LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 242/24

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Situācija pēc piena kvotu sistēmas atcelšanas 2015. gadā”

(pašiniciatīvas atzinums)

(2015/C 242/04)

Ziņotājs: Padraig WALSHE

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu 2014. gada 10. jūlijā nolēma izstrādāt pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“Situācija pēc piena kvotu sistēmas atcelšanas 2015. gadā” (pašiniciatīvas atzinums).

Par komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Lauksaimniecības, lauku attīstības un vides specializētā nodaļa atzinumu pieņēma 2015. gada 8. janvārī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 504. plenārajā sesijā, kas notika 2015. gada 21. un 22. janvārī (2015. gada 21. janvāra sēdē), ar 219 balsīm par, 1 balsi pret un 14 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1. EESK uzskata, ka piena kvotu sistēmas atcelšana no 2015. gada 31. marta, kā nolemts 2008. gadā, nozīmē pamatīgas pārmaiņas. Kopš 1984. gada 1. aprīlī tika ieviests šis vērienīgais ražošanas regulēšanas instruments, laika gaitā kļuva aizvien skaidrāks, ka nav iespējams pietiekami aizsargāt un stabilizēt piena cenas un lauksaimnieku ienākumus, bet Eiropas Savienībā piena produkcija samazinājās, kamēr citviet pasaulē piena ražošana būtiski pieauga.

1.2. EESK uzskata, ka ES piena nozares politikai pēc piena kvotu sistēmas atcelšanas, proti, pēc 2015. gada, ne tikai jāsekmē izaugsme un darbības paplašināšana, bet arī būtu jānodrošina, ka piensaimniecības netiek pamestas novārtā, un jāsniedz atbalsts mazajiem lauksaimniekiem, jo īpaši mazāk labvēlīgos apgabalos un kalnu reģionos. Tai jāļauj ES lauksaimniekiem un ES ekonomikai kopumā gūt labumu no augošajiem globālajiem piena produkcijas tirgiem, vienlaikus atzīstot un veicinot ne mazāk vērtīgo ekonomisko un sociālo ieguldījumu, ko dod nelielas nelabvēlīgā situācijā esošas piena ražošanas saimniecības daudzos Eiropas reģionos.

1.3. EESK uzskata, ka tas jādara, pilnībā izmantojot KLP 2014.–2020. gadam II pīlāra nosacījumus un piena nozares tiesību aktu paketi, lai nodrošinātu atbalstu piena ražošanas saimniecībās strādājošajām ģimenēm visā teritorijā. Jāveicina dalība ražotāju organizācijās, kas var palīdzēt lauksaimniekiem uzlabot viņu stāvokli piegādes ķēdē, un zināšanu nodošanas pasākumi ar mērķi palīdzēt lauksaimniekiem uzlabot tehnisko un ekonomisko efektivitāti.

1.4. Tomēr EESK uzskata, ka ar II pīlāra budžetiem un pasākumiem vai piena nozares tiesību aktu kopuma pasākumiem, kas tagad ir KLP 2014.–2020. gadam sastāvdaļa, noteikti nepietiks, lai aizsargātu neaizsargātos piensaimniekus mazāk labvēlīgos vai kalnu apgabalos vai ārpus tiem. Varētu būt nepieciešami papildu pasākumi, lai nodrošinātu, ka šie lauksaimnieki saņem pienācīgus ienākumus un taisnīgu daļu no tirgus ieņēmumiem. Viņiem arī būtu jāgūst labums no konsultatīviem pakalpojumiem attiecībā uz ražošanas efektivitāti, dažādošanu un pārorientēšanu, lai viņiem palīdzētu pieņemt pareizākos lēmumus savu un savu pēcnācēju nākotnei, paturot prātā ienākumu radīšanas ziņā ierobežotās iespējas neizdevīgā situācijā esošajos uzņēmumos.

1.5. EESK uzskata, ka vienlīdz svarīgi ir nodrošināt, lai komerciāli veiksmīgiem un konkurētspējīgiem piensaimniekiem visās teritorijās, tostarp tajās, kuras ir piemērotākas ilgtspējīgai un konkurētspējīgai eksportam paredzētu piena produktu ražošanai, būtu iespēja attīstīt savus uzņēmumus, lai reaģētu uz pasaulē strauji pieaugošo pieprasījumu un tādējādi veicinātu nodarbinātību un ekonomiskos ieņēmumus ES lauku apvidos. Tomēr galvenā problēma šiem lauksaimniekiem būs ievērojamās ienākumu svārstības, kas saistītas gan ar piena produkcijas cenu nepastāvību (kas ietekmē ražotāju piena cenas), gan resursu izmaksām. Ir svarīgi, lai ES veicinātu, ka dalībvalstis un nozare izstrādā nodokļu risinājumus un vienkāršus riska ierobežošanas instrumentus, piemēram, nemainīgas likmes līgumus, kas viegli pieejami lauksaimniekiem.

1.6. EESK visnotaļ uzstāja, ka nepietiekamais “drošības tīkla” nosacījumu līmenis jaunajā KLP ir jāpārskata un pastāvīgi jāuzrauga, lai nodrošinātu, ka tiem ir ciešāka saikne ar faktiskajām ražošanas izmaksām.

1.6.1. Arī turpmāk jāveicina piena produktu ražošana gan ES iekšējā tirgus, gan ES eksporta vajadzībām. Eiropas Savienībai jāatbalsta jaunu tirgu apzināšana un attīstība, kā arī jānodrošina, lai starptautiskās tirdzniecības nolīgumi būtu līdzsvaroti un dotu ES eksportētājiem taisnīgas piekļuves iespējas.

1.6.2. Iekšējā tirgus jomā Eiropas Savienībai jāatbalsta centieni popularizēt tos piena produktu patēriņa sniegtos labumus veselībai, kas ir apstiprināti jaunākajos zinātniskajos pētījumos.

1.6.3. Eiropas Savienībai arī jāpastiprina regulējums mazumtirdzniecības jomā, lai regulētu mazumtirgotāju peļņas samērīgumu un uzlabotu lauksaimnieku iespējas atgūt savas izmaksas.

1.7. Visbeidzot, ir jāatzīst un jāveicina piensaimniecības nozares kooperatīvu izšķirīgā loma. Kooperatīviem ir vadoša loma pasaules piena nozarē; četri kooperatīvi saskaņā ar Rabobank 2014. gada jūlijā veikto apsekojumu ir ierindoti pasaules vadošo piena pārstrādes uzņēmumu desmitniekā (1). Kooperatīviem var būt daudz lielāka nozīme piensaimnieku atbalstīšanā nepastāvīgu situāciju apstākļos nekā privātiem piena uzpircējiem/pārstrādātājiem, jo piena piegādātāji visbiežāk ir arī to akcionāri. Tie piedāvā arī daudz ilgtspējīgākas ilgtermiņa saistības attiecībā uz piena iegādi no lauksaimniekiem par pieņemamām piena cenām.

2. Vispārīga informācija – mācīšanās no iepriekšējās pieredzes

2.1. Eiropas Savienībā piena cena 2014. gada septembrī bija vidēji 37,47 centi/kg (avots: LTO milk review) (2), kas ir par 8,2 % mazāk nekā šajā pašā avotā minētā vidējā cena 2014. gada februārī.

2.2. Līdz pavasara beigām, pateicoties lielajam pieprasījumam pasaulē, ir bijušas stabilas cenas. Tomēr ir sākusies cenu korekcija, jo ražošanas izaugsme lielāko eksportētāju vidū (+ 4,3 % no 2014. gada janvāra līdz septembrim) pārsniedza “veselīgu” pieprasījuma izaugsmi (+ 2–2,5 % gadā), galvenokārt jaunajos tirgos. Pavisam nesen Ķīnas pagaidu izstāšanās no tirgus pēc tā pārmērīgas izpirkšanas iepriekšējos mēnešos un Krievijas aizliegums attiecībā uz ES piena produktu eksportu – ņemot vērā, ka Krievija veido 33 % ES piena produktu eksporta, – 2014. gada otrajā pusē vēl vairāk ietekmēja šo jomu un tādējādi arī ražotāju cenas.

2.2.1. Līdz ar piena cenu straujo kritumu 2014. gada beigās ES piensaimniekiem ir pamatotas bažas par iespējamo ietekmi uz viņu iztiku turpmāko mēnešu laikā, jo ES tiek atcelts kvotu režīms, savukārt ražošana citos pasaules reģionos turpina pieaugt (vismaz īstermiņā). Viņi arī pamatoti apšauba ES gatavību un spēju palīdzēt pārvarēt neizbēgamus zemu piena cenu/ienākumu periodus turpmāku krīžu rezultātā.

2.3. Vidējā termiņa un ilgtermiņa perspektīvas attiecībā uz pienu un piena produktiem joprojām ir visnotaļ labvēlīgas gan pasaules, gan iekšējos tirgos. Pieprasījums pasaulē saglabājas dinamisks, jo īpaši jaunietekmes valstīs, un ir balstīts uz stabilām demogrāfiskām tendencēm. Tradicionāli augstas kvalitātes amatniecības izstrādājumi, daudzi no kuriem tiek ražoti neizdevīgā situācijā esošos apgabalos un iegūti no piena, kas nāk no neaizsargātākajām lauku saimniecībām, un kurus augstu vērtē patērētāji, ir arvien vairāk pieprasīti pat stabilos Eiropas iekšējos tirgos. Inovatīvi piena produkti, kuri paredzēti, piemēram, sportistiem, medicīniskām vajadzībām un bērnu uzturam un kuru pamatā ir sūkalas un citas piena sastāvdaļas, ir atzīti kā strauji augošas augstas vērtības produktu kategorijas gan iekšzemes, gan starptautiskajos tirgos.

2.4. Pēc kvotu atcelšanas ir paredzams ražošanas pieaugums, jo īpaši dalībvalstīs, kurās to patlaban ierobežo kvotas, piemēram, Īrijā, Vācijā, Nīderlandē, Dānijā, Austrijā un Polijā, kā arī Francijā.

2.5. Tomēr joprojām ir šaubas par ES regulatīvās sistēmas spēju pārvarēt ārkārtējas tirgus nepastāvības vai krīzes situācijas, jo īpaši – ar mērķi palīdzēt lauksaimniekiem pārvarēt peļņas svārstību un ienākumu nestabilitātes radītās problēmas, kā arī nodrošināt piena produktu ražošanas līdzsvarotu attīstību visā Eiropas Savienībā.

2.6. Krievijas noteiktais aizliegums un tā ietekme uz visiem ES piena produkcijas tirgiem bija pirmais pārbaudījums ES jaunajam krīžu pārvarēšanas režīmam, un ar ierobežotu ietekmi uz tirgiem saistībā ar atbalsta atjaunošanu privātai siera uzglabāšanai (pirms tās pēkšņas slēgšanas) un atbalstu sviesta un sausā vājpiena privātai uzglabāšanai, kā arī intervences iepirkumu perioda pagarināšanu un palielinātiem izdevumiem patēriņa veicināšanai ir skaidrs, ka šīs šaubas ir visnotaļ pamatotas. Jāizstrādā papildu pasākumi, lai pārvarētu tirgus krīzes, taču pirmām kārtām ES jābūt sagatavotai šo pasākumu ātrai un izlēmīgai īstenošanai.

2.6.1. ES pieredze reaģēšanā uz piena produkcijas pieprasījuma un cenu ievērojamo kritumu saistībā ar 2008.–2009. gada finanšu krīzi ir sniegusi iespēju mācīties. Toreiz Eiropas Komisijas lēnā rīcība nozīmēja, ka 2009. gadā bija vajadzīgi seši mēneši sviesta intervences iepirkumiem un astoņi mēneši sausā vājpiena iepirkumiem, iekams tirgus cenas sāka pacelties virs pilnīgas intervences iepirkšanas ekvivalenta. Sviesta pārņemšana privātai uzglabāšanai ilga gandrīz gadu (no marta līdz decembrim) un turpinājās arī 2010. gadā, noslēdzoties tikai 2010. gada augustā. Kopumā 2009. gadā visiem intervences pasākumiem ar mērķi atbalstīt tirgus tika iztērēti 370 miljoni EUR, tostarp 181 miljons EUR eksporta kompensācijām. Kopumā 2010. gadā visiem intervences pasākumiem ar mērķi atbalstīt tirgus tika iztērēti 529 miljoni EUR, tostarp 186 miljoni EUR eksporta kompensācijām. Eiropas Komisija 2010. gadā ieguva 31 miljonu EUR no sausā vājpiena (SV) un sviesta intervences krājumu izpārdošanas un 2011. gadā vēl 73 miljonus EUR no sausā vājpiena pārdošanas. Ievērojams krājumā esošo produktu daudzums tika izlietots Palīdzības vistrūcīgākajām personām programmai, kam citādi būtu vajadzīgs finansiāls ieguldījums no ES budžeta (3).

2.6.2. Arī 2009. un 2010. gadā Eiropas Parlaments nobalsoja par 300 miljonu EUR tiešmaksājumiem ES piensaimniecības nozarē strādājošajiem lauksaimniekiem. Šī summa atbilda nepilniem 600 EUR uz vienu lauksaimnieku (pamatojoties uz to sadali Īrijā) un tika izmaksāta 2010. gada sākumā ar lielu novēlošanos, kad jau bija sākusies cenu atveseļošanās. Šā pasākuma administrēšanas izmaksas ir neskaidras. No šīs pieredzes mums jāmācās, ka ar šādiem tiešmaksājumiem nevar panākt ievērojamus pavērsienus tirgos un ka nelieli piešķīrumi uz vienu lauksaimnieku beidzas ar milzīgām izmaksām.

2.6.3. 2009. gada piena nozares krīzes laikā ražošanas izmaksas bija ievērojami zemākas nekā patlaban. Ražošanas izmaksas Īrijā togad bija 19 c/l un līdz 2014. gadam palielinājās līdz 25,6 c/l. Intervences “drošības tīkls”, ko veido sausā vājpiena un sviesta intervences iepirkšanas cenu pašreizējie līmeņi, atbilst ražotāja cenai aptuveni 20 c/l un ir pilnībā zaudējis jebkādu ietekmi uz lauksaimnieku ražošanas izmaksām.

2.7. Ir izvirzītas idejas par to, kā Eiropas Savienību nodrošināt ar līdzekļiem dzīvotspējīgas piena ražošanas saglabāšanai krīzes situācijās un kā labāk pārvarēt negatīvās sekas piena ražošanai mazāk attīstītos reģionos. Ir svarīgi, lai ierosinātie pasākumi atbilstu mērķim un būtu piemēroti Eiropas piena produktu tirgum, kurā globālās tendences tagad būtiski ietekmē piena produktu cenas pat neeksportējošās valstīs. Nekāda vienpusēja ES piena ražošanas pārvaldība, pat brīvprātīga, nespēs to mainīt.

3. Piena tirgus perspektīvas laikposmā pēc 2015. gada

3.1. ANO prognozes attiecībā uz pasaules demogrāfiskajām un sociāli ekonomiskajām tendencēm liecina, ka pasaules iedzīvotāju skaits pieaugs no pašreizējiem 7 miljardiem līdz 8,4 miljardiem 2030. gadā un 9,6 miljardiem 2050. gadā (4). Lielākā daļa vai pat visa šī izaugsme ir sagaidāma jaunietekmes valstīs, un to pavadīs atbilstoša “vidusslāņa” izaugsme. HSBC Global analītiķi 2012. gada dokumentā (5) secināja, ka līdz 2050. gadam to iedzīvotāju skaits, kuri pelna vismaz vidējo ienākumu līmeni, būs 2,6 miljardi – vairāk nekā viena trešdaļa mūsdienu pasaules iedzīvotāju. Šī grupa būs ne tikai skaita ziņā lielāka, bet arī pārtikušāka un mērķtiecīgāka savos patēriņa ieradumos. Tā aizvien vairāk centīsies nodrošināt proteīnu savā uzturā dzīvnieku, nevis augu izcelsmes produktu veidā.

3.2. Šajā sakarā piena produkti ieņem īpaši nozīmīgu vietu, jo gan valdības, gan iedzīvotāji tos uzskata par veselīgu ieguldījumu iedzīvotāju uzturā, kā arī par vēlamiem un bieži vien atbalstītiem valsts politikā (piemēram, piena produktu sistēma Ķīnas skolās).

3.3. ESAO un FAO savā jaunākajā lauksaimniecības perspektīvas ziņojumā (Agricultural Outlook report) (6) prognozē, ka piena produktu pieprasījums pasaulē līdz 2023. gadam pieaugs aptuveni par 2 % gadā, jo īpaši attiecībā uz sauso vājpienu, sūkalām un sieru, bet mazāk attiecībā uz sviestu – aptuveni par 1 %. Savā septītajā Dairy Index apskatā, kas publicēts 2014. gada oktobrī, starptautiskais piena produktu iepakojumu uzņēmums Tetra Pak prognozēja, ka ikgadējais pieprasījuma pieaugums šajā laikposmā varētu sasniegt pat 3,6 % . Gan minētie, gan citi eksperti, piemēram, GIRA, IFCN, CNIEL (7) u. c., ir norādījuši, ka ražošanas izaugsme galvenokārt tieksies panākt pieprasījuma pieaugumu ilgtermiņā, jo reģionu, kas visvairāk piemēroti videi nekaitīgai un ekonomiski konkurētspējīgai ražošanai, ir samērā maz, un tie ietver dažus ES reģionus, jo īpaši ziemeļu un rietumu daļā.

4. Peļņas nepastāvība – piensaimnieku galvenā problēma

4.1. Kaut gan perspektīva kopumā ir visnotaļ pozitīva, dažkārt piedāvājuma un pieprasījuma nelīdzsvarotība, kāda, piemēram, ir vērojama pašreiz, izraisīs īslaicīgu ietekmi uz cenām un līdz ar to arī uz lauku saimniecību ienākumiem. To papildina līdzīgas nepastāvības tendences attiecībā uz graudu produkciju un citām barības sastāvdaļām. Šīs parādības, visticamāk, būs īslaicīgas, ņemot vērā pamatā esošās demogrāfiskās tendences, taču tās potenciāli varētu būt ļoti graujošas, ja nebūs jaunu pārvarēšanas stratēģiju.

4.2. Piena cenu un līdz ar to arī ienākumu nepastāvība ir salīdzinoši jauna pieredze visiem Eiropas piensaimniekiem, un to izraisīja tirgus atbalsta būtiska atcelšana un importa tarifu samazināšana kopš 2005.–2007. gada, kad tika uzsākta KLP iepriekšējā reforma.

4.3. Kaut gan tirgus atbalsta aizstāšana ar tiešmaksājumiem lauksaimniekiem daļēji palīdzēs lauksaimniekiem pārvarēt ienākumu nepastāvību, maksājumu pārdales līmenis un uz tirgu balstītu ienākumu krasas svārstības prasīs papildu stratēģijas.

5. Ražošanas pārvaldība – neefektīva stratēģija

5.1. GATT (tagadējā PTO) Urugvajas sarunu kārtas nolīgums, kas darbojās no 1986. gada līdz 1994. gadam, bija pirmā reize, kad lauksaimniecība tika iekļauta starptautiskos tirdzniecības nolīgumos. Tas radīja būtiskas pārmaiņas ES politikas virzībā. Importa iespējas tika palielinātas, pateicoties vispārējai tarifu samazināšanai un beztarifu importa kvotu ieviešanai. Līdz ar jauno GATT nolīgumu iezīmējās atbalstu pārvirze no tirgiem uz lauksaimniekiem piešķirtiem tiešmaksājumiem, kas vēlāk arvien lielākā mērā tika atsaistīti no ražošanas darbības. Eiropas piena kvotu režīms, kas bija ieviests tikai divus gadus iepriekš, palika neskarts un tika vairākkārt turpināts.

5.2. 2003. gadā līdz ar KLP termiņa vidusposma pārskatu ES dalībvalstis vienojās par kvotu režīma atcelšanu no 2015. gada 31. marta. Šim lēmumam sekoja turpmāki “mīkstās piezemēšanās” pasākumi 2008. gadā, lai atvieglotu pāreju no kvotu sistēmas. Šī politikas virziena maiņa, kas skaidri iezīmē attālināšanos no ražošanas ierobežojumiem vai pārvaldības, notiek laikā, kad pasaules tirgos ir vērojama strauja izaugsme. Tāpēc ir pamatoti dot Eiropas piensaimniekiem un Eiropas piena nozarei, kā arī ES ekonomikai kopumā iespēju apgādāt šos tirgus, atgūstot dažas no ievērojamām tirgus daļām, kas zaudētas ar kvotu sistēmu saistītās stagnācijas 30 gados.

5.3. Tomēr līdz ar jaunajām cenu svārstībām, kas sekoja iepriekšējās KLP īstenošanai, izraisot ievērojamu piensaimniecības ienākumu krīzi 2009. gadā, atkal atsākušās diskusijas par ražošanas ierobežošanu un pēdējos pāris gados Briselē dažādās aprindās ir apspriesti uz ražošanas pārvaldību balstīti priekšlikumi.

5.4. Viens no šādiem piemēriem ir “Dantin priekšlikums”, ko 2013. gada vasarā pieņēma EP sarunās par KLP 2014.–2020. gadam. Tas liecina, ka tirgus traucējumu gadījumos lauksaimniekus varētu stimulēt brīvprātīgi samazināt ražošanas apjomus (“izpirkšana”), savukārt tos, kas palielinājuši ražošanu, varētu sodīt. Šo priekšlikumu Eiropas Piensaimniecības asociācijas (EDA) uzdevumā ir analizējuši Dr. Michael Keane un Dr. Declan O’Connor (8).

5.5. Nākotnes piena politikas risinājumus ar nosaukumiem “Tirgus līdzsvars un konkurētspēja” un “Ilgtspējīga piena ražošana, iekļaujot teritoriālo dimensiju” Eiropas Komisijas uzdevumā izskatīja arī Ernst and Young ekspertu grupa (9).

5.6. Abos pētījumos konstatēts, ka ražošanas pārvaldība/kvotas vairs nav efektīvs līdzeklis piena cenu un ienākumu atbalstīšanai un stabilizēšanai. Abos pētījumos arī secināts, ka ierosinātā “izpirkšana” vai tamlīdzīgi ražošanas pārvaldības pasākumi būtu grūti īstenojami visā ES, jo cenu līmenis, kas var izraisīt ienākumu krīzi, dažādās valstīs ievērojami atšķiras; tie būtu arī neefektīvi, jo iedarbojas ļoti lēni, turklāt tie ir dārgi, jo ražotājiem piešķirtās kompensācijas līmenim jābūt tādam, lai viņus stimulētu brīvprātīgi samazināt ražošanu. Dr. Keane un Dr. O’Connor arī uzsver, ka, ja to īstenotu, tā radītu daudzveidīgu negatīvu prognozējamu un neparedzētu ietekmi uz piena tirgu normālu darbību un lauku saimniecībās padarītu praktiski neiespējamus ieguldījumus un pārstrādes līmeņu plānošanu.

5.7. Tomēr visvairāk Dr. Keane un Dr. O’Connor pētījumā uzsvērts, ka ierosinātais pasākums var būt efektīvs tikai slēgtā ekonomikā vai arī tad, ja šo politiku kopīgi ievieš visi galvenie starptautiskie piegādātāji atvērtas ekonomikas apstākļos. Ja to ieviestu vienpusēji, kā tiek ierosināts, galvenie ieguvēji no šīs politikas būtu mūsu starptautiskie konkurenti, savukārt ES piena ražotāji zaudētu konkurētspēju, kā arī izjustu konkurentu ASV un Jaunzēlandē pieņemto ražošanas lēmumu sekas uz savām piena cenām.

5.8. Kamēr Eiropas Savienību ierobežoja kvotas, piena ražošana pasaulē ir ievērojami palielinājusies, proti, par 22 % tikai pēdējo 10 gadu laikā. Tajā pašā laikposmā mūsu konkurenti, jo īpaši Jaunzēlandē un ASV, kurās ir spēcīga eksporta darbība, ir būtiski palielinājuši savu ražošanu, savukārt Eiropas Savienībā tā samazinājās, un kvotu radītie ierobežojumi nepasargāja ES piensaimniecības nozarē strādājošos lauksaimniekus no ievērojamām cenu svārstībām 2007.–2009. gadā.

5.9. Ir pamats arī uzskatīt, ka šo valstu eksporta izaugsmes stratēģijas, kuru pamatā ir investīciju plāni ar ļoti labu publicitāti, jo īpaši Jaunzēlandē un ASV, turpināsies arī laikposmā pēc 2015. gada. Ja ES neiesaistīsies šajā spēlē, mēs tiksim atstumti no pasaules mēroga eksporta iespējām un ievērojami cietīs ne tikai ES piena ražotāji, bet arī nodarbinātība un ienākumu radīšana ES lauku ekonomikā kopumā.

6. Riska pārvaldības instrumenti un labāks “drošības tīkls”

6.1. Ernst and Young pētījumā arī visnotaļ ieteikts stiprināt drošības tīklu tirgus krīžu gadījumiem. Tajā uzsvērts, ka ir svarīgi palīdzēt piensaimniekiem pārvarēt jaunu nepastāvību ienākumu ziņā, ko rada ļoti svārstīgas piena cenas un ražošanas izmaksas, un norādīts uz riska pārvaldības instrumentiem, riska ierobežošanu ar nākotnes līgumu tirgu palīdzību u. c.

6.2. Eiropas Savienībai jāļauj dalībvalstīm nodrošināt uz nodokļiem balstītus risinājumus, kas palīdzētu lauksaimniekiem iekrāt līdzekļus labākos gados un tos izmantot uzņēmējdarbībā un aplikt ar nodokļiem sliktākos gados, un varētu tos arī izmantot kā sviras efektu, lai ļautu ieguldīt tiem, kas paredz paplašināties.

6.3. Eiropas Savienībai ir jāveicina, jāatbalsta un, iespējams, arī jāregulē cenu un peļņas nepastāvības riska ierobežošanas iespējas, ko nodrošina nozare un kas ļauj lauksaimniekiem izmantot visvienkāršākos iespējamos veidus, kā fiksēt savas piena cenas/peļņas robežvērtības atbilstoši savas piena produkcijas īpatsvaram un noteiktam laika periodam – bez nepieciešamības nodarboties ar sarežģītiem nākotnes līgumu tirgu darījumu aspektiem. ASV lauksaimniekiem jau tagad ir pieejami šāda veida instrumenti piensaimniecības kooperatīvu veidā, un daži piena uzpircēji (Glanbia Īrijā un Fonterra Jaunzēlandē) ir ieviesuši lauksaimniekiem noderīgas fiksētas cenu/peļņas robežvērtību shēmas. Šādu risinājumu lielākai pieejamībai visā Eiropā būs izšķirīga nozīme.

6.3.1. Glanbia fiksētam indeksam piesaistītu piena cenu shēma ļauj lauksaimniekiem brīvprātīgi iekļaut noteiktu procentuālo daļu sava saražotā piena pārdošanai par fiksētu cenu uz trim gadiem. Cena ik gadu tiek koriģēta atbilstoši ieguldīto izmaksu inflācijas līmenim, lai lauksaimnieki arī iekļautu tajā pietiekamu savas peļņas daļu. Kopš 2010. gada ir bijušas četras šādas trīs gadu shēmas, un tām visām ir pārsniegts pieteikumu skaits, jo tās piedāvā lauksaimniekiem būtisku skaidrību attiecībā uz ienākumiem, ko viņi saņems par savu piena produkcijas daļu. Tiek lēsts, ka šīs shēmas ietvaros tiek iepirkti 22 % visa Glanbia iepirktā piena, un lielākā daļa lauksaimnieku, kuri ir piedalījušies pirmajā shēmā, to pieprasa atkārtoti.

6.4. No ekonomikas viedokļa raugoties, ļoti svarīgi ir arī tas, lai ES uz šā pamata pārskatītu savus “drošības tīkla” nosacījumus. Piena produktu intervences cenas, kas ir nemainīgas kopš 2008. gada vidus, piedāvā “atbalsta” līmeni, kas ir līdzvērtīgs aptuveni 19 c/l neto pārstrādes izmaksām, kas vairs nav daudz augstāks līmenis kā tas, kurā veidojas pasaules un ES piena produktu cenas, kā arī ievērojami pieaugušās primārās ražošanas izmaksas. ES jāpārskata augšupejošā virzienā drošības tīkla līmeņi, palielinot intervences cenu attiecībā uz sauso vājpienu un sviestu vismaz saskaņā ar ražošanas izmaksu pieaugumu, un pastāvīgi jāuzrauga šā drošības tīkla atbilstība ražošanas izmaksām.

6.5. Nozarei būs jāpārbauda, vai var izstrādāt papildu instrumentu krīzes situācijām, it īpaši tādām, kad ļoti svārstīgu cenu dēļ tiek apdraudēta lauksaimnieku eksistence.

6.6. Kooperatīvi no lauksaimnieku viedokļa ir visveiksmīgākā juridiskā struktūra uzņēmējdarbībai piena nozarē. Kooperatīvu prioritāte ir ienākumi to akcionāriem (lauksaimniekiem) dividendēs vai piena cenās. To darbības pamatā ir savu locekļu labklājība un labākās uzņēmējdarbības intereses.

6.7. Kooperatīviem ir īpašas iespējas darboties kā instrumentam ar mērķi nodrošināt lauksaimniekiem svārstību pārvaldības iespējas, piemēram, līgumus par fiksētām cenām vai iespējas “ieslēgt” piena cenu un/vai peļņas robežvērtību noteiktā laikposmā.

6.8. Nākotnes piensaimniecības politikā ir pienācīgi jāņem vērā kooperatīvu izšķirīgā nozīme, un šī politika nedrīkst radīt nekādas grūtības šai no lauksaimnieka viedokļa ideālajai struktūrai.

6.9. Ir jānovērš arī lauksaimnieku nespēja atgūt izmaksas no mazumtirdzniecības ķēdes. Patērētājiem ir maz labuma no piena izstrādājumu cenu krasiem samazinājumiem, savukārt mazumtirgotāji vienmēr cenšas gūt maksimālu labumu, izdarot spiedienu uz piegādātājiem laikā, kad pasaules piena produktu cenas krītas, kā tas ir pašlaik. Zemākas vairumtirdzniecības cenas, kas iegūtas mazumtirgotāja spiediena rezultātā, – kas ir vismaz morāli, ja ne juridiski apšaubāmas – palielina mazumtirgotāju peļņu un iedzīvošanos uz pārējās ķēdes un patērētāju rēķina. Lauksaimnieki atrodas šīs ķēdes pašā galā, un viņiem nav iespēju aizsargāt savu peļņu, lai nodrošinātu ienākumus savai ģimenei. Eiropas Komisijas ātrākā tirgus intervence palīdzētu ātrāk pārvarēt tirgus krīzes un līdz minimumam samazinātu mazumtirgotāju spiedienu, kas aplūkots šajā punktā.

7. Ilgtspējīga piena ražošana mazāk labvēlīgos reģionos

7.1. Piensaimniecības nozare dod īpaši nozīmīgu sociāli ekonomisko un ekoloģisko ieguldījumu visos ES reģionos. Atzīt un atbalstīt šo ieguldījumu, kas daudzos reģionos ir balstīts uz mazām, neaizsargātām saimniecībām, jau ilgu laiku ir daļa no KLP mērķa. KLP II pīlārs ietver daudzus pasākumus, kas ir svarīgi šajā kontekstā, tāpat kā jaunie noteikumi, kas tagad ir iekļauti KLP/TKO un pirmo reizi ieviesti kā “Piensaimniecības pakete”.

7.1.1. Tomēr kvotu atcelšana varētu ievērojami paātrināt piena ražošanas pārvirzi ES uz ziemeļu un rietumu zonām, kur ražošanu var veikt visefektīvāk. Tas potenciāli radītu ražošanas samazinājumu vai pamešanu tajos Eiropas reģionos, kuros ir augstākas izmaksas (un kuri ir arī trūcīgāki), padziļinot ekonomisko plaisu starp reģioniem.

7.1.2. Lielākajā daļā lauku saimniecību ES dalībvalstīs ir ļoti mazs govju skaits; 75 % saimniecību ir mazāk nekā deviņas govis (10). Lai gan daudzas no tām neapšaubāmi ražo pienu saimniecību ģimenes locekļu pašu patēriņam, šo saimniecību ekonomiskā neaizsargātība ir acīmredzama, jo vairāk tāpēc, ka daudzas no tām atrodas kalnainos apvidos vai citādi nelabvēlīgos apgabalos.

7.1.3. Komisijai vajadzētu sagatavot lauku un piensaimniecības attīstības līdzsvarotu projektu kalnu apgabaliem, mazāk labvēlīgiem piensaimniecības apgabaliem un tām dalībvalstīm, kurās piena produkciju nodrošina ļoti mazi ganāmpulki.

7.1.4. Līdzās zināšanu nodošanas pasākumu kopumam vai, iespējams, tā ietvaros ir būtiski nodrošināt šīm saimniecībām piekļuvi konsultācijas un izglītības pakalpojumiem ar mērķi palīdzēt tām pieņemt pareizus uzņēmējdarbības lēmumus savai un savu pēcnācēju nākotnei. Tās varētu saņemt konsultācijas par to, kā veikt dažādošanu, kļūtu efektīvākām, pieaugt lieluma ziņā, ja tas ir ekonomiski pamatoti, kā arī – attiecīgos gadījumos – ieteikumus par alternatīvu nodarbošanos esošajiem lauksaimniekiem vai viņu pēcnācējiem (profesionālā pārorientācija).

7.2. Reģionos, kuros pastāv zemes pamešanas, ganību nepietiekamības vai citas negatīvas ietekmes uz vidi risks, II pīlāra vides maksājumus ar zināmiem nosacījumiem varētu īpaši novirzīt piensaimnieku vajadzībām.

7.3. Neaizsargātākie piensaimnieki visos reģionos jāmudina sadarboties ar ražotāju organizācijām un starpnozaru organizācijām, lai veicinātu kvalitatīvu produkciju un palielinātu savu nozīmi un ietekmi piegādes ķēdē.

7.4. Jaunajiem lauksaimniekiem paredzētos maksājumus varētu arī izmantot, lai veicinātu paaudžu maiņu gadījumos, kuros problēmas rada zemes pamešana ierobežotas ienākumu ieguves spējas dēļ. Šādiem lauksaimniekiem ieguldījumus varētu veicināt ar izdevīgu kredītu vai tamlīdzīgu shēmu palīdzību.

Briselē, 2015. gada 21. janvārī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Henri MALOSSE

(1) https://www.rabobank.com/en/press/search/2014/dairy_top20.html

(2) http://www.milkprices.nl/

(3) Eiropas Komisijas ziņojumi par intervences pasākumiem piena nozarē 2008., 2009., 2010. un 2011. gadā (ES Piena tirgus novērošanas centrs).

(4) World Population Prospects: the 2012 Revision, UN, June 2013.

(5) Consumer in 2050 – The Rise of the Emerging Market Middle Class – HSBC Global, October 2012.

(6) http://www.oecd.org/fr/sites/perspectivesagricolesdelocdeetdelafao/produits-laitiers.htm

(7) GIRA Food Consultancy, International Farm Comparison Network un Francijas Centre National Interprofessionnel de l’Industrie Laitiere.

(8) Analysis of the Crisis Dairy Supply Management Proposal in the Report of the Committee on Agriculture and Rural Development (COMAGRI) on CAP Reform 2012/2013 (final version) – September 2013 by Michael Keane PhD, Cork, Ireland and Declan O’Connor PhD, Cork Institute of Technology, Ireland.

(9) AGRI-2012-C4-04 – Analysis on future developments in the milk sector Prepared for the European Commission – DG Agriculture and Rural Development Final report 19 September 2013, Ernst and Young.

(10) Avots: Eurostat, 2011. gada 1. janvāris.