Komisijas ziņojums - Dalībvalstu atbildes uz Revīzijas palātas 2005. gada pārskatu {SEC(2007) 335} /* COM/2007/0118 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 21.3.2007 COM(2007) 118 galīgā redakcija KOMISIJAS ZIŅOJUMS Dalībvalstu atbildes uz Revīzijas palātas 2005. gada pārskatu{SEC(2007) 335} SATURA RĀDĪTĀJS 1. IEVADS 3 2. 2005. gada ticamības deklarācijas konstatējumi 4 3. Revīzijas palātas gada pārskata sagatavošana 7 4. Secinājums 9 1. IEVADS Eiropas Revīzijas palātai (turpmāk tekstā „Revīzijas palāta”) jāsagatavo gada ziņojums ļoti īsā termiņā, kas ir noteikts ar EK Līgumu, kurā ir noteikta prasība Revīzijas palātai sagatavot „ atzinumu par pārskatu ticamību, kā arī par notikušo darījumu likumību un pareizību ”[1]. Īpaši sarežģīts uzdevums ir ikgadējais atzinums par darījumiem, jo Revīzijas palāta veic pārbaudes līdz pat gala saņēmēju līmenim, un tāpēc, sagatavojot 2005. gada pārskatu, ir nepieciešami vairāk nekā 100 revīzijas apmeklējumi dalībvalstīs. Īso termiņu dēļ ir ļoti grūti pirms Revīzijas palātas gada pārskata pabeigšanas savlaicīgi pārbaudīt, vai dalībvalstis piekrīt Revīzijas palātas konstatējumiem. Tomēr Komisijai pēc tam ir jāsniedz ziņojums par dalībvalstu atbildēm uz gada pārskatu[2]. Tās dienesti apņemas sīki pārbaudīt Tiesas konstatējumus un veikt vajadzīgos pasākumus stāvokļa labošanai. Atbildes uz 2005. gada pārskatu liecina, ka dalībvalstis nepiekrīt ievērojamam skaitam Revīzijas palātas konstatējumu, ar kuriem tā ir daļēji pamatojusi 2005. gada pārskatā iekļauto ticamības deklarāciju ( DAS )[3]. Domstarpības strukturālo darbību jomā, jo īpaši lietās par finansiālu ietekmi uz ES budžetu, bija izteiktākas par domstarpībām lauksaimniecības politikas jomā. Tāpat gadījumi, kad dalībvalstis apstrīdēja Revīzijas palātas konstatējumus par maksimālu finansiālu ietekmi uz ES budžetu, t.i., viss darījums kopumā neatbilst ES finansējuma piešķiršanas noteikumiem, biežāk bija saistīti ar strukturālajām darbībām. Sagatavojot atbildes uz 2005. gada pārskatu, Komisija centās ņemt vērā dalībvalstu nostāju. Tomēr daudzos gadījumos tas bija grūti, jo aptuveni puse no dalībvalstu atbildēm uz Revīzijas palātas paziņojumiem par sākotnējiem konstatējumiem nebija savlaicīgi pieejamas pirms Revīzijas palātas un Komisijas pretrunu procedūras 2006. gada jūnijā un jūlijā[4]. Šis kopsavilkuma ziņojums dod iespēju apsvērt, vai ir iespējami procedūru uzlabojumi un kādi varētu būt noderīgi atzinumi. Tas nav jāuzskata par vēl vienu pretrunu procedūru starp Revīzijas palātu un dalībvalstīm, ne arī par daļu no pašreiz notiekošā informācijas apmaiņas procesa starp Komisiju un dalībvalstīm saistībā ar atsevišķu gadījumu sīku pārbaudi. Tāpēc šeit izklāstītās dalībvalstu nostājas ne vienmēr sakrīt ar Komisijas nostāju. Komisija cer, ka uzdotie jautājumi tiks iekļauti Eiropas Parlamenta, Padomes, Revīzijas palātas un Komisijas pastāvīgajās debatēs par integrētas iekšējās kontroles sistēmas plānu. Ziņojumā ir iekļauta analīze par Revīzijas palātas konstatējumiem, ar kuriem ir pamatota 2005. gada ticamības deklarācija (2. iedaļa). Tajā ir apskatīta arī pašreizējā procedūra, kas reglamentē Revīzijas palātas, dalībvalstu un Komisijas informācijas apmaiņu par Revīzijas palātas konstatējumiem (3. iedaļa). Secinājumi ir izklāstīti ziņojuma beigās (4. iedaļa). 2. 2005. GADA TICAMīBAS DEKLARāCIJAS KONSTATēJUMI Revīzijas palāta pamatoja savu ticamības deklarāciju ar pierādījumiem no dažādiem avotiem, kur vieni no svarīgākajiem ir konstatējumi, kas iegūti, veicot iestāžu un gala saņēmēju revīzijas dalībvalstīs[5]. Konstatējumus iedala šādās kategorijās. a) Sistēmiski konstatējumi : Šie konstatējumi ir saistīti ar uzraudzības un kontroles sistēmu īstenošanu. Piemēram, Revīzijas palāta pārbauda, vai sistēmas ir izveidotas pareizi, vai pienākumu sadale ir piemērota un vai pārbaudes tiek veiktas pareizi un tik bieži, cik paredzēts. b) Formāli konstatējumi : Šie konstatējumi attiecas uz maksājumiem gala saņēmējiem, piemēram, lauksaimniekiem, uzņēmumiem u. tml., un tiek uzskatīts, ka tiem nav potenciālas finansiālas ietekmes uz ES vispārējo budžetu vai potenciālā ietekme nav aprēķināma. Šajā kategorijā ietilpst, piemēram, gadījumi, kur ES dalība projektos nav pienācīgā mērā publiskota, atklāto konkursu procedūras nav ievērotas pilnībā vai datu reģistri ir bijuši nepilnīgi. c) Būtiski konstatējumi : Šie konstatējumi tāpat attiecas uz gala saņēmējiem, bet tos uzskata par tādiem, kam ir potenciāla finansiāla ietekme uz vispārējo ES budžetu, un šī ietekme ir aprēķināma. Šajā kategorijā, piemēram, ietilpst gadījumi, kur lauka platība ir mazāka, nekā to norādījis lauksaimnieks, trūkst būtisku apliecinošo dokumentu vai projekta vadītāja deklarētie izdevumi ir neatbilstīgi. Visus konstatējumus, kas iegūti Komisijā vai dalībvalstīs veiktajās revīzijās, kopā ar citiem elementiem, piemēram, Komisijas ģenerāldirektoru gada darbības pārskatu un deklarāciju analīzi, iekļauj ticamības deklarācijā, un tie ietekmē Revīzijas palātas galīgo viedokli, kas ir atspoguļots gada pārskatā. Lai sagatavotu šo kopsavilkuma ziņojumu, Komisija lūdza dalībvalstis norādīt, vai tās Revīzijas palātas konstatējumiem piekrīt pilnībā, daļēji vai nepiekrīt tiem vispār[6]. Šim kopsavilkuma ziņojumam pievienotā Komisijas dienestu darba dokumenta 2. iedaļā ir izklāstīta to atbilžu sīka analīze, kas sniegtas par konstatējumiem, ar kuriem pamatoja 2005. gada ticamības deklarāciju. Analīzes galvenie secinājumi ir šādi. - Dalībvalstis vairāk tiecās piekrist Revīzijas palātas konstatējumiem lauksaimniecības politikas jomā nevis strukturālo darbību jomā. - Būtiski konstatējumi, kur Revīzijas palāta uzskatīja, ka visa darījuma summa nav pareiza, strukturālo darbību jomā ir sastopami divreiz biežāk nekā lauksaimniecības politikas jomā. - Visbiežāk sastopamais būtiskais konstatējums lauksaimniecības politikas jomā bija neatbilstība starp lauka platību, kas izmērīta Revīzijas palātas pārbaudē, un lauksaimnieka deklarēto platību. Dalībvalstis piekrita vairāk nekā 8 no 10 šādu konstatējumu. - Strukturālo darbību jomā biežākais būtiskais konstatējums bija svarīgu apliecinošo dokumentu trūkums. Dalībvalstis piekrita mazāk nekā 4 no 10 šādu konstatējumu. Dalībvalstis dažkārt norādīja uz pasākumiem, kas veikti gadījumos, kad dalībvalstis ir piekritušas Revīzijas palātas konstatējumiem. Kā raksturīgu piemēru turpmākiem pasākumiem var minēt trūkstošo dokumentu iesniegšanu, atgūšanas procedūru uzsākšanu un/vai labāku vadlīniju/instrukciju izdošanu iestādēm, kas ir atbildīgas par īstenošanu uz vietas. Atkarībā no uzsākto atgūšanas procedūru rezultātiem, konstatējumu galīgā finansiālā ietekme var būt ievērojami mazāka nekā finansiālā ietekme, ko Revīzijas palāta ir aprēķinājusi gada pārskata sagatavošanas laikā. Vairākas dalībvalstis argumentēja, ka strukturālo darbību jomā finansēšanas noteikumus ir iespējams skaidrot dažādi. Īrija atzīmēja, ka pārvaldības iestādes, ņemot vērā iepriekšējās problēmas attiecībā uz skaidrojumiem, vairs neatļauj iekļaut pieskaitāmās izmaksas pieteikumos, ko iesniedz maksātājai iestādei. Konstatējumi par platības mērījumiem (lauksaimniecības politika) Dalībvalstis piekrita lielākajai daļai Revīzijas palātas konstatējumu attiecībā uz gala saņēmēju deklarētajām platībām. Šiem konstatējumiem bieži aprēķina relatīvi mazu kļūdu līmeni[7]. Nedaudzajos gadījumos, kad dalībvalstis nepiekrita Revīzijas palātas konstatējumam par lauka platību, tās dažkārt uzsvēra, ka, neskatoties uz Revīzijas palātas konstatējumu, tās esot rīkojušās saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem. Tomēr ir iespējams, ka šie konstatējumi neietekmē Revīzijas palātas ticamības deklarāciju kopumā. Piemēram, Polija vienā gadījumā izteicās par Revīzijas palātas konstatējumu attiecībā uz lauksaimnieku, kur „ pieteikumā norādīto datu pārbaude bija daļa no administratīvas pārbaudes, kuras pamatā bija IAKS atsauču datu bāze. [..] Ņemot vērā, ka administratīvo pārbaudi, kas pamatojās uz pieejamiem atsauces datiem, veica 2004. gada kampaņas laikā, un tajā netika atklātas atšķirības starp pieteikumā norādīto platību un atsauces datu bāzes datiem, maksājuma apjoms tika aprēķināts pareizi .” Francija izteica vispārēju piezīmi par gadījumiem, kur Revīzijas palāta pārbaudīja lauku platību, un norādīja, ka: „Parasti, Revīzijas palātai veicot lietu pārbaudi pēc nejaušības principa, tiek pārbaudīti dokumenti, kas nav daļa no to dokumentu izlases, ko pārbauda Francijas iestādes. Turklāt regulā ir paredzēts, ka uz vietas ir jāpārbauda 6,73 % no lietām (Francija pārbauda 6,7 %), kas nozīmē, ka vairāk nekā 90 % gadījumos apmeklējumi nenotiek.” Līdzīgu apsvērumu izteica Zviedrija. ES tiesību aktu pamatā ir princips par samērīgumu starp iztērētajiem ES līdzekļiem un kontroles izmaksām, tāpēc valstu iestādēm netiek prasīts, lai tās pirms maksājumu veikšanas pārbaudītu visus laukus uz vietas[8]. Ņemot vērā nostājas attiecībā uz lietu atlasi, ko piemēro valstu iestādes, Komisija un Tiesa, ir paredzams, ka konstatējumu varbūtība ir augstāka lietās, kuras valstu iestādes pirms tam nav pārbaudījušas uz vietas; tas norāda uz nepieciešamību uzlabot vadību vai pat paaugstināt uz vietas veicamo pārbaužu skaitu gadījumos, kur kļūdu līmenis pārsniedz būtiskuma robežu. Tomēr var uzskatīt, ka valstu iestādes ir pilnībā ievērojušas spēkā esošos noteikumus. Konstatējumi par trūkstošiem dokumentiem Strukturālo darbību jomā biežākais būtiskais konstatējums 2005. gada DAS procesā bija svarīgu apliecinošo dokumentu trūkums. Vairāk nekā pusē gadījumu dalībvalstis apstrīdēja šos konstatējumus, parasti pamatojot ar to, ka dokumenti Revīzijas palātai ir jau iesniegti vai ir atrasti vēlāk. Dažas dalībvalstis uzskatīja, ka noteikumi par dokumentu uzglabāšanas periodu attiecībā uz 1994.–1999. gadu bija neskaidri. Turpmāk ir aprakstīti gadījumi, kur dalībvalstis apgalvo, ka ir atradušas Revīzijas palātas pieprasītos dokumentus. Komisija nevar nekavējoši pārbaudīt dalībvalstu sniegto informāciju, taču ir iespējama tās vēlāka pārbaude. Zviedrija informēja, ka pēc Revīzijas palātas konstatējumiem par Eiropas Sociālā fonda programmu tā veica savu revīziju, „ saskaņā ar kuru revīzijas palātas kritika daudzos gadījumos nav pamatota. Daudzi apliecinošie dokumenti, ko Revīzijas palātas revidenti uzskatīja par trūkstošiem, tika atrasti nākamajā revīzijā. […] Ņemot vērā, ka pēc projekta pabeigšanas ir pagājuši vairāki gadi, attiecīgie apliecinošie dokumenti ne vienmēr ir atrodami pie saņēmējiem, bet tiek uzglabāti kompetentās iestādes arhīvos.” Īrija norādīja, ka tiesību aktos, kas attiecas uz laika posmu no 1994. līdz 1999. gadam, nav precīzi noteikts, no kura brīža nosaka dokumentu glabāšanas laiku – no projekta pēdējā maksājuma vai no pēdējā maksājuma programmā[9]. Arī Vācija norādīja gadījumu, kur tā nepiekrīt Tiesas skaidrojumam par šo tiesību akta daļu. Tomēr Vācija informēja, ka pēc Revīzijas palātas revīzijas tā „ ir saņēmusi dokumentus par trīs no šiem [četriem] gadījumiem. Revīzijas palāta parastajā apsvērumu iesniegšanas procedūrā tika informēta par šo situāciju un citiem apstākļiem saistībā ar atlasītajām lietām, kā arī par apliecinošo dokumentu atrašanās vietu ”. Lietās, kur trūka svarīgu elementu un netika iesniegti citi dokumenti, Revīzijas palāta klasificēja būtiskus konstatējumus ar 100 procentu kļūdu līmeni, t.i., kā nozīmīgu ietekmi uz vispārējo ES budžetu. Tomēr, ja Komisija vēlāk konstatē, ka dalībvalstis ir iesniegušas apliecinošus dokumentus – kaut ar zināmu kavēšanos –, tiesā maksājumu varētu uzskatīt par likumīgu un pareizu, un nav iemesla uzsākt atgūšanas procedūru. Šādus konstatējumus būtu pareizāk aprakstīt kā "apstiprinājumu neiesniegšanu pārbaudei atvēlētajā laikā”, nevis kā būtiskas kļūdas. 3. REVīZIJAS PALāTAS GADA PāRSKATA SAGATAVOšANA 2005. gada pārskats bija pirmais pārskats, kas bija jāpublicē 31. oktobrī pēc Finanšu regulas pārskatīšanas 2002. gadā. Tādējādi Revīzijas palātai bija jāievēro termiņš, kas bija par vienu mēnesi īsāks, un tai bija par vienu mēnesi mazāk laika nekā parasti revīzijas apmeklējumu plānošanai un īstenošanai, konstatējumu analīzei (kas bieži ietver apmeklējumu laikā saņemto dokumentu tulkošanu), pārbaudāmo informēšanai par konstatējumiem un atbilžu saņemšanai un analīzei. Izskatot turpmāk norādītos trūkumus, kas noskaidroti informācijas apmaiņā starp Revīzijas palātu, Komisiju un dalībvalstīm, jāpatur prātā stingrais laika ierobežojums, kas Revīzijas palātai bija jāievēro, sagatavojot 2005. gada pārskatu. Kaut arī grūtības, ar kurām bija jāsaskaras šajā gadā, bija nopietnākas nekā parasti, tās bija arī iepriekšējos gados. Lai savāktu pierādījumus ticamības deklarācijai, Revīzijas palāta veic revīzijas gan Komisijā, gan dalībvalstīs. Dalītās vadības jomā 2005. gada ticamības deklarācijas pamatā bija konstatējumi, kas atklāti vairāk nekā 100 revīzijas apmeklējumos dalībvalstīs, kur Revīzijas palātas pārstāvji pārbaudīja kontroles sistēmas un darījumus ar gala saņēmējiem – lauksaimniekiem un uzņēmumiem, kas saņem līdzekļus no struktūrfondiem. Pēc apmeklējumiem un konstatējumu analīzes galīgās redakcijas sagatavošanas, Revīzijas palāta nosūta vēstuli ar paziņojumu par sākotnējiem konstatējumiem (SPF) valsts augstākajai revīzijas iestādei dalībvalstī, kas ir minēta konstatējumos. Revīzijas palāta parasti uzaicina valsts augstāko revīzijas iestādi 6-8 nedēļu laikā informēt Revīzijas palātu par tās atsauksmēm uz konstatējumiem. Komisija saņem paziņojuma par sākotnējiem konstatējumiem un tam sekojošās atbildes kopiju[10]. Pamatojoties uz konstatējumiem Komisijā un dalībvalstīs, Revīzijas palāta sagatavo pārskata projektu, ko pirms galīgās pieņemšanas Revīzijas palātā kopīgi apspriež Revīzijas palāta un Komisijas dienesti. Revīzijas palāta ir Komisijas – un tikai Komisijas – ārējais revidents saskaņā ar principu, ka Komisija ir atbildīga par ES vispārējā budžeta īstenošanu. Tāpēc pretrunu procedūrā starp revidentu un pārbaudāmo ir iesaistīta tikai Revīzijas palāta un Komisija. Pati ticamības deklarācija, t.i. deklarācija divu lappušu garumā gada pārskata 1. nodaļas sākumā, pārskata projektā nav iekļauta. Pretrunu procedūras laikā to Komisijai neiesniedz, un tāpēc Komisijas atbilde tai netiek pievienota. Revīzijas palāta pieņem ticamības deklarāciju pēc pretrunu procedūras pabeigšanas. Praksē aptuveni 80 procentus no ES vispārējā budžeta īsteno dalībvalstis, un attiecīgi Revīzijas palāta lielā mērā pamato savu atzinumu ar konstatējumiem, kas veikti dalībvalstīs. Tāpēc Komisijai ļoti nozīmīgas ir dalībvalstu atsauksmes, ko tā ņem vērā, sagatavojot savas atbildes, kuras kopā ar Revīzijas palātas apsvērumiem publicē gada pārskatā. Tas nav nekas ārkārtējs, ja pārbaudāmais pilnībā nepiekrīt revidenta konstatējumiem. Revidentam jāveic revīzija, ievērojot starptautiskos grāmatvedības standartus un attiecībā uz ES vispārējo budžetu – tiesību aktus, kas ir veikto darījumu pamatā. Dažos gadījumos ir iespējami dažādi izskatāmo jautājumu skaidrojumi, un revidenta un pārbaudāmā viedokļi var būt atšķirīgi. Komisijas mērķis ir iekļaut savās atbildēs dalībvalstu viedokļus tajos gadījumos, kur dalībvalstis pilnībā nepiekrīt Revīzijas palātas konstatējumiem un Komisija uzskata, ka dalībvalstis spēj pamatot savu nostāju. Taču Komisija ziņojuma galīgā projekta pieņemšanas brīdī ņem vērā, ka turpmākajās pārbaudēs visus konstatējumus nebūs iespējams pamatot[11]. Attiecībā uz 2005. gada pārskatu pretrunu procedūra notika 2005. gada jūnijā un jūlijā, kad Revīzijas palātas un Komisijas dienestu pārstāvji vairākas reizes tikās, lai apspriestu Revīzijas palātas pārskata projektu (kas tika pieņemts 2006. gada maijā/jūnijā) un Komisijas atbilžu projektu (ko sagatavoja 2006. gada jūnijā/jūlijā). Ticamības deklarāciju par 2005. gadu Revīzijas palāta pieņēma 2006. gada septembrī. Laika posms līdz pārskata publicēšanai (2006. gada oktobra beigās) bija nepieciešams gada pārskata tulkošanai un drukāšanai visās oficiālajās valodās. Revīzijas palāta izsūtīja dalībvalstīm gandrīz 75 paziņojumus par sākotnējiem konstatējumiem un saņēma atbildes uz lielāko daļu no tiem. Puse no atbildēm tika nosūtītas noteiktajā divu mēnešu termiņā, un vairākums atlikušo atbilžu – nākamā mēneša laikā. Tomēr aptuveni 3 no 4 atbildēm Revīzijas palātai pārskata projekta sagatavošanas laikā nebija pieejamas, un aptuveni puse no atbildēm tika saņemtas pārāk vēlu, lai tās varētu ņemt vērā, sagatavojot Komisijas atbildes. Spānija norādīja uz sekām, ko rada nepilnīgās dalībvalstu atsauksmes pirms gada pārskata pabeigšanas, un atzīmēja, ka: „Pārskatā ir minēti jautājumi, kas radušies pārbaudes apmeklējumu laikā un par kuriem Spānija nav saņēmusi galīgos secinājumus. Tāpēc šķiet, ka 2005. gada pārskatā iekļautie secinājumi dažos gadījumos ir atkarīgi no deklarāciju novērtējuma un komentāriem, ko dalībvalstis iesniedz pēc provizoriskā ziņojuma par pārbaudes apmeklējumu. Tāpēc būtu lietderīgi dot norādi par situāciju saistībā ar īpašām procedūrām (vai ir skatīti galīgie vai provizoriskie secinājumi par pārbaudes apmeklējumu, un kādus komentārus ir iesniegušas dalībvalstis.)” Īpašas grūtības radās, pārliecinoties par to skaitļu pareizību, kas ir iekļauti nodaļā par kopējo lauksaimniecības politiku. 2005. gada pārskats bija pirmais pārskats, kurā tika iekļauti skaitļi par 10 jaunajām dalībvalstīm. Slovēnija, Malta un Polija savās atbildēs uz publicēto gada pārskatu norādīja, ka daži skaitļi 2005. gada pārskatā, kas raksturo lauksaimniecības politikas rādītājus, vēlāk ir pārskatīti. Slovēnijas gadījums ir ārkārtējs, jo revīzijas laikā tika iegūti nepareizi skaitļi par platībatkarīgo atbalstu un piemaksām par govīm, kas pēc tam tika iekļauti 2005. gada pārskatā . Attiecībā uz platībatkarīgo atbalstu, pamatojoties uz pieejamiem datiem, pārbaudīto pārsniegta apjoma pieteikumu daļa procentos sākotnēji tika novērtēta kā 53,5 %, taču vēlāk tika samazināta līdz 1,8 % procentiem pārbaudes procesā, ko gada pārskatā nebija iespējams atspoguļot[12]. Līdzīgas kļūdas bija sākotnēji iesniegtajos skaitļos par lauksaimnieku pieteiktajiem dzīvniekiem, par kuriem tika konstatēts, ka tie vai nu vispār neeksistē, vai arī neatbilst atbalsta nosacījumiem; attiecībā uz īpašajām piemaksām pareizie skaitļi ir 11,8 % no zīdītājgovīm un 7,7 % no liellopiem, nevis attiecīgi 48,2 % un 56 %[13]. Kaut arī skaitļi par Slovēniju ievērojami atšķīrās no citu dalībvalstu rādītājiem, un Komisija gada pārskatā iekļautajā atbildē norādīja, ka šie skaitļi, iespējams, ir jāpārskata, gada pārskatā nebija iespējams savlaicīgi veikt korekcijas un valsts un starptautiskajā presē parādījās kritiski raksti par nepareizajiem skaitļiem. Šī problēma pašreiz ir atrisināta. 4. SECINāJUMS Dalībvalstu atsauksmes pēc 2005. gada pārskata publicēšanas liecināja, ka pastāv vairāki jautājumi, kas ir jārisina turpmāk. Ja Revīzijas palāta savos pārbaudes apmeklējumus neatrastu kļūdas, kas pārsniedz būtiskuma robežu, tiesību aktos prasīto uz vietas veicamo pārbaužu līmenis būtu ievērojami jāpaaugstina, tomēr šādam paaugstinājumam vajadzētu būt samērīgam no izmaksu un ieguvumu viedokļa. Dalībvalstis īsteno uz vietas veicamo pārbaužu pieprasīto minimālo skaitu[14]. Ja Revīzijas palāta revidē darījumus, ko dalībvalstis nav pārbaudījušas uz vietas, tā visticamāk atradīs kļūdas, kuru dēļ tā var nepieņemt pozitīvu apliecinājumu par pamatā esošajiem darījumiem. Šī problēma pastāvēs tikmēr, kamēr Revīzijas palātai nebūs Parlamenta un Padomes politisku vadlīniju par pieņemamo riska līmeni, attiecībā uz kuru vienmēr jāņem vērā pārbaužu izmaksas un ieguvumus[15]. Revīzijas palātai ir jāsagatavo ikgadējā ticamības deklarācija. Stingri noteiktā prasība īstenot šo pasākumu katru gadu var radīt situāciju, kad Revīzijas palāta var pārvērtēt kļūdu finansiālo ietekmi uz vispārējo ES budžetu, jo Revīzijas palātai nav iespējams ņemt vērā pasākumus, ko Revīzijas palātas konstatēto kļūdu labošanai ir veikusi Komisija vai dalībvalstis. Revīzijas palātas veikto konstatējumu patiesā finansiālā ietekme uz vispārējo ES budžetu būs atkarīga, piemēram, no tā, vai uzsāktās atgūšanas procedūras būs veiksmīgas, vai arī tiks iesniegti trūkstošie dokumenti. Protams, Revīzijas palāta nevar gaidīt nenoteiktu laiku, līdz tā varēs izstrādāt savu atzinumu par ticamības deklarāciju, taču Komisija un dalībvalstis var uzskatīt, ka Revīzijas palātas sākotnējie būtiskie konstatējumi vēlāk var tikt laboti. Lietderīgs varētu būt Spānijas priekšlikums gada pārskatā skaidrāk norādīt, ka dažiem konstatējumiem ir pagaidu raksturs, kā arī atsevišķos gadījumos vēlamāka būtu norāde „nav saņemts apstiprinājums”, nevis „būtiski konstatējumi”. Revīzijas palātas un dalībvalstu komunikāciju ir iespējams uzlabot, un tas būtu ļoti svarīgi. Revīzijas palātas darba nosacījumi neļauj tai pabeigt visas revīzijas tā finanšu gada laikā, ko tā pārbauda. Piemēram, dažas revīzijas par 2005. finanšu gadu ir jāveic 2006. gadā, lai iekļautu darījumus, kas ir notikuši 2005. gada beigās. Tāpēc ir grūti nodrošināt to, lai Revīzijas palātai un Komisijai pretrunu procedūras laikā būtu pieejamas visas dalībvalstu atsauksmes uz Revīzijas palātas konstatējumiem. Lai atrisinātu vai vismaz mazinātu šo problēmu, starp Revīzijas palātu, Komisiju un dalībvalstīm varētu būt lietderīgi noslēgt operatīva līmeņa nolīgumu par procedūrām, kas jāievēro, veicot pārbaudes uz vietas, rīcību kļūdu gadījumos, izmantojamām aptaujas lapām, kā arī pārskatu un atbilžu formām. Komisija ar dalībvalstu palīdzību izmanto vairāk nekā 120 miljardus euro nodokļu maksātāju naudas katru gadu un ir atbildīga par šiem līdzekļiem. Revīzijas palāta pārbauda, vai darījumi tiek veikti likumīgi un pareizi, un tā veic arī citas revīzijas, lai noskaidrotu, vai līdzekļi ir izmantoti racionāli. Pamatojoties uz Revīzijas palātas darbu, Padome pieņem ieteikumu, un Parlaments pieņem galīgo lēmumu par to, vai Komisija saņems apstiprinājumu par budžeta izpildi. Iepriekš minēto problēmu atrisināšana ir svarīga, lai nodokļu maksātāji varētu būt droši, ka budžeta izpildes apstiprināšanas pamatojums ir tik pilnīgs un precīzs, cik vien tas ir iespējams saskaņā ar Līgumu. [1] Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 248. pants. [2] Saskaņā ar Finanšu regulas, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, 143. panta 6. punktu (Padomes 2002. gada 25. jūnija Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002) Komisija 2006. gada 23. oktobrī nosūtīja katrai dalībvalstij vēstuli, kurā lūdz izteikt komentārus par Revīzijas palātas apsvērumiem 2005. gada pārskatā (pieejams Revīzijas palātas tīmekļa vietnē www.eca.eu), kā arī paskaidrojumus par Revīzijas palātas konstatējumiem attiecībā uz dalībvalsti. [3] Sīkāku analīzi par dalībvalstu paskaidrojumiem attiecībā uz Revīzijas palātas konstatējumiem skatīt 2. iedaļu Komisijas dienestu darba dokumentā, kas ir pievienots šim ziņojumam. Pamatojoties uz saņemtajām atbildēm, Komisija uzskata, ka dalībvalstis attiecībā uz 2005. gada ticamības deklarāciju nepiekrīt 4 līdz 5 no 10 Revīzijas palātas konstatējumiem. [4] Sīkāku analīzi par sākotnējo konstatējumu paziņojumiem (SPF), ko Revīzijas palāta ir nosūtījusi dalībvalstīm un kuri ir 2005. gada ticamības deklarācijas pamatā, skatīt 2. iedaļu Komisijas dienestu darba dokumentā, kas ir pievienots šim ziņojumam. [5] 2005. gada ticamības deklarācijas pamatā ir četri pierādījumi avoti: a) tiek pārbaudīts, kā strādā Kopienas iestādēs, dalībvalstīs un trešās valstīs izveidotās uzraudzības un kontroles sistēmas; b) izlases pārbaudes darījumiem katrā no lielākajām jomām, veicot pārbaudes līdz gala saņēmēja līmenim; c) ģenerāldirektoru gada darbības pārskatu un deklarāciju analīze, kā arī šo dokumentu sastādīšanas kārtība; d) ja iespējams, citu revidentu, kas nav pakļauti Kopienas vadības procedūrām, darba pārbaude. Skatīt 1.59. punktu 2005. gada pārskatā. [6] Dalībvalstis atbildēja aptuveni 60 procentos gadījumu. Atbilžu īpatsvars bija ļoti augsts konstatējumiem lauksaimniecības politikas jomā (gandrīz 90 procenti), zemāks tas bija attiecībā uz strukturālajām darbībām (aptuveni 50 procenti). [7] 28 procentiem no šiem konstatējumiem kļūdu līmenis ir mazāks par 2 procentiem. Vēl 25 procentiem no konstatējumiem kļūdu līmenis ir no 2 līdz 5 procentiem. [8] Sākotnējo pārbaužu, kas attiecībā uz struktūrfondiem jāveic 2000.–2006. gadā, biežums un raksturs ir precizēts nesen publicētajos ieteikumos par labāko praksi; iespējams, ka dalībvalstīs veikto pārbaužu līmenis vēl aizvien nav pietiekams. [9] Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2082/93 23. panta 3. punktā ir teikts: „Trīs gadus pēc pēdējā maksājuma par jebkuru darbību, atbildīgā organizācija un iestāde saglabā Komisijai pieejamus visus apliecinošos dokumentus par darbības izdevumiem un čekus par darbību”. [10] Komisija saņem arī sākotnējo konstatējumu paziņojumus par revīzijām, ko Revīzijas palāta ir veikusi Komisijā. [11] Komisija nevar piemērot finansiālas korekcijas, pamatojoties uz citu revidentu konstatējumiem, ja tā neveic savu novērtējumu katrā atsevišķā gadījumā (Regulas 448/2001 4. panta 3. punkts), jo tās lēmumus ir iespējams pārsūdzēt Eiropas Kopienu Tiesā. [12] Skatīt 5.3. grafiku 2005. gada pārskata 5. nodaļā. [13] Skatīt 5.21. punktu 2005. gada pārskata 5. nodaļā. [14] Tiesību aktos ir noteikti minimālie standarti. Dalībvalstis var paaugstināt pārbaužu skaitu, un tām ir pienākums to darīt, ja kļūdu līmenis ir augstāks par paredzēto. [15] Šis jautājums cita starpā ir izskatīts arī Komisijas rīcības plānā integrētas iekšējās kontroles struktūras ieviešanai , COM (2006) 9.