LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 345/24

Pieteikuma publikācija saskaņā ar 50. panta 2. punkta a) apakšpunktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1151/2012 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu kvalitātes shēmām

2013/C 345/12

Šī publikācija dod tiesības izteikt iebildumus pret pieteikumu atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1151/2012 (1) 51. pantam.

VIENOTS DOKUMENTS

PADOMES REGULA (EK) Nr. 510/2006

par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību (2)

“ELBE-SAALE HOPFEN”

EK Nr.: DE-PGI-0005-01071-13.12.2012

AĢIN ( X ) ACVN ( )

1. Nosaukums

“Elbe-Saale Hopfen”

2. Dalībvalsts vai trešā valsts

Vācija

3. Lauksaimniecības produkta vai pārtikas produkta apraksts

3.1. Produkta veids

1.8. grupa. Citi Līguma I pielikumā minētie produkti (garšvielas u. c.)

3.2. Produkta apraksts, uz kuru attiecas nosaukums (1)

Botāniskais apraksts.

Apiņi (Humulus lupulus L.) ir nātru rindas (Urticaceae) kaņepju dzimtas (Cannabaceae) augi. Tas ir daudzgadīgs divmāju augs (uz katra īpatņa veidojas vai nu tikai sievišķās, vai vīrišķās ziedkopas). Apiņu audzēšanā nozīme ir vienīgi sievišķajiem augiem, jo tikai tiem veidojas tā sauktās rogas (jeb apiņu čiekuriņi). Apiņu rogas sastāv no pieziedlapām, seglapām, rogas kātiņa un centrālās ass. Pieziedlapu pamatnē atrodas mazi dzelteni bumbulīši. Tās ir dziedzeru šūnas, kas satur alus ražošanā svarīgos apiņu miltus (lupulīnu).

Produkti

Šis pieteikums saskaņā ar Regulu (ES) Nr. 1151/2012 tiek iesniegts, lai Elbas–Zāles apvidū audzētajiem apiņiem piešķirtu aizsardzību, kas attiecas tikai uz kaltētām apiņu rogām, kas ievāktas no sievišķajiem augiem, kā arī no tām iegūtajiem pārstrādes produktiem: 90. un 45. tipa apiņu granulām un ar CO2 vai spirtu ekstrahētu apiņu ekstraktu. Pārstrādājot apiņus,

— samazinās transportēšanas un uzglabāšanas izmaksas,

— granulas ir birstošākas nekā apiņu rogas,

— alus darītavās ir iespējama automātiska dozēšana,

— raudzēšanas procesā tiek labāk izmantotas rūgtvielas un aromātiskās vielas.

Par tipiskiem apiņu produktiem uzskata 90. tipa granulas (no 100 kg apiņu rogu iegūst 90 kg granulu), ar lupulīnu bagātinātas 45. tipa granulas (no 100 kg apiņu rogu iegūst 45 kg granulu), kā arī ar CO2 un spirtu ekstrahētu apiņu ekstraktu. Granulēšanas procesā apiņu rogas tiek samaltas un ar matricām sapresētas granulās. Izgatavojot ar lupulīnu bagātinātās 45. tipa apiņu granulas, tiek samaltas saldētas apiņu rogas. Pēc tam sijājot tiek atdalīta daļa ziedkopas lapu. Abu procesu gaitā apiņiem netiek pievienotas nekādas vielas.

Apiņu ekstraktu izgatavo, ar šķīdinātāju (piemēram, CO2 vai spirta) palīdzību no iepriekš iegūtām apiņu granulām vai apiņu rogām ekstrahējot vielas, ko tie satur. Apiņu ekstrakta iegūšana ir fizikāls process. Šķīdinātājs tajā darbojas tikai kā vērtīgo vielu nesējs, un procesa beigās to izmanto atkal jaunas partijas ekstrahēšanai. Abās procedūrās iegūtie tīrie sveķu ekstrakti ir ļoti noturīgi glabājot.

Izmantošana

Apmēram 99 % Elbas–Zāles audzēšanas apgabalā iegūto apiņu un to pārstrādes produktu izmanto alus ražošanā. Elbas–Zāles apgabalā audzēto apiņu šķirņu rūgtvielas un aromātvielas (ēteriskās eļļas) būtiski ietekmē darītā alus specifisko vērtību.

Elbas–Zāles apiņu audzēšanas apgabalā, kurš pašlaik ir otrais lielākais Vācijā, lielākoties audzē rūgtās šķirnes, piemēram:

— “Hallertauer Magnum”,

— “Herkules”,

— “Hallertauer Taurus”,

— “Northern Brewer”,

— “Nugget”,

— “Hallertauer Merkur”.

Turklāt Elbas–Zāles audzēšanas apgabalā mazākos apmēros audzē arī aromātiskās šķirnes, kā “Perle” un “Hallertauer Tradition”.

Iegūšana un kvalitāte

Apiņu analīžu darba grupa reizi gadā nosaka vidējo alfa skābju vērtību vairākām dažādos apgabalos audzētām apiņu šķirnēm, kuru augi ir gatavi novākšanai. Audzētajām rūgtajām šķirnēm ir augsts alfa skābju saturs. Visizplatītākajai šķirnei “Hallertauer Magnum” šī vērtība 15 gadu laikā (no 1997. līdz 2011. gadam) vidēji bija 13,25 %. Elbas–Zāles audzēšanas apgabalā ievāktajai aromātiskajai šķirnei “Perle” alfa skābju saturs 10 gadu laikā (no 2003. līdz 2012. gadam) vidēji bija 7,35 %. Minētās vērtības tika noteiktas uzpircēju laboratorijās. Audzēšanas platības šajā ģeogrāfiskajā apgabalā ir lielas un atrodas vienuviet, un tas ļauj iegūt augstvērtīgas un viendabīgas apiņu partijas.

3.3. Izejvielas (tikai pārstrādātiem produktiem)

—

3.4. Dzīvnieku barība (tikai dzīvnieku izcelsmes produktiem)

—

3.5. Īpaši ražošanas posmi, kas jāveic noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā

Visi neapstrādātie apiņi, ieskaitot ražas iepakošanu un pirmo sertificēšanu, pilnībā tiek iegūti ražošanas uzņēmumā un līdz ar to noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā.

3.6. Īpaši noteikumi griešanai, rīvēšanai, iepakošanai u.c.

—

3.7. Īpaši noteikumi marķēšanai

—

4. Precīza ģeogrāfiskā apgabala definīcija

Ģeogrāfiskais apgabals, kurā vienīgajā drīkst audzēt “Elbe-Saale Hopfen” apiņus, ietver šādus pagastus, pilsētas vai iekavās norādītās attiecīgo pagastu un pilsētu daļas.

Saksijā: Mīgelnas pilsēta, Ostrava, Grosveicšene, Leisnigas pilsēta, Gēda, Burkava, Panšvice-Kukava, Elstras pilsēta, Veisenbergas pilsēta, Lēbavas pilsēta, Šēnava-Bercdorfa pie Eigenas, Bernštates pilsēta pie Eigenas, Grimmas pilsēta, Prīstevica, Kliphauzene.

Saksijā-Anhaltē: Bernburgas pilsēta (Vedegasta), Kētenes pilsēta (Bāsdorfa), Dienvidanhaltes pilsēta (Ederica, Grosbādegasta un Kleinbādegasta, Proziga, Māsdorfa), Nemsdorfa-Gērendorfa, Obhauzene, Kverfurtes pilsēta, Zalcatāle (Bēzenštete), Elsteraue (Rēmsdorfā un Šporā ietilpstošās Šprosena un Elzena), Gleina, Ceicas pilsēta, Krečava (Grana, Zalzice), Veterceibe, Molauerlande (Kazekirhene, Molava, Aue).

Tīringenē: Zāleplate, Kuclēbena, Heringenes-Helmes pilsēta, Veisenzē pilsēta, Ganglofzemmernas pagasts, Fremmštete, Grosenērihas pilsēta, Rotlēbene, Sondershauzenes pilsēta, Škēlenes pilsēta, Monštāba.

5. Saikne ar ģeogrāfisko apgabalu

5.1. Ģeogrāfiskā apgabala specifika

Elbas–Zāles audzēšanas apgabalā apiņus jau vairāk nekā piecdesmit gadu garumā gandrīz vienmēr audzē šim nolūkam paredzētās vietās ar dziļām un sakņainām augšējo kategoriju augsnēm, kuru vērtība ir no 60 līdz 100.

Ģeogrāfiskais apgabals ietver Magdeburgas pauguraini, Kverfurtes plato un Tīringenes ieplaku, kuru melnzemes augsnes un tai līdzvērtīgās lesa augsnes nodrošina apiņu audzēšanai izdevīgus apstākļus. Apiņu audzēšanai ļoti labvēlīgas ir arīdzan dziļās, nedaudz piesārņotās gaišās lesa augsnes, kas sastopamas starp Leipcigu un Drēzdeni, piemēram, Lommacšerpflēges paugurainē, kā arī upju plašo palieņu aluviālās augsnes.

Elbas–Zāles apgabalā, kas Vācijā ir vistālāk ziemeļos esošais apiņu audzēšanas apgabals, klimats būtībā līdzinās citiem pazīstamiem apiņu audzēšanas apgabaliem. Tā kā apgabals atrodas tālāk ziemeļos, apiņi tur nobriest vidēji par sešām dienām vēlāk nekā tālāk dienvidos esošajos Vācijas apiņu audzēšanas apgabalos; vēlīnā nobriešana izskaidrojama arī ar to, ka veģetācijas periodā no marta līdz augustam augsnes temperatūra jau gadiem ilgi parasti ir zemāka nekā citur. Salīdzinājumā ar citiem audzēšanas apgabaliem gada vidējais nokrišņu daudzums ilgus gadus šeit ir bijis zemāks (450 l/m2 līdz 650 l/m2). Lai nodrošinātu stabilu ražību, pašlaik 74 % teritorijas (2011. gads) jūnijā, jūlijā un augustā vajadzības gadījumā apūdeņo ar pilienlaistīšanas metodi, ja nav nokrišņu.

Elbas–Zāles apgabals ir vienīgais, kur apiņu platībās izmanto betona balsta konstrukcijas, – tas ir vēl viens faktors, kas nodrošina apiņu “Elbe-Saale Hopfen” ražas stabilitāti. Betona balsta konstrukcijas ir ļoti izturīgas, tām ir ilgs ekspluatācijas laiks, un tās reti jālabo, līdz ar to tās ir sevišķi noturīgas pret vētrām.

Tā kā apiņi ir viena no kultūrām, kas nav izturīgas pret vēju, to audzēšanai jāizvēlas aizvēja vieta, izmantojot dabiski apmežotas teritorijas vai vēsturiski izveidojušos koku aizsargstādījumus, kā arī, iespējams, iestādot vienu vai divas rindas ātraudzīgu koku.

Atsevišķas apiņu audzēšanas saimniecības atrodas samērā tālu cita no citas, tāpēc šādi samazinās risks, ka krusa vai vētra iznīcinās ražu lielās platībās. Lielais savstarpējais attālums ir labvēlīgs ražas stabilitātei ģeogrāfiskajā apgabalā arī fitosanitārajā ziņā, jo tas neļauj izplatīties sēņu ierosinātām slimībām, piemēram, vītei, kuru pašlaik nav iespējams apkarot ar ķīmiskiem līdzekļiem. Elbas–Zāles audzēšanas apgabals plešas apm. 280 km garumā austrumu–rietumu virzienā un 85 km platumā, mērot ziemeļu–dienvidu virzienā (gaisa līnijā). Šajā apgabalā pašlaik atrodas 29 apiņu audzēšanas saimniecības (2010.–2011. gada dati).

Apiņu audzēšanai Elbas–Zāles apvidū ir vairāk nekā tūkstoš gadu senas tradīcijas. Šajā ģeogrāfiskajā apgabalā apiņu audzēšana rakstos pirmo reizi ir minēta 11. gadsimtā, bet likumos tā ir minēta kopš 13. gadsimta. Vairākas atsauces liecina, ka Vācijas dienvidaustrumos ir pastāvējušas izkoptas apiņu audzēšanas tradīcijas un notikusi tirdzniecība ar apiņiem, piemēram, Drēzdenes apiņu tirgū. Pirmās konkrētās un izsmeļošās ziņas par apiņu audzēšanu šajā ģeogrāfiskajā apgabalā ir datējamas ar 18. gadsimta sākumu. Šajā ģeogrāfiskajā apgabalā audzēto apiņu īpaši augstā kvalitāte ir atzīmēta jau 1784. gadā. Tur iegūtie apiņi bijuši visai izslavēti un iecienīti tieši savas izcelsmes dēļ. Lai saglabātu labo slavu, jau 16. gadsimtā tika ieviesta apiņu produkcijas apzīmogošana, līdzīgi kā Špaltas apiņu audzēšanas apgabalā. Ar šo zīmogu vēl šodien apliecina, ka apiņi ir ievākti Elbas–Zāles tradicionālajā apiņu audzēšanas apgabalā.

Par to, ka šajā ģeogrāfiskajā apgabalā vēsturiski allaž audzēti apiņi, liecina daudzi toponīmi, vēl saglabājušās apiņu noliktavas un apiņu kaltes, kā arī tas, ka apiņu motīvs grezno daudzu pilsētu ģerboņus. 19. gadsimtā apiņu audžu kopējā platība minētajās trijās mūsdienu pavalstīs pārsniedza 1 000 ha, taču 20. gadsimta sākumā tā saruka, tā ka pēc 1934. gada apiņus Hildburghauzenas apriņķī vietējo alus brūžu vajadzībām ievāca tikai piemājas dārziņos. Ar profesionālu atbalstu no kaimiņvalsts Čehoslovākijas apiņus šajā novadā atsāka audzēt no 1950. gada. Kopš 1964. gada izšķirošus panākumus palīdzēja gūt Lielbritānijas izcelsmes rūgto apiņu šķirne “Northern Brewer”, kas tika apstiprināta 1968. gadā. Jau 1985. gadā vairāk nekā 80 % toreizējo apiņu platību audzēja rūgtās šķirnes, galvenokārt “Northern Brewer”, kopš 1973. gada (mazākā apjomā) – arī rūgto šķirni “Bullion”. Kopš deviņdesmito gadu sākuma novadā sāka audzēt arī rūgto šķirni “Hallertauer Magnum”. Pašlaik rūgto apiņu šķirnes audzē vismaz 87 % platību, no tām iegūst vairāk nekā 86 % produkcijas. Tām salīdzinoši ir lielāks īpatsvars nekā citos Vācijas apiņu audzēšanas apgabalos.

Par Elbas–Zāles novadu, kura centrā atrodas Zāles apriņķis, pirmoreiz saistībā ar apiņiem runāts 1947. gadā kādā lekcijā Halles-Grēbersas lauksaimniecības skolā. Līdz 1957. gadam šajā audzēšanas apgabalā iegūto apiņu produkciju sauca par Vidusvācijas apiņiem (“Mitteldeutschen Hopfen”) un eksporta preci – par Zāles apiņiem (“Saale-Hopfen”), kas 1966. gadā pirmoreiz ieguva zelta medaļu Leipcigas tirdzniecības izstādē. Pēc iestāšanās Starptautiskajā apiņu audzētāju birojā 1971. gadā pirmoreiz tika atzīts VDR (Vācijas Demokrātiskās Republikas) audzēšanas apgabals. Tikai no 1990. gada šo apgabalu sāka saukt par Elbas–Zāles audzēšanas apgabalu (“Elbe-Saale”).

Lielās apiņu audzēšanas platības, kas no ierīkošanas līdz mūsu laikiem būtībā nav daudz mainījušās, dod iespēju izmantot īsākus apgriešanās periodus un ļauj pilnvērtīgāk noslogot tehniku un iekārtas, tādējādi panākot augstāku efektivitāti apiņu apstrādē un kopšanā. Lielās, vienuviet esošās platības ir svarīgs priekšnoteikums, lai audzēšanas apgabalā izdotos iegūt augstvērtīgas apiņu partijas ar līdzīgām īpašībām.

Lupulīna veidošanos lielā mērā nosaka klimatiskie apstākļi. Apiņi “Elbe-Saale Hopfen” tiek audzēti tajā pašā novadā, kur atrodas pazīstamie Zāles–Unštrutes un Elbas ielejas vīnkopības apgabali (vai netālu no tiem). Apiņus, kurus jau viduslaikos dēvēja par ziemeļu vīnogulājiem, daudzviet sāka audzēt vīna dārzu vietā, jo šī kultūra nebija tik siltumprasīga.

5.2. Produkta specifika

Rūgtos apiņus alus darīšanā lielākoties izmanto rūgtuma pamatlīmeņa regulēšanai, jo tajos ir salīdzinoši vairāk alfa skābju. Elbas–Zāles audzēšanas apgabalā galvenokārt audzē rūgtās šķirnes. Līdz 1990. gadam šajā apgabalā audzētos apiņus pārsvarā izmantoja VDR vietējo alus darītavu patēriņam. Kopš 1990. gada Elbas–Zāles apgabalā iegūtos apiņus visā pasaulē izmanto lielākie alus ražošanas koncerni.

Lai gan VDR laikā apiņi gandrīz netika eksportēti, jo tos izmantoja pašu patēriņam, tur iegūto apiņu kvalitāte jau 1970. gadā atbilda starptautiskajām normām.

Elbas–Zāles apvidū audzētie apiņi ieguva starptautisku atzinību 1974. gadā Zinātniskās komisijas sēdē un 1980. gadā Starptautiskā apiņu audzēšanas biroja XXVIII kongresā Drēzdenē, jo līdz 90 ha lielajās platībās sasniegtā ražība no hektāra (1979. gadā: 35 centneri) bija salīdzināmi ar Vācijas Federatīvās Republikas (VFR) rādītājiem.

Kopš 1960. gada tika organizēti centralizēti pieredzes apmaiņas pasākumi, kuros apiņu audzētāji guva jaunas atziņas un iepazinās ar tehniskajiem jauninājumiem. Šī tradīcija tika atjaunota 1996. gadā, organizējot Elbas–Zāles apiņu dienu reizi gadā, bet kopš 2002. gada – reizi divos gados. Interesi par savā reģionā iegūto izejmateriālu, bez kura nav iedomājama alus brūvēšana, lielākoties pauž vietējās alus darītavas. Kopš 2006. gada regulāri tiek ievēlēta apiņu karaliene, kura pārstāv apiņus “Elbe-Saale Hopfen” reģionālā, valsts un starptautiskā mērogā.

Ģeogrāfiskajā apgabalā pastāvošās zināšanas par apiņu audzēšanu no 1950. gada līdz pat mūsdienām tiek uzsvērtas tradīcijām bagātajā apiņu pētniecības darbā Jēnā. 2009. gadā Groszanterslēbenes pagastā tika atvērta “Apiņu informācijas māja”, kas piedāvā interesantu informāciju par Elbas–Zāles audzēšanas apgabalu.

Daudzām reģionālajām alus darītavām apiņi no Elbas–Zāles audzēšanas apgabala ir kļuvuši par sinonīmu kvalitātei. Dažu restorānu vietējos alus brūžos, piemēram, Leipcigas “Bayerischer Bahnhof”, izmanto tikai Elbas–Zāles audzēšanas apgabalā iegūtās apiņu rogas un granulas. Turklāt šā novada alus darītavas “Altenburger Brauerei GmbH”, “Brauerei Landsberg GmbH” un “Privatbrauerei Schwerter Meißen GmbH” ražošanā izmanto apiņu granulas, kas izgatavotas no šajā audzēšanas apgabala iegūto apiņu rogām. Apiņus “Elbe-Saale Hopfen” lielākoties tirgo tirdzniecības uzņēmumi, kas apmēram 40 % no šīs produkcijas pārdod ES valstu (arī Vācijas) alus darītavām un vairāk nekā pusi nosūta klientiem ārpussavienības valstīs. Pasaules mēroga alus ražošanas koncerni ar lielajām un viendabīgajām apiņu partijām, kādas, piemēram, iegūtas Elbas–Zāles audzēšanas apgabalā, nodrošina noturīgi augstvērtīgu alus produkciju. Piemēram, alus koncerns “Radeberger Gruppe KG”, kas pašlaik ir vadošais Vācijas alus tirgū un kam ir filiāles gandrīz visās Vācijas daļās, izmanto apiņu granulas un apiņu ekstraktu, kas iegūts no Elbas–Zāles apgabalā audzētajiem apiņiem.

Elbas–Zāles apgabals kopš 2004. gada ik gadu piedāvā tajā audzēto rūgto apiņu šķirņu apiņu tirdzniecības paraugus Vācijas apiņu izstādei, lai tos salīdzinātu ar pārējām Vācijā audzētajām apiņu šķirnēm. Elbas–Zāles apgabala apiņu audzētāji 2007. un 2008. gadā ieguva trešo vietu, 2005. gadā pirmo vietu, bet 2004. gadā otro vietu trīs labāko rūgto apiņu šķirņu audzētāju konkurencē.

5.3. Saikne starp ģeogrāfisko apgabalu un produkta kvalitāti vai īpašībām (ACVN) vai produkta īpašo kvalitāti, reputāciju vai citām īpašībām (AĢIN)

Iepriekš aprakstītais klimats, augsnes faktori, saimniecību izvietojums un savstarpējais attālums, kā arī audzēšanas apgabalā izkoptā specifiskā apiņu audzēšanas sistēma (balstu veids, aizvējš, pilienveida laistīšana utt.) ir lieliski priekšnoteikumi apiņu un it sevišķi rūgto apiņu šķirņu audzēšanai. Vienlaikus šie faktori nodrošina stabilu ražu un augstu un viendabīgu alfa skābju saturu apiņos, kas iegūti Elbas–Zāles audzēšanas apgabalā.

Lielās un kvalitatīvās, augstvērtīgās un viendabīgās apiņu partijas no Elbas–Zāles audzēšanas apgabala augstu vērtē gan reģionālās alus darītavas, gan pasaules lielākie alus ražošanas koncerni, piemēram, Dienvidamerikā, Viduseiropā un Austrumeiropā. Apiņu “Elbe-Saale Hopfen” popularitāti un labo slavu ir veicinājušas arī ilgās apiņu audzēšanas tradīcijas Elbas–Zāles apgabalā un fakts, ka šis apgabals patlaban ir otrais lielākais apiņu audzēšanas apgabals Vācijā.

Atsauce uz specifikācijas publikāciju

(Padomes Regulas (EK) Nr. 510/2006 5. panta 7. punkts (3))

“Markenblatt”, 25. sēj., 2012. gada 22. jūnijs, 7.a-aa daļa, 10037. lpp.

(http://register.dpma.de/DPMAregister/geo/detail.pdfdownload/35552)

(1) OV L 343, 14.12.2012., 1. lpp.

(2) OV L 93, 31.3.2006., 12. lpp. Aizstāta ar Regulu (ES) Nr. 1151/2012.

(3) Skat. 2. atsauci.