Lai gan dalībvalstīs ir lielas atšķirības, pēdējo 30 gadu laikā ir ievērojami samazinājies to darba ņēmēju īpatsvars, uz kuriem attiecas koplīgumi. Tas samazinājies no aptuveni 66 % ES vidēji 2000. gadā līdz aptuveni 56 % 2018. gadā, un īpaši liels samazinājums bija vērojams Centrāleiropā un Austrumeiropā. Darba devēju blīvums ir saglabājies relatīvi stabils, savukārt arodbiedrību blīvums ir samazinājies (vidēji) visās ES dalībvalstīs.

ES rīcībā ir vairāki instrumenti, ar kuriem var atbalstīt valstu sociālo dialogu vai sniegtu ar to saistītas politikas norādes, piemēram, finansēšanas instrumenti (ESF+ u. c.), Eiropas pusgads vai kvalitātes sistēma pārstrukturēšanās prognozēšanai.

Uzaicinājums sniegt atsauksmes par sociālā dialoga iniciatīvu, cita starpā par Padomes ieteikuma projektu, tika publicēts tīmekļa vietnē “Have your say” jeb “Izsakiet viedokli”, un no 2022. gada 22. septembra līdz 20. oktobrim par to varēja saņemt sabiedrības atsauksmes. Komisija saņēma 61 atsauksmi, no kurām vairāk nekā puse bija no sociālo partneru organizācijām.

(13)Saskaņā ar Starptautiskās Darba organizācijas Darba ņēmēju pārstāvju konvenciju Nr. 135, ko pašlaik ratificējušas 24 dalībvalstis, darba ņēmēju pārstāvji var būt personas, kas ir: i) par tādiem atzīti saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi, neatkarīgi no tā, vai tie ir arodbiedrību pārstāvji, proti, arodbiedrību iecelti vai ievēlēti pārstāvji vai šādu arodbiedrību biedri; vai ii) ievēlēti pārstāvji, proti, pārstāvji, kurus brīvi ievēl uzņēmuma darbinieki saskaņā ar valsts normatīvo aktu vai koplīgumu noteikumiem un kuru funkcijas neietver darbības, kas attiecīgajā valstī ir atzītas par arodbiedrību ekskluzīvu prerogatīvu. Ja vienā un tajā pašā uzņēmumā ir gan arodbiedrību pārstāvji, gan ievēlēti pārstāvji, šādu pārstāvību tomēr nedrīkst izmantot, lai vājinātu attiecīgo arodbiedrību vai to pārstāvju stāvokli. Gan sociālo partneru savstarpēja atzīšana, gan arodbiedrību un darba devēju organizāciju likumīga atzīšana, ko veic katras dalībvalsts iestādes, ir galvenais priekšnoteikums veiksmīgai koplīguma sarunu sistēmai, ja darba devēji un darba ņēmēji var brīvi izvēlēties, kura organizācija(-as) viņus pārstāvēs. Dažās dalībvalstīs šī atzīšana attiecas tikai uz organizācijām, kas atbilst īpašiem pārstāvības kritērijiem. Šādi kritēriji jānosaka, apspriežoties ar sociālajiem partneriem, un tiem jābūt objektīviem un samērīgiem. Tās būtu jāizvērtē atklātā un pārredzamā apstiprināšanas procesā, kas netraucē pilnvērtīgas koplīguma sarunas. Ja uzņēmumā nav arodbiedrību, koplīgumus var apspriest un noslēgt darba ņēmēju pārstāvji, kurus darba ņēmēji ir pienācīgi ievēlējuši un pilnvarojuši saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi.

(8)Pieredze liecina, ka sociālais dialogs veicina efektīvu krīzes pārvaldību. Pēc 2008. gada krīzes ekonomika bija noturīgāka, ja sociālie partneri spēja savlaicīgi pārvaldīt un pielāgot koplīguma sarunu struktūras. Nesenā Covid-19 krīze parādīja, ka sociālais dialogs ir būtisks instruments līdzsvarotai krīzes pārvaldībai un efektīvas krīzes mazināšanas un atveseļošanas politikas izstrādei. Papildus humanitārajai krīzei neizprovocētā un nepamatotā Krievijas Federācijas militārā agresija pret Ukrainu ir izraisījusi iepriekš nepieredzētu pārtikas un enerģijas cenu pieaugumu. Sociālajiem partneriem ir svarīga loma, risinot dažas no šīm problēmām, jo īpaši attiecībā uz to cilvēku integrāciju Savienības darba tirgū, kuri bēg no kara Ukrainā, kā arī no citiem konfliktiem, un lai rastu ilgtspējīgus risinājumus algu un koplīgumu pielāgošanai.

(14)Koplīguma sarunas attiecas uz jautājumiem, kas saistīti ar darba apstākļiem un nodarbinātības noteikumiem, piemēram, algu, darba laiku, ikgadējo prēmiju, ikgadējo atvaļinājumu, vecāku atvaļinājumu, apmācībām un darba aizsardzību. Tāpēc tās ir īpaši svarīgas, lai novērstu darba konfliktus, uzlabotu algas un darba apstākļus un mazinātu algu nevienlīdzību. Koplīguma sarunas ir būtisks instruments, kas palīdz darba ņēmējiem un uzņēmumiem pielāgoties mainīgajai darba pasaulei un izstrādāt un noteikt jaunus darba aizsardzības elementus, piemēram, tiesības būt bezsaistē, vai uzlabot esošos, piemēram, aizsardzību pret vardarbību un uzmākšanos darbā, gados vecāku darba ņēmēju apmācību, darba un privātās dzīves līdzsvara uzlabošanu un garīgās veselības problēmu risināšanu. Tām ir arī būtiska nozīme negaidītu krīžu, piemēram, Covid-19 pandēmijas, seku novēršanā.

(15)Koplīguma sarunu sistēmas darbību nosaka dažādu iezīmju kombinācija, piemēram, erga omnes klauzulu izmantošana un koplīgumu paplašināšana, to vidējais ilgums, labvēlības principa izmantošana, normu hierarhija un atkāpju izmantošana no koplīgumiem, kas noslēgti augstākā koplīguma sarunu līmenī, kā arī arodbiedrību un darba devēju organizāciju blīvuma rādītājs. Dalībvalstīs ir ļoti dažādas pieejas erga omnes klauzulām un administratīvajiem paplašinājumiem saskaņā ar to tiesību aktiem vai praksi, vai abiem. Labi funkcionējoša koplīguma sarunu sistēma ietver sadarbības, informācijas apmaiņas un strīdu izšķiršanas procedūras starp pusēm.

(16)Koplīguma sarunas var notikt dažādos līmeņos. Sarunas var būt vai nu ļoti decentralizētas (lielākoties notiek uzņēmumu līmenī), vai ļoti centralizētas (valsts līmenī), vai arī notiek starpposma līmenī, nozaru vai reģionu līmenī. Koplīguma sarunas aizvien biežāk notiek vairāk nekā vienā līmenī. Dažos gadījumos nozaru vai uzņēmumu līmeņa līgumi ir saskaņā ar augstāka līmeņa organizāciju noteiktajām pamatnostādnēm; citos gadījumos dažas nozares vai uzņēmumi ievēro citā nozarē noteiktos standartus. Tāpēc koordinācija starp sarunu līmeņiem ir viens no galvenajiem koplīguma sarunu sistēmu pīlāriem. Labvēlības princips un atkāpes no koplīgumiem, kas noslēgti augstākā koplīguma sarunu līmenī, nosaka vispārējo sistēmu, kas regulē attiecības starp dažādiem koplīguma sarunu līmeņiem. Šajā kontekstā atkāpju iespēju var noteikt augstāka līmeņa koplīgumos vai tiesību aktos, kā arī nosacījumus to piemērošanai zemākā līmenī. Ar atkāpes klauzulām var atļaut apturēt vai pārskatīt koplīgumu (tā daļu), lai noteiktu alternatīvus līmeņus vai nosacījumus līgumā paredzētajiem, ja tas ir pamatoti un par to vienojušies sociālie partneri.

(17)Lielākajā daļā dalībvalstu koplīguma sarunu īpatsvars parasti ir augstāks darba ņēmējiem, kas strādā uz beztermiņa līguma pamata, un tiem, kas strādā lielākos uzņēmumos vai īpašās nozarēs, piemēram, publiskajā sektorā. Parasti mazos uzņēmumos strādājošie, visticamāk, ir mazāk ietverti, jo šie uzņēmumi bieži vien nespēj vienoties par uzņēmuma līmeņa līgumu vai arī tāpēc, ka darbvietā nav arodbiedrības vai cita veida darba ņēmēju pārstāvniecības. Darba ņēmēju organizēšana ir īpaši sarežģīta nestandarta nodarbinātības situācijās, un lielākajā daļā jaunāko nodarbinātības veidu trūkst pārstāvības. Šo darba ņēmēju pārstāvības trūkumu var izskaidrot, no vienas puses, ar izmaksām, kas saistītas ar viņu pārstāvību, un, no otras puses, ar elastīgumu attiecībā uz darba laiku un vietu, kas apgrūtina darba ņēmēju pārstāvju iespējas organizēt šo diezgan sadrumstaloto darbaspēku. Palielinātas sociālo partneru spējas palīdzētu tiem vēl vairāk uzlabot savu ieguldījumu politikas veidošanā un nodrošināt efektīvāku sociālo dialogu un koplīguma sarunas. Spēju veidošanas pasākumi parasti palīdz sociālajiem partneriem uzlabot biedru bāzi (tostarp izmantojot tehnoloģijas, nodrošinot jaunus pakalpojumus un pasākumus skolu vai universitāšu līmenī u. c.) un cilvēkresursu un administratīvās spējas, veicināt uz procesiem orientētas spējas un atbalstīt to organizatorisko attīstību. Šādi pasākumi ietver specializētas apmācības, tehniskā un loģistikas atbalsta un finansējuma nodrošināšanu. Spēju veidošana, pirmkārt, ir augšupējs process, kas ir atkarīgs no pašu sociālo partneru gribas un centieniem, jo tie vislabāk var noteikt savas vajadzības un norādīt pasākumus, ko viņi jau veic, lai stiprinātu savas spējas. Šos centienus var papildināt un/vai atbalstīt valsts iestādes, kā arī izmantot Savienības finansējumu, vienlaikus ievērojot sociālo partneru autonomiju.

(18)Dažas dalībvalstis ir veikušas pasākumus, lai atbalstītu sociālo dialogu un koplīguma sarunas: i) sociālā dialoga iespēju paplašināšana; ii) sociālo partneru autonomijas un to līgumslēgšanas brīvības ievērošanas veicināšana; iii) kopīgu atzinumu, programmu un projektu veicināšana; iv) regulāra informācijas apmaiņa; v) sarunu apmācību veicināšana; vi) alternatīvu strīdu izšķiršanas mehānismu, piemēram, samierināšanas, starpniecības un šķīrējtiesas, noteikšana; vii) darba ņēmēju aizsardzības stiprināšana pret represijām vai diskrimināciju saistībā ar viņu iesaistīšanos koplīguma sarunās.

(19)Tomēr daudzās dalībvalstīs sociālais dialogs ir pakļauts spiedienam. Darba devēju blīvums saglabājas relatīvi stabils, pat ja vairākās ES valstīs tam ir tendence samazināties, savukārt arodbiedrību blīvums vidēji visās dalībvalstīs ir samazinājies. Turklāt to darba ņēmēju īpatsvars, uz kuriem attiecas koplīgumi (koplīgumu aptvērums), lielākajā daļā dalībvalstu ir neliels, un, neraugoties uz vairākām arodbiedrību organizāciju stratēģijām paplašināt to darbības jomu, iekļaujot nestandarta nodarbinātības veidus, pēdējo 30 gadu laikā tas ir ievērojami samazinājies. Dažos gadījumos spēkā esošie noteikumi var radīt nepilnības, kas var negatīvi ietekmēt sociālo dialogu. Tai skaitā: i) stingri pārstāvības nosacījumi; ii) iejaukšanās sarunu procesā vai nepamatoti ierobežojumi attiecībā uz koplīguma sarunu priekšmetiem; iii) nepareiza tautsaimniecības nozaru norobežošana, kas neļauj veidot nozaru līmeņa koplīguma sarunu struktūras; iv) koplīgumu neizpilde; v) neefektīva aizsardzība pret diskrimināciju pret arodbiedrībām; vi) neefektīvas konsultāciju procedūras; vii) konstruktīvisma trūkums sarunās; viii) nespēja vienoties vai pilnvērtīgi piedalīties konsultāciju procedūrās.

(20)Jānostiprina arī valstu sociālo partneru pārstāvība un spējas, lai valstu līmenī īstenotu Savienības līmeņa autonomo sociālo partneru līgumus. Tāpēc īpaša uzmanība būtu jāpievērš tam, lai sociālajam dialogam, cita starpā koplīguma sarunām, nodrošinātu veicinošu satvaru un lai valstu sociālajiem partneriem būtu pietiekamas spējas rezultatīvi piedalīties Savienības līmeņa sociālā dialoga darbā un valsts līmenī īstenot Savienības līmenī sociālo partneru parakstītos pamatlīgumus.

(21)Direktīva 2014/24/ES par publisko iepirkumu, Direktīva 2014/25/ES par iepirkumu, ko īsteno subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs, un Direktīva 2014/23/ES par koncesijas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu paredz, ka dalībvalstīm jāievēro tiesības apvienoties organizācijās un īstenot koplīguma sarunas saskaņā ar SDO Konvenciju Nr. 87 par biedrošanās brīvību un tiesību apvienoties organizācijās aizsardzību un SDO Konvenciju Nr. 98 par tiesībām apvienoties organizācijās un īstenot koplīguma sarunas.

(22)Koplīguma sarunām jābūt pieejamām visiem darba ņēmējiem, kas atrodas līdzīgās situācijās, arī pašnodarbinātām personām. Eiropas Savienības Tiesa ir lēmusi, ka koplīgumu, kas attiecas uz pašnodarbinātiem pakalpojumu sniedzējiem, var uzskatīt par sociāla dialoga rezultātu, ja pakalpojumu sniedzēji ir darba ņēmēju situācijai pielīdzināmā situācijā. Un tā ir apstiprinājusi, ka “mūsdienu ekonomikā ne vienmēr ir viegli noteikt atsevišķu pašnodarbināto pakalpojumu sniedzēju [..] uzņēmēju statusu”.

(23)Pamatnostādnes par Savienības konkurences tiesību piemērošanu koplīgumiem, kuros paredzēti individuālo pašnodarbināto personu darba nosacījumi, izstrādātas ar mērķi precizēt, kad pašnodarbinātās personas var kolektīvi vienoties par labākiem darba nosacījumiem, nepārkāpjot Savienības konkurences noteikumus.

(24)Priekšlikumā direktīvai par darba nosacījumu uzlabošanu platformu darbā ir iekļauti noteikumi, kuru mērķis ir veicināt sociālo dialogu algoritmiskās pārvaldības jomā, ieviešot kolektīvas tiesības attiecībā uz informēšanu un uzklausīšanu par būtiskām izmaiņām automatizētu uzraudzības un lēmumu pieņemšanas sistēmu izmantošanā.

(25)Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2021/1057 saglabāts dalībvalstu pienākums nodrošināt sociālo partneru pienācīgu līdzdalību Eiropas Sociālā fonda plus (ESF+) atbalstītās politikas īstenošanā un pastiprināts pienākums atbalstīt sociālo partneru spēju veidošanu. Šim nolūkam dalībvalstīm būtu jāpiešķir pienācīgs ESF+ līdzekļu apjoms sociālo partneru un pilsoniskās sabiedrības spēju veidošanai. Dalībvalstīm, kurām šajā jomā ir Eiropas pusgada konkrētai valstij adresēts ieteikums, šim mērķim būtu jāpiešķir vismaz 0,25 % no ESF+ līdzekļiem dalītā pārvaldībā.

(26)Šis ieteikums palīdzēs īstenot Eiropas sociālo tiesību pīlāra 8. principu. Tas veicina pasākumus, kas ir pielāgoti valstu tradīcijām, noteikumiem un praksei, tādējādi respektējot valstu īpatnības, kā arī sociālo partneru autonomiju. Šis ieteikums papildina un neskar jau esošos Savienības līmeņa instrumentus.

(27)Šo ieteikumu nekādā gadījumā nedrīkst izmantot kā pamatojumu tam, lai samazinātu dalībvalstīs sociālajam dialogam, cita starpā koplīguma sarunām, jau piešķirto atbalstu. Tas arī neliedz dalībvalstīm ieviest stingrākus atbalsta pasākumus un progresīvākus noteikumus sociālajam dialogam, cita starpā koplīguma sarunām, kas atšķiras no šajā ieteikumā iekļautajiem.

(28)Šis ieteikums neskar dalībvalstu kompetenci attiecībā uz tiesībām apvienoties, tiesībām streikot un tiesībām pieteikt lokautu saskaņā ar LESD 153. panta 5. punkta noteikumiem, kā arī sociālo partneru autonomiju,

ŠAJĀ IETEIKUMĀ PIEMĒRO ŠĀDAS DEFINĪCIJAS:

(1)“sociālais dialogs” ir visu veidu sarunas, konsultācijas vai informācijas apmaiņa starp valdību, darba devēju un darba ņēmēju pārstāvjiem vai to starpā par kopīgu interešu jautājumiem saistībā ar ekonomikas un sociālo politiku, kas pastāv kā divpusējas attiecības starp darba ņēmējiem un darba devējiem, tostarp koplīguma sarunas, vai kā trīspusējs process, kurā valdība ir oficiāla dialoga puse, un kas var būt neoficiāls vai institucionalizēts, vai abu veidu apvienojums, kas notiek valsts, reģionālā vai uzņēmumu starpnozaru, nozaru līmenī vai to kombinācijā;

(2)“koplīguma sarunas” ir visas sarunas, kas norit saskaņā ar katras dalībvalsts tiesību aktiem un praksi starp darba devēju, darba devēju grupu vai vienu vai vairākām darba devēju organizācijām, no vienas puses, un vienu vai vairākām arodbiedrībām, no otras puses, par darba nosacījumu un nodarbinātības noteikumu noteikšanu;

(3)“koplīgums” ir rakstiska vienošanās, kas ietver noteikumus par darba nosacījumiem un nodarbinātības noteikumiem un kas noslēgta starp sociālajiem partneriem, kuriem piemīt spēja risināt koplīguma sarunas attiecīgi darba ņēmēju un darba devēju vārdā saskaņā ar valsts tiesību aktiem un praksi, ieskaitot tiem, kuri pasludināti par vispārēji piemērojamiem;