Visbeidzot, ir ierosināti konkrēti pasākumi, lai sasniegtu trešo mērķi uzlabot platformu darba pārredzamību un izsekojamību, kas palīdzētu kompetentajām iestādēm esošo tiesību un pienākumu īstenošanā saistībā ar darba nosacījumiem un sociālo aizsardzību. Tas nozīmē arī precizēt pienākumu digitālajām darba platformām, kas ir darba devēji, deklarēt platformu darbu tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā darbs tiek veikts. Ierosinātā direktīva arī uzlabos darba un sociālās aizsardzības iestāžu zināšanas par to, kuras digitālās darba platformas darbojas to dalībvalstī, sniedzot šīm iestādēm piekļuvi attiecīgai pamatinformācijai par to cilvēku skaitu, kuri strādā, izmantojot digitālās darba platformas, viņu nodarbinātības statusu un standarta noteikumiem un nosacījumiem. Šie pasākumi palīdzēs minētajām iestādēm nodrošināt darba tiesību ievērošanu un iekasēt sociālā nodrošinājuma iemaksas, tādējādi uzlabojot platformu darbu veicošo cilvēku darba nosacījumus.

Pirmais konkrētais mērķis tiks sasniegts, izveidojot visaptverošu satvaru, lai novērstu nodarbinātības statusa nepareizu klasifikāciju platformu darbā. Šis satvars ietver atbilstošas procedūras, lai nodrošinātu platformu darbu veicošo cilvēku nodarbinātības statusa pareizu noteikšanu, balstoties uz prioritāro faktu principu, kā arī vienkāršu prezumpciju par darba attiecībām (tostarp apgrieztās pierādīšanas pienākumu) attiecībā uz personām, kas veic platformu darbu, izmantojot digitālās darba platformas, kuras kontrolē konkrētus darba izpildes elementus. Šī juridiskā prezumpcija būtu piemērojama visos tiesas un administratīvajos procesos, tostarp tajos, ko uzsākušas valsts iestādes, kuru kompetencē ir darba un sociālās aizsardzības noteikumu izpilde, un to var atspēkot, pierādot, ka, atsaucoties uz valstu definīcijām, darba attiecības nepastāv. Paredzams, ka šis regulējums nāks par labu gan viltus, gan patiesi pašnodarbinātajiem, kas strādā, izmantojot digitālās darba platformas. Tie, kuru nodarbinātības statusu ir noteikts pareizi un kuri tiks atzīti par darba ņēmējiem, varēs izmantot labākus darba nosacījumus, tostarp veselības aizsardzību un drošību, nodarbinātības aizsardzību, likumā vai kolektīvi noteiktu minimālo algu un piekļuvi apmācības iespējām, kā arī piekļuvi sociālajai aizsardzībai saskaņā ar valsts noteikumiem. Savukārt patiesi pašnodarbinātas personas, kas strādā, izmantojot platformas, netieši gūs labumu no lielākas autonomijas un neatkarības, digitālajām darba platformām pielāgojot savu praksi, lai izvairītos no jebkāda pārklasificēšanas riska. Digitālās darba platformas gūs labumu arī no lielākas juridiskās noteiktības, tostarp attiecībā uz iespējamām tiesu problēmām. Citi uzņēmumi, kas konkurē ar digitālajām darba platformām, darbojoties tajā pašā nozarē, gūs labumu no vienlīdzīgiem konkurences apstākļiem attiecībā uz sociālās aizsardzības iemaksu izmaksām. Dalībvalstis gūs lielākus ieņēmumus papildu nodokļu un sociālās aizsardzības iemaksu veidā.

Uzskatāms, ka izpildes grūtības, ka arī izsekojamības un pārredzamības trūkums, tostarp pārrobežu situācijās, atsevišķos gadījumos saasina sliktus darba nosacījumus vai nepietiekamu piekļuvi sociālajai aizsardzībai. Valsts iestādēm ne vienmēr ir pietiekama piekļuve datiem par digitālajām darba platformām un cilvēkiem, kas ar to starpniecību strādā, piemēram, par to personu skaitu, kas regulāri veic platformu darbu, viņu līgumisko vai nodarbinātības statusu vai digitālo darba platformu noteikumiem. Izsekojamības problēma ir īpaši akūta, ja platformas darbojas pāri robežām, jo nav skaidrs, kur un kas veic platformu darbu. Tas, savukārt, valsts iestādēm apgrūtina spēkā esošo pienākumu izpildi, tostarp attiecībā uz sociālā nodrošinājuma iemaksām.

Digitālās darba platformas izmanto automatizētas sistēmas, lai savietotu darba piedāvājumu ar pieprasījumu. Lai gan dažādi, tomēr digitālās platformas tās izmanto, lai uzdotu uzdevumus, uzraudzītu, novērtētu un pieņemtu lēmumus par cilvēkiem, kas strādā ar to starpniecību. Šādu praksi bieži dēvē par “algoritmisko pārvaldību”. Lai gan algoritmisko pārvaldību plašākā darba tirgū izmanto arvien biežāk, tā nepārprotami ir raksturīga digitālo darba platformu uzņēmējdarbības modelim. Tā piešķir efektivitāti piedāvājuma un pieprasījuma savietošanā, bet būtiski ietekmē arī darba nosacījumus platformu darbā. Algoritmiskā pārvaldība arī slēpj digitālās darba platformas subordinācijas un kontroles esamību pār personām, kas veic platformu darbu. Dzimumu nelīdztiesību varētu pastiprināt arī ar dzimumu saistītu aizspriedumu un diskriminācijas potenciāls algoritmiskajā pārvaldībā. Ņemot vērā ietekmi uz to cilvēku ienākumiem un darba nosacījumiem, kuri strādā, izmantojot digitālās darba platformas, ir ārkārtīgi svarīgi izprast, kā algoritmi ietekmē vai nosaka konkrētus lēmumus (piemēram, piekļuvi turpmākām darba iespējām vai prēmijām, sankciju piemērošanu vai iespējamu kontu apturēšanu vai ierobežošanu). Tomēr pašlaik šādas automatizētas uzraudzības un lēmumu pieņemšanas sistēmas nav pietiekami pārredzamas, un šādu sistēmu pieņemto vai atbalstīto lēmumu kontekstā cilvēkiem nav efektīvas piekļuves tiesiskās aizsardzības līdzekļiem. Algoritmiskā pārvaldība ir salīdzinoši jauna parādība, kas, izņemot ES datu aizsardzības noteikumus, platformu ekonomikā lielā mērā nav reglamentēta, un tas savukārt rada problēmas gan darba ņēmējiem, gan pašnodarbinātajiem, kuri strādā, izmantojot digitālās darba platformas.

Tiek lēsts, ka deviņas no desmit platformām, kas darbojas ES, pašlaik klasificē cilvēkus, kuri strādā ar to starpniecību, kā pašnodarbinātos. Lielākā daļa šo cilvēku savā darbā ir patiesi autonomi un var izmantot platformu darbu, lai attīstītu savu uzņēmējdarbību. Šāda patiesa pašnodarbinātība pozitīvi ietekmē darbvietu radīšanu, uzņēmumu attīstību, inovāciju, pakalpojumu pieejamību un digitalizāciju ES.

Digitālā pārkārtošanās, ko paātrinajusi Covid-19 pandēmija, veido ES ekonomiku un tās darba tirgus. Digitālās darba platformas ir kļuvušas par svarīgu šīs jaunās sociālās un ekonomiskās vides elementu. To apjoms ir turpinājis pieaugt, un tiek lēsts, ka pēdējo piecu gadu laikā ieņēmumi digitālo darba platformu ekonomikā ES ir pieauguši par aptuveni 500 %. Pašlaik vairāk nekā 28 miljoni cilvēku ES strādā, izmantojot digitālās darba platformas. Paredzams, ka 2025. gadā to skaits būs sasniedzis 43 miljonus. Digitālās darba platformas darbojas dažādās ekonomikas nozarēs. Dažas piedāvā pakalpojumus “fiziskajā darba vietā”, piemēram, autovadītāja izsaukšanu, preču piegādi, tīrīšanas vai aprūpes pakalpojumus. Citas darbojas tikai tiešsaistē ar tādiem pakalpojumiem kā datu kodēšana, tulkošana vai dizains. Platformu darbs atšķiras gan nepieciešamo prasmju aspektā, gan attiecībā uz to, kā platformas organizē un kontrolē darbu.

Viens no Savienības mērķiem ir veicināt savu tautu labklājību un gādāt par Eiropas ilgtspējīgu attīstību, kas balstīta uz sociālo tirgus ekonomiku ar augstu konkurētspēju, kuras mērķis ir pilnīga nodarbinātība un sociālā attīstība. Ikviena darba ņēmēja tiesības uz veselībai nekaitīgiem, drošiem un cilvēka cieņai atbilstīgiem darba nosacījumiem, kā arī darba ņēmēju tiesības uz informāciju un konsultācijām ir nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. Eiropas sociālo tiesību pīlārā ir noteikts, ka “neatkarīgi no nodarbinātības attiecību veida un ilguma darbiniekiem ir tiesības uz taisnīgu un vienādu attieksmi tādos aspektos kā darba apstākļi, sociālās aizsardzības pieejamība”.

–Vispārīgā datu aizsardzības regula (VDAR) paredz noteikumus fizisku personu aizsardzībai attiecībā uz viņu personas datu apstrādi. Tas cilvēkiem, kas strādā, izmantojot platformas, piešķir virkni tiesību attiecībā uz personas datiem neatkarīgi no viņu nodarbinātības statusa. Šādas tiesības it īpaši ietver tiesības nebūt tāda lēmuma subjektam, kura pamatā ir tikai automatizēta apstrāde, kas rada tiesiskas sekas attiecībā uz datu subjektu vai līdzīgi to būtiski ietekmē (ar dažiem izņēmumiem), kā arī tiesības uz pārredzamību attiecībā uz automatizētas lēmumu pieņemšanas izmantošanu. Gadījumos, kad izņēmuma kārtā atļauta automatizēta apstrāde, datu pārzinim jāveic atbilstīgi pasākumi, lai aizsargātu datu subjekta tiesības un brīvības, un leģitīmās intereses – vismaz tiesības panākt cilvēka līdzdalību no pārziņa puses –, lai datu subjekts varētu paust savu viedokli un apstrīdēt lēmumu. Lai gan šīs tiesības ir īpaši svarīgas cilvēkiem, kas strādā, izmantojot platformas, kurās izmanto algoritmisko pārvaldību, nesenās tiesvedības ir izgaismojušas ierobežojumus un grūtības, ar kurām saskaras darba ņēmēji un jo īpaši personas, kas veic platformu darbu, cenšoties aizstāvēt savas datu aizsardzības tiesības algoritmiskās pārvaldības kontekstā. Tas jo īpaši attiecas uz grūtībām novilkt robežu starp algoritmiskiem lēmumiem, kas pietiekami “būtiski” ietekmē vai neietekmē darba ņēmējus. Turklāt, lai gan VDAR piešķir atsevišķas tiesības skartajiem cilvēkiem, tā neietver svarīgus kolektīvos aspektus, kas raksturīgi darba tiesībām, tostarp tos, kas saistīti ar darba ņēmēju pārstāvju lomu, darba ņēmēju informēšanu un uzklausīšanu un darba inspekciju lomu darba tiesību īstenošanā. Tāpēc likumdevējs paredzēja iespēju pieņemt konkrētākus noteikumus, lai nodrošinātu darba ņēmēju personas datu aizsardzību nodarbinātības kontekstā, tostarp attiecībā uz darba organizāciju (VDAR 88. pants).

–Direktīva par pagaidu darba aģentūrām nosaka vispārēju satvaru, ko piemēro pagaidu darba aģentūru darbinieku darba nosacījumiem. Tajā noteikts nediskriminācijas princips attiecībā uz būtiskajiem darba un nodarbinātības nosacījumiem starp pagaidu darba aģentūru darbiniekiem un darbiniekiem, kurus pieņem darbā lietotājuzņēmums. Tā kā platformu darba līgumattiecības parasti ir trīspusējas, šī direktīva var attiekties uz platformu darbu. Atkarībā no digitālās darba platformas uzņēmējdarbības modeļa un no tā, vai tās klienti ir privāti patērētāji vai uzņēmumi, to varētu kvalificēt kā pagaidu darba aģentūru, kas norīko savus darbiniekus uz lietotājuzņēmiem. Dažos gadījumos platforma var būt lietotājuzņēmums, kas izmanto pagaidu darba aģentūru norīkoto darbinieku pakalpojumus.

–Direktīva par pārredzamiem un paredzamiem darba nosacījumiem paredz pasākumus, lai aizsargātu to cilvēku darba nosacījumus, kuri strādā nestandarta darba attiecībās. Šie pasākumi ietver noteikumus par pārredzamību, tiesībām uz informāciju, pārbaudes laiku, paralēlu nodarbinātību, darba minimālo paredzamību un pasākumiem attiecībā uz līgumiem par darbu pēc pieprasījuma. Šie minimālie standarti ir īpaši svarīgi cilvēkiem, kas strādā, izmantojot platformas, ņemot vērā viņu netipisko darba organizāciju un modeļus. Lai gan direktīva nodrošina pārredzamību attiecībā uz darba pamatnosacījumiem, darba devēju informēšanas pienākums tomēr neattiecas uz algoritmu izmantošanu darbavietā un to, kā tas ietekmē atsevišķus darba ņēmējus.

Saskaņā ar LESD 154. pantu Komisija ir veikusi divpakāpju apspriešanos ar sociālajiem partneriem par iespējamo ES rīcību, kas palīdzētu uzlabot darba nosacījumus platformu darbā. Pirmajā posmā, kas ilga no 2021. gada 24. februāra līdz 7. aprīlim, Komisija apspriedās ar sociālajiem partneriem par iniciatīvas nepieciešamību saistībā ar platformu darbu un tās iespējamo virzienu. Otrajā posmā – no 2021. gada 15. jūnija līdz 15. septembrim – Komisija apspriedās ar sociālajiem partneriem par paredzētā priekšlikuma saturu un juridisko instrumentu.

Digitālās darba platformas bieži vien atrodas vienā valstī, bet darbojas ar citur bāzētu cilvēku starpniecību. 59 % no visiem cilvēkiem, kas strādā, izmantojot platformas ES, sadarbojas ar klientiem, kas atrodas citā valstī. Tas sarežģī līgumattiecības. To cilvēku, kas veic pārrobežu platformu darbu, darba nosacījumi un sociālās aizsardzības segums ir tikpat neskaidrs un lielā mērā atkarīgs no viņu nodarbinātības statusa. Valstu iestādes (piemēram, darba inspekcijas, sociālās aizsardzības iestādes un nodokļu iestādes) bieži vien nav informētas par to, kuras digitālās darba platformas darbojas attiecīgajā valstī, cik daudz cilvēku tajās strādā un ar kādu nodarbinātības statusu darbs tiek veikts. Pārrobežu situācijās noteikumu neievērošanas risks un šķēršļi nedeklarēta darba novēršanai ir lielāki, jo īpaši attiecībā uz tiešsaistes platformu darbu. Šajā kontekstā attiecīgās darbības, kas vērstas uz platformu darbu pārrobežu problēmu risināšanu, tostarp jo īpaši datu trūkumu, lai nodrošinātu noteikumu labāku izpildi, vislabāk var veikt ES līmenī.

Lai gan dalībvalstis darbojas vienā vienotajā tirgū, tās ir izmantojušas dažādas pieejas attiecībā uz to, vai kādā virzienā regulēt platformu darbu. Dalībvalstīs ir pieņemti vairāk nekā 100 tiesu nolēmumu un 15 administratīvo lēmumu par to cilvēku nodarbinātības statusu, kuri strādā, izmantojot platformas. Minētajiem lēmumiem bijuši atšķirīgi rezultāti, bet galvenokārt tie bijuši par labu tam, lai cilvēkus, kas strādā, izmantojot platformas, pārklasificētu par darba ņēmējiem. Papildus juridiskajai nenoteiktībai, ko tas rada digitālajām darba platformām un ar to starpniecību strādājošajiem, lielais tiesas lietu skaits liecina par grūtībām nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus starp dalībvalstīm, kā arī starp digitālajām darba platformām un citiem uzņēmumiem un izvairīties no lejupvērsta spiediena uz nodarbinātības standartiem un darba nosacījumiem. Dažas digitālās darba platformas var īstenot negodīgu komercpraksi attiecībā pret citiem uzņēmumiem, piemēram, savā darbībā neievērojot tos pašus noteikumus un nosacījumus. Tāpēc ir vajadzīga ES rīcība, lai nodrošinātu, ka izteikti mobilā un strauji mainīgā platformu ekonomika attīstās līdztekus to cilvēku darba tiesībām, kuri strādā, izmantojot platformas.

Arodbiedrības aicināja pieņemt direktīvu, pamatojoties uz LESD 153. panta 2. punktu, paredzot vienkāršu prezumpciju par darba attiecībām ar apgrieztās pierādīšanas pienākumu un kritēriju kopumu statusa pārbaudei. Tās apgalvoja, ka šāds instruments būtu jāpiemēro gan tiešsaistē, gan fiziskajā darba vietā darbu nodrošinošajām platformām. Arodbiedrības arī atbalstīja jaunu tiesību ieviešanu saistībā ar algoritmisko pārvaldību nodarbinātības jomā un kopumā iebilda pret trešo statusu cilvēkiem, kuri strādā, izmantojot platformas. Tās uzsvēra sociālā dialoga nepieciešamību. Darba devēju organizācijas piekrita, ka pastāv risināmi jautājumi, piemēram, attiecībā uz darba nosacījumiem, nodarbinātības statusa nepareizu klasifikāciju vai piekļuvi informācijai. Tomēr rīcība būtu jāveic valsts līmenī, izskatot katru gadījumu atsevišķi un ņemot vērā dažādās valstu sociālo un industriālo attiecību sistēmas. Attiecībā uz algoritmisko pārvaldību tās uzsvēra, ka galvenā uzmanība būtu jāpievērš esošo un turpmāko juridisko instrumentu efektīvai īstenošanai un izpildei. Sociālie partneri nepanāca vienošanos iesaistīties sarunās par Savienības līmeņa nolīguma slēgšanu, kā paredzēts LESD 155. pantā. Turklāt, lai sagatavotu šo iniciatīvu, Komisija sarīkoja ievērojamu skaitu informācijas apmaiņu ar daudzām ieinteresētajām personām, tostarp īpašas un divpusējas sanāksmes ar platformu uzņēmumiem, platformu darba ņēmēju apvienībām, arodbiedrībām, dalībvalstu pārstāvjiem, akadēmisko aprindu un starptautisko organizāciju ekspertiem un pilsoniskās sabiedrības pārstāvjiem. 2021. gada 20. un 21. septembrī Komisija sarīkoja divas īpašas sanāksmes ar platformu operatoriem un platformu darba ņēmēju pārstāvjiem, lai uzklausītu to viedokļus par iespējamiem ES rīcības virzieniem. Eiropas Parlaments ir aicinājis ES aktīvi rīkoties, lai novērstu nodarbinātības statusa nepareizu klasifikāciju un uzlabotu algoritmu izmantošanas pārredzamību, tostarp attiecībā uz darba ņēmēju pārstāvjiem. Arī ES Ministru padome, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja un Reģionu komiteja ir aicinājušas veikt konkrētus pasākumus platformu darba jomā.

•Ekspertu atzinumu pieprasīšana un izmantošana

Komisija noslēdza līgumus ar ārējiem ekspertiem, lai sagatavotu vairākus pētījumus, kuros apkopoti attiecīgie pierādījumi un kuri tika izmantoti, lai pamatotu ietekmes novērtējumu un sagatavotu šo priekšlikumu:

–Study to support the impact assessment of an EU initiative on improving working conditions in platform work, PPMI (2021);

–Digital Labour Platforms in the EU: Mapping and Business Models, (2021) CEPS;

–“Pētījums pierādījumu vākšanai par platformu darbinieku darba nosacījumiem” (2019), CEPS.

Komisija savu novērtējumu balstīja arī uz Eiropas ekspertīzes centra darba tiesību, nodarbinātības un darba tirgus politikas jomā (ECE) pārskatiem:

–“2021. gada tematiskais pārskats par platformu darbu” (2021), pamatojoties uz rakstiem par 27 ES dalībvalstīm;

–“Judikatūra par platformu darba ņēmēju klasifikāciju: Eiropas mēroga salīdzinošā analīze un provizoriskie secinājumi” (2021);

– Jurisprudence of national courts in Europe on algorithmic management at the workplace (2021).

Komisija papildus izmantoja ārēju ekspertu atzinumus un ietekmes novērtējuma atbalstam izmantoja šādus pētījumus un ziņojumus:

–Eurofound ziņojumi: Employment and Working Conditions of Selected Types of Platform Work (2018);

–JRC ziņojums: Platform Workers in Europe Evidence from the COLLEEM Survey (2018), un New evidence on platform workers in Europe. Results from the second COLLEEM survey (2020);

–SDO ziņojums: “Digitālo darba platformu loma darba pasaules pārveidē” (The role of digital labour platforms in transforming the world of work), (2021).

Turklāt Komisijas novērtējums ir balstīts arī uz politikas kartēšanu dalībvalstīs, attiecīgo akadēmisko literatūru un EST lietām.

•Ietekmes novērtējums