LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 286/8

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tēmu “Eiropas Parlamenta un Padomes priekšlikumu, ar ko groza Direktīvu 98/71/EK par dizainparaugu tiesisko aizsardzību”

KOM(2004) 582 galīgā red. — 2004/0203 (COD)

(2005/C 286/03)

Saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 95. pantu Padome 2004. gada 6. decembrī nolēma konsultēties ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju par: “Ierosinājumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar ko groza Direktīvu 98/71/EK par dizainparaugu tiesisko aizsardzību”

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas Birojs uzdeva Vienotā tirgus, ražošanas un patēriņa specializētajai nodaļai sagatavot Komitejas atzinumu šajā jautājumā. Vienotā tirgus, ražošanas un patēriņa specializētā nodaļa 2005. gada 20. aprīļa sēdē neapstiprināja RANOCCHIARI kga iesniegto atzinuma projektu.

Ņemot vērā jautājuma steidzamību, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 418. plenārajā sesijā, kas notika 2005. gada 8. un 9. jūnijā (2005. gada 8. jūnija sēdē), iecēla RANOCCHIARI kgu par galveno ziņotāju. Atzinuma projekts tika noraidīts par labu šim pretatzinumam, ar kuru iepazīstināja J. PEGADO LIZ kgs un H. STEFFENS kgs. Šis pretatzinums tika pieņemts ar 107 balsīm par, 71 balsi pret un 22 atturoties.

1. Ievads un vēsture

1.1 Apskatāmās direktīvas priekšlikuma uzdevums ir grozīt Direktīvu 98/71/EK. Grozījumu mērķis ir padarīt visās ES valstīs praktiski neiespējamu dizainparaugu tiesību izmantošanu pret trešām personām (neatkarīgie piegādātāji), kuri izgatavo, lieto un/vai pārdod tā dēvētos “Komponentus kompleksu ražojumu labošanai, ņemot vērā šo izstrādājumu sākotnējā izskata atjaunošanu”.

1.2 No šī priekšlikuma skartajām jomām (elektriskās mājsaimniecības ierīces, motocikli, pulksteņi utt.) vislielāko iespaidu tas, kā zināms, atstātu uz autobūves industriju.

1.3 Pirms Direktīvas 98/71/EK (turpmāk — “direktīva”) jau bija pieņemta Komisijas Zaļā grāmata “Dizainparaugu aizsardzība iekšējā tirgū”, kurā bija ne tikai izklāstīti apjomīga pētījuma par šo tēmu rezultāti, bet arī ietverts provizorisks direktīvas priekšlikuma projekts par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu un provizorisks regulas priekšlikuma projekts.

1.4 Zaļajā grāmatā arī tika apspriests jautājums, vai var tikt aizsargātas kompleksu ražojumu sastāvdaļas, bet jo sevišķi divas sastāvdaļas savienojoši elementi. Zaļajā grāmatā tika skaidrots, ka sastāvdaļas, kas attiecībā uz sevi atbilst aizsardzības priekšnosacījumiem, var tikt aizsargātas, tomēr nosakot, ka tās nepieciešamās iezīmes vai elementi (kas tiek apzīmētas kā savienojošās vai pieslēguma vietas), kurus katrā ziņā nepieciešams atveidot tieši tādā pašā formā un izmērā, lai tie derētu attiecīgajam produktam, vai lai šis produkts varētu tikt pieslēgts citam produktam, netiek aizsargāti.

1.5 1993. gadā Komisijas formāli iesniegtajā direktīvas priekšlikumā (1) tika apstiprināts, ka arī kompleksa ražojuma viena sastāvdaļa var tikt aizsargāta, ja tā pati par sevi atbilst aizsardzības priekšnosacījumiem, tātad atbilst kritērijiem “jauns” un “atšķirīgs” (3. pants), uzsverot, ka savienojošās vai pieslēguma vietas nevar tikt aizsargātas (7. panta 2. punkts).

1.6 Minētajā priekšlikumā bija ietverts vēl viens svarīgs nosacījums, saskaņā ar kuru dizaina paraugu aizsardzības izņēmuma tiesības nevarēja tikt izmantotas pret trešām personām, kuras trīs gadu laikā pēc “komplekso ražojumu” ar īpašiem dizaina elementiem pirmreizējās laišanas tirdzniecībā izmanto (atveido) šos dizaina elementus ar noteikumu, ka šie dizaina elementi ir atkarīgi no “komplekso ražojumu”“izskata formas” un “tiek lietoti ar mērķi ”padarīt iespējamu komplekso ražojumu remontu tā, lai būtu iespējams atgūt to sākotnējo formu (14. pants). Tādējādi faktiski tika paredzēts svarīgs izņēmums rezerves daļu dizainparaugu aizsardzībā (“izņēmuma nosacījumi rezerves daļām”, apzīmēti arī kā “remontdarbu atruna”).

1.6.1 Attiecībā uz minēto 1993. gada direktīvas priekšlikuma aspektu EESK 1994. gada 6. jūlija atzinumā (dosjē IND/504, ziņotājs — PARDON kgs) cita starpā nolēma sekojošo:

1.6.1.1 Tāpat kā visas pārējās rūpnieciskā īpašuma tiesības arī dizainparaugu aizsardzība noved pie ekskluzīvajām tiesībām (monopola tiesībām). Dizaina īpašniekam nodrošinātais monopols tomēr attiecas tikai uz produkta ārējo veidolu (“dizainu”), bet ne uz pašu produktu.

1.6.1.2 Dizainparaugu tiesības līdz ar to nodrošina formas, bet ne produkta monopolu. “Kāda pulksteņa dizaina aizsardzība netraucē konkurencei pulksteņu tirgū” (Komisijas 9.2. paskaidrojums regulas priekšlikumam).

1.6.1.3 Citāda ir situācija attiecībā uz remontdarbu atrunā iekļautajām rezerves daļām (piemēram, automašīnas virsbūves spārns vai lukturis). Šo rezerves daļu formu, “dizainu” nevar mainīt salīdzinājumā ar rezerves daļu, ko tās aizstāj pēc nomaiņas.

1.6.1.4 Šādu rezerves daļu iekļaušana dizainparaugu aizsardzībā tādēļ noved pie produktu monopola rezerves daļu tirgos; dizainparaugu tiesības uz automobīļa spārnu vai rezerves lukturi izslēdz jebkādu konkurenci šajā produktu kategorijā.

1.6.1.5 Tas ir pretrunā ar dizainparaugu aizsardzības būtību, ko atbilstoši saturiski noteikt ir pilnvarots likumdevējs […].

1.6.1.6 Remontdarbu atrunā ir iekļauts šāds nosacījums: saskaņā ar to ir pieļauta dizainparaugu tiesību iegāde un izmantošana tur, kur minētās tiesības tiek izmantotas atbilstoši sistēmai; saskaņā ar to tiek pārtraukta minēto tiesību izmantošana vienīgi tur, kur šīs tiesības — kā remontdarbu jomā — nevar izmantot atbilstoši sistēmai. Tādā veidā ar remontdarbu atrunu tiek novērsta monopolu veidošanās, konkurējošo piedāvātāju izspiešana no tirgus un patērētāju pakļaušana vienīgā piedāvātāja cenu diktātam.

1.6.1.7 Vienlaicīgi ar remontdarbu atrunu tiek novērsta monopola piemaksu veidošanās, jo “dizaina” piemaksām nepieciešamais priekšnosacījums, ka ir jāpastāv tirgum un patērētāji var izmantot priekšrocības, netiek piemērots, ja dizainparaugu tiesību aizsardzību paplašina arī uz remontdarbu atrunā ietilpstošajām rezerves daļām.

1.6.1.8 Ekonomikas un sociālo lietu komiteja tādēļ atbalsta Komisijas ierosināto remontdarbu atrunu.

1.7 Minēto izņēmuma nosacījumu vai remontdarbu atrunas paredzēšana zināmā mērā atbilda dažu rūpniecības nozaru prasībām, tajā skaita to nozaru prasībām, kas atdarina automobīļu rezerves daļas, it īpaši tā dēvētās “crash parts” (satiksmes negadījumos bieži bojātās metāla daļas). Šie “neatkarīgie piegādātāji”, balstoties uz spēkā esošo tiesisko regulējumu, jau bija mēģinājuši panākt izņēmumu no dizainparaugu aizsardzības un vērsušies Eiropas Kopienu Tiesā (EKT), tomēr bez panākumiem (skat. lietu CICRA pret Renault (2) un VOLVO pret Veng (3) ).

1.8 1993. gada direktīvas priekšlikumā ietverto remontdarbu atrunu kritizēja tās rūpniecības aprindas, kurām ir citas (vai pretējas) intereses nekā neatkarīgajiem rezerves daļu ražotājiem, proti, transportlīdzekļu ražotāji. Tāpēc Komisija izmēģināja jaunu pieeju ar grozītu priekšlikumu (4). Jaunajā priekšlikumā bija paredzēts, ka trešās personas, kas vēlas atveidot noteikta kompleksa ražojuma kādu dizaina elementu kā atsevišķu detaļu, to var darīt nekavējoties (nenogaidot trīs gadu termiņu no kompleksā ražojuma pirmreizējās laišanas tirdzniecībā), ja tās maksā “taisnīgu un atbilstošu atlīdzību” (14. pants).

1.9 Tomēr “taisnīgas un atbilstošas atlīdzības” risinājums ar atbilstošu nodevu par licenci tika uztverts kā nepieņemams gan no neatkarīgo ražotāju (5), gan transportlīdzekļu ražotāju puses (6).

1.10 Ievērojamas viedokļu atšķirības atklājās arī starp Padomi un Eiropas Parlamentu koplēmuma procedūras laikā; tādēļ bija nepieciešams uzsākt samierināšanas procedūru, kas 1998. gada septembrī noslēdzās ar to, ka praktiski tika atcelta prasība saskaņot dalībvalstu tiesību aktus šajā nozarē; tā katrā valstī pastāvošie priekšraksti tika “iesaldēti” (profesionāļu žargonā “freeze plus”), un problēmas risinājums atlikts uz vēlāku laiku.

2. Direktīvas 98/71/EK (7) nosacījumi par sastāvdaļām

2.1 Saskaņa ar direktīvu (1. panta a) apakšpunkts) “dizaina paraugs”, kas var būt aizsargāts, “ir kāda vesela ražojuma vai tā daļas ārējais izskats”.

2.2 Arī sastāvdaļu dizaina paraugus var aizsargāt, ja tie atbilst visu veidu “ražojumiem” nepieciešamajiem kritērijiem, tas nozīmē “jauns” un “atšķirīgs” (3. panta 2. punkts). Tomēr atsevišķas sastāvdaļas dizaina paraugu var aizsargāt tikai tad, ja a) “sastāvdaļa, kas ir ietverta kompleksajā ražojumā, paliek redzama, izmantojot šo ražojumu tam paredzētajā veidā un b) šie sastāvdaļas redzamie elementi paši atbilst jaunuma un atšķirības kritērijiem” (3. panta 3. punkts). “izmantošana paredzētajā veidā” 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē nozīmē to, ka tiešais lietotājs ir patērētājs, izņemot uzturēšanas kārtībā, apkopes vai labošanas pasākumus “(3. panta 4. punkts).” Pielietojot autobūves industrijā, augstākminētie nosacījumi praksē nozīmē to, ka visas daļas un sastāvdaļas, kas atrodas “zem motora pārsega” un tātad, lietojot ikdienā, nav redzamas (piemēram, motora cilindra galvas izskats), nevar tikt aizsargātas ar dizainparaugu tiesībām.

2.3 Uz dizainu paraugiem attiecas arī nosacījums, ka uz “kāda ražojuma ārējā izskata elementiem, kas atkarīgi tikai no to tehniskās funkcijas”, nepastāv tiesības uz dizaina aizsardzību (7. panta 7. punkts). Tiesības uz dizaina aizsardzību nepastāv arī “sastāvdaļas ārējā izskata elementiem, kas katrā ziņā jāatveido to precīzā formā un izmēros, lai ražojumu […] varētu samontēt vai savienot […] ar kādu citu ražojumu [vai sastāvdaļu]” (7. panta 2. punkts). Autobūves sektorā tas nozīmē, piemēram, ka bufera vai atpakaļskata spoguļa formu var aizsargāt ar dizainparaugu tiesībām, bet nevar aizsargāt “savienotāja daļu”, kas paredzēta kādas detaļas piestiprināšanai pie virsbūves.

2.4 Turklāt jāatgādina sekojošais:

2.4.1 Direktīvā ir noteikts, ka trīs gadus pēc ieviešanas termiņa beigām (tātad līdz 2004. gada oktobrim) Komisijai jāiesniedz novērtējums par direktīvas ietekmi uz ES rūpniecību, īpaši attiecībā uz “komplekso ražojumu” un sastāvdaļu izgatavotājiem, uz patērētājiem, uz konkurenci un uz iekšējā tirgus darbību. Vēlākais, vēl pēc viena gada (tātad līdz 2005. gada oktobrim) Komisijai jāiesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei direktīvas grozījumi, kas nepieciešami, lai pilnveidotu “komplekso ražojumu” un sastāvdaļu iekšējo tirgu, kā arī jāierosina citi iespējamie grozījumi (18. pants);

2.4.2 Līdz augstākminēto grozījumu pieņemšanai “dalībvalstis saglabā savu pastāvošo tiesisko regulējumu par sastāvdaļas dizaina izmantošanu kompleksu ražojumu remontam attiecībā pret to sākotnējā izskata atgūšanu un ievieš grozījumus minētajos nosacījumos tikai tad, ja ar tiem tiek radīta iespēja šādu sastāvdaļu tirdzniecības liberalizācijai.” (“Pārejas noteikumu” 14. pants, iepriekš minēts ar apzīmējumu “freeze plus”). Šobrīd visas dalībvalstis ir direktīvu ieviesušas. Deviņas no 25 ES dalībvalstīm ir ieviesušas sava veida “remontdarbu atrunu” un līdz ar to īstenojušas “liberalizāciju” (Apvienotā Karaliste, Beļģija, Itālija, Īrija, Latvija, Luksemburga, Nīderlande, Spānija, Ungārija), tomēr lielākā daļa (16 pārējās dalībvalstis) paredz aizsardzību arī rezerves un remonta daļām.

2.4.3 Sekundārā tirgus liberalizācijas izpratnē jau 2002. gada 12. decembra Regulas (EK) 6/2002 par Kopienas dizainparaugu aizsardzību 110. panta 1. punktā ir teikts, ka “attiecībā uz dizaina paraugu, kas tiek lietots ar mērķi darīt iespējamu šī kompleksā ražojuma remontu, lai tam atgrieztu sākotnējo izskatu, nepastāv Kopienas dizainparaugu aizsardzība”.

2.4.4 Līdzīgi, tomēr neietekmējot jaunā Komisijas priekšlikuma nepieciešamību, darbojas Komisijas 2002. gada 31. jūlija Regula (EK) 1400/2002 par “Vertikālu vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām mehānisko transportlīdzekļu nozarē”.

3. Direktīvas priekšlikuma saturs

3.1 Priekšlikuma “regulējuma saturs” ir ļoti vienkāršs: Direktīvas 98/71/EK 14. pants (pārejas noteikumi) jāgroza tā, lai kompleksa ražojuma sastāvdaļas dizaina paraugi, kas kalpo kompleksu ražojumu remontam ar mērķi atjaunot to sākotnējo ārējo izskatu, praktiski nevarētu tikt aizsargāti. Praksē tas nozīmē “brīvu remontdarbu atrunu, sākot ar pirmo dienu”, ko — kā jau iepriekš izklāstīts — jau sen pieprasa dažas ieinteresētās aprindas.

3.2 Priekšlikuma preambulā tiek izklāstīti šāda regulējuma izšķirošie motīvi pilnīgai, tūlītējai un bezmaksas “liberalizācijai”: — dizainparaugu aizsardzības vienīgais mērķis esot nodrošināt izņēmuma tiesības uz produkta ārējo izskatu, taču ne “monopols” uz produktu kā tādu; — dizainparaugu, kuriem nav praktisku alternatīvu, aizsardzība būtu pielīdzināma monopolam uz produktu; šāda aizsardzība varot radīt dizainparaugu priekšrakstu ļaunprātīgu izmantošanu; — konkurence tiek saglabāta, ja trešām personām tiek atļauts ražot un izplatīt rezerves daļas; — turpretī, ja aizsardzība tiek paplašināta arī uz rezerves daļām, trešās personas ir atzīstamas par vainīgām dizainparaugu tiesību aizskārumā, konkurence tiek likvidēta un tiesību īpašniekam tiek nodrošināts de facto monopols uz produktu.

3.3 Tiek uzsvērts arī, ka dalībvalstu tiesiskais regulējums attiecībā uz dizainparaugiem dažādās valstīs šobrīd ir atšķirīgs, apdraudot iekšējā tirgus darbību un, iespējams, izkropļojot konkurenci.

3.4 Citi detalizēti motīvi tiek izklāstīti “paskaidrojuma rakstā”, kurā faktiski tiek atkārtoti vai vēlreiz apstiprināti PSN un tikai daļēji EPEC ziņojuma secinājumi. Pamatā tiek minēts, ka “liberalizācija”, ja tiek izmantotas dažādas apsvērtās iespējas, “sniedz priekšrocības no dažādiem aspektiem un ir bez nopietniem trūkumiem. Tā uzlabošot iekšējā tirgus darbību un sekmēšot lielāku konkurenci tehniskās apkopes tirgū. Turklāt tikšot pazeminātas patēriņa cenas un radītas iespējas uzņēmējdarbībai, kā arī darba vietas mazajiem un vidējiem uzņēmumiem” (MVU) (2.2. punkts, 7. lpp).

3.5 Turpretī citas iespējas pamatā neesot ieteicamas, ņemot vērā sekojošus iemeslus: — Status quo saglabāšana ar katras valsts atšķirīgiem priekšrakstiem kavēšot iekšējā tirgus pilnveidošanu; — “vienkāršota dizaina režīma aizsardzība” varētu tiesību īpašniekiem sniegt iespēju paaugstināt cenas laikā, kamēr aizsardzība ir spēkā (konkrēti iemesli, kas to pamatotu, netiek nosaukti); — sistēma, kas pret “atlīdzību” atļautu trešām personām lietot citu personu dizaina paraugus, radītu problēmas ar tiesību esamības pierādīšanu, ar atlīdzības atbilstošu lielumu un ar trešo personu gatavību šo atlīdzību tiešām samaksāt; — “abu iepriekš nosaukto sistēmu kombinācija, tātad vienkāršota dizaina režīma aizsardzība un ar to saistītā atlīdzības sistēma” radītu salīdzinoši augstas izmaksas, un droši vien tikai nedaudzi neatkarīgie ražotāji veiktu nepieciešamos ieguldījumus (skatīt “Finanšu dokumentu par tiesību aktiem”, 5.1.2. punkts, 17. lpp.).

4. Tehniska rakstura piezīmes

4.1 Jau vairākkārt pieminētajā EPEC ziņojumā atzīts (3.7 punkts), ka neoriģinālās rezerves daļas nenodrošina oriģinālajām rezerves daļām līdzvērtīgu kvalitāti, jo neatkarīgajiem nav specifisko apstrādes, kvalitātes un tehnoloģiju iemaņu, kas ir ierastas automobīļu ražotājiem.

4.2 Moderni transportlīdzekļi ir savstarpēji neatkarīgu sastāvdaļu ar augstu tehnoloģiju īpatsvaru (piemēram, paaugstinātas izturības tērauds) montāžas komplekss rezultāts, minētās sastāvdaļas izceļas ne tikai ar savu formu un izmēriem, bet arī ar montāžas kvalitāti (pielietotās metināšanas un līmēšanas tehnoloģijas) un izmantotajiem materiāliem. Tādēļ neoriģinālo daļu īpašības var atšķirties no oriģinālo daļu īpašībām.

4.3 Izsniedzot vispārējo ekspluatācijas atļauju, tiek veikti vairāki frontālo un sānu triecienu izmēģinājumi, lai noskaidrotu, vai transportlīdzeklis atbilst attiecīgās direktīvas prasībām par pasažieru aizsardzību nelaimes gadījuma laikā. Tos papildina nesen pieņemta direktīva par kājāmgājēju aizsardzību ar mērķi labāk pasargāt kājāmgājējus sadursmes gadījumā ar transportlīdzekli. Minētajā direktīvā automobīļu ražotājiem ir uzlikts pienākums veidot transportlīdzekļu priekšdaļu atbilstoši noteiktām drošības prasībām un veikt īpašus triecienizturības pārbaudes izmēģinājumus.

4.4 Rezerves daļu neatkarīgie piegādātāji toties nekādā veidā nav pakļauti to daļu, ko viņi laiž tirgū, iepriekšējai tehniskajai kontrolei, jo transportlīdzekļu atsevišķām sastāvdaļām ekspluatācijas atļaujas procedūra nav paredzēta, izņemot dažas īpašas sastāvdaļas — “neatkarīgas tehniskās vienības”. Kas attiecas uz virsbūves daļām, pie tādām pieder stikli, atpakaļskata spoguļi, priekšējie un aizmugurējie lukturi. Attiecībā uz citām detaļām (motora pārsegs, buferi, utt.) nepastāv nekādas prasības par tehniskām pārbaudēm pirms laišanas tirgū, tātad arī nav skaidrības, vai šīs detaļas uzrāda tādas pašas īpašības kā oriģinālās. Neatkarīgie piegādātāji ir pakļauti tikai vispārējiem ražojumu drošības priekšrakstiem un civiltiesiskajai atbildībai par zaudējumiem, ko izraisījuši bojāti ražojumi.

4.5 Priekšlikums ir arī pretrunā ar svarīgo direktīvu par vecajiem transportlīdzekļiem (“End of life vehicles”). Ar to automobīļu ražotājiem tiek uzlikts pienākums izņemt no transportlīdzekļu sastāvdaļām smagos metālus un uzrādīt tos, lai atvieglotu šo materiālu otrreizējo pārstrādi. Turklāt automobīļu ražotājiem ir pienākums būvēt transportlīdzekli tā, lai, pārstrādājot pārstrādes lūžņos to var viegli demontēt un attiecīgi veikt otrreizējo pārstrādi. Tā kā atdarināto daļu neatkarīgie piegādātāji acīmredzamu iemeslu dēļ minētajām saistībām nav pakļauti, montējot šīs nezināmā sastāva daļas (piemēram, buferus), pastāv risks, ka paredzamais pārstrādes process tiek apgrūtināts un, iespējams, rodas kaitējums apkārtējai videi un augstākas izmaksas.

4.6 Komisija pareizi skaidro, “ka dizaina režīma aizsardzības mērķis ir dizaina parauga radītāja garīgās darbības novērtējums un ražojuma ārējā izskata formas, bet ne tā tehniskās darbības vai kvalitātes, aizsardzība” (skatīt direktīvas priekšlikuma “Paskaidrojuma rakstu”, 9. lpp.). Tādējādi dizaina režīma aizsardzība un drošība konceptuāli atrodas divos atšķirīgos līmeņos. Tomēr nevar atstāt bez ievērības faktu, ka Komisijas ierosinātā liberalizācija praksē varētu novest pie tā, ka tirgū palielinās tādu sastāvdaļu skaits, kuras nav pietiekami pārbaudītas 4.3. punktā minētajos izmēģinājumos un neatbilst direktīvas par vecajiem transportlīdzekļiem priekšrakstiem. Tādēļ bez šķietamajām priekšrocībām, kuras, pēc Komisijas domām, ar liberalizāciju palielinātas konkurences rezultātā iegūtu patērētāji, būtu jāņem vērā arī iespējami lielākie draudi patērētājiem.

5. Nobeiguma piezīmes un ieteikumi

5.1 EESK apstiprina savu dažādos atzinumos jau pausto nostāju, ka intelektuālā īpašuma tiesībām tirdzniecībā piešķirama arvien lielāka nozīme, kam jāpieskaita arī dizainparaugu tiesiskā aizsardzība kā tehnisko inovāciju pamatelements un no tās izrietošā nepieciešamība cīņai ar atdarināšanu.

5.2 Komiteja apstiprina savu uzskatu, ka dizainparauga īpašniekam piešķirtais monopols ir attiecināms tikai uz ārējo izskatu, bet nevis uz pašu produktu.

5.3 Komiteja arī apstiprina savu jau agrākajos atzinumos ieņemto nostāju, ka dizainparaugu tiesiskās aizsardzības paplašināšana uz rezerves daļām, kas pakļautas remontdarbu atrunai, radītu produktu monopolu sekundārajā tirgū, kas būtu pretrunā ar faktisko dizainparaugu aizsardzības būtību.

5.4 Turklāt ar Direktīvu 98/71/EK radīto nosacījumu tika pieļauta atsevišķo valstu atšķirīgā, pat pretējā regulējuma saglabāšana, un ar pēdējo ES paplašināšanu šis atsevišķo valstu dažādais regulējums vēl palielinās, turklāt Eiropas tirgum nozīmīga sektora īpaši nozīmīgā ekonomikas jomā.

5.5 Tātad Komisija ar priekšlikumu cenšas panākt iekšējā tirgus ieviešanu šajā jomā, tuvinot valstu sistēmas, ar ko tiek liberalizēta aizsargātu dizainparaugu (sekundārajā tirgū) izmantošana ar mērķi labot kompleksus ražojumus, lai atgūtu to sākotnējo izskatu.

5.6 Komiteja atbalsta Komisijas priekšlikumu, jo uzskata to par turpmāku iniciatīvu daļu, kas jau saņēmušas Komitejas atbalstu, un priekšlikums var veicināt konkurenci, pazemināt cenas un radīt jaunas darba vietas īpaši mazajos un vidējos uzņēmumos.

5.7 Pēc Komitejas domām, Komisijas priekšlikumu tomēr varētu uzlabot, skaidrāk un pamatīgāk pierādot saskaņotību ar TRIPS konvenciju, konkrētāk norādot ietekmi uz nodarbinātību un nodrošinot ne tikai patērētājiem jau tā garantētās tiesības uz informāciju, bet panākot, lai netiktu ietekmētas izvēles tiesības, kas ir cieši saistītas ar neatkarīgo ražotāju produktu drošības un uzticamības aspektiem, bet netieši — ar šādu daļu izmantošanas kompleksu ražojumu (īpaši vieglo automašīnu) labošanai sekām attiecībā uz atlikušo vērtību un netiešajām izmaksām (piemēram, apdrošināšanas prēmijas).

Briselē, 2005. gada 8. jūnijā. Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētāja Anne–Marie SIGMUND

(1) OV C 345, 23.12.1993.

(2) Lieta 53/87, 1988. gada 5. oktobra spriedums

(3) Lieta 238/87, 1988. gada 5. oktobra spriedums

(4) OV C 142, 14.5.1996.

(5) R. Hughes, ECAR juridiskais padomnieks, “The legal protection of designs”, 1996. g., un “Briefing notes (1-6) of the European Campaign for the Freedom of the Automotive Parts and repair Market”, 1996. g.

(6) ACEA komentāri par priekšlikumu direktīvai par dizainparaugu tiesisko aizsardzību, atsauce 97000622, un “Key questions about design protection for car parts”, atsauce 97000517.

(7) OV 289, 28.10.1998.