai, lai saglabātu globālo atveseļošanos, bet arī, lai atdzīvinātu pasaules tirdzniecību un ieguldījumus un uzlabotu pasaules institūciju līdzdalību. Atgriešanās pie status quo ante nav risinājums .

Lielāks protekcionisms nozīmē mazāku izaugsmi un mazāku attīstību. Viens no labākajiem veidiem, kā cīnīties pret lejupslīdi un stimulēt atgriešanos pie izaugsmes, kas būs labvēlīga gan attīstītajām, gan jaunattīstības valstīm, ir nodrošināt to, ka pasaules tirgi paliek atvērti. ES kopā ar citiem starptautiskās sabiedrības locekļiem būtu jāveic pasākumi, lai izpildītu šādus uzdevumus.

- Novērst jaunus šķēršļus . Londonā G-20 valstis vienojās atturēties no jaunu šķēršļu ieviešanas tirdzniecībai vai ieguldījumiem un aicināja atcelt tirdzniecības ierobežojumus vai traucējošus pasākumus, kas ir ieviesti nesen. Šo saistību izpilde tika pagarināta līdz 2010. gadam.

- Iespējami īsā laikā panākt progresu sarunās par Dohas raunda vienošanos. Raunds ietver elementus, kuri ir patiesi svarīgi jaunattīstības valstīm un jo īpaši nabadzīgākajām valstīm, piemēram, nodrošinot pieeju beznodokļu un bezkvotu tirgum vismazāk attīstītajām valstīm visos attīstītajos tirgos un lielākas iespējas daudzās jaunās ekonomikas valstīs. Tas nozīmētu inter alia tirdzniecību kropļojošu lauksaimniecības subsīdiju būtisku samazināšanu, tirgus piekļuvei radīto šķēršļu ievērojamu mazināšanu un vērienīgu nolīgumu par tirdzniecības veicināšanu.

V.2. EFEKTĪVĀKAS UN APTVEROŠĀKAS PASAULES INSTITŪCIJAS

Politiskās un ekonomiskās integrācijas un savstarpējās atkarības intensitāte pasaulē ir apsteigusi globālās pārvaldības sistēmas. Lai izmantotu šo procesu, ir nepieciešama efektīvāka un aptverošāka globālā struktūra. Pašreizējā krīze šeit atkal piedāvā iespēju pielāgot ANO sistēmu un starptautiskās finanšu iestādes, lai tās spētu efektīvi risināt pasaules mēroga problēmas, un G-20 valstīm būtu jāpaātrina reformu process. ANO, SVF un Pasaules Banka sagatavo atsevišķus izvērtējumus par to, kas vajadzīgs, lai uzlabotu to spējas un leģitimitāti, un tie tiks pabeigti dažādos 2009. gada posmos. G-20 valstis ir paātrinājušas starptautisko finanšu iestāžu reformu procesu. Augsta līmeņa konference 2009. gada jūnijā nodrošinās ANO laicīgu iespēju turpināt šo reformu programmu.

Raugoties no attīstības viedokļa, šādi jautājumi būtu pelnījuši īpašu ES uzmanību.

- Par ANO – ir jārada apstākļi, lai tā varētu efektīvi koordinēt starptautiskos pasākumus, kuru mērķis ir palīdzēt jaunattīstības valstīm risināt pasaules daudzās sociālās, ekonomiskās, finansiālās un ekonomiskās problēmas. Piemēram, būtu pilnībā jāīsteno Ekonomikas un sociālo lietu padomes ( ECOSOC ) reforma. Turklāt būtu jāuzlabo ANO spēja vienoti sasniegt rezultātu, kā to iesaka Augsta līmeņa grupa ANO sistēmu saskaņotības jautājumos (2006. gads), piemēram, nodrošinātības ar pārtiku jomā, īstenojot minētās grupas trīs pārtikas un lauksaimniecības aģentūru Romā tālāku integrāciju un racionalizāciju.

- Par starptautiskajām finanšu iestādēm – G-20 valstis Londonā nolēma ievērojami palielināt resursus starptautiskajām finanšu iestādēm, tostarp resursus, kas paredzēti to rīcībspējas uzlabošanai, lai palīdzētu tām valstīm, kurām nepieciešams atbalsts. Tas ietver tūlītēju finansējumu no biedriem 250 miljardu ASV dolāru apmērā (no kuriem 100 miljardus ASV dolāru jeb 75 miljardus euro nodrošinās ES dalībvalstis), kas pēc tam tiks iekļauts paplašinātos un elastīgākos jaunu aizņēmumu nolīgumos, kuru apjoms pieaugs līdz 500 miljardiem ASV dolāru, kā arī speciālo aizņēmumtiesību 250 miljardu ASV dolāru piešķīrumu un SVF biedru ratificēto ceturto grozījumu. Turklāt G-20 piekrita reformēt starptautisko finanšu iestāžu pilnvaras, darbības jomu un pārvaldību, lai nodrošinātu lielāku ietekmi un pārstāvniecību jaunās ekonomikas valstīm un jaunattīstības valstīm un piekrita, ka to vadītāji un augstākā līmeņa pārstāvji būtu jāieceļ amatā, izmantojot atklātu, pārredzamu un uz rezultātiem balstītu atlases procedūru. Attiecībā uz Pasaules Banku Komisija vēlētos, lai Starptautiskā Attīstības asociācija paātrinātu krīzes mazināšanas pasākumus. Starptautisko finanšu iestāžu nosacījumi jāpielāgo katras valsts konkrētajai situācijai pašreizējās krīzes apstākļos.

- Plašākā nozīmē – šiem reformu pasākumiem jārada sinerģija, lai nodrošinātu lielāku saskanību attiecīgajās pārvaldes institūcijās. Jāturpina stiprināt reģionālo attīstības banku loma visneaizsargātākajās jaunattīstības valstīs. Visbeidzot, pamatojoties uz Londonas augstākā līmeņa sanāksmi, būtu jāaicina reģionālos un kontinentālos grupējumus, piemēram, Āfrikas Savienību, Dienvidaustrumāzijas valstu apvienību ( ASEAN ) un citus, piedalīties neoficiālajā starptautiskajā ekonomikas platformā, lai nodrošinātu lielāku efektivitāti un pārstāvniecību.

VI. SECINĀJUMS

Šī daudzšķautnainā krīze rada nopietnus draudus globālajai stabilitātei. Mūsu ilgtermiņa politiskajam skatījumam ir jāiedvesmo mūs uz ātru un izšķirošu tūlītēju rīcību. Pagājušajā gadā dotie solījumi ir jāievēro, un ir jāpaātrina to izpilde. Bet krīze piedāvā arī iespējas. Iespēja uzlabot attiecības ar jaunattīstības valstīm un izveidot jaunu un labāku partnerību, ieguldīt vairāk un labāk, lai stimulētu mūsu ekonomiku, pārgrupētu prioritātes, nodrošinātu videi draudzīgāku izaugsmi, pārveidotu starptautisko ekonomisko un finansiālo struktūru un pielāgotu to šā jaunā gadsimta realitātēm.

Nekas no tā nebūs iespējams bez spēcīgas un stingras Eiropas vadības Londonā apstiprinātā jaunā globālā pasākuma īstenošanas jomā. Lai mainītu lietas, Eiropai ir jābūt vienotai.

Pienācis laiks rīkoties.

[1] Četri dienestu darba dokumenti ir šādi: par finansējumu attīstībai („Kurp dodas ES pēc Dohas konferences?”, SEC(2009) 444), atbalstu tirdzniecībai („2009. gada tirdzniecības atbalsta uzraudzības ziņojums”, SEC(2009) 442), atbalsta efektivitāti („Atbalsta efektivitāte pēc Akras konferences – kādā stāvoklī atrodas ES?”, SEC(2009) 443) un par Tūkstošgades attīstības mērķiem („Tūkstošgades attīstības mērķi – ietekme uz finanšu krīzi jaunattīstības valstīs”, SEC(2009) 445).

[2] SVF ( The Implications of the Global Financial Crisis for Low-Income Countries (Globālās finanšu krīzes ietekme uz valstīm ar zemiem ienākumiem), 2009. gada marts); PB ( Swimming Against the Tide: how Developing Countries are Coping with the Crisis (Peldēšana pret straumi: kā jaunattīstības valstis tiek galā ar krīzi), 2009. gada marts, un The Global Economic Crisis : Assessing Vulnerability with a Poverty Lens (Globālā ekonomiskā krīze: neaizsargātības novērtēšana ar nabadzības mērauklu, 2009. gada februāris)); Aizjūras valstu attīstības institūts (ODI ) ( The global financial crisis and developing countries – What can the EU do? (Globālā finanšu krīze un jaunattīstības valstis – Ko var darīt ES?), 2009. gada janvāris); EIB ( The impact of the financial crisis on ACP countries (Finanšu krīzes ietekme uz ĀKK valstīm), 2008. gada decembris); Āzijas Attīstības banka ( ADB ) ( Country Economic Monitoring Notes (Piezīmes par valstu ekonomikas uzraudzību), 2009. gada februāris).

[3] Tie ir sadalīti šādi: 3 miljardi euro budžeta atbalstam, 800 miljoni euro pārtikas mehānismam un 500 miljoni euro ad hoc FLEX mehānismam.

[4] ESAO/Attīstības palīdzības komitejas ( DAC) sarakstā iekļautajām valstīm informācijas sniegšanai par atbalsta plūsmām 2008.-2010. gadā.

[5] Homi Kharas . Measuring the Costs of Aid Volatility (Atbalsta svārstīguma izmaksu noteikšana), Wolfensohn Centre for Development , 2008. gada jūnijs.

[6] Skaitļi pamatojas uz pētījuma „Atbalsta efektivitātes programma – Eiropas pieejas priekšrocības” sākotnējiem rezultātiem . Šis Eiropas Komisijas pasūtītais pētījums gaidāms 2009. gada vasarā.

[7] Pasaules Banka, 2009. gads.

[8] Sīkāka informācija par Āfrikas un Vidusjūras reģionālās infrastruktūras iniciatīvām skatāma attiecīgi 3. un 4. pielikumā dienestu darba dokumentā par finansējumu attīstībai.

[9] Āfrikas kopējā nostāja: Gatavojoties G-20 valstu augstākā līmeņa 2009. gada 2. aprīļa sanāksmei, ĀS, 2009. gada marts.

[10] VPRP ir pieņēmušas šādas valstis: Bangladeša, Benina, Butāna, Burkinafaso, Burundi, Kambodža, Kaboverde, Centrālās Āfrikas Republika, Komoras, Kongo Demokrātiskā Republika, Džibutija, Eritreja, Etiopija, Gambija, Gvineja, Gvineja-Bisava, Haiti, Kiribati, Lesoto, Libērija, Madagaskara, Malāvija, Maldīvija, Mali, Mauritānija, Mozambika, Nigēra, Ruanda, Samoa, Santome un Prinsipi, Senegāla, Sjerraleone, Zālamana salas, Sudāna, Tanzānija, Tuvalu, Uganda, Vanuatu, Zambija.