KOMISIJAS PAZIŅOJUMS“VADLĪNIJAS PAR VIENKĀRŠOTU IZMAKSU IESPĒJU IZMANTOŠANU EIROPAS STRUKTURĀLO UN INVESTĪCIJU FONDU (ESI) IETVAROS” – PĀRSTRĀDĀTA REDAKCIJA

(2021/C 200/01)

Norādījumi par vienkāršotu izmaksu iespējām (VII): vienotas likmes finansējums, vienības izmaksu standarta likmes, fiksētas summas

(saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1303/2013 67., 68., 68.a un 68.b pantu, Regulas (ES) Nr. 1304/2013 14. pantu un Regulas (ES) 1299/2013 19. pantu)

Pārstrādāts izdevums pēc Regulas (ES, Euratom) 2018/1046 stāšanās spēkā

ATRUNA “Šis ir Komisijas dienestu sagatavots darba dokuments. Balstoties uz piemērojamajiem ES tiesību aktiem, tajā sniegti tehniski norādījumi kolēģiem un struktūrām, kas iesaistītas Eiropas strukturālo un investīciju fondu pārraudzībā, kontrolē vai apgūšanā. Šie norādījumi neskar Tiesas un Vispārējās tiesas interpretācijas.”

SATURA RĀDĪTĀJS

1. nodaļa. Ievads 6

1.1. Mērķis 6

1.2. Kāpēc izmantot vienkāršotu izmaksu iespējas? 6

2. nodaļa. Horizontālie principi un darbības joma 7

2.1. Kad izmantot vienkāršotas izmaksas? 7

2.2. Vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana 7

2.2.1. Princips 7

2.2.2. Izņēmums: gadījumi, kad vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana ir obligāta [šī iedaļa pārstrādāta atbilstoši Omnibus regulai] 7

2.2.3. Piemērošana laikā un pārejas noteikumi 10

2.3. Iespēju apvienošana 11

2.3.1. Pamatprincipi 11

2.3.2. Kombināciju piemēri 11

2.4. Publiskais iepirkums un vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana 12

2.4.1. Vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana publiskā iepirkuma gadījumā 12

2.4.2. Vienotās likmes izmantošana tiešo personāla izmaksu aprēķinam darbībām, ko īsteno ar publisko iepirkumu 14

2.5. Vienkāršotu izmaksu iespēju atbilstība noteikumiem par valsts atbalstu 15

2.5.1. Vienkāršotu izmaksu iespēju atbilstība Vispārējai grupu atbrīvojuma regulai un Lauksaimniecības grupu atbrīvojuma regulai 15

2.6. Vienkāršotu izmaksu izmantošana darbībās, no kurām gūst neto ienākumus 16

2.6.1. Darbības, no kurām pēc to pabeigšanas gūst neto ienākumus (KNR 61. pants) 16

2.6.2. Darbības, no kurām īstenošanas laikā gūst neto ienākumus un kurām nepiemēro KNR 61. panta 1.–6. punktu 17

2.7. Noteikumi par ERAF un ESF: paralēls finansējums: 18

2.7.1. Tādu pasākumu deklarēšana, kuriem saistībā ar vienkāršotu izmaksu iespējām piemēro KNR 98. panta 2. punktu 18

2.7.2. Piemēri 18

2.8. ELFLA un ETS īpašie noteikumi 19

3. nodaļa. Vienkāršotu izmaksu iespēju veidi 19

3.1. Vienotas likmes finansējums 19

3.1.1. Izmaksu kategoriju definēšana 19

3.1.2. Īpašas vienotas likmes finansēšanas sistēmas to izmaksu kategoriju aprēķināšanai, kas sīki aprakstītas KNR un konkrētu fondu regulās 20

3.1.2.1. Netiešo izmaksu aprēķina metodes 21

3.1.2.2. Vienota likme tiešo personāla izmaksu noteikšanai 21

3.1.2.3. Vienota likme visu citu darbības izmaksu noteikšanai, kas nav tiešās personāla izmaksas 22

3.1.2.4. KNR noteikto vienoto likmju pamatojums 23

3.1.2.5. Piemērošana laikā 23

3.2. Vienības izmaksu standarta likmes 25

3.2.1. Pamatprincipi 25

3.2.2. Personāla izmaksas, kas aprēķinātas pēc stundas likmes (KNR 68.a panta 2., 3. un 4. punkts) 26

3.2.3. Atbilstīgo personāla izmaksu noteikšana, izmantojot aprēķināto stundas likmi 27

3.2.4. Personāls, kas darbībā strādā nepilnu darba laiku uz noteiktu laiku mēnesī 28

3.2.5. Piemērošana laikā 28

3.3. Fiksētas summas 29

3.3.1. Pamatprincipi 29

3.3.2. Izmaiņas, kas ieviestas ar Omnibus regulu, un to piemērošana laikā 29

3.3.3. Fiksētu summu piemēri 29

3.4. Īpašais gadījums attiecībā uz vienotajām likmēm tehniskajai palīdzībai 30

3.4.1. Darbības joma 30

3.4.2. Maksājumu pieteikumi un atmaksāšana 31

3.4.3. Vienotās likmes ietekme uz TP piešķiršanu saistībā ar darbības prioritārajiem virzieniem / lauku attīstības programmu 32

3.4.4. Revīzijas izsekojamība un korekciju ietekme 32

4. nodaļa. Vienkāršotu izmaksu iespēju noteikšana 32

4.1. Vienkāršotu izmaksu iespējas ir jānosaka iepriekš 33

4.2. Taisnīga, godīga un pārbaudāma aprēķina metode 33

4.2.1. punkts. Pamatprincipi 33

4.2.1.1. Metodei jābūt taisnīgai 33

4.2.1.2. Metodei jābūt godīgai 33

4.2.1.3. Metodei jābūt pārbaudāmai 33

4.2.2. Metodoloģiju izmantošana praksē 34

4.2.2.1. Statistikas datu, ekspertu slēdziena vai citas objektīvas informācijas izmantošana (KNR 67. panta 5. punkta a) apakšpunkta i) punkts) 34

4.2.2.2. Atsevišķu atbalsta saņēmēju datuizmantošana (KNR 67. panta 5. punkta a) apakšpunkta ii) un iii) punkts) 34

4.3. Budžeta projekts 35

4.3.1. Budžeta projekta izmantošana citiem fondiem kā metode vienības izmaksu, fiksētu summu un vienotu likmju noteikšanai pirms Omnibus regulas stāšanās spēkā 37

4.4. Citās jomās piemērotu vienības izmaksu standarta likmju, fiksētu summu un vienotu likmju izmantošana 37

Citi ES politikas virzieni 37

KNR 67. panta 5. punkta b) apakšpunkts 37

KNR 68. panta pirmās daļas c) punkts 38

No dotāciju shēmām, kuras pilnībā finansē dalībvalstis 38

Vienotas likmes laikposmā no 2007. līdz 2013. gadam 39

Kā noteikt, vai darbību veidi un atbalsta saņēmēji ir līdzīgi? 39

4.5. KNR vai konkrēta fonda noteikumos paredzēto likmju izmantošana 39

4.6. Vienoto likmju, fiksēto summu un vienības izmaksu standarta likmju pielāgošana laikā 39

4.7. Konkrētu fondu noteikumos paredzētas īpašas summu noteikšanas metodes 39

5. nodaļa. Ietekme attiecībā uz revīziju un kontroli 40

5.1. Vajadzīga kopēja revīzijas un kontroles pieeja 40

5.2. Revīzijas iestādes loma VII izstrādē 40

5.3. Vispārīgu pārvaldības pārbaužu un revīziju pieeja 40

5.3.1. Pārbaude, vai vienkāršotu izmaksu izvēles aprēķina metode ir izveidota pareizi 41

5.3.2. Metodes pareizas piemērošanas pārbaude 41

5.3.2.1. Vienoto likmju pareizas piemērošanas pārbaude 42

5.3.2.2. Vienības izmaksu standarta likmju pareizas piemērošanas pārbaude 42

5.3.2.3. Fiksētu summu pareizas piemērošanas pārbaude 43

5.3.2.4. Pārbaude, ja iespējas ir apvienotas vienā un tajā pašā darbībā 43

5.3.3. Iespējamās kļūdas vai pārkāpumi, kas saistīti ar VII izmantošanu 43

I pielikums. Vienkāršotu izmaksu iespēju piemēri 45

II pielikums. Piemēri: VII atbilstība noteikumiem par valsts atbalstu 51

III pielikums. VII un pasākumi, ko īsteno ELFLA 54

IV pielikums. VII un pasākumi, ko īsteno ELFLA 60

1. NODAĻA

Ievads

1.1. Mērķis

Šajā dokumentā sniegti tehniski norādījumi par izmaksām, kas deklarētas, pamatojoties uz vienotu likmi, fiksētām summām un vienības izmaksu standarta likmēm (turpmāk tekstā “vienkāršotu izmaksu iespējas”) un kas piemērojamas ESI fondiem, un tā mērķis ir dalīties ar paraugpraksi, lai mudinātu dalībvalstis to izmantot. Tajā aptvertas iespējas, kas piedāvātas ESI fondu tiesiskajā regulējumā 2014.–2020. gada plānošanas periodam.

No 2018. gada 2. augusta ir jāpiemēro Regula (ES, Euratom) 2018/1046 (1) (“Omnibus regula”), tādēļ šajā pārstrādātajā norādījumu izdevumā ir ņemti vērā ar to ieviestie grozījumi Regulā (ES) Nr. 1303/2013 (2) (Kopīgo noteikumu regula – “KNR”) un Regulā (ES) Nr. 1304/2013 (3) (Eiropas Sociālā fonda regula – “ESF regula”). Šie grozījumi balstās uz 2014. gadā ieviestajām iespējām un tās paplašina, ņemot vērā ieteikumus, ko sniedza Augsta līmeņa grupa vienkāršošanas uzraudzībai (4). Ar tiem arī tiek paplašinātas vairākas iespējas, kas iepriekš bija paredzētas konkrētu fondu regulās, tās attiecinot tikai uz visiem ESI fondiem.

Šajā norādījumu pārskatīšanā ir ietverti arī turpmāki skaidrojumi, kuru pamatā ir jautājumi, ko dalībvalstis un ieinteresētās personas uzdevušas pašreizējā plānošanas periodā.

Šie norādījumi neattiecas uz kopīgiem rīcības plāniem, vienkāršotu izmaksu iespējām, ko izmanto saskaņā ar ESF regulas (5) 14. panta 1. punktu, vai uz finansējumu, kas nav saistīts ar izmaksām, kā minēts KNR 67. panta 1. punkta e) apakšpunktā.

1.2. Kāpēc izmantot vienkāršotu izmaksu iespējas?

Ja izmanto vienkāršotu izmaksu iespējas (VII), darbības atbilstīgās izmaksas aprēķina saskaņā ar iepriekš definētu metodi, kuras pamatā ir iznākumi, rezultāti vai citas iepriekš skaidri identificētas izmaksas – vai nu atsaucoties uz summu par vienību, vai piemērojot procentus. Tādējādi vienkāršotu izmaksu iespējas ir alternatīva metode darbības atbilstīgo izmaksu aprēķināšanai salīdzinājumā ar tradicionālo metodi: aprēķins, pamatojoties uz izmaksām, kuras atbalsta saņēmējam faktiski radušās un kuras viņš apmaksājis (KNR 67. panta 1. punkta a) apakšpunkts, turpmāk tekstā “faktiskās izmaksas”). Izmantojot vienkāršotu izmaksu iespējas, vairs nav jānodrošina katra līdzfinansējuma izdevumu euro izsekojamība atsevišķos apliecinošos dokumentos – tā ir galvenā priekšrocība, ko nodrošina vienkāršotu izmaksu iespējas, jo tādējādi ievērojami samazinās administratīvais slogs.

Turklāt, izmantojot vienkāršotu izmaksu iespējas, ar ESI fondu pārvaldību saistītos cilvēkresursus un administratīvos centienus var novirzīt politisko mērķu īstenošanai, jo (finanšu) dokumentu vākšanai un pārbaudei ir nepieciešams mazāk resursu.

Pateicoties pārvaldības procesa vienkāršošanai, tas atvieglos arī ESI fondu (6) (ESF, ERAF, ELFLA, EJZF, KF) pieejamību mazajiem atbalsta saņēmējiem.

Visbeidzot, vienkāršotu izmaksu iespējas sekmē ESI fondu līdzekļu efektīvāku un pareizāku izmantošanu (mazāks kļūdu līmenis). Eiropas Revīzijas palāta vairākus gadus ir Komisijai atkārtoti ieteikusi veicināt un paplašināt vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošanu, jo tām raksturīga mazāka kļūdu iespējamība. Revīzijas palāta savā 2017. gada Gada pārskatā (7) norādīja, ka iepriekšējos piecos gados no 1 437 pārbaudītajiem darījumiem 135 gadījumos tika izmantotas VII, turklāt šajos gadījumos netika konstatētas skaitļos izsakāmas kļūdas, savukārt tas Revīzijas palātai ļāva secināt, ka projektos, kuros izmanto VII, kļūdu iespēja ir mazāka nekā tajos, kuros izmanto faktiskās izmaksas (8). Pēc 2018. gada Īpašā ziņojuma “Jaunas iespējas lauku attīstības projektu finansēšanai” Revīzijas palāta arī secināja, ka VII ievērojami atvieglo un mazina administratīvo slogu gan atbalsta saņēmējiem, gan dalībvalstu iestādēm (9).

2. NODAĻA

Horizontālie principi un darbības joma

2.1. Kad izmantot vienkāršotas izmaksas?

Vienkāršotas izmaksas var izmantot tikai dotāciju un atmaksājamas palīdzības gadījumos (KNR 67. panta 1. punkts).

Papildus gadījumiem, kad vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana ir obligāta, vienkāršotas izmaksas ieteicams izmantot vienā vai vairākās šādās situācijās:

— ja dalībvalstis vēlas, lai ESI fondu pārvaldība lielāku uzsvaru liktu uz iznākumiem un rezultātiem, nevis ieguldījumiem,

— ja faktiskās izmaksas ir grūti pārbaudāmas (daudzi mazus izdevumus apliecinoši dokumenti, kam ir neliela individuāla ietekme uz darbību prognozēto iznākumu vai šādas ietekmes nav vispār; sarežģītas sadalījuma metodes u. c.),

— ja ir pieejami ticami dati par darbību finansiālu un kvantitatīvu īstenošanu (10),

— vienkāršāka dokumentu pārvaldība,

— ja darbības ir daļa no standarta sistēmas,

— ja VII metodes jau ir izstrādātas līdzīga veida darbībām un atbalsta saņēmējiem valsts finansētā shēmā vai saskaņā ar citu ES instrumentu.

NB! Vienkāršotu izmaksu iespējas nevar izmantot, ja darbības atbalsts tiek sniegts finanšu instrumenta vai balvas veidā. Tomēr, ja darbības atbalsts ir dotācijas vai atmaksājamas palīdzības apvienojums ar finanšu instrumentu vai balvu , vienkāršotu izmaksu iespējas var izmantot atbalsta daļai, kas tiek sniegta dotācijas veidā vai kā atmaksājama palīdzība. Ievērojot dažus izņēmumus, vienkāršotu izmaksu iespējas nav attiecināmas uz darbībām, kuras atbalsta saņēmēji īsteno, izmantojot iepirkumu.

2.2. Vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana

2.2.1. Princips

Izņemot darbības, uz kurām attiecas KNR 67. panta 2.a punkts (11), dalībvalstīm vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana nav obligāta. Vadošā iestāde vai Eiropas teritoriālās sadarbības (ETS) programmu uzraudzības komiteja var nolemt, ka šādā izmantošana var būt izvēles iespēja vai obligāta attiecībā uz visām vai noteiktām projektu un darbību kategorijām, kā arī attiecībā uz visu darbību vai tās daļu. Lai nodrošinātu, ka tiek ievēroti principi par pārredzamību un vienlīdzīgu attieksmi pret atbalsta saņēmējiem, piemērojamo vienkāršoto izmaksu iespēju darbības jomu, t. i., to projektu un darbību kategoriju, attiecībā uz kuriem tās būs pieejamas, vajadzētu precīzi noteikt un publicēt attiecīgajā uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus.

2.2.2. Izņēmums: gadījumi, kad vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana ir obligāta [šī iedaļa pārstrādāta atbilstoši Omnibus regulai]

KNR 67. panta 2.a punktā ir noteikts, ka attiecībā uz darbībām, kas saņem atbalstu no ESF un ERAF un kurām publiskais atbalsts nepārsniedz 100 000 EUR, piemēro vienības izmaksas, fiksētas summas vai vienotas likmes finansējumu. Tādējādi vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana ir obligāta.

Šā noteikuma mērķis ir ierobežot tās faktisko izmaksu pārbaudes, kuras, ņemot vērā šo darbību zemo vērtību, nebūtu rentablas.

Summa 100 000 EUR ir uzskatāma par maksimālo publisko atbalstu, kas atbalsta saņēmējam izmaksājams saskaņā ar dokumentu, kurā izklāstīti nosacījumi atbalsta saņemšanai (ERAF un ESF + atbilstošais valsts publiskais finansējums, kas izmaksājams atbalsta saņēmējam kā maksimālā summa, kura paredzētā finansējuma līgumā vai lēmumā, ja tāds ir). Tajā neietilpst ne atbalsta saņēmēja nodrošinātais publiskais ieguldījums, ja tāds ir, nedz arī pabalsti vai algas, ko trešā persona izmaksā darbības dalībniekiem. Nosakot, vai ir jāpiemēro 67. panta 2.a punkts, ņem vērā tikai plānoto publisko atbalstu.

Gadījumā, ja darbība saņem atbalstu gan no ERAF, gan no ESF, aprēķinot darbības “publisko atbalstu”, ņem vērā šo abu fondu sniegto atbalsta apjomu. Turklāt, ja publiskā atbalsta kopējā summa nav lielāka par 100 000 EUR, pienākums izmantot vienkāršotu izmaksu iespējas attiecas uz katra fonda (t. i., gan ERAF, gan ESF) sniegto atbalstu.

Piemērs Publiskas struktūras budžeta projekts darbībai, kuras kopējās atbilstīgās izmaksas ir 105 000 EUR: (EUR) Valsts publiskais finansējums 20 000 ESF 25 000 ERAF 22 500 Pašfinansējums 25 000 Pabalsti dalībniekiem, ko izmaksājis valsts nodarbinātības dienests 15 000 Kopējais finansējuma plāns 105 000 Lai gan kopējās atbilstīgās izmaksas ir 105 000 EUR, šī darbība tomēr ir to darbību kategorijā, attiecībā uz kurām obligāti ir jāpiemēro vienkāršotas izmaksas. Gan fondu sniegtais atbalsts, gan valsts publiskais finansējums tiek ņemts vērā, lai aprēķinātu publisko atbalstu attiecīgajai darbībai. Nosakot atbalsta saņēmējam izmaksājamo publisko atbalstu, netiek ņemts vērā publiskās struktūras pašfinansējums (25 000 EUR). Netiek pieskaitīti arī valsts nodarbinātības dienesta izmaksātie pabalsti apmācāmajām personām (15 000 EUR), jo tos dalībniekiem nodrošina trešā persona. Tādējādi publiskais atbalsts ir 45 000 EUR (ERAF+ESF) +20 000 EUR = 65 000 EUR, un šī summa nepārsniedz robežvērtību, t. i., 100 000 EUR.

Attiecībā uz šo pienākumu ir divi izņēmumi:

— ja darbību vai projektu, kas ir darbības daļa, īsteno tikai ar būvdarbu, preču vai pakalpojumu publiska iepirkuma starpniecību (sk. KNR 67. panta 4. punkta pirmo teikumu),

— darbības, kas saņem atbalstu valsts atbalsta ietvaros, kas nav de minimis atbalsts (12) (sk. 67. panta 2.a punkta pirmo daļu).

Ja piemēro pienākumu izmantot VII, tas attiecas uz darbības atbilstīgo izdevumu kopumu, paredzot divus izņēmumus, pamatojoties uz KNR 67. panta 2.a punkta otro un trešo daļu:

1) izmaksu kategorijas, kurām piemēro vienoto likmi Šīs izmaksu kategorijas, kurām piemēro vienoto likmi, var aprēķināt, pamatojoties uz faktiskajām izmaksām (piem., ja izmanto vienoto likmi, kas ir līdz 15 % attiecībā uz netiešajām izmaksām, kuras noteiktas KNR 68. panta pirmās daļas b) punktā, atbilstīgās tiešās personāla izmaksas var deklarēt, pamatojoties uz faktiskajām izmaksām);

2) dalībniekiem izmaksātie pabalsti un algas gadījumā, ja izmanto vienoto likmi līdz 40 %, kā noteikts KNR 68.b panta 1. punktā (13)

Ja izmantota vienotā likme līdz 40 %, kas noteikta KNR 68.b panta 1. punktā, dalībniekiem izmaksātos pabalstus un algas (kas ir papildu atbilstīgās izmaksas, kuras nav iekļautas vienotajā likmē) var arī atmaksāt, pamatojoties uz faktiskajām izmaksām.

NB! Attiecībā uz ESF. Pirms Omnibus regulas stāšanās spēkā vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana jau bija obligāta attiecībā uz nelielām darbībām, kuras atbalsta ESF. Bijušajā ESF regulas 14. panta 4. punktā bija noteikts, ka dotācijām vai atmaksājamai palīdzībai attiecībā uz darbībām, kurām publiskais atbalsts nepārsniedz 50 000 EUR, ir jāizmanto vienkāršotu izmaksu iespējas, izņemot attiecībā uz darbībām, par kurām saņem atbalstu valsts atbalsta shēmas satvarā.

Lai gan ar Omnibus regulu šis noteikums tika svītrots, to joprojām piemēro attiecībā uz darbībām, kurām atbalstu sniedz saskaņā ar uzaicinājumiem iesniegt priekšlikumus, kas izsludināti pirms Omnibus regulas stāšanās spēkā (14).

ESF regulas 14. panta 4. punktā noteiktais pienākums atšķiras no KNR 67. panta 2.a punktā noteiktā pienākuma šādās jomās:

(1) darbības, kurām ir de minimis atbalsts, ir atbrīvotas no pienākuma izmantot vienkāršotu izmaksu iespējas (15);

(2) dalībniekiem izmaksātos pabalstus un algas nevar deklarēt, pamatojoties uz faktiskajām izmaksām, ja izmanto ESF regulas 14. panta 2. punktā noteikto vienoto likmi 40 % (jo tos nevar deklarēt papildus šīm izmaksām);

(3) aprēķinot robežvērtību 50 000 EUR, ņem vērā tikai ESF atbalstu un atbilstošo valsts finansējumu, kuru ir paredzēts maksāt saņēmējam, kā noteikts līgumā (jo ESF regulas 14. panta 4. punkts attiecas tikai uz ESF).

Ieskatam: galvenās izmaiņas attiecībā uz obligāto VII izmantošanu, kas ieviestas ar Omnibus regulu:

1) pienākums izmantot VII tiek attiecināts arī uz ERAF sniegto atbalstu. Ieviešot KNR 67. pantā jaunu 2.a punktu, kas attiecas gan uz ERAF, gan uz ESF, ESF regulas 14. panta 4. punkts vairs nebija vajadzīgs un tāpēc tika svītrots;

2) robežvērtība tiek palielināta no 50 000 EUR līdz 100 000 EUR;

3) uz darbībām, kurām atbalsts ir de minimis atbalsts, tagad attiecas pienākums izmantot vienkāršotu izmaksu iespējas.

2.2.3. Piemērošana laikā un pārejas noteikumi

KNR 67. panta 2.a punkts attiecas tikai uz darbībām, kuras tiek atbalstītas saskaņā ar uzaicinājumiem iesniegt priekšlikumus, kas publicēti, sākot no dienas, kad ir jāsāk piemērot Omnibus regula (t. i., no 2018. gada 2. augusta). Tas neattiecas uz darbībām, kuras tiek atbalstītas saskaņā ar uzaicinājumiem, kas publicēti pirms šā datuma, pat ja dokuments, kurā izklāstīti atbalsta nosacījumi (piem., finansēšanas lēmums/ dotācijas nolīgums), ir izdots pēc Omnibus regulas stāšanās spēkā. Darbībām, kuras tiek atbalstītas ārpus uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus tvēruma (piem., tieša piešķiršana), ir jāatbilst KNR 67. panta 2.a punktā izklāstītajām prasībām, ja dotācijas nolīgums vai atbalsta nosacījumu dokuments parakstīts 2018. gada 2. augustā vai vēlāk.

Saskaņā ar KNR 152. panta 7. punktu vadošā iestāde vai ETS programmas uzraudzības komiteja var nolemt nepiemērot obligātās VII ne ilgāk kā 12 mēnešu laikposmā, sākot no 2018. gada 2. augusta. Šo periodu var pagarināt par tik ilgu laiku, kādu vadošā iestāde (ETS programmu uzraudzības komiteja) uzskata par piemērotu, ja tā uzskata, ka obligāta VII piemērošana rada nesamērīgu administratīvo slogu.

Šie pārejas noteikumi, kas izklāstīti KNR 152. panta 7. punktā, neattiecas uz dotācijām (un atmaksājamu palīdzību), kuras atbalsta ESF un attiecībā uz kurām publiskais atbalsts nepārsniedz 50 000 EUR. Tas tā ir tāpēc, ka attiecībā uz ESF atbalstītajām darbībām ar publisko atbalstu, kas nepārsniedz 50 000 EUR, jau bija pienākums izmantot vienkāršotu izmaksu iespējas pirms Omnibus regulas stāšanās spēkā (ESF regulas 14. panta 4. punkts).

Tāpēc ESF atbalstītajām darbībām, kurās publiskais atbalsts nepārsniedz 50 000 EUR, KNR 67. panta 2.a punktu piemēro no Omnibus regulas stāšanās spēkā (t. i., uzaicinājumiem iesniegt priekšlikumus, kas izsludināti, sākot no dienas, kad Omnibus regula stājās spēkā).

Tam ir būtiska ietekme gadījumā, ja ESF atbalsts ir de minimis atbalsts.

Saskaņā ar ESF regulas 14. panta 4. punktu uz darbībām, attiecībā uz kurām atbalsts ir de minimis atbalsts, neattiecās pienākums izmantot vienkāršotu izmaksu iespējas. Tomēr KNR 67. panta 2.a punktā ir paredzēts viens izņēmums attiecībā uz darbībām, par kurām tiek saņemts atbalsts tāda valsts atbalsta satvarā, kas nav de minimis atbalsts. Tas nozīmē, ka uz ESF atbalstītām darbībām, kurām publiskais atbalsts līdz 2018. gada 2. augustam nepārsniedza 50 000 EUR un kopš 2018. gada 2. augusta nepārsniedz 100 000 EUR un ja šis atbalsts ir de minimis atbalsts, vairs neattiecas izņēmums no pienākuma izmantot VII. Visbeidzot, iespēju atlikt KNR 67. panta 2.a punkta piemērošanu nevar izmantot attiecībā uz ESF darbībām ar publisko atbalstu, kas nepārsniedz 50 000 EUR, saskaņā ar KNR 152. panta 7. punkta pēdējo daļu.

Attiecībā uz darbībām un projektiem, kas atlasīti saskaņā ar uzaicinājumiem iesniegt priekšlikumus, kuri uzsākti pirms Omnibus regulas stāšanās spēkā, piemēro ESF regulas 14. panta 4. punktu. Attiecībā uz ESF atbalstītajām darbībām, kas saņem publisko atbalstu (kurš nepārsniedz 50 000 EUR), attiecas pienākums izmantot VII, bet uz darbībām, kas saņem atbalstu, kurš ir valsts atbalsts, ietverot de minimis atbalstu, šī prasība neattiecas.

Cita Omnibus regulas ietekme Kopīgs atbalsts no ESF un ERAF Ja darbību atbalsta gan ESF, gan ERAF un šī darbība tiek atlasīta uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus, kas izsludināts pirms Omnibus regulas stāšanās spēkā: nosakot VII izmantošanas pienākuma robežvērtības sasniegšanu, neņem vērā ERAF atbalstu, bet gan tikai ESF atbalstu, kā arī atbilstošo valsts publisko atbalstu. Pienākums izmantot VII ir tikai attiecībā uz ESF atbalstīto darbības daļu (un atbilstošo valsts publisko atbalstu), jo ESF regulas 14. panta 4. punkts attiecas tikai uz ESF un nebija noteikumu, kas paredzētu, ka ERAF atbalsta sakarā šādai darbībai ir jāizmanto VII. Attiecībā uz darbībām un projektiem saskaņā ar uzaicinājumiem iesniegt priekšlikumus, kuri uzsākti pēc Omnibus regulas stāšanās spēkā, publiskā atbalsta aprēķināšanai tiek ņemts vērā gan ESF, gan ERAF atbalsts, ja vien vadošā iestāde (vai ETS programmas uzraudzības komiteja) neizmanto pārejas noteikumus. Paralēls finansējums Paralēla finansējuma gadījumos saskaņā ar KNR 98. panta 2. punktu, piemēram, attiecībā uz darbībām, kuras saņem ESF atbalstu, t. i., ESF tiek izmantots, lai sniegtu atbalstu arī izdevumiem, kuri ir atbilstīgi saskaņā ar ERAF atbalstu, visa ESF atbalsta summa, kā arī attiecīgais valsts publiskais atbalsts tiek ņemts vērā, lai noteiktu, vai uz publiskā atbalsta apjomu attiecas pienākums izmantot VII (jo tas ir publiskais atbalsts darbībai, kuru neatbalsta ERAF, bet tikai ESF). Darbības un projekti saskaņā ar uzaicinājumiem iesniegt priekšlikumus, kas uzsākti pirms Omnibus regulas stāšanās spēkā, ir jāizvērtē, ņemot vērā ESF regulas 14. panta 4. punktu (16). Lai gan visa summa, ko nodrošina ESF, kā arī atbilstošais valsts publiskais finansējums tiek ņemts vērā, lai noteiktu, vai uz darbību attiecas pienākums izmantot VII saskaņā ar šo noteikumu, minētais pienākums attiecas tikai uz to atbalsta daļu, uz kuru attiecas ESF noteikumi, t. i., pienākums izmantot VII neattiecas uz atbalsta daļu, uz kuru attiecas ERAF piemērojamie noteikumi. Attiecībā uz darbībām un projektiem, kas tiek atbalstīti saskaņā ar uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus, kurš uzsākts pēc Omnibus regulas stāšanās spēkā, atbalsta daļai, uz kuru attiecas ERAF piemērojamie noteikumi, arī obligāti ir jāizmanto vienkāršotu izmaksu iespējas, ja vien vadošā iestāde (vai ETS programmu uzraudzības komiteja) nav izmantojusi KNR 152. panta 7. punktā izklāstītos pārejas noteikumus.

2.3. Iespēju apvienošana

2.3.1. Pamatprincipi

KNR 67. panta 1. punktā vadošajai iestādei ir atļauts izvēlēties starp piecām iespējām, kā pārvaldīt no ESI fondu līdzekļiem līdzfinansētās dotācijas un atmaksājamo palīdzību.

Saskaņā ar KNR 67. panta 3. punktu, lai novērstu vienas izdevumu pozīcijas dubultu finansēšanu, šīs iespējas drīkst kombinēt tikai šādos gadījumos:

1) katrai iespējai ir jāattiecas uz atšķirīgām atbilstīgo izmaksu kategorijām; vai

2) tās ir jāizmanto atšķirīgiem projektiem, kas veido daļu no darbības; vai

3) tās ir jāizmanto secīgiem darbības posmiem.

2.3.2. Kombināciju piemēri

1. piemērs. Finansējums atšķirīgiem projektiem, kas veido daļu no darbības (ESF) Piemērs: darbība, kurā paredzēts īstenot mācību projektu jauniešiem bezdarbniekiem, kam seko seminārs reģiona iespējamiem darba devējiem. Ar mācībām saistītās izmaksas varētu segt, pamatojoties uz vienības izmaksu standarta likmēm (piem., 1 000 EUR par mācību dienu). Par semināru samaksātu ar fiksētu summu. Tā kā tie ir divi dažādi vienas darbības projekti, dubultas finansēšanas riska nav, jo katra projekta izmaksas ir skaidri nodalītas.

2. piemērs. Secīgi darbības posmi (ESF) – saskaņā ar KNR 67. panta 3. punktu Piemērs: darbība jau ir iesākta un to pārvalda, pamatojoties uz faktiskajām izmaksām, taču vadošā iestāde vēlas turpmāko posmu pārvaldīt, pamatojoties uz vienkāršotām izmaksām. Abi posmi ir skaidri jādefinē. Pirmā posma izdevumus varētu aprēķināt, pamatojoties uz faktiskajām izmaksām līdz konkrētam datumam. Turpmākos izdevumus otrajā posmā varētu aprēķināt, ņemot vērā vienības izmaksu standarta likmes, ja vienības izmaksas nesedz kādus no iepriekš atbalstītajiem izdevumiem. Ja šādu iespēju izmanto, tā būtu jāpiemēro visiem atbalsta saņēmējiem, kuri ir līdzīgā situācijā (pārredzamība un vienlīdzīga attieksme). Ja šāda rīcība nav paredzēta jau iepriekš, varētu rasties zināms administratīvais slogs, jo būs jāgroza atbalsta nosacījumu dokuments. Dalībvalsts iestādēm par katru posmu ir jāsagatavo sīks darbības apraksts. Darbība būtu jāsadala vismaz divos atsevišķos un identificējamos finansiālos un – ideālā gadījumā – fiziskos vai attīstības posmos, kas atbilstu attiecīgajiem darbības posmiem. Tas vajadzīgs, lai nodrošinātu pārredzamu īstenošanu un uzraudzību un lai atvieglotu kontroli.

3. piemērs. Atšķirīgas atbilstīgo izmaksu kategorijas (ESF) Mācību sesijas apvienošanas piemērs: — vienības izmaksu standarta likme pasniedzēju algām, piemēram, 450 EUR dienā, — faktiskās izmaksas: telpu īre = 800 EUR/mēnesī saskaņā ar nomas līgumu 12 mēnešu periodā, — netiešo izmaksu vienota likme, piemēram, 10 % no tiešajām izmaksām. Ja tiek pamatotas 200 pasniedzēju darba dienas, mācību beigās izmaksās dotāciju, pamatojoties uz šādu aprēķinu: tiešās izmaksas (1. veids (17)): — pasniedzēju algas: 200 dienas × 450 EUR = 90 000 EUR, — mācību telpa: 12 mēneši × 800 EUR = 9 600 EUR, — tiešo izmaksu starpsumma: 99 600 EUR; netiešās izmaksas (2. veids): 10 % no tiešajām izmaksām = 10 % × 99 600 EUR = 9 960 EUR; atbilstīgie izdevumi: (90 000 EUR + 9 600 EUR) + 9 960 EUR = 109 560 EUR. Šajā gadījumā ņemtas vērā atšķirīgas izmaksu kategorijas: pasniedzēju algas, telpu īres izmaksas, netiešās izmaksas. Tomēr, lai pārbaudītu, vai nav notikusi dubulta finansēšana, iestādēm ir jānodrošina, ka vienības izmaksu standarta likme neattiecas uz nekādām ar telpu īri saistītām izmaksām vai citām netiešajām izmaksām (piem., administratīvo darbinieku vai grāmatveža algu). Analoģiski tas pats attiecas uz netiešo izmaksu noteikšanu – tās nedrīkstētu attiekties uz izmaksām, ko sedz vienības izmaksu standarta likmes, vai telpu īres faktiskajām izmaksām. Ja pastāv pārklāšanās risks vai nav iespējams uzskatāmi parādīt, ka pārklāšanās nenotiek, vadošajai iestādei ir jāizvēlas piemērotāks risinājums, lai novērstu jebkādu dubultu finansēšanu (tās risku).

2.4. Publiskais iepirkums un vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana

2.4.1. Vienkāršotu izmaksu iespēju izmantošana publiskā iepirkuma gadījumā

Saskaņā ar KNR 67. panta 4. punkta pirmo teikumu, ja KNR 2. panta 9) punktā definēto darbību vai projektu, kas ir daļa no darbības (kas pati par sevi tiek atbalstīta dotācijas vai atmaksājamas palīdzības veidā), īsteno atbalsta saņēmējs, veicot tikai būvdarbu, preču vai pakalpojumu iepirkumus, vienkāršotu izmaksu iespējas izmantot nevar. Tomēr saskaņā ar 67. panta 4. punkta otro teikumu, ja publiskais iepirkums darbībā vai projektā, kas ir darbības daļa, attiecas tikai uz konkrētām izmaksu kategorijām, vienkāršotu izmaksu iespējas var piemērot “visai darbībai vai projektam, kas ir šīs darbības daļa”. Šis teikums tika ieviests ar Omnibus regulu, lai precizētu KNR 67. panta 4. punkta iepriekšējo tekstu. Tajā paskaidrots, ka gadījumos, kad projekta vai darbības satvarā dažas preces vai pakalpojumi ir nodoti ārpakalpojumiem, izmantojot publisko iepirkumu, VII var izmantot, lai aprēķinātu visas darbības izmaksas, tostarp attiecībā uz izmaksām, uz kurām attiecās publiskais iepirkums.

Darbības, uz kurām attiecas publiskā iepirkuma līgumi, Komisija uzskata par darbībām, kuras īsteno, piešķirot publiskos līgumus saskaņā ar Direktīvu 2004/18/EK (ietverot tās pielikumus), Direktīvu 2009/81/EK un Direktīvu 2014/24/ES, ar kuru tika atcelta Direktīva 2004/18/EK, vai slēdzot publiskus līgumus, kuru vērtība ir zemāka par tajās pašās direktīvās noteiktajām robežvērtībām.

Tas, vai darbība vai projekts tiek īstenots vienīgi ar publisko iepirkumu, ir atkarīgs no šīs darbības vai projekta tvēruma, kā to definējušas dalībvalstis.

Lai to izvērtētu, ir jādefinē projekti, kas veido šo darbību, zemākajā iespējamajā līmenī. Ja publiskais iepirkums attiecas uz visām projekta izmaksu kategorijām, vienkāršotu izmaksu iespējas šim projektam piemērot nevar.

Dažos gadījumos atbalsta saņēmējs, izmantojot publisko iepirkumu, gandrīz visu darbību vai projektu vai lielāko tās/tā daļu var nodot ārpakalpojumā, tādējādi, iespējams, pašam atbalsta saņēmējam paliek tikai aktivitātes, kas saistītas ar “projekta vadību” vai “saziņu”. Šādos gadījumos ir skaidrs, ka darbība vai projekts netiek īstenots vienīgi ar publisko iepirkumu, un vienkāršotas izmaksas varētu attiecināt uz visu projektu vai darbību. Tomēr praksē, ja lielākā daļa projekta tiek īstenota, izmantojot publisko iepirkumu, VII noteikšana iepirkuma segto izmaksu kategorijām var nebūt efektīva resursu izmantošana, jo uz lielāko daļu izmaksu jau attiecas iepirkums. Lai gan tas nav ieteicams, tomēr vadošajām iestādēm ir jāizvērtē, vai izmantot vienkāršotas izmaksas visam projektam, ja tas netiek īstenots vienīgi ar publisko iepirkumu.

Piemērs (ESF). Valsts nodarbinātības dienestam (“atbalsta saņēmējs”) ir piešķirta dotācija 20 000 000 EUR apmērā, lai tas divos gados organizētu 5 000 ilgtermiņa bezdarbnieku reintegrāciju darba tirgū (“darbība”): šī darbība tiks īstenota vairākos projektos: 7 000 000 EUR paredzēti atbalsta saņēmēja īstenotiem individuāla atbalsta projektiem, 5 000 000 EUR piešķirti atbalsta saņēmēja īstenotiem mācību projektiem, bet pārējā daļa (8 000 000 EUR) ir nodota ārpakalpojumu sniedzējiem, izmantojot publiskā iepirkuma līgumus. Tā kā atbalsta saņēmējs ir publiska struktūra, mācību iestādes, kas īstenos ārpakalpojumu sniedzējiem nodotos projektus, būs jāizvēlas publiskā iepirkuma procedūrā un šiem projektiem, kas veido darbības daļu, vienkāršotu izmaksu iespējas nevar izmantot. Vienkāršotu izmaksu iespējas var izmantot tikai par summu 12 000 000 EUR. Mācību projektos, ko atbalsta saņēmējs īsteno par saviem līdzekļiem, dažas izdevumu pozīcijas drīkst nodot ārpakalpojumu sniedzējiem publiskā iepirkuma procedūrā un iekļaut vienkāršotu izmaksu iespējās (piem., izdevumus par ārēju ekspertu pakalpojumiem, uzkopšanas pakalpojumiem).

Piemērs (ERAF). Pašvaldība saņem dotāciju ceļa būvniecībai, kuras maksimālās atbilstīgās izmaksas ir 1 000 000 EUR. Lai īstenotu projektu, pašvaldībai ir jānoslēdz publisks būvdarbu līgums par aptuveno vērtību 700 000 EUR. Turklāt pašvaldībai rodas noteiktas saistītās izmaksas 300 000 EUR apmērā (par atsavināšanu, tiesvedību (18), norises uzraudzību uz vietas, pašvaldības darbinieku veiktu vides izpēti, kā arī kampaņām, ceļa pieņemšanas pārbaudēm u. c.). Tiešajām izmaksām 300 000 EUR apmērā un tādā apmērā, kādā tās ir atbilstīgas saskaņā ar valsts un ES noteikumiem, var piemērot vienkāršotu izmaksu iespējas (piem., netiešās izmaksas, pamatojoties uz vienotu likmi).

Piemērs (ERAF). Atbalsta saņēmējs (pašvaldība) saņem dotāciju ceļa būvniecībai, kuras maksimālās atbilstīgās izmaksas ir 1 000 000 EUR.

Vadošā iestāde vēlas aprēķināt šīs darbības – ne visas tās daļas ir nodotas publiskam iepirkumam – netiešās izmaksas atbilstīgi KNR 68. panta pirmās daļas b) punktam. Taču tā vēlas mazināt ar apakšlīgumu nolīgtā personāla ietekmi uz netiešo izmaksu apmēru. Vadošā iestāde nolemj tiešās personāla izmaksas, kas izriet no apakšlīgumiem, izslēgt no tiešajām personāla izmaksām, kurām piemēro vienoto likmi.

Darbības budžeta projekts ir šāds:

1. projekts: būvdarbi (publiskā iepirkuma procedūra) 700 000 EUR 2. projekts: citas izmaksas: 298 500 EUR tiešās personāla izmaksas, 50 000 EUR no tām tiešās personāla izmaksas, kas izriet no apakšlīgumiem 10 000 EUR citas tiešās izmaksas 242 500 EUR netiešās izmaksas (tiešās personāla izmaksas – tiešās personāla izmaksas, kas izriet no apakšlīgumiem) × 15 % = 40 000 EUR × 15 % = 6 000 EUR Kopējās deklarētās izmaksas 998 500 EUR

Ja darbības īsteno, izmantojot publiskā iepirkuma procedūras, cena paziņojumā par līgumu pēc definīcijas ir vienības izmaksas vai fiksēta summa, kas ir pamats atbalsta saņēmēja maksājumiem darbuzņēmējam. Tomēr KNR 67. panta vajadzībām izmaksas, kuras atbalsta saņēmējs nosaka un apmaksā, pamatojoties uz summām, kas noteiktas, izmantojot publiskā iepirkuma procedūras, ir faktiskas izmaksas, kas faktiski radušās un atlīdzinātas saskaņā ar KNR 67. panta 1. punkta a) apakšpunktu (19).

Piemērs (ESF). Ja atbalsta saņēmējs organizē mācību kursu, īstenojot publisko iepirkumu, iespējams, ka uzaicinājumā iesniegt pieteikumus pretendentiem būs jāpiedāvā cena par vienu kursa beigās sertificētu dalībnieku. Tāpēc līguma nosacījumi var būt šādi: viens sertificēts dalībnieks = 1 000 EUR. Ja mācību kursa beigās tiek sertificēti 10 dalībnieki, atbalsta saņēmējs varēs vadošajai iestādei deklarēt atbilstīgos izdevumus 10 000 EUR apmērā. Šie 10 000 EUR tiks uzskatīti par izdevumiem, kuru pamatā ir faktiskās izmaksas. Tādējādi šo izdevumu kontrolē vai revīzijā tiks pārbaudīta publiskā iepirkuma procedūra un līguma noteikumu ievērošana (šajā gadījumā tas, vai ir pierādījumi par katru sertificēto dalībnieku, uz kuru attiecas samaksātās vienības izmaksas). Mācību pamata izmaksas (telpu īre, personāla izmaksas u. c.) netiks pārbaudītas, jo līgumā nav paredzēta šādu izdevumu atmaksāšana.

2.4.2. Vienotās likmes izmantošana tiešo personāla izmaksu aprēķinam darbībām, ko īsteno ar publisko iepirkumu

Kā paredzēts KNR 68.a pantā, aprēķinot darbības tiešās personāla izmaksas pēc vienotas likmes, proti, līdz 20 % no tiešajām izmaksām, kas nav personāla izmaksas, metodoloģijas noteikšanai nebūs vajadzīgs aprēķins, ja vien šī darbība neietver publiskus būvdarbu līgumus, kuru vērtība pārsniedz Direktīvas 2014/24/ES 4. panta a) apakšpunktā noteikto robežvērtību. Tas nozīmē, ka tad, ja tiešās darbības izmaksas pat tikai daļēji sedz šāds publisks būvdarbu līgums, kura vērtība pārsniedz Direktīvas 2014/24/ES 4. panta a) apakšpunktā noteikto robežvērtību, KNR definētās vienotās likmes 20 % apmērā izmantošana ir iespējama, taču šim nolūkam būs jāizveido metodoloģija, lai noteiktu piemērojamo likmi.

2.5. Vienkāršotu izmaksu iespēju atbilstība noteikumiem par valsts atbalstu

Jāuzsver, ka Līgumā paredzētie valsts atbalsta noteikumi ir jāpiemēro vispārēji. Turklāt saskaņā ar KNR 6. pantu darbībām ir jāatbilst piemērojamajiem Savienības tiesību aktiem un valsts tiesību aktiem, kas attiecas uz ESI fondu piemērošanu. Tas ietver atbilstību valsts atbalsta noteikumiem. Tādējādi, ja finansējums ir uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta nozīmē, šie noteikumi ir jāievēro, aprēķinot un administrējot KNR 67. pantā paredzētās vienkāršotu izmaksu iespējas. Tāpēc vadošajām iestādēm ir jānodrošina, lai izmaksu kategorijas, attiecībā uz kurām ir noteiktas vienkāršotu izmaksu iespējas, būtu atbilstīgas gan saskaņā ar ESI fondu noteikumiem, gan valsts atbalsta noteikumiem. Tām arī ir jānodrošina, lai tiktu ievērota valsts atbalsta noteikumos paredzētā maksimālā atbalsta intensitāte.

Grupu atbrīvojuma regulās, t. i., Vispārējā grupu atbrīvojuma Komisijas Regulā (ES) Nr. 651/2014 (20) (VGAR), Lauksaimniecības grupu atbrīvojuma regulā (ES) Nr. 702/2014 (LGAR) un Zivsaimniecības grupu atbrīvojuma regulā (ES) Nr. 1388/2014 (ZGAR), dalībvalstīm ir paredzēti izņēmumi no pienākuma paziņot par atbalsta shēmām un ad hoc atbalstu, kas atbilst tajās paredzētajiem nosacījumiem.

Tomēr jāatzīmē, ka ne uz visu atbalstu, ko piešķir publiskas iestādes, attiecas valsts atbalsta noteikumi. Pirmkārt, būtu jāizvērtē, vai darbībai piešķirtais atbalsts ir uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē. Plašāku informāciju par valsts atbalsta jēdzienu var atrast Komisijas paziņojumā (21), kurā paskaidrots, kā Komisija izprot Līguma 107. panta 1. punktu, kā to interpretējusi Tiesa un Vispārējā tiesa. Būtu jāņem vērā arī regulu (22) noteikumi par “de minimis” atbalstu. Atbalsts, kas ir “de minimis” atbalsts, nav uzskatāms par valsts atbalstu Līguma 107. panta nozīmē. Tāpēc, ja darbība, ko finansē no ESI fondiem, ietilpst attiecīgās de minimis regulas darbības jomā, tas nozīmē, ka ieguldījums no ESI fondiem nav valsts atbalsts. Tāpēc de minimis atbalsta gadījumā nav jāizvērtē atbilstība valsts atbalsta noteikumiem, bet tikai tiem noteikumiem, kas attiecas uz ESI fondiem, kā arī tas, vai ir ievēroti nosacījumi, lai šo atbalstu varētu uzskatīt par de minimis atbalstu.

Lai darbība varētu gūt labumu no attiecīgās de minimis regulas, ir jābūt ievērotiem šādiem nosacījumiem (izklāstīti attiecīgajā regulā):

1) piešķirtais atbalsts ietilpst attiecīgās “de minimis” regulas 1. pantā izklāstītajā darbības jomā;

2) piešķirtais atbalsts atbilst robežlielumiem, kas noteikti attiecīgās “de minimis” regulas 3. pantā;

3) piešķirtais atbalsts atbilst prasībām par bruto dotācijas ekvivalenta aprēķinu, kā noteikts attiecīgās “de minimis” regulas 4. pantā;

4) piešķirtais atbalsts atbilst kumulācijas noteikumiem, kas izklāstīti attiecīgās “de minimis” regulas 5. pantā;

5) piešķirtais atbalsts atbilst uzraudzības prasībai, kas noteikta attiecīgās “de minimis” regulas 6. pantā.

2.5.1. Vienkāršotu izmaksu iespēju atbilstība Vispārējai grupu atbrīvojuma regulai un Lauksaimniecības grupu atbrīvojuma regulai

Pārbaudē par ESI fondu darbību atbilstību VGAR vai LGAR vajadzētu ietvert šādus posmus.

— Izmaksu atbilstība saskaņā ar VGAR vai LGAR un noteikumiem par ESI fondiem Pirmkārt, kad vadošā iestāde vēlas piešķirt atbalstu, kas tiek uzskatīts par valsts atbalstu, atbalsta piešķiršanas nosacījumi būtu jāpārbauda atbilstoši attiecīgajai atbalsta kategorijai / atbrīvojuma noteikumam saskaņā ar VGAR vai LGAR. Pēc tam vadošajai iestādei būtu jāpārbauda, vai saistībā ar šo atbalsta kategoriju darbībai paredzētās izmaksas ir atbilstīgas, pamatojoties uz attiecīgajiem atbrīvojuma noteikumiem gan saskaņā ar VGAR, gan LGAR, gan ESI fondu noteikumiem. Šajā saistībā VGAR 7. panta 1. punktā un LGAR 7. panta 1. punktā, kas abi grozīti ar 2017. gada 14. jūnija Regulu (ES) 2017/1084, ir atļauts aprēķināt saskaņā ar VGAR un LGAR paredzētās atbilstīgās izmaksas saskaņā ar vienkāršotu izmaksu iespējām, kas noteiktas KNR, ar nosacījumu, ka šo darbību vismaz daļēji finansē no kāda Savienības fonda, kas ļauj izmantot šīs vienkāršotu izmaksu iespējas, un ka izmaksu kategorija ir atbilstīga saskaņā ar izņēmumu, kas paredzēts attiecīgi VGAR vai LGAR. Tas nozīmē, ka tad, ja saskaņā ar KNR vai konkrētu fondu regulām ir izveidota vienkāršotu izmaksu iespēja, šo summu parasti izmantos, lai kontrolētu atbilstību valsts atbalsta noteikumiem, ar nosacījumu, ka par šo izmaksu kategoriju kā tādu var saņemt atbalstu saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem un ka šis atbalsts atbilst visiem nosacījumiem, kas izklāstīti VGAR vai LGAR. Ja izmanto vienkāršotu izmaksu iespējas, izmaksu kategorijas, kas aprēķinātas, pamatojoties uz VII, būtu jāidentificē ar metodoloģiju, kas tika izmantota, lai iegūtu vienkāršoto izmaksu summu. Ja izmanto vienkāršotu izmaksu iespējas, kas tas KNR vai citos konkrēta fonda noteikumos, tas būtu jānodrošina vadošajai iestādei, izsludinot uzaicinājumus iesniegt priekšlikumus darbībām, uz kurām var attiekties valsts atbalsta noteikumi, nosakot izmaksu kategorijas, kuras šai darbībai tiks finansētas no ESI fondiem un kuras arī ir atbilstīgas nosacījumiem, kas izklāstīti VGAR vai LGAR. Dokumentā, kurā izklāstīti darbības atbalsta nosacījumi, būtu sīkāk jānorāda, kuras izmaksu kategorijas ir uzskatāmas par atbilstīgām šai darbībai. Lai pārbaudītu, vai netiešās izmaksas (saistībā ar ESI fondiem) ir atbilstīgas saskaņā ar VGAR, būtu jāatzīmē, ka netiešās izmaksas bieži vien ir darbības izmaksas, kā definēts VGAR 2. panta 39) punktā (“Pamatdarbības izmaksas ietver tādas izmaksas kā izmaksas par personālu, materiāliem, no apakšuzņēmējiem saņemtajiem pakalpojumiem, komunikācijām, energoresursiem, uzturēšanu, īri, administrāciju”). Tāpēc, ja darbības izmaksas ir atbilstīgas saskaņā ar VGAR, tas nozīmē, ka arī netiešās izmaksas ESI fondu saistībā var uzskatīt par atbilstīgām izmaksām VGAR nozīmē. Attiecībā uz vienoto likmi 40 % apmērā (KNR 68.b panta 1. punkts) dokumentā, kurā izklāstīti atbalsta nosacījumi, būtu skaidri jānorāda izmaksu kategorijas, kuras aptver šie 40 %.

— Atbalsta maksimālās intensitātes pārbaude Ja saskaņā ar noteikumiem, kas izklāstīti KNR 67., 68., 68.a un 68.b pantā, vai konkrētu fondu regulu attiecīgajiem noteikumiem ir izveidota vienkāršotu izmaksu iespēja, šo summu var izmantot, lai pārbaudītu atbilstību VGAR vai LGAR, tostarp nosacījumiem par atbalsta intensitāti. Tādēļ, līdzīgi tam, kas būtu jādara, izmantojot faktiskās izmaksas saskaņā ar VGAR (vai LGAR), summu, kas izriet no VII aprēķināšanai izmantotās metodoloģijas, var izmantot, lai pārbaudītu atbilstību maksimālajai atbalsta intensitātei attiecīgajā valsts atbalsta kategorijā. Tā kā izmantotajai metodoloģijai ir jāatbilst pareizai finanšu pārvaldībai, vadošajām iestādēm ir jāizvirza saprātīga un piesardzīga hipotēze, lai nodrošinātu, ka vienkāršotās izmaksas ir uzticams faktisko izmaksu atspoguļojums. Tas ļauj vienkāršotajās izmaksās noteikto summu izmantot, lai varētu vieglāk pierādīt atbilstību maksimālajai atbalsta intensitātei, maksimālajām atbalsta summām vai paziņošanas robežvērtībām saskaņā ar VGAR vai LGAR. Lai nodrošinātu metodoloģijas atbilstību piemērojamajiem ESI fondu noteikumiem un valsts atbalsta noteikumiem, tiks veikta tās revīzija. Piemērs ir sniegts II pielikumā.

2.6. Vienkāršotu izmaksu izmantošana darbībās, no kurām gūst neto ienākumus

Vienkāršotu izmaksu iespējas ir veids, kā aprēķināt izmaksas, t. i., darbības “izdevumu pusi”. Tāpēc teorētiski vienkāršotu izmaksu izmantošanu nevajadzētu ietekmēt tam, vai no darbības gūst ienākumus vai ne. Tomēr, lai saglabātu vienkāršošanas ietekmi, KNR ir ieviesti daži specifiski risinājumi attiecībā uz darbību, no kuras gūst ienākumus un kurai piemēro fiksētu summu vai vienības izmaksu standarta likmes.

2.6.1. Darbības, no kurām pēc to pabeigšanas gūst neto ienākumus (KNR 61. pants)

KNR 61. pants attiecas uz darbībām, no kurām gūst neto ienākumus:

a) tikai pēc to pabeigšanas vai

b) to īstenošanas laikā un pēc to pabeigšanas.

Saskaņā ar KNR 61. panta 7. punkta f) apakšpunktu darbībām, no kurām pēc to pabeigšanas gūst neto ienākumus un attiecībā uz kurām ir izmantotas fiksētas summas vai vienības izmaksu standarta likmes, KNR 61. panta 1.–6. punktu nepiemēro. Gadījumā, ja no darbībām gūst neto ienākumus to īstenošanas laikā un pēc to pabeigšanas, t. i., ja piemēro KNR 61. pantu, kā noteikts tā paša panta 7. punkta f) apakšpunktā, neto ienākumi nav jāņem vērā tādu darbību gadījumā, par kurām publiskais atbalsts tiek sniegts fiksētu summu vai vienības izmaksu standarta likmju veidā. Vienotu likmju izmantošanas gadījumā neto ienākumi, kas gūti no darbības, būtu jānosaka iepriekš un jāatskaita no projekta atbilstīgajiem izdevumiem.

2.6.2. Darbības, no kurām īstenošanas laikā gūst neto ienākumus un kurām nepiemēro KNR 61. panta 1.–6. punktu (23)

Fiksētām summām vai vienības izmaksu standarta likmēm, ko izmanto darbībās, no kurām īstenošanas laikā gūst neto ienākumus, šie neto ienākumi nav jāatskaita no atbilstīgajiem izdevumiem, ja vien tie nav ņemti vērā iepriekš (ex ante), aprēķinot fiksēto summu vai vienības izmaksu standarta likmi (saskaņā ar KNR 65. panta 8. punkta f) apakšpunktu).

Ja neto ienākumi nav ex ante ņemti vērā fiksēto summu vai vienības izmaksu standarta likmju aprēķinā, tad ESI fondu līdzfinansētie atbilstīgie izdevumi būs jāsamazina par neto ienākumiem, kas gūti darbības īstenošanas laikā, ne vēlāk kā atbalsta saņēmēja iesniegtajā galīgā maksājuma pieprasījumā proporcionāli (pro rata) izmaksu atbilstīgajām un neatbilstīgajām daļām (KNR 65. panta 8. punkta otrā daļa).

Ja izvēlēts vienotas likmes finansējums, visi neto ienākumi, kas nav ņemti vērā darbības apstiprināšanas laikā un kas tieši radušies darbības īstenošanas laikā, ir jāatskaita no atbilstīgajiem izdevumiem, kas līdzfinansēti no ESI fondiem (piemērojot vienotu likmi), ne vēlāk kā atbalsta saņēmēja iesniegtajā galīgajā maksājuma pieprasījumā proporcionāli izmaksu atbilstīgajām un neatbilstīgajām daļām (KNR 65. panta 8. punkta otrā daļa).

Piemērs (ESF) Tiek organizēta uzņēmējdarbības veicināšanas konference. Atbalsta saņēmēja iesniegtajā budžeta projektā ir norādīts, ka kopējām atbilstīgajām izmaksām vajadzētu būt 70 000 EUR. Konferencē būs jāmaksā ieejas maksa 3 EUR. Organizators plāno piesaistīt 200 apmeklētāju. Prognozētie ienākumi ir 3 EUR × 200 = 600 EUR. Konference norit ļoti sekmīgi, un apmeklētāju skaits (300) pārsniedz gaidīto. Tā kā šī darbība ir tikai līdzfinansēta no ESF līdzekļiem un pēc tās pabeigšanas neto ienākumi netiek gūti, KNR 61. pantu nepiemēro, jo pēc darbības pabeigšanas neto ienākumi netiek gūti. Taču piemēro 65. panta 8. punktu. — 1. variants: gūtos ienākumus ņem vērā ex ante Aprēķinot fiksēto summu, pieņem, ka tad, ja konference notiks, darbības kopējās atbilstīgās izmaksas būs 70 000 EUR – 600 EUR = 69 400 EUR. Publisko atbalstu šai darbībai piešķir fiksētas summas veidā, un ienākumi ir ņemti vērā, nosakot fiksēto summu. Faktiskais apmeklētāju skaits neietekmē atbilstīgo summu (fiksēto summu). Revīzijas izsekojamības nolūkos būs jānodrošina pierādījums par konferences rīkošanu un ieejas biļetes cenu. — 2. variants: gūtos ienākumus ņem vērā ex ante, taču īstenošanas laikā mainās apstākļi Aprēķinot fiksēto summu, pieņem, ka tad, ja konference notiks, darbības kopējās atbilstīgās izmaksas būs 70 000 EUR – 600 EUR = 69 400 EUR. Publisko atbalstu šai darbībai piešķir fiksētas summas veidā, un ienākumi ir ņemti vērā, nosakot fiksēto summu. Taču organizators nolemj, ka ieejas biļetes cena būs 5 EUR, nevis 3 EUR. Tādā gadījumā būtu jāatņem finansējuma deficīts ((5 EUR × 300) – 600 EUR = 900 EUR). Kopējās atbilstīgās izmaksas būs 69 400 EUR – 900 EUR = 68 500 EUR. — 3. variants: gūtos ienākumus neņem vērā ex ante Aprēķinot fiksēto summu, pieņem, ka tad, ja konference notiks, darbības kopējās atbilstīgās izmaksas būs 70 000 EUR. Publisko atbalstu šai darbībai piešķir fiksētas summas veidā, un fiksētas summas aprēķinā nav ņemti vērā ienākumi. Kad atbalsta saņēmējs pieprasīs atmaksu (70 000 EUR), viņam būs jāpierāda, ka konference notika. No summas arī būs jāatņem faktiskie īstenošanas laikā gūtie ienākumi (3 EUR × 300 = 900 EUR). Tādā gadījumā fiksētā summa būs 70 000 EUR – 900 EUR = 69 100 EUR.

2.7. Noteikumi par ERAF un ESF: paralēls finansējums:

2.7.1. Tādu pasākumu deklarēšana, kuriem saistībā ar vienkāršotu izmaksu iespējām piemēro KNR 98. panta 2. punktu

Saskaņā ar KNR 98. panta 2. punktu, ja ERAF vai ESF sniedz atbalstu darbības daļai, par kuras izmaksām var saņemt atbalstu no otra fonda (“paralēls finansējums”), uz šo darbības daļu attiecas otra fonda noteikumi (24). Paralēlo finansējumu katram prioritārajam virzienam var izmantot līdz 10 % apmērā no Savienības finansējuma.

Izņemot vienotas likmes, attiecībā uz izdevumiem, kas ir atbilstīgi saskaņā ar vienu vai otru fondu, var izmantot vienu VII.

Piemērojot vienkāršotu izmaksu iespējas, dalībvalstīm joprojām ir jāievēro 10 % robežvērtība attiecībā uz katru prioritāro virzienu (fondu un, attiecīgā gadījumā, reģiona kategoriju). “Paralēli finansētā” summa būtu jāreģistrē un jāuzrauga katrā atsevišķā darbībā, pamatojoties uz vienkāršoto izmaksu iespēju definēšanā izmantotajiem datiem.

Konkrētāk, ja ir piešķirts vienotas likmes finansējums paralēlas finansēšanas gadījumā, attiecībā uz katru darbības “ESF” un “ERAF” daļu būtu jāpiemēro atsevišķa vienota likme. Darbības ESF un ERAF daļām attiecīgi tiks piemērotas ESF un ERAF vienotās likmes, ko izmanto līdzīgām darbībām. Abu likmju vidējās vērtības izmantošana nav iespējama, jo izdevumiem ir jābūt izsekojamiem, lai nodrošinātu, ka tiek ievērota paralēlā finansējuma kopējā robežvērtība 10 % apmērā. Ja otrs fonds nav noteicis līdzīga veida darbībai piemērojamo likmi (piem., tāpēc, ka otram fondam šo noteikumu nepiemēro, vai tāpēc, ka otrs fonds (25) nefinansē līdzīgas darbības), vadošajai iestādei ir jālemj par piemērojamo likmi atbilstīgi vispārējiem tiesību principiem, kas paredzēti KNR 67. panta 5. punktā un 68. panta pirmajā daļā.

2.7.2. Piemēri

Piemērs par ESF un ERAF paralēlo finansējumu, kas piešķirts vienības izmaksu vai fiksētu summu veidā Ja attiecībā uz ESF darbību standarta likmē, t. i., 6 EUR/h × dalībnieku skaits, ir iekļauta infrastruktūras iegāde par 0,50 EUR/h, kas ir atbilstīgi izdevumi saskaņā ar ERAF, paralēli finansētā summa būs 0,50 EUR × novadītās stundas × dalībnieku skaits. Tāds pats princips attiecas uz fiksētām summām: ja sīki izstrādātais budžeta projekts ietver dažus “paralēli finansētus izdevumus”, tie tiks uzskaitīti un uzraudzīti atsevišķi. Piemēram, ja ESF programmas finansētā fiksētā summa ir 20 000 EUR, ERAF veida izdevumi ir 5 000 EUR. Darbības beigās paralēli finansētā summa būs ex ante definētā summa (5 000 EUR no 20 000 EUR) vai “nulle”, ja dotācija netiek izmaksāta, jo nav sasniegts iepriekš definētais iznākums. Paralēli finansētajiem izdevumiem tiks piemērots arī fiksēto summu binārais princips, ja vien tas netiks mazināts, nosakot atskaites punktus.

Piemērs par ESF un ERAF paralēlo finansējumu, kas piešķirts kā vienotas likmes finansējums Ja netiešajām izmaksām piemēro vienotu likmi, paralēli finansētā summa būs “paralēli finansēto tiešo izmaksu” summa, kas pieskaitīta netiešajām izmaksām, kuras aprēķinātas, izmantojot šādām “paralēli finansētām tiešajām izmaksām” piemērojamo vienoto likmi. Piemēram, ja ERAF programmas finansējums darbībai ir 15 000 EUR, “ESF veida” tiešās izmaksas ir 3 000 EUR, un netiešās izmaksas aprēķina kā 10 % no tiešajām izmaksām (300 EUR). Tādējādi paralēli finansētā summa būs 3 300 EUR. Ja darbības beigās tiešās izmaksas samazina, paralēli finansētā summa (tostarp netiešās izmaksas) būtu jāsamazina, ievērojot to pašu formulu.

2.8. ELFLA un ETS īpašie noteikumi

ELFLA noteikumi

To ELFLA pasākumu sarakstu, uz kuriem attiecas VII, skatiet šo norādījumu III pielikumā.

ETS noteikumi ES līmenī ir paredzēti īpaši atbilstības noteikumi izdevumiem, kas rodas sadarbības programmās, attiecībā uz personāla izmaksām, biroja un administratīvajiem izdevumiem, ceļa un izmitināšanas izmaksām, ārējo ekspertu un pakalpojumu izmaksām un izdevumiem par aprīkojumu. Neskarot atbilstības noteikumus, kas paredzēti KNR regulā, ETS regulā un sadarbības programmas īpašajos atbilstības noteikumos, uzraudzības komiteja pieņem papildu noteikumus par visas sadarbības programmas izdevumu atbilstību. Izdevumiem, uz kuriem iepriekš minētie noteikumi neattiecas, piemēro tās dalībvalsts noteikumus, kurā izdevumi radušies.

3. NODAĻA

Vienkāršotu izmaksu iespēju veidi

3.1. Vienotas likmes finansējums

Ja izmanto vienotas likmes finansējumu, konkrētas atbilstīgo izmaksu kategorijas, kas ir skaidri identificētas iepriekš, aprēķina, piemērojot procentuālu likmi, ko ex ante nosaka vienai vai vairākām citām atbilstīgo izmaksu kategorijām.

3.1.1. Izmaksu kategoriju definēšana

Vienotas likmes finansējuma sistēmā izmanto ne vairāk kā trīs izmaksu kategoriju veidus:

— 1. veids: to atbilstīgo izmaksu kategorijas, kurām ir jāpiemēro vienota likme, lai aprēķinātu atbilstīgās summas,

— 2. veids: to atbilstīgo izmaksu kategorijas, ko aprēķinās, piemērojot vienoto likmi,

— 3. veids: attiecīgā gadījumā citas atbilstīgo izmaksu kategorijas; likme tām netiek piemērota, un tās netiek aprēķinātas pēc vienotās likmes.

Ja vadošā iestāde izmanto vienotas likmes finansējuma sistēmu, tai ir jādefinē katram veidam atbilstošās izmaksu kategorijas: jebkura izdevumu kategorija nepārprotami atbilst vienam – un tikai vienam – no minētajiem trim veidiem. Jānorāda, ka dažkārt vienu veidu var definēt, pretstatot citam vai pārējiem veidiem (piem., ja sistēmā pastāv tikai tiešās (1. veids) un netiešās izmaksas (2. veids), netiešās izmaksas varētu uzskatīt par visām tām atbilstīgajām izmaksām, kas nav atbilstīgās tiešās izmaksas).

KNR nav paredzēti ierobežojumi attiecībā uz atbilstīgo izmaksu kategorijām, ko varētu izmantot vienotas likmes finansējuma gadījumā. Tomēr galvenajam vienotu likmju izmantošanas mērķim vajadzētu būt vienkāršošanai un kļūdu līmeņa mazināšanai. Tāpēc vienotas likmes ir vislabāk piemērotas salīdzinoši mazām izmaksām, kuru pārbaudīšana ir dārga.

Ja darbība (26) attiecas uz vairākiem projektiem, projekta līmenī var piemērot vienotu likmi, ja darbības un izmaksas dažādos projektos ir skaidri atšķirīgas.

3.1.2. Īpašas vienotas likmes finansēšanas sistēmas to izmaksu kategoriju aprēķināšanai, kas sīki aprakstītas KNR un konkrētu fondu regulās

Dažas īpašas vienotas likmes finansēšanas sistēmas ir definētas leģislatīvā līmenī. Lielāko daļu no tām var izmantot, neprasot vadošajai iestādei izveidot aprēķina metodi piemērojamās likmes noteikšanai. Šīs vienotās likmes ir noteiktas KNR 68. pantā (izņemot a) punktu, kura gadījumā nav pieejama valsts metode līdzīgām darbībām), kā arī 68.a un 68.b pantā. Saskaņā ar šiem noteikumiem vienotu likmi piemēro noteiktai izmaksu kategorijai (tiešās izmaksas, tādas tiešās izmaksas, kas nav personāla izmaksas, vai tiešās personāla izmaksas), lai aprēķinātu citas izmaksu kategorijas (attiecīgi netiešās izmaksas, tiešās personāla izmaksas un darbības atlikušās atbilstīgās izmaksas).

Izmantojot kādu no šīm iepriekš izklāstītajām sistēmām, vadošajai iestādei (vai ETS programmas uzraudzības komitejai) ir jādefinē izmaksu kategorijas, uz kurām attiecas vienotā likme, t. i., tiešās un netiešās izmaksas un tiešās personāla izmaksas. Par atšķirīgo izmaksu kategoriju definēšanu konsekventā, nepārprotamā un nediskriminējošā veidā atbild vienīgi dalībvalstis. Tas jo īpaši attiecas uz tiešo personāla izmaksu definēšanu, kurām piemēro vienotu likmi attiecībā uz pārējām izmaksām.

Tas būtu skaidri jānosaka valsts atbilstības noteikumos vai ETS programmu noteikumos.

Tālāk kā vispārīgas norādes ir sniegtas šādas definīcijas:

— “tiešās izmaksas” ir izmaksas, kas tieši saistītas ar darbības vai projekta īstenošanu, ja var pierādīt tiešu saikni ar šo atsevišķo darbību vai projektu,

— savukārt “netiešās izmaksas” parasti ir izmaksas, kas nav tieši saistītas vai ko nevar tieši saistīt ar attiecīgās darbības īstenošanu. Šādas izmaksas varētu ietvert administratīvos izdevumus, kuriem ir grūti precīzi noteikt summu, kas attiecināma uz konkrētu darbību vai projektu (tipiski administratīvie/personāla izdevumi, piem., vadības izmaksas, darbā pieņemšanas izdevumi, izmaksas saistībā ar grāmatveža sniegtajiem pakalpojumiem vai tīrīšanas pakalpojumiem; tālruņu lietošanas izdevumi, izdevumi par ūdeni vai elektrību),

— “personāla izmaksas” (27) ir definētas valsts noteikumos un parasti ir izmaksas, kas izriet no darba devēja un darba ņēmēja līguma vai ar ārējiem darbiniekiem noslēgtiem pakalpojuma līgumiem (ja šīs izmaksas ir skaidri identificējamas). Piemēram, ja atbalsta saņēmējs līgumā uztic ārējam pasniedzējam iekšējo mācību sesiju vadīšanu, dažādie izmaksu veidi ir jānorāda rēķinā. Pasniedzēja alga tiks uzskatīta par ārēja personāla izmaksām. Ja personāla izmaksas par pasniedzēja darbu nav identificējamas kā kategorija, kas atšķiras no tādām citām izmaksu kategorijām kā, piemēram, mācību materiālu nodrošināšana, tās nevar izmantot par pamatu vienotajām likmēm, piemēram, vienotajai likmei 40 % apmērā, kā noteikts KNR 68.b panta 1. punktā. Personāla izmaksas ir definētas valsts noteikumos un parasti ietver kopējo atalgojumu, tostarp koplīgumos noteiktos pabalstus natūrā, ko personai izmaksā par darbu saistībā ar konkrēto darbību. Tās ietver arī nodokļu maksājumus un darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma iemaksas (pirmais un otrais pīlārs, trešo pīlāru piemēro tikai tad, ja tas paredzēts koplīgumā vai darba līgumā), kā arī darba devēja obligātās un brīvprātīgās sociālās iemaksas. Personāla izmaksas var būt tiešas vai netiešas atkarībā no katra atsevišķa gadījuma analīzes.

Tāpēc, lai piemērotu KNR 68. panta pirmās daļas b) punktā un 68.b panta 1. punktā noteiktās vienotās likmes (vai citu vienoto likmi, ko vadošā iestāde noteikusi, pamatojoties uz KNR 67. panta 5. punktu, kas jāpiemēro tiešajām personāla izmaksām), atalgojuma kopējo vērtību, kā definēts valsts noteikumos, var uzskatīt par personāla izmaksām, jo tās ir faktiskā atlīdzība par šīs personas darbu attiecīgajā darbībā un tāpēc būtu jāņem vērā, lai noteiktu cita veida darbības izmaksas (kuras aprēķina, piemērojot vienotu likmi attiecībā uz tiešajām personāla izmaksām). Tas attiecas arī uz gadījumiem, kad algu (daļēji) atmaksā vai finansē trešās personas (piem., tiešie darbinieki tika pieņemti darbā ar darbā pieņemšanas subsīdiju; vienoto likmi piemēro atalgojuma kopējai vērtībai, pat ja tās daļu maksā trešā persona).

Tomēr ceļošanas izmaksas nav uzskatāmas par personāla izmaksām, izņemot izdevumus par pārvietošanos uz darbu, ja valsts noteikumos noteikts, ka tie ir daļa no darbaspēka bruto izmaksām. Personāla izmaksas nav arī ESF darbību dalībniekiem izmaksātie pabalsti vai algas.

3.1.2.1. Netiešo izmaksu aprēķina metodes

KNR 68. panta pirmajā daļā noteikts, ka gadījumos, kad darbības īstenošana rada netiešas izmaksas, tās var aprēķināt, pamatojoties uz vienu no vienotajām likmēm, kas noteiktas a), b) un c) punktā. Šo vienoto likmju izmantošana netiešo izmaksu aprēķināšanai nav obligāta, t. i., vadošās iestādes pārziņā ir izlemt, vai izmantot šīs vienotās likmes, izmantot faktiskās izmaksas vai citas vienkāršotu izmaksu iespējas, kas noteiktas, pamatojoties uz KNR 67. panta 5. punktu (piem., netiešās izmaksas var iekļaut fiksētajā summā vai vienības izmaksās, kas noteiktas, pamatojoties uz vienu no metodēm, kuras izklāstītas KNR 67. panta 5. punktā).

— Vienotas likmes finansējuma vispārējā sistēma attiecībā uz netiešo izmaksu finansēšanu ir noteikta a) apakšpunktā ar likmi līdz 25 % no atbilstīgajām tiešajām izmaksām. Šā noteikuma mērķis ir ieviest tādu netiešo izmaksu maksimuma noteikšanu, kuru var aprēķināt, pamatojoties uz vienotu likmi. Atšķirībā no gadījumiem, kas minēti KNR 68. panta pirmās daļas b) punktā, izmantojamā likme ir jāpamato saskaņā ar kādu no aprēķinu metodēm atbilstīgi KNR 67. panta 5. punkta a) vai c) apakšpunktam (t. i., taisnīga, pārbaudāma un godīga aprēķina metode vai metode, ko piemēro saskaņā ar dotāciju shēmām, kuras pilnībā finansē dalībvalsts attiecībā uz līdzīga veida darbībām). Šī sistēma ir elastīga. Tās pamatā var būt: — tikai divu veidu izmaksas: 1. veids – tiešās izmaksas, 2. veids – netiešās izmaksas, vai — trīs veidu izmaksas: 1. veids – “ierobežotas” tiešās izmaksas (t. i. tiešo izmaksu apakškategorija), 2. veids – netiešās izmaksas, kas aprēķinātas, pamatojoties uz 1. veidu, un 3. veids – tiešās izmaksas, kas nav “ierobežotās” izmaksas (1. veids). Piemēram, ir iespējams noteikt vienotu likmi, kas tiks piemērota atbilstīgajām tiešajām personāla izmaksām (kas ir atbilstīgo tiešo izmaksu apakškategorija). Šī vienotā likme, ko piemēro atbilstīgajām tiešajām personāla izmaksām, var būt lielāka par 15 %, kā paredzēts KNR 68. panta pirmās daļas b) punktā, ar nosacījumu, ka šī vienotā likme nepārsniedz 25 % no atbilstīgajām tiešajām izmaksām (lai ievērotu maksimuma noteikšanu, kā minēts KNR 68. panta pirmās daļas a) punktā). Tāpēc neatkarīgi no tiešo izmaksu apakškategorijas(-ām), ko vadošā iestāde izmanto, lai noteiktu vienotu likmi netiešo izmaksu aprēķināšanai, tai vienmēr būs jāpārbauda, vai šī summa (t. i., summa, kas aprēķināta, pamatojoties uz šo vienoto likmi) nepārsniedz 25 % no atbilstīgajām tiešajām izmaksām.

— Ar b) apakšpunktu netiešo izmaksu aprēķināšanai ir ieviesta vienota likme līdz 15 % no tiešajām personāla izmaksām. Vadošā iestāde drīkst šo likmi piemērot tieši, nesniedzot pamatojumu. Šīs sistēmas piemērā būs trīs izmaksu kategorijas: tiešās personāla izmaksas (1. veids), netiešās izmaksas (2. veids), tiešās izmaksas, kas nav personāla izmaksas (3. veids) (sk. piemēru I pielikumā).

— Saskaņā ar c) apakšpunktu ir iespējams izmantot vienotu likmi netiešo izmaksu shēmām, kas izveidotas Savienības politikas jomās, piemēram, tām, kas tiek izmantotas saskaņā ar pamatprogrammu “Apvārsnis 2020”, finanšu instrumentu videi (LIFE) utt. Komisijas 2014. gada 3. marta Deleģētās regulas (ES) Nr. 480/2014 (28) 20. un 21. pantā ir paredzēti papildu noteikumi par piemērojamām vienotajām likmēm attiecībā uz netiešo izmaksu metodēm, ko piemēro citās Savienības politikas jomās, kā arī par to piemērošanas tvērumu attiecībā uz ESI fondiem (sk. 4.4. iedaļu).

3.1.2.2. Vienota likme tiešo personāla izmaksu noteikšanai

KNR 68.a panta 1. punktā ir noteikts, ka tiešās personāla izmaksas par darbību var aprēķināt kā vienotu likmi līdz 20 % no tiešajām izmaksām, kas neaptver minētās darbības personāla izmaksas. Tas nozīmē, ka, izmantojot vienoto likmi (no tiešajām izmaksām, kas nav personāla izmaksas), var aprēķināt vienīgi tiešās personāla izmaksas un ka dalībvalsts var neveikt aprēķinu, lai noteiktu piemērojamo likmi.

Tomēr, ja šīs darbības tiešās izmaksas ietver publiskus būvdarbu līgumus, kuru vērtība pārsniedz Direktīvas 2014/24/ES 4. panta a) punktā noteikto robežvērtību, iepriekš minētās vienotās likmes piemērošanai ir jāveic aprēķins, lai noteiktu piemērojamo likmi.

Šādi noteiktās tiešās personāla izmaksas var būt pamats vienotas likmes piemērošanai saskaņā ar KNR 68. panta pirmās daļas b) punktu (netiešo izmaksu aprēķināšanai vienota likme ir līdz 15 % no atbilstīgajām tiešajām personāla izmaksām). Turpretī tiešās personāla izmaksas, kas aprēķinātas, pamatojoties uz šo vienoto likmi, nevar būt pamats vienotajai likmei saskaņā ar KNR 68.b panta 1. punktu (vienotā likme līdz 40 % no atbilstīgajām tiešajām personāla izmaksām, lai aprēķinātu darbības pārējās atbilstīgās izmaksas), sk. KNR 68.b panta 2. punktu.

Šīs vienotās likmes izmantošana tiešo personāla izmaksu aprēķināšanai nav obligāta, t. i., vadošās iestādes ziņā ir izlemt, vai izmantot šo vienoto likmi, izmantot faktiskās izmaksas vai citas vienkāršotu izmaksu iespējas, kas noteiktas, pamatojoties uz KNR 67. panta 5. punktu.

3.1.2.3. Vienota likme visu citu darbības izmaksu noteikšanai, kas nav tiešās personāla izmaksas

KNR 68.b panta 1. punktā ir atļauts tiešās personāla izmaksas izmantot visu darbības pārējo atlikušo atbilstīgo izmaksu aprēķināšanai, pamatojoties uz vienotu likmi līdz 40 % no atbilstīgajām tiešajām personāla izmaksām. Darbības “visas citas atlikušās atbilstīgās izmaksas” ietver visas citas atbilstīgās tiešās izmaksas (izņemot tiešās personāla izmaksas), netiešās izmaksas un – attiecībā uz ERAF, ESF un ELFLA – KNR 68.b panta 1. punkta otrajā daļā minētās izmaksas.

— Atlikušās atbilstīgās izmaksas un dalībniekiem izmaksātie pabalsti un algas Ar Omnibus regulu ieviestā KNR 68.b panta pamatā ir ESF regulas 14. panta 2. punkts (pirms tā tika grozīta ar Omnibus regulu), kurā šī vienotā likme jau bija paredzēta attiecībā uz ESF atbalstītajām darbībām. Ar Omnibus regulu šīs vienotās likmes izmantošana tiek paplašināta attiecībā uz visiem ESI fondiem. Tomēr starp šiem abiem noteikumiem ir būtiska atšķirība. ESF regulas 14. panta 2. punktā nebija paredzēts izņēmums attiecībā uz dalībniekiem izmaksātajiem pabalstiem un algām. Tāpēc tie tika uzskatīti par daļu no “atlikušajām atbilstīgajām darbību izmaksām”. Tas nozīmē, ka ESF regulas 14. panta 2. punktā atbalsta saņēmējiem ir liegts deklarēt dalībniekiem izmaksātos pabalstus un algas papildus izmaksām, kas aprēķinātas, pamatojoties uz vienoto likmi, un tiešajām personāla izmaksām. Tas padarīja ESF regulas 14. panta 2. punkta izmantošanu nepievilcīgu, jo vienotas likmes 40 % apmērā piemērošana atbilstīgajām tiešajām personāla izmaksām bieži vien nebūtu pietiekama, lai segtu dalībniekiem izmaksāto pabalstu un algu izmaksas. Tāpēc ar Omnibus regulu papildus vienotās likmes attiecināšanai uz visiem ESI fondiem arī ESF, ERAF vai ELFLA satvarā īstenoto darbību gadījumā tiek atļauts dalībniekiem izmaksātos pabalstus un algas uzskatīt par papildu atbilstīgajām izmaksām, kas nav iekļautas vienotajā likmē (KNR 68.b panta 1. punkta otrā daļa). Tas nozīmē, ka pēc Omnibus regulas stāšanās spēkā šādas algas (t. i., darbinieku (mēneša) bruto algas) un pabalstus (piem., bezdarbnieka pabalsti, maksas, kas nav iztikas pabalsti vai ceļa dienas naudas) var pieprasīt papildus tiešajām personāla izmaksām un vienotajai likmei, ko piemēro darbībām, kurām izmanto KNR 68.b panta 1. punktu. Jāatzīmē, ka “dalībniekiem izmaksātie pabalsti un algas” ietver ne tikai atbalsta saņēmēja izmaksātās algas un pabalstus, bet arī gadījumus, kad šīs algas vai pabalstus maksā trešā persona, ja tie tiek uzskatīti par atbilstīgajām izmaksām. Tas attiecas, piemēram, uz ESF, ja tie atbilst nosacījumiem, kas izklāstīti ESF regulas 13. panta 5. punktā (29).

— Vienotās likmes 40 % izmantošana Ar šo noteikumu vadošajai iestādei tiek atļauts izmantot vienotu likmi līdz 40 %, neprasot veikt nekādus aprēķinus piemērojamās likmes noteikšanai. Tas nozīmē, ka vadošā iestāde var izmantot jebkuru likmi, kas nav augstāka par 40 %, un uz to neattiecas prasība to pamatot. Tas neskar nepieciešamību nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret atbalsta saņēmējiem. Tomēr vadošā iestāde var noteikt augstāku likmi nekā 40 %, pamatojoties uz kādu no metodēm, kas izklāstītas KNR 67. panta 5. punktā (t. i., ārpus 68.b panta darbības jomas). Visbeidzot, kā paskaidrots 3.1.2.2. iedaļā, saskaņā ar 68.b panta 2. punktu šo vienoto likmi līdz 40 % nevar izmantot attiecībā uz darbību, ja šīs darbības kopējās tiešās personāla izmaksas aprēķina, pamatojoties uz vienoto likmi (piem., vienoto likmi saskaņā ar KNR 68.a panta 1. punktu).

Piemērs Mācību kursa aplēstās izmaksas (EUR): Kopējās tiešās izmaksas 55 000 Tiešās personāla izmaksas 30 000 Telpu izmaksas 4 000 Ceļa izdevumi 5 000 Maltītes 1 000 Informācija/publicitāte 5 000 Pabalsti, ko mācību kursa dalībniekiem izmaksājis valsts nodarbinātības dienests 10 000 Kopējās netiešās izmaksas 5 000 Netiešās personāla izmaksas 4 000 Elektrība, tālrunis 1 000 Vadošā iestāde var nolemt šim projektam piemērot KNR regulas 68.b panta 1. punktu. Tādā gadījumā dotācijas nolīgumā paredzētais maksimālais piešķīrums būtu šāds: tiešās personāla izmaksas: 30 000 EUR; citas izmaksas: 30 000 × 40 % = 12 000 EUR. Tā kā pabalstus, ko valsts nodarbinātības dienesti izmaksājuši dalībniekiem, var deklarēt papildus tiešajām personāla izmaksām un vienotajai likmei, kopējās atbilstīgās izmaksas būtu šādas: kopējās izmaksas: 30 000 + 12 000 + 10 000 = 52 000 (EUR).

3.1.2.4. KNR noteikto vienoto likmju pamatojums

Vienotās likmes, kas minētas KNR 68. panta pirmās daļas b) punktā, 68.b panta 1. punktā un 68.a panta 1. punktā, ļauj dalībvalstij izmantot likmi, kas nepārsniedz attiecīgajā pantā noteikto likmi, neveicot aprēķinu, lai noteiktu šo likmi. Tas nozīmē, ka vadošā iestāde var izmantot jebkuru likmi līdz likmei, kas minēta attiecīgajā pantā, un tai nebūs jāpamato, kāpēc šī likme tika izvēlēta, pat ja tā ir zemāka par Regulā noteikto likmi. Ja tiek izvēlēta zemāka likme, nav jāveic nekādi aprēķini.

Lemjot par piemērojamo vienoto likmi, ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā pret atbalsta saņēmējiem.

3.1.2.5. Piemērošana laikā

Ar Omnibus regulu ieviestās izmaiņas KNR 68. pantā un jaunais KNR 68.a un 68.b pants ir piemērojami no dienas, kad ir jāsāk piemērot minēto regulu, t. i., no 2018. gada 2. augusta (30).

Šos noteikumus var izmantot darbībām, kurās potenciālie atbalsta saņēmēji vēl nav atlasīti (t. i., vai nu uzaicinājums joprojām ir atvērts, vai arī tiek izsludināts jauns uzaicinājums). Tā kā šie noteikumi sniedz vēl vairāk ieguvumu atbalsta saņēmējiem, tos var izmantot arī jau īstenojamām darbībām, ievērojot šādus kumulatīvus nosacījumus:

— atbalsta nosacījumi (pamatojoties uz jaunajiem noteikumiem) tiek ieviesti attiecībā uz nākotni, t. i., attiecībā uz darbības turpmāko īstenošanu,

— tiek ievērots vienlīdzīgas attieksmes princips pret atbalsta saņēmējiem,

— attiecībā uz darbībām, kas jau tiek īstenotas un saistībā ar kurām atbalsta saņēmējs piekrīt, ka tiek mainīti nosacījumi un ka atmaksa tiks veikta, pamatojoties uz VII,

— ir skaidrs nošķīrums starp atmaksāšanas periodu, pamatojoties uz faktiskajām izmaksām (vai iepriekšējiem noteikumiem, kas saistīti ar VII), un periodu, kas balstīts uz VII, kuras ieviestas ar Omnibus regulu. Piemēram, ja attiecībā uz netiešajām izmaksām tiek piemērota vienota likme 15 % apmērā, pamatojoties uz atbilstīgajām tiešajām personāla izmaksām (KNR 68. panta pirmās daļas b) punkts), tad būtu jānosaka, ka no noteikta datuma (“datums x”, bet ne agrāk kā 2018. gada 2. augustā) netiešās izmaksas tiks aprēķinātas un atlīdzinātas, pamatojoties uz šo vienoto likmi, t. i., šī netiešo izmaksu vienotā likme tiks piemērota visām personāla izmaksām, kas radušās no tā paša datuma (“datums x”). Tas pats princips attiecas uz vienoto likmi 40 % apmērā, kas noteikta KNR 68.b panta 1. punktā, tostarp attiecībā uz iespēju deklarēt dalībniekiem izmaksātos pabalstus un algas. Piemēram, attiecībā uz ESF darbībām, kurām atbalsts, pamatojoties uz ESF regulas 14. panta 2. punktu, ir piešķirts pirms Omnibus regulas stāšanās spēkā, par papildu atbilstīgajām izmaksām var deklarēt tikai tos pabalstus un algas, kas izmaksāti dalībniekiem no “datuma x”.

Piemērs Vadošā iestāde vēlas aprēķināt darbības visas atlikušās atbilstīgās izmaksas, piemērojot vienotu likmi darbības atbilstīgajām tiešajām personāla izmaksām 150 000 EUR apmērā. Saskaņā ar KNR 68.b panta 1. punktu vadošā iestāde nolemj piemērot 35 % likmi. Tas nozīmē, ka darbības kopējās atbilstīgās izmaksas būs 150 000 EUR + (150 000 EUR × 0,35) = 202 500 EUR.

Piemērs (ESI fondi): sabiedrības virzīta vietējā attīstība (SVVA) Ņemot vērā iepriekšēju pieredzi, vadošā iestāde ir novērtējusi attiecīgās vietējās rīcības grupas (VRG) pamatdarbības un iedzīvināšanas izmaksu parasto daļu, salīdzinot ar izdevumiem par SVVA stratēģijā paredzēto vietējo darbību īstenošanu un VRG sadarbības pasākumu sagatavošanu un īstenošanu. Lai gan ESI fondu piešķirtais atbalsts pamatdarbības izmaksām un iedzīvināšanai nedrīkst pārsniegt 25 % no kopējiem publiskajiem izdevumiem, kas radušies saistībā ar SVVA stratēģiju atbilstīgi KNR 35. panta 2. punktam, pieredze liecina, ka vairumā gadījumu šī procentuālā vērtība ir mazāka. Vadošā iestāde nolemj, ka vienotā likme īstenošanas izmaksām ir 17 % (pamatojoties uz taisnīgu, godīgu un pārbaudāmu metodoloģiju, kas atbilst nosacījumiem, kuri izklāstīti KNR 67. panta 1. punkta d) apakšpunktā un 5. punkta a) apakšpunktā, taču neatbilst nosacījumiem, kuri izklāstīti KNR 68. panta pirmās daļas a) punktā, jo vienotā likme saskaņā ar KNR 35. panta 2. punktu attiecas ne tikai uz netiešajām izmaksām) no izdevumiem, kas radušies saistībā ar SVVA stratēģijā paredzēto darbību īstenošanu un VRG sadarbības pasākumu sagatavošanu un īstenošanu, un ar to tiks segtas šādas izmaksas: — pamatdarbības izmaksas (darbības izmaksas, personāla izmaksas, mācību izmaksas, ar sabiedriskajām attiecībām saistītas izmaksas, finanšu izmaksas, ar stratēģijas īstenošanas uzraudzību un novērtēšanu saistītas izmaksas, sk. KNR 35. panta 1. punkta d) apakšpunktu), — ar SVVA stratēģijas iedzīvināšanu saistītas izmaksas (lai atvieglotu ieinteresēto personu viedokļu apmaiņu, sniegtu informāciju un popularizētu stratēģiju, kā arī sniegtu atbalstu potenciālajiem atbalsta saņēmējiem darbību izstrādē un pieteikumu sagatavošanā, sk. KNR 35. panta 1. punkta e) apakšpunktu). Tāpēc, ja VRG piešķirtais budžets SVVA stratēģijas darbību īstenošanai un VRG sadarbības pasākumu sagatavošanai un īstenošanai laikposmā no 2014. līdz 2020. gadam ir 1,5 miljoni EUR (1. veids), maksimālais pamatdarbības un iedzīvināšanas izmaksu budžets būtu 1,5 miljoni EUR × 17 % = 255 000 EUR (2. veids). Tādējādi kopējais VRG budžeta piešķīrums ir 1,755 miljoni EUR. Īstenošanas posmā tas nozīmē, ka, tiklīdz atbalsta saņēmējs pieprasa projektā radušos izdevumu atmaksu, VRG varēs pieprasīt 17 % no šīs summas savu pamatdarbības un iedzīvināšanas izmaksu segšanai. Piemēram, ja ir radušies projekta izdevumi 1 000 EUR apmērā (1. veids), VRG var vadošajai iestādei deklarēt 1 000 EUR × 17 % = 170 EUR (2. veids) kā savas pamatdarbības un iedzīvināšanas izmaksas. VRG nebūs jāiesniedz apliecinoši dokumenti par pamatdarbības un iedzīvināšanas izmaksām, ko deklarē, pamatojoties uz vienoto likmi, tomēr likmes 17 % noteikšanas metodoloģijai ir jābūt pārbaudāmai. Jāatzīmē, ka vienoto likmi var noteikt atsevišķi – tikai pamatdarbības vai iedzīvināšanas izmaksām. NB! Ņemiet vērā, ka – tāpat kā sniegtajā piemērā – vienotās likmes noteikšanas metodoloģijai nav noteikti jāatbilst tai metodei, ar ko noteikta maksimālā robežvērtība (25 %). Tomēr neatkarīgi no tā, ar kādu metodoloģiju ir noteikta vienotā likme, ir jāievēro KNR 35. panta 2. punktā izklāstītie noteikumi par pamatdarbības un iedzīvināšanas izmaksu maksimālo robežvērtību.

3.2. Vienības izmaksu standarta likmes

3.2.1. Pamatprincipi

Ja piemēro vienības izmaksu standarta likmes, visas darbības atbilstīgās izmaksas vai to daļu aprēķina, pamatojoties uz skaitliski izteiktiem pasākumiem, ieguldījumiem, iznākumiem vai rezultātiem, ko reizina ar iepriekš noteiktām vienības izmaksu standarta likmēm. Šo iespēju var izmantot jebkāda veida projektiem vai to daļai, ja ir iespējams definēt uz pasākumu attiecināmo daudzumu un vienības izmaksu standarta likmes. Vienības izmaksu standarta likmes parasti piemēro vienkārši identificējamiem daudzumiem.

Par vienības izmaksu pamatu var noteikt procesu, kura mērķis ir, izmantojot vislabāko tuvināšanas metodi, segt darbības veikšanas faktiskās izmaksas. Tas var būt arī balstīts uz rezultātu (iznākums vai rezultāts/nodevums) vai definēts gan attiecībā uz procesu, gan rezultātu. Turklāt attiecībā uz dažādām aktivitātēm darbības satvarā var definēt dažādas vienības izmaksas.

Vadošajām iestādēm būtu jāņem vērā revīzijas izsekojamība, izvēloties vienības izmaksas starp tām, kas balstītas uz procesu, un tām, kas balstītas uz iznākumu.

Piemērs (ESF) a) Vienības izmaksas, kas balstītas uz procesu. Atbilstīgās izmaksas par padziļinātām mācībām IT jomā 1 000 stundu garumā 20 dalībniekiem var aprēķināt, pamatojoties uz mācību izmaksām stundā, ko reizina ar dalībnieku mācību stundu skaitu. Vadošā iestāde mācību izmaksas par vienu stundu ir definējusi iepriekš, un tās ir norādītas atbalsta nosacījumu dokumentā. Piemēram, pieņemot, ka vadošās iestādes noteiktās mācību izmaksas ir 7 EUR stundā par vienu dalībnieku, maksimālā projektam piešķirtā dotācija būs 1 000 stundas × 20 dalībnieki × 7 EUR/h par dalībnieku = 140 000 EUR. Darbības beigās galīgās atbilstīgās izmaksas tiks noteiktas, pamatojoties uz faktisko mācību stundu skaitu katram dalībniekam (var iekļaut dažus attaisnotus kavējumus), ņemot vērā dalībnieku faktisko līdzdalību un novadītos kursus. Taču joprojām būs jāsagatavo arī precīzas dalībnieku apmeklējuma lapas, kurās sīki izklāstīti mācību pasākumi un apliecināta dalībnieku faktiskā klātbūtne. Ja galu galā mācībās būs piedalījušies tikai 18 dalībnieki un sešu dalībnieku mācību stundu skaits būs 900, piecu dalībnieku – 950, piecu – 980 un divu – 1 000, kopējais stundu skaits × dalībnieki būs 900 × 6 + 950 × 5 + 980 × 5 + 1 000 × 2 = 17 050 (kopā mācību stundas 18 dalībniekiem). Atbilstīgie izdevumi būs: 17 050 mācību stundas × 7 EUR = 119 350 EUR. b) Vienības izmaksas, kas balstītas uz rezultātiem. Padziļinātas mācības IT jomā 1 000 stundu garumā veido 5 moduļi, katrā pa 200 stundām. Lai noteiktu kopējās izmaksas par šo IT apmācību 25 dalībniekiem, tika izmantota taisnīga, godīga un pārbaudāma metodoloģija saskaņā ar KNR 67. panta 5. punkta a) apakšpunktu. Kopējās izmaksas, 140 000 EUR, pēc tam tika attiecinātas uz veiksmīgajiem dalībniekiem. Ņemot vērā vēsturisko neveiksmju līmeni 20 % (t. i., 5 dalībnieki), vienības izmaksas vienam dalībniekam un veiksmīgi pabeigtam modulim būtu 140 000 EUR/20 dalībnieki / 5 moduļi = 1 400 EUR (vienības izmaksas vienam dalībniekam par veiksmīgi pabeigtu moduli). Revīzijas izsekojamības nolūkā būtu nepieciešams dokuments, kas apliecina dalībnieka atbilstību, un sertifikāts par veiksmīgi pabeigtu moduli vai kursu. Nav vajadzīgas darba laika uzskaites tabulas.

Piemērs (ELFLA, pamatojoties uz iznākumu). Saņēmējs (reģionālā palāta) organizē konsultāciju pakalpojumu reģiona mazajiem un vidējiem uzņēmumiem. Šo pakalpojumu sniedz reģionālās palātas konsultanti. Pamatojoties uz palātas konsultāciju nodaļas iepriekšēju uzskaiti, ir aprēķināts, ka šāda pakalpojuma izmaksas ir 350 EUR dienā. Dotācija tiks aprēķināta, pamatojoties uz šādu formulu: dienu skaits × 350 EUR. Taču joprojām būs vajadzīgi arī precīzi kontrolsaraksti, kuros sīki izklāstīti konsultāciju pasākumi un konsultantu klātbūtne.

Piemērs (ESF, pamatojoties uz iznākumu). Darba meklētāju atbalsta programmu, kas ilgst 6 mēnešus (“darbība”), var finansēt, pamatojoties uz vienības izmaksu standarta likmēm (piem., 2 000 EUR par dalībnieku), ko piemēro katram no 20 darbības dalībniekiem, kuri sāk darba attiecības un tās saglabā iepriekš noteiktu laikposmu, piemēram, 6 mēnešus. Vienības izmaksas 2 000 EUR vienam veiksmīgam dalībniekam tika noteiktas, ņemot vērā izmaksas attiecībā uz visiem dalībniekiem. Tādējādi summa sedz arī izdevumus par neveiksmīgiem dalībniekiem.

Maksimālās darbībai piešķirtās dotācijas summas aprēķins: 20 dalībnieku × 2 000 EUR par darbavietu = 40 000 EUR.

Galīgās atbilstīgās izmaksas aprēķina, pamatojoties uz darbības faktisko iznākumu: ja darbu atrod un darbavietu noteiktajā periodā saglabā tikai 17 dalībnieki, galīgās atbilstīgās izmaksas, kas tiks ņemtas vērā, izmaksājot atbalsta saņēmējam dotāciju, būs 17 × 2 000 EUR = 34 000 EUR.

Piemērs (ELFLA, pamatojoties uz iznākumu).“Ieguldījumi meža platību paplašināšanā un mežu dzīvotspējas uzlabošanā” (Regulas (ES) Nr. 1305/2013 21. pants)

Meža tiesiskais valdītājs saņems atbalstu 7 gadus ilgai 3 hektārus lielas meža platības apmežošanai un uzturēšanai. Izmaksas (apmežošana un apsaimniekošana) vadošā iestāde ir definējusi iepriekš, ņemot vērā meža veidu. Izmantotā metodoloģija tiks iekļauta lauku attīstības programmā. Vienības izmaksas ir šādas: meža ierīkošana – 2 000 EUR/ha, apsaimniekošana – pirmajā gadā 600 EUR/ha un turpmākajos gados 500 EUR/ha.

Tādējādi kopējās atbilstīgās izmaksas būs:

3 ha × 2 000 EUR/ha + 3 ha × 600 EUR/ha + (3 ha × 500 EUR/ha) × 6 gadi = 16 800 EUR

Piemērs (EJZF, balstīts uz procesu): datu vākšana (kuģa izmaksas)

Dienas likmes kuģu izmantošanai aprēķina, pamatojoties uz vēsturiskajiem datiem (iepriekšējo gadu vidējiem rādītājiem). Pēc tam projektam piešķirto dienu skaitu apliecina kuģa žurnāli.

3.2.2. Personāla izmaksas, kas aprēķinātas pēc stundas likmes (KNR 68.a panta 2., 3. un 4. punkts)

Stundas likmes aprēķins

KNR 68.a panta 2., 3. un 4. punktā ir paredzēta īpaša metode personāla izmaksu aprēķināšanai (31). Saskaņā ar šo pantu personāla izmaksas var noteikt, aprēķinot stundas likmi, ko aprēķina šādi:

Pirms Omnibus regulas stāšanās spēkā šī metode personāla izmaksu aprēķināšanai jau bija paredzēta KNR 68. panta 2. punktā. Tomēr ar Omnibus regulu šajā noteikumā tika ieviestas turpmākas izmaiņas (tagad pārcelts uz jauno KNR 68.a panta 2., 3. un 4. punktu), lai precizētu tā piemērošanu un ļautu to izmantot personām, kuras strādā nepilnu slodzi.

Aprēķinātās personāla izmaksas, kā minēts iepriekš, attiecas uz darbības īstenošanu. Jēdziens “darbības īstenošana” attiecas uz visiem darbības posmiem. Nav paredzēts izslēgt ar konkrētiem darbības posmiem saistītas personāla izmaksas.

Saucējs, t. i., 1 720 stundas, ir gada standarta “darba laiks”, un šo vērtību var izmantot tieši – uz dalībvalsti neattiecas prasība veikt jebkādus aprēķinus. Šis skaitlis ir balstīts uz dalībvalstu vidējo nedēļas darba laiku, kas reizināts ar 52 nedēļām un no kura atskaitīts ikgadējais apmaksātais atvaļinājums un gada vidējās svētku dienas.

Skaitītājs tomēr ir jāpamato. KNR attiecas uz “jaunākajām dokumentētajām darbaspēka gada bruto izmaksām”. Tomēr KNR nav definētas darbaspēka bruto izmaksas. Saskaņā ar KNR 65. panta 1. punktu KNR valsts atbilstības noteikumos būs jādefinē, ko sedz darbaspēka gada bruto izmaksas, ņemot vērā parasto uzskaites praksi (sk. 4.2.2. iedaļu) (32) un valsts noteikumus (piem., valsts noteikumos var noteikt, ka izdevumi par pārvietošanos uz darbu ir daļa no darbaspēka bruto izmaksām).

Regula attiecas uz stundas tarifa aprēķinu, izmantojot “jaunākās” dokumentētās darbaspēka gada bruto izmaksas. Tas nozīmē, ka izmantotajiem datiem ir jābūt jaunākajiem pieejamajiem datiem. Tādējādi aprēķina metode, kuras pamatā ir saņēmēja vēsturiskie dati, parasti nav būtiska. KNR 68.a panta 2. punktā termina “jaunākās” mērķis ir pārliecināties, vai izmantotie dati ir pietiekami jauni, t. i., norādoši uz faktiskajām personāla izmaksām.

Darbaspēka gada bruto izmaksām nav jāattiecas uz kalendāro gadu vai finanšu gadu (piem., tie varētu būt dati par periodu no 2015. gada oktobra līdz 2016. gada septembrim). Svarīgi ir tas, ka darbaspēka bruto izmaksas aptver visu 12 mēnešu periodu. Tas var būt 12 mēnešu periods pirms (darbības vai programmas) pārskata perioda beigām, 12 mēnešu periods pirms dotācijas nolīguma vai iepriekšējā kalendārā gada 12 mēnešu periods. Saskaņā ar KNR 68.a pantu, ja dati par pilnu 12 mēnešu periodu nav pieejami:

— tos var iegūt no pieejamām dokumentētām darbaspēka bruto izmaksām (piem., vadošā iestāde varētu ņemt datus par darbinieku, par kuru ir pieejami 4 mēnešu dati, un ekstrapolēt tos darbaspēka gada bruto izmaksās, attiecīgā gadījumā – ņemot vērā tādus aspektus kā tiesību aktos noteiktās atvaļinājumu piemaksas vai tā dēvētos 13. mēneša prēmiju maksājumus),

— tos var ekstrapolēt no darba līguma, ņemot vērā atbilstīgo darba devēju sociālās iemaksas un visus citus obligātos maksājumus,

— tie var izrietēt no koplīgumiem.

Darbaspēka gada bruto izmaksas var balstīt uz šīs personas faktiskajām darbaspēka izmaksām. Attiecībā uz mēnešiem ar nepilnīgiem datiem var izmantot ekstrapolētas vērtības, lai iegūtu labas kvalitātes 12 mēnešu perioda faktisko izmaksu aprēķinu.

Darbaspēka gada bruto izmaksu pamatā varētu būt arī vidējās darbaspēka izmaksas par lielāku darbinieku grupu, piemēram, kas atbilst tai pašai summai vai līdzīgām vērtībām un aptuveni korelē ar darbaspēka algas līmeni.

Jaunākās darbaspēka gada bruto izmaksas ir jādokumentē: to var izdarīt, izmantojot kontus, algu pārskatus, atsaucoties uz publiski pieejamiem līgumiem vai dokumentiem utt. Tiem nav jāveic ex ante revīzija, taču tiem ir jābūt revidējamiem.

Īpašās situācijās stundas tarifa apmēru var noteikt arī pēc projekta sākuma. To var noteikt, piemēram, tad, kad nodarbināta persona iesaistās projektā (darba līguma parakstīšana vai darbinieka norīkojuma maiņa) vai kad atbalsta saņēmējs ziņo vadošajai iestādei par savām izmaksām. Tomēr šajā gadījumā dokumentā, kurā izklāstīti atbalsta nosacījumi, ir jāprecizē arī šīs metodoloģijas izmantošana.

3.2.3. Atbilstīgo personāla izmaksu noteikšana, izmantojot aprēķināto stundas likmi

Nostrādāto stundu skaits ir jānosaka saskaņā ar attiecīgās darbības programmas atbilstības noteikumiem. Aprēķinot un deklarējot atbilstīgās personāla izmaksas, būtu jāņem vērā tikai nostrādātās stundas. Piemēram, ikgadējais atvaļinājums jau ir iekļauts personāla stundas izmaksu aprēķinā. Slimības atvaļinājumu var deklarēt kā personāla izmaksas, ja attiecīgās izmaksas sedz atbalsta saņēmējs (t. i., tās ir radušās saņēmējam). Ja izmaksas sedz trešā persona (piem., tādas kā ilgtermiņa slimības atvaļinājums, kura izmaksas sedz sociālā nodrošinājuma sistēma) vai apmaksāta atvaļinājuma vai prombūtnes gadījumā (piem., neattaisnotas prombūtnes gadījumi), par kuru nav jāmaksā saņēmējam, attiecīgās nestrādātās stundas/dienas nevajadzētu ņemt vērā, nosakot atbilstīgās personāla izmaksas, kuras var deklarēt. Tas tā ir tāpēc, ka šajos gadījumos atbalsta saņēmējam nav radušās izmaksas. Tomēr, ja rodas papildu personāla izmaksas saistībā ar tādas personas aizstāšanu, kura atrodas slimības atvaļinājumā (vai cita veida atvaļinājumā), šīs personāla izmaksas ir atbilstīgas (t. i., attiecīgās nostrādātās stundas tiek ņemtas vērā atbilstīgo personāla izmaksu aprēķinā).

Saskaņā ar KNR 68.a panta 3. punktu, deklarējot faktiski nostrādātās stundas, to skaits nedrīkst pārsniegt stundas, kas izmantotas aprēķina metodē, kuras pamatā ir KNR 68.a panta 2. punkts. Tas nozīmē, ka tad, ja kā saucējs ir izmantots 1 720, deklarētās stundas nedrīkst pārsniegt 1 720. Tādējādi 1 720 stundas ir maksimālais stundu skaits, kuras var deklarēt par darbu darbībā 12 mēnešu periodā. Ja kā saucēju izmanto proporciju no 1 720, piemēro to pašu principu (piem., darbiniekiem, kuru nepilnas slodzes līgums ir 50 %, saucējs būtu 860 stundas; tādējādi 860 ir maksimālais stundu skaits, ko var deklarēt attiecībā uz konkrēto personālu; personālam, kurš norīkots darbam vairākās darbībās, maksimuma noteikšana ir jāpiemēro proporcionāli katrai darbībai).

Kā īpaši norādīts 68.a panta 3. punkta otrajā daļā, tas neattiecas uz ETS attiecībā uz nepilna laika norīkojumiem darbībā, kur stundas likmi var reizināt ar faktiski nostrādātajām stundām, un tādējādi tās var pārsniegt 1 720 stundas.

Izmantojot 1 720 stundu noteikumu, iegūtā stundas likme ir jāuzskata par vienības izmaksām. Šīs vienības izmaksas var izmantot, lai atmaksātu izdevumus par personāla izmaksām, vai arī tās var izmantot, lai aprēķinātu visas netiešās izmaksas (piem., piemērojot vienoto likmi 15 % saskaņā ar 68. panta pirmās daļas b) punktu) vai pat visas pārējās atlikušās atbilstīgās izmaksas (piemērojot 40 % vienoto likmi saskaņā ar 68.b panta 1. punktu). Arī kopējo summu, kas definēta pēc šādas vienotas likmes piemērošanas, uzskata par vienības izmaksām.

Ja projektu īsteno vairākus gadus, vadošā iestāde, saņemot jaunus datus, drīkst nolemt, ka personāla izmaksu stundas likme ir jāatjaunina, vai arī izmantot to pašu likmi visā īstenošanas periodā. Ja īstenošanas periods ir sevišķi ilgs, laba prakse būtu noteikt starpposma periodus, kad personāla izmaksu stundas likmi varētu pārskatīt, norādot pārskatīšanas veidu.

3.2.4. Personāls, kas darbībā strādā nepilnu darba laiku uz noteiktu laiku mēnesī

KNR 68.a panta 5. punktā ir paredzēts, ka gadījumā, ja darbinieki norīkojumā strādā nepilnu darba laiku, bet ar noteiktu procentuālo darba laika daļu mēnesī, nav vajadzīga darba laika uzskaites sistēma, lai pārbaudītu nostrādāto stundu skaitu. Tomēr darba devējam būtu jāizsniedz dokuments, kurā norādīts procentuāli noteiktais laiks, kas mēnesī ir nostrādāts attiecībā uz konkrēto darbību, un šo procentuālo daļu var izmantot, lai aprēķinātu atbilstīgās personāla izmaksas. Šo procentuālo laika daļu var noteikt arī darba līgumā. Piemēram, ja persona projektā strādā 60 % no darba laika, attiecīgās personas atbilstīgās tiešās personāla izmaksas var aprēķināt, reizinot darbaspēka bruto izmaksas (pamatojoties vai nu uz faktiskajām izmaksām, vai aprēķinātajām vienības izmaksām) ar 60 %.

3.2.5. Piemērošana laikā

Ar Omnibus regulu ieviestās izmaiņas 1 720 stundu metodoloģijā ir piemērojamas no dienas, kad ir jāsāk piemērot minēto regulu, t. i., no 2018. gada 2. augusta. Tomēr vadošā iestāde to var piemērot notiekošajām darbībām, ja tiek ievēroti noteikti nosacījumi (sk. 3.1.2.5. iedaļu).

Piemērs (ERAF): konkrētos uz MVU vērstos projektos, kas īstenojami pētniecības un izstrādes, kā arī inovācijas jomās, personāla izmaksas bieži vien ir galvenais elements. Vienības izmaksu standarta likmju piemērošana šiem MVU ir noderīgs vienkāršojums. Šajā gadījumā pasākumu vienības izmaksas izsaka kā stundas likmi, ko piemēro darbinieku faktiski nostrādātajām stundām. Atbalsta nosacījumu dokumentā ir iepriekš definēts, ka tajā ir paredzēta maksimālā finansiālās palīdzības summa, kas vienāda ar maksimālo pieļaujamo nostrādāto stundu skaitu, ko reizina ar vienības izmaksām (aprēķinātās attiecīgo darbinieku izmaksas).

Lai segtu faktiskās izmaksas, izmantojot vislabāko tuvināšanas metodi, un ņemtu vērā atšķirības starp reģioniem un nozarēm, standarta vienības izmaksas definē kā personāla izmaksas stundā, izmantojot šādu formulu:

personāla izmaksas stundā = gada bruto alga (ieskaitot ar likumu noteiktās nodokļu iemaksas), ko dala ar vidējo likumā noteikto darba stundu skaitu (ņemot vērā ikgadējo atvaļinājumu).

Piemēram: personāla izmaksas stundā = 60 000 EUR / (1 980 stundu – 190 stundu ikgadējā atvaļinājuma) = 60 000 / 1 790 = 33,52 EUR/h.

Darbībai piešķiramo finansiālo palīdzību aprēķina kā stundas likmi, ko reizina ar faktisko un pārbaudīto nostrādāto stundu skaitu. Tāpēc MVU ir jāglabā visi apliecinošie dokumenti par projekta darbinieku nostrādātajām stundām un vadošajai iestādei ir jāglabā visi dokumenti, ar ko pamato personāla izmaksas par stundu. Principā pārbaudīto nostrādāto stundu skaita samazinājums samazina arī galīgo izmaksājamo summu.

Alternatīvs piemērs: iepriekš aprakstītā situācija, taču šajā gadījumā personāla izmaksas stundā aprēķina, pamatojoties uz KNR 68.a panta 2. punktu.

Personāla izmaksas stundā = pēdējā dokumentētā gada bruto alga (ieskaitot ar likumu noteiktās nodokļu iemaksas), ko dala ar 1 720 stundām.

Piemēram: stundas likme = 60 000 EUR / 1 720 stundas = 60 000 / 1 720 = 34,88 EUR/h.

3.3. Fiksētas summas

3.3.1. Pamatprincipi

Fiksētu summu gadījumā visas darbības vai projekta atbilstīgās izmaksas vai to daļas aprēķina, pamatojoties uz iepriekš noteiktu summu, kuru vadošā iestāde (33) ir pienācīgi pamatojusi un kura tiek maksāta, ja ir pabeigtas iepriekš definētas darbības un/vai sasniegts noteikts iznākums.

Fiksētas summas var būt piemērotas gadījumā, kad vienības izmaksu standarta likmes nav piemērots risinājums, piemēram, instrumentu kopas izstrādes gadījumā, neliela vietēja semināra organizēšanas gadījumā.

Dažos gadījumos vadošās iestādes var atturēties no fiksētu summu izmantošanas saistībā ar to, ka mērķuzdevumi parasti tiek uzskatīti vai nu par sasniegtiem, vai nesasniegtiem, un tā rezultātā var rasties divnozīmīga situācija attiecībā uz maksājumu vai arī situācija, kurā maksājums nav iespējams saistībā ar to, ka mērķuzdevums nav sasniegts pilnībā. Tomēr šādu situāciju iespējamību var mazināt, iekļaujot pakāpeniskus maksājumus, kas saistīti ar noteiktu iepriekš definētu starpposma mērķrādītāju sasniegšanu.

3.3.2. Izmaiņas, kas ieviestas ar Omnibus regulu, un to piemērošana laikā

Pirms Omnibus regulas stāšanās spēkā fiksētu summu izmantošana bija ierobežota līdz summām, kas nepārsniedz 100 000 EUR attiecībā uz valsts ieguldījumu. Lai atvieglotu fiksētu summu izmantošanu, ar Omnibus regulu šis ierobežojums tika svītrots. Tas nozīmē, ka ar Omnibus regulas stāšanos spēkā vadošā iestāde var noteikt fiksētas summas, ja publiskais atbalsts pārsniedz 100 000 EUR.

3.3.3. Fiksētu summu piemēri

Piemērs (ERAF). Lai veicinātu vietējo ražojumu pārdošanu, nelielu uzņēmumu grupa vēlas kopīgi piedalīties komerciālā gadatirgū.

Mazo darbības izmaksu dēļ vadošā iestāde nolemj aprēķināt publisko atbalstu, izmantojot fiksētu summu. Tāpēc uzņēmumu grupu lūdz iesniegt budžetu, kurā ietvertas stenda īres, ierīkošanas un uzturēšanas izmaksas. Pamatojoties uz šo priekšlikumu, tiek noteikta fiksēta summa 20 000 EUR apmērā. Maksājumu atbalsta saņēmējam veiks, pamatojoties uz apliecinājumu par dalību gadatirgū. Apstiprinātais budžets (20 000 EUR) būtu jāglabā revīzijas vajadzībām (fiksētas summas ex ante aprēķina pārbaudei).

Piemērs (ESF). NVO, kuras pārziņā ir bērnu aprūpes iestādes, ir vajadzīga palīdzība jauna pasākuma sākšanai. Tā ietver fiksētu summu, iesniedzot sīki izstrādāta budžeta projektu, kurā norādīts finansējums, kas vajadzīgs pasākuma sākšanai un vienu gadu ilgai īstenošanai. Pēc pirmā darbības gada pasākumu plānots nodrošināt patstāvīgi. Piemēram, fiksēta summa segtu izdevumus saistībā ar darba algu vienam darbiniekam, kurš vienu gadu pieskatīs bērnus; jaunās iekārtas amortizācijas un jaunā pasākuma reklāmas izmaksas; pasākuma netiešos pārvaldības izdevumus, grāmatvedības izmaksas, izdevumus par ūdeni, elektrību, apkuri, īri u. c.

Pamatojoties uz sīki izstrādātu budžeta projektu, vadošā iestāde piešķir fiksētu summu 47 500 EUR apmērā, kas sedz visas uzskaitītās izmaksas. Darbības beigās šī summa, pamatojoties uz iznākumu, tiktu izmaksāta NVO; ja papildus iepriekšējam bērnu skaitam tiktu pieskatīts noteikts (10) bērnu skaits. Tāpēc nebūtu jāpamato faktiskās izmaksas, kas radušās saistībā ar šo pasākumu.

Tomēr tas nozīmē, ka tad, ja būtu pieskatīti tikai deviņi bērni, atbilstīgās izmaksas būtu nulle un fiksētā summa netiktu izmaksāta. Lai šādas situācijas iespējamību mazinātu, dokumentā, kurā izklāstīti atbalsta nosacījumi, varētu noteikt starpposma mērķrādītāju – ja pieskatīti 5 bērni, tiks izmaksāta puse no kopējās summas (23 750 EUR).

Piemērs (ESF). NVO plāno organizēt vietēju semināru un izstrādāt metodiskos līdzekļus par romu kopienas sociāli ekonomisko stāvokli kādā dalībvalsts reģionā. Atbalsta nosacījumu dokumentā būs iekļauts sīki izstrādāts budžeta projekts un norādīti dotācijas mērķi: 1) semināra organizēšana un 2) metodisko līdzekļu izstrāde, lai pievērstu reģiona darba devēju uzmanību konkrētajām romu problēmām.

Ņemot vērā darbības apmēru un mērķi (neliela darbība, kuras izmaksas ir grūti izteikt skaitļos, izmantojot vienības izmaksu standarta likmes), kā arī atbalsta saņēmēja veidu (vietējā NVO), vadošā iestāde nolemj izmantot fiksētas summas procedūru.

Lai aprēķinātu fiksēto summu, vadošā iestāde pieprasīs sīki izstrādāta budžeta projektu katrai darbībai: pēc pārrunām par sīki izstrādāta budžeta projektu fiksēto summu nosaka šādi: kopējo summu 45 000 EUR sadala divos projektos: 25 000 EUR semināram un 20 000 EUR instrumentu kopai.

Ja būs izpildīti atbalsta nosacījumu dokumentā paredzētie noteikumi (semināra organizēšana, instrumentu kopas izstrāde), darbības noslēgumā šos 45 000 EUR uzskatīs par atbilstīgām izmaksām. Dotācijas saņemšanai vajadzīgajos apliecinošajos dokumentos (kas pēc tam glabājami arhīvā) ir uzskatāmi jāparāda, ka seminārs tika organizēts un instrumenta kopas izstrāde ir pabeigta.

Ja būs īstenots tikai viens no projektiem (piem., seminārs), dotāciju samazinās un izmaksās tikai attiecīgo daļu (25 000 EUR), ņemot vērā atbalsta nosacījumu dokumentā paredzēto vienošanos.

Piemērs (ELFLA).“Lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu kvalitātes shēmas” (Regulas (ES) Nr. 1305/2013 16. pants)

Lauksaimnieku grupas dalībnieki ir saņēmuši atbalstu pirmreizējai dalībai atzītā kvalitātes shēmā un vēlas organizēt savu ražojumu reklāmas pasākumu. Vadošā iestāde ir aprēķinājusi pasākuma izmaksas kā fiksētu summu (piem., 15 000 EUR semināram ar vismaz 50 dalībniekiem). Lauksaimnieku grupai ir jāiesniedz pierādījumi par pasākuma īstenošanu un dalībnieku skaitu (par vismaz 50 dalībniekiem).

Piemērs (ELFLA): atbalsts ražotāju organizāciju (RO) ražošanas un tirdzniecības plānu sagatavošanai

Fiksētā summa (maksājama tad, kad plāns ir apstiprināts) tiek noteikta, balstoties uz vēsturiskajiem datiem (ražotāju organizāciju jaunākā iesniegtā informācija par stundām un citām izmaksām). Programmu sagatavošana tiek sadalīta dažādās aktivitātēs, lai iegūtu vidējās izmaksas, kuras pēc tam reizina ar piemērojamo atbalsta intensitāti.

3.4. Īpašais gadījums attiecībā uz vienotajām likmēm tehniskajai palīdzībai

3.4.1. Darbības joma

Pēc Omnibus regulas stāšanās spēkā Komisija izmantoja jauno pilnvarojumu, kas paredzēts saskaņā ar KNR 67. panta 5.a punktu, lai definētu vienotas likmes finansējumu vadošo iestāžu veiktai izmaksu atmaksai vienam vai vairākiem atbalsta saņēmējiem par darbībām, kas finansētas saskaņā ar tehniskās palīdzības (TP) prioritāro virzienu. Attiecīgā Komisijas Deleģētā regula (ES) Nr. 2019/1867 (34), kas stājusies spēkā 2019. gada 9. novembrī.

ESF, ERAF, Kohēzijas fondam un ELFLA vienotā likme, ko izmanto, lai aprēķinātu ar tehnisko palīdzību saistītos izdevumus, ir noteikta 4 % apmērā no citiem izdevumu veidiem. ERAF programmām, ko īsteno saskaņā ar ETS un EJZF, vienotā likme ir 6 %. Šīs vienotās likmes var piemērot tikai to darbību izdevumiem, kuri ietilpst programmas prioritārajos virzienos, izņemot tehnisko palīdzību, par kuru ir veiktas pārvaldības pārbaudes, vai ELFLA gadījumā, pamatojoties uz tiem lauku attīstības darbību pasākumiem, kuri nav tehniskā palīdzība un attiecībā uz kuriem ir veiktas saistītās administratīvās pārbaudes un kuri ir deklarēti, sākot no lauksaimniecības finanšu gada, t. i., no 2019. gada 16. oktobra, vai no jebkura nākamā lauksaimniecības finanšu gada. Tādējādi darbības programmas, ko veido vienīgi tehniskā palīdzība, neietilpst šīs deleģētās regulas darbības jomā.

Jāatzīmē, ka izdevumi, kurus var iekļaut vienotās likmes aprēķināšanas bāzē, attiecas uz atbilstīgo maksājumu pieprasījumu kopējo vērtību, pat ja ne visi rēķini bijuši iekļauti administratīvajās pārbaudēs, saskaņā ar 1.7. punktu norādījumos par pārvaldības pārbaudēm dalībvalstīm (EGESIF 14-0012_02), kas ļauj pārbaudīt atbalsta saņēmēja atmaksas pieteikumu, pamatojoties uz izdevumu pozīciju paraugu.

Vienoto likmi var piemērot no pārskata gada, kas sākas no 2019. gada 1. jūlija, vai, ELFLA gadījumā, no lauksaimniecības finanšu gada, kas sākas no 2019. gada 16. oktobra, vai no jebkura nākamā lauksaimniecības finanšu gada. Lai piemērotu vienoto likmi, programmā nav jāveic grozījumi, izņemot ELFLA gadījumā, kad šī informācija ir jāiekļauj turpmākajās programmas izmaiņās.

Vienotas likmes finansējuma izvēli nosaka dalībvalsts. Tomēr, lai nepieļautu to pašu izdevumu dubultas finansēšanas risku, ja tiek piemērota šī metode, tai ir jābūt vienīgajam veidam, kā atmaksāt tehniskās palīdzības izmaksas līdz programmas noslēgumam (35). Tādēļ dalībvalstīm būtu jāpaziņo Komisijai par savu izvēli izmantot šo atmaksas veidu, attiecīgā gadījumā – kopā ar savu pirmo maksājuma pieteikumu, ja tiek piemērota šī vienotā likme.

3.4.2. Maksājumu pieteikumi un atmaksāšana

Pamats šīs vienotās likmes piemērošanai ir izdevumi, par kuriem veiktas pārvaldības pārbaudes laikā pēc Deleģētās regulas (ES) 2019/1867 stāšanās spēkā (t. i. pēc 2019. gada 9. novembra) un pārskata gadā, sākot no 2019. gada 1. jūlija. Uz izdevumiem, par kuriem pārvaldības pārbaudes ir pabeigtas pirms 2019. gada 9. novembra, šis pamatojums neattiecas. Šis beigu datums (2019. gada 9. novembris) neattiecas uz dienu, kad maksājumu pieteikums tika iesniegts Komisijai. ELFLA gadījumā pamats šīs vienotās likmes piemērošanai ir izdevumi, uz kuriem attiecas administratīvās pārbaudes un kuri ir deklarēti Komisijai par lauksaimniecības finanšu gadu, kas sākas 2019. gada 16. oktobrī, vai par jebkuru nākamo lauksaimniecības finanšu gadu.

Ja summas nav iekļautas kontos saistībā ar to notiekošo novērtējumu, ko veic saskaņā ar KNR 137. panta 2. punktu, tās var iekļaut turpmākajā maksājuma pietei