EIROPAS KOMISIJA Brisel?, 29.6.2016 COM(2016) 430 final KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM par to, cik atbilstīgs ir 3. panta 1. punkts Direktīvā 2002/47/EK par finanšu nodrošinājumu



1.Ievads Aizņēmējs aizdevējam sniedz nodrošinājumu, lai samazinātu aizdevēja finanšu zaudējumu risku gadījumā, ja aizņēmējs nepilda savas saistības. Kopš finanšu krīzes nodrošinājuma nozīme ir arvien palielinājusies; to nosaka nepieciešamība tirgū pēc nodrošinātāka finansējuma un regulējošas prasības. Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 6. jūnija Direktīva 2002/47/EK par finanšu nodrošinājuma līgumiem, kas grozīta ar Direktīvu 2009/44/EK (“FND”), rada saskaņotu ES tiesisko regulējumu nodrošinājuma izveidošanai un īstenošanai, kur ar nodrošinājumu tiek saprasti “līgumi par finanšu nodrošinājumu īpašumtiesību nodošanas veidā” (kuros visas nodrošinājuma īpašumtiesības tiek nodotas nodrošinājuma ņēmējam) vai “līgumi par finanšu nodrošinājumu galvojuma veidā” (kuros nodrošinājuma ņēmējs iegūst galvojuma tiesības, piem., ķīlu vai samaksu). FND darbības joma sākotnēji attiecās tikai uz skaidru naudu un finanšu instrumentiem, kas izmantoti kā nodrošinājums. Ar direktīvu tika atceltas dalībvalstu noteiktās formālās prasības attiecībā uz finanšu nodrošinājuma līgumiem vai nodrošinājuma sniegšanu, piemēram, prasības par attiecīgās līguma dokumentācijas formu, reģistrēšanu vai citiem paziņojumiem. Tā kā minēto prasību neizpildes rezultātā nodrošinājums bieži kļuva spēkā neesošs vai neīstenojams attiecībā pret trešām personām, šo šķēršļu novēršana sekmēja skaidras naudas un finanšu instrumentu apriti visā ES. FND 2009. gadā tika grozīta, lai kā nodrošinājumu ieviestu “kredītprasības”. Jēdziens “kredītprasība” FND ir definēts kā finanšu prasījums, kura pamatā ir līgums, saskaņā ar kuru kredītiestāde izsniedz kredītu aizdevuma veidā. Turpmāk 1. attēlā ir attēlota kredītprasības kā nodrošinājuma mobilizācija, kur nodrošinājuma sniedzējs (B) nodod savu kredītprasību attiecībā uz tā parādnieku (A) nodrošinājuma ņēmējam (C). Sarežģītāki scenāriji, iesaistot trešo personu (D), rodas tad, kad viena un tā pati kredītprasība tiek mobilizēta vairākkārt (piem., ja C nodod prasību tālāk) vai kad maksātnespējas administrators apšauba, vai prasība no B pozīcijas ir nodota likumīgi. 1. attēls. Juridiskās attiecības kredītprasības kā nodrošinājuma mobilizācijas procesā 2009. gadā veiktās FND pārskatīšanas rezultātā dalībvalstīm ir liegts prasīt, lai ar kredītprasībām saistītu finanšu nodrošinājuma līgumu izveide vai spēkā esība būtu atkarīga no kādas formālas darbības veikšanas, piemēram, reģistrēšanas vai paziņošanas parādniekam. Šo izmaiņu mērķis ir nodrošināt, lai ar kredītprasību saistīts finanšu nodrošinājuma līgums (2. attiecības 1. attēlā) netiktu atzīts par spēkā neesošu tādēļ, ka līgums nav reģistrēts valsts iestādē vai par nodrošinājuma līgumu nav paziņots parādniekam. Tas arī sniedz dalībvalstīm iespēju prasīt veikt formālas darbības, piemēram, reģistrēšanu vai paziņošanu, attiecībā uz kredītprasībām, kas tiek izmantotas kā nodrošinājums, šādiem mērķiem: noslēgšana, prioritāte, piemērojamība vai pieņemamība par pierādījumu pret parādnieku (3. attiecības 1. attēlā) vai trešām personām (4. attiecības 1. attēlā). 2009. gada pārskatīšanas ietvaros Komisija tika aicināta ziņot Eiropas Parlamentam un Padomei, vai dalībvalstu iespēja joprojām ir atbilstīga. Šajā ziņojumā ir novērtēts, kā tika īstenots FND 3. panta 1. punkts, kādi ir īstenošanas rezultāti un vai direktīvu ir nepieciešams grozīt. 2.Mērķi un metodika Ziņojumā galvenā uzmanība pievērsta pārskatītās FND 3. panta 1. punkta īstenošanai. Tā mērķis ir izvērtēt, vai direktīvas piemērošana ir efektīva un lietderīga attiecībā uz formālajām darbībām, kas jāveic, lai kredītprasības sniegtu kā nodrošinājumu. Lai sagatavotu šo ziņojumu, Komisija nosūtīja dalībvalstīm, Eiropas Centrālajai bankai un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) valstīm anketu par FND 3. panta 1. punkta īstenošanu. Atbildi sniedza 25 dalībvalstis. Šis novērtējums veikts, galvenokārt izmantojot minētos materiālus. Ziņojumā ir ņemtas vēra arī atbildes, kas tika saņemtas sabiedriskajā apspriešanā par kapitāla tirgu savienības veidošanu. Daļa no pamatinformācijas par dalībvalstu tiesību aktiem ir iegūta no ārēja pētījuma, kas tika veikts Eiropas Komisijas vajadzībām, par sekām, ko cesija rada trešām personām, un par cedēta prasījuma prioritāti attiecībā pret citu personu tiesībām. 3.Īstenošana un rezultāti 3.1.Kredītprasību ekonomiskā nozīme 2. attēlā ir parādīts kredītprasību izmantošanas pieaugums Eurosistēmas kredītoperācijās — 2004. gadā tās veidoja 4 % no kopējā nodrošinājuma. Savukārt līdz 2015. gada beigām to īpatsvars bija pieaudzis līdz 21 %. Straujākais pieaugums notika laikposmā no 2006. līdz 2007. gadam, un to var saistīt ar Eurosistēmas lēmumu no 2007. gada 1. janvāra ietvert kredītprasības tādu nodrošinājumu sarakstā, kas tiek pieņemti kredītoperācijās netirgojamo aktīvu kategorijā. Tā tika radīti vienoti nosacījumi, tostarp kritēriji, kas nosaka nodrošinājumam izmantotu kredītprasību atbilstību šādās operācijās. Eurozonas dalībvalstu sniegtās atbildes apliecina, ka to centrālās bankas plaši atzīst kredītprasības vai ka kredītprasības bieži tiek izmantotas kā nodrošinājums. 2. attēls. ECB dati par kredītprasībām Eurosistēmas kredītoperācijās Miljardi EUR, pēc novērtēšanas un diskontiem — mēneša beigu datu vidējais rādītājs katrā laikposmā Gads Kredītprasību izmantošana: Kopējais nodrošinājums: Kredītprasības

procentuāli (%) no kopējā izmantotā nodrošinājuma: 2004. 33,5 817 4 % 2005. 35,4 900 4 % 2006. 36,3 959 4 % 2007. 109,3 1148 10 % 2008. 190,1 1579 12 % 2009. 294,8 2035 14 % 2010. 358,5 2010 18 % 2011. 418,7 1824 23 % 2012. 633,4 2457 26 % 2013. 439,4 2348 19 % 2014. 372,8 1949 19 % 2015. 368,2 1737 21 %

Avots: https://www.ecb.europa.eu/paym/coll/charts/html/index.en.html. Piezīme. Kredītprasību rādītāji par 2004.–2011. gadu ir kopējie dati par “netirgojamajiem aktīviem” (līdz 2012. gadam kredītprasības netika uzskaitītas atsevišķi. Tie parāda lielāko daļu aktīvu netirgojamo aktīvu kategorijā, pārējie ir termiņnoguldījumi un naudas noguldījumi). Ārpus eurozonas situācija ir atšķirīga, un par to trūkst datu. Kredītprasību kā nodrošinājuma pieņemšana ārpus eurozonas, šķiet, ir zemā līmenī. Čehijas Republika un Lietuva apliecināja, ka šo valstu tirgos kredītprasības tiek izmantotas kā nodrošinājums. Bulgārija un Ungārija paziņoja, ka tās netiek plaši izmantotas. Dānija bija vienīgā valsts, kas ziņoja, ka tās centrālā banka pieņem kredītprasības kā nodrošinājumu. Pārējie ziņojumi rosina domāt, ka arī Anglijas Banka tās pieņem, taču ierobežotā veidā. Tirgus apstākļu un globālu regulatīvo izmaiņu rezultātā kredītiestādes saskaras ar lielāku pieprasījumu pēc nodrošinājuma. ES tradicionāli ir paļāvusies uz banku finansējumu. Dati par 2013. gada beigām liecina, ka nefinanšu sabiedrības paļaujas uz banku aizdevumiem aptuveni 15 % apmērā no to kopējām finanšu vajadzībām (salīdzinot ar 10 % ASV). Būtībā ES kredītiestāžu turējumā atrodas kredītprasības, kuras attiecīgā gadījumā, varētu izmantot kā nodrošinājumu. Aplēses liecina, ka eurozonas kredītprasību vērtība ir gandrīz EUR 4,4 triljoni, t. i., trešdaļa no Eurosistēmas atbilīgo tirgojamo aktīvu kopējās vērības. Tas liecina par to, cik būtiska ir FND loma juridiskās noteiktības veicināšanā, ja nepieciešams un ja piemērojams attiecībā uz kredītprasībām, kas tiek izmantotas kā nodrošinājums. 3.2.Direktīvas 2009/44/EK īstenošana Direktīva 2009/44/EK, ar kuru pārskata FND, tika pieņemta 2009. gada 6. maijā. Lielākajā daļā dalībvalstu tā tika īstenota 2011. gadā, bet 2012. gadā to bija transponējušas visas dalībvalstis. FND ir ietverta arī EEZ līgumā ar Lihtenšteinu, Norvēģiju un Islandi, un visas šīs valstis to īsteno. 3.2.1.FND 3. panta 1. punktā paredzētās iespējas īstenošana Lai samazinātu administratīvo slogu un palielinātu tirgus efektivitāti, FND 3. panta 1. punkts liedz dalībvalstīm piemērot “formālas prasības” attiecībā uz nodrošinājuma līgumiem un padarīt nodrošinājuma sniegšanu atkarīgu no “formālas darbības” veikšanas. Šo jēdzienu definīcijas nav norādītas, taču apsvērumos ir doti piemēri. FND 1. panta 5. punktā ir paskaidrots, ka būtu jāuzskata, ka iekļaušana prasību sarakstā, kas tiek iesniegts nodrošinājuma ņēmējam, ir nodrošinājuma sniegšanas pierādījums, nevis formāla darbība. Dalībvalstu sniegtās atbildes uz anketas jautājumiem atklāj četras problēmas. Pirmkārt, kā to pieļauj 1. panta 5. punkts, dažas dalībvalstis paredz nosacījumu, ka kredītprasību izmantošanu par nodrošinājumu apliecina to iekļaušana prasību sarakstā, kas tiek iesniegts nodrošinājuma ņēmējam. Otrkārt, šķiet, ka dalībvalstis atšķirīgi interpretē jēdzienu “formālas darbības”. Lielākā daļa dalībvalstu fiziskās darbības, kas nepieciešamas ārpus grāmatojuma sistēmas, saistībā ar nodrošinājuma sniegšanu aplūko kā formālas darbības, bet dažas dalībvalstis noteiktas darbības izslēdz. Tādēļ ir sarežģīti secināt, kuras dalībvalstis ir faktiski izmantojušas iespēju prasīt formālas darbības noslēgšanas, prioritātes, piemērojamības vai pieņemamības par pierādījumu vajadzībām pret parādnieku (3. attiecības 1. attēlā) vai trešām personām (4. attiecības 1. attēlā). Treškārt, pamatojoties uz pašu novērtējumu, puse no dalībvalstīm nav izmantojušas šo iespēju. Šajās dalībvalstīs var nebūt noteikta formāla prasība paziņot parādniekam, taču joprojām tiek piemēroti parādnieka aizsardzības noteikumi. Ja parādnieks nav informēts par finanšu nodrošinājuma līgumu un nomaksā kredītprasību, parādnieks tiek atbrīvots no saistībām. Būtībā šādi maksājumi var tikt atskaitīti no nodrošinājumam sniegtās prasības vērtības, radot risku nodrošinājuma ņēmējam, ka nodrošinājums var pazust. Tādējādi var uzskatīt, ka paziņošana parādniekam ir nepieciešama piemērojamības un/vai pierādījuma pret parādnieku nolūkos, ja vien kredītlīgumā nav atcelta prasība par parādnieka aizsardzību. Ceturtkārt, puse no dalībvalstīm ir izmantojusi šo iespēju. Visas dalībvalstis, izņemot vienu, paredz paziņošanu parādniekam. Taču valstu tiesību akti attiecībā uz šo nosacījumu ir atšķirīgi. Bulgārija, Beļģija, Igaunija, Somija un Portugāle nosaka, ka paziņošana parādniekam ir vienreizēja, brīvprātīga, formāla darbība. Ungārija nosaka arī to, ka apliecinošā dokumentācija ir jānodod nodrošinājuma ņēmēja rīcībā. Citas dalībvalstis izvēli starp paziņošanu parādniekam un citas formālas darbības veikšanu atstāj darījuma partneru ziņā. Austrija nosaka, ka ir jāpaziņo parādniekam vai jāveic ieraksts nodrošinājuma sniedzēja grāmatvedības dokumentos. Lietuva un Malta nosaka, ka ir jāpaziņo parādniekam vai jāsniedz publisks paziņojums laikrakstā. Nīderlande nosaka, ka ir jāpaziņo parādniekam vai jāveic reģistrācija nodokļu iestāžu reģistrā, kas nav publiski pieejams. Turklāt pastāv atšķirības attiecībā uz paziņošanas prasības mērķiem. Lielākajā daļā dalībvalstu paziņošana padara nodrošinājuma līgumu īstenojamu attiecībā pret kredītprasības parādnieku (3. attiecības 1. attēlā). Austrijā, Bulgārijā, Lietuvā, Maltā, Nīderlandē un Somijā paziņošana parādniekam padara nodrošinājuma līgumu īstenojamu attiecībā pret trešām personām (4. attiecības 1. attēlā). Šīs dalībvalstis aplūko šo prasību kā publiskošanas darbību, kas nodrošina juridisko noteiktību, visu pušu tiesību aizsardzību un palīdz novērst krāpšanu (t. i., tādu nodrošinājuma līgumu rašanos, kas izveidoti pēc maksātnespējas procesa uzsākšanas, taču tiek attiecināti ar atpakaļejošu datumu, lai apkrāptu citus kreditorus). Dažās jurisdikcijās paziņošana parādniekam ir faktors, kas nosaka, kuram no vairākiem nodrošinājuma ņēmējiem būs prioritāte. Saskaņā ar Apvienotās Karalistes, Nīderlandes, Itālijas un Portugāles tiesību aktiem prioritāte ir tam īpašumtiesību nodošanas finanšu nodrošinājuma līgumam, par kuru parādniekam paziņots visātrāk. 3.2.2.Citi ar īstenošanu saistīti jautājumi Dalībvalstis ir noteikušas divas situācijas, kurās var būt nepieciešamas dažādas formālas darbības. Piecas dalībvalstis norādīja, ka pastāv īpaši noteikumi attiecībā uz formālām darbībām gadījumos, kad kredītprasības tiek izmantotas kā nodrošinājums šo valstu centrālajās bankās. Beļģijā ir nepieciešama reģistrēšana, nevis paziņošana parādniekam, ja nodrošinājuma ņēmējs ir centrālā banka. Ar to tiek piemērota prasība attiecībā pret trešām personām un nodrošināta prioritāte centrālajai bankai. Lietuvā gadījumos, kad kredītprasības tiek izmantotas par nodrošinājumu ES centrālajām bankām, ir nepieciešams sniegt publisku paziņojumu Lietuvas Bankas tīmekļa vietnē. Slovēnija nosaka, ka ir jāpaziņo parādniekam, lai ierobežotu parādnieka savstarpējās dzēšanas tiesības, ja kredītprasības tiek nodotas ES centrālajām bankām. Turpretim Portugālē un (īslaicīgi) Itālijā reģistrēšana vai paziņošana parādniekam nav nepieciešama, ja kredītprasības tiek nodotas centrālajai bankai. Abos gadījumos centrālās bankas tiesības prevalē pār jebkurām citām tiesībām uz tām pašām prasībām, pat ja pēc nodrošinājuma līguma noslēgšanas par tām tiek paziņots parādniekam. Četras dalībvalstis ziņoja, ka īpašas formālas darbības ir jāveic gadījumos, kad par nodrošinājumu tiek izmantotas kredītprasības, kas nodrošinātas ar hipotēku. Vācijā papildus līgumam par finanšu nodrošinājumu īpašumtiesību nodošanas veidā saistībā ar kredītprasību, kas nodrošināta ar hipotēku, ir jāizsniedz hipotēkas apliecība vai jāreģistrē prasības nodošana zemes reģistrā. Lietuvā tādas prasības nodošana, kas nodrošināta ar hipotēku, ir jāreģistrē, lai tā būtu piemērojama attiecībā pret trešām personām. Portugālē to kredītprasību ķīlas, kas nodrošinātas ar hipotēku, ir jāreģistrē. Attiecībā uz kredītprasībām, kas ir ar mājokļu hipotēkām nodrošināti (īpaši) vekseļi, Īrijas Centrālā banka pieprasa, lai nodrošinājuma līgumi tiktu noslēgti akta veidā un informācija par tiem tiktu reģistrēta. 3.3.Efektivitāte

Direktīvas 2009/44/EK mērķis ir atvieglot kredītprasību kā nodrošinājuma izmantošanu. Šajā sadaļā ir aplūkots, vai šis mērķis ir sasniegts un vai 3. panta 1. punktā piedāvātā iespēja ir ietekmējusi iznākumu. Jebkurš kvantitatīvs novērtējums par Direktīvas 2009/44/EK ietekmi uz kredītprasību mobilizāciju ir sarežģīts. Eurosistēmas dati (2. attēls) parāda, ka 2011.–2012. gadā, t. i., laikā, kad Direktīva 2009/44/EK tika īstenota visās dalībvalstīs, kredītprasību kā nodrošinājuma izmantošana pieauga no 23 % līdz 26 % no kopējā izmantotā nodrošinājuma. Tomēr laikposmā no 2012.–2013. gadam tā samazinājās no 26 % līdz 19 %. Kredītprasību izmantošanu par nodrošinājumu Eurosistēmas kredītoperācijās varēja ietekmēt vairāki faktori. Direktīvas 2009/44/EK īstenošana sakrita ar finanšu krīzi un izmaiņām Eurosistēmas nodrošinājuma struktūrā. Tādējādi to, ka Eurosistēmā pieauga kredītprasību kā nodrošinājuma izmantojums, var skaidrot ar palielinātu pieprasījumu pēc centrālās bankas kredītiem un tirgus dalībnieku motivāciju iesniegt samērā nelikvīdus aktīvus, piemēram, kredītprasības, vienlaikus atstājot likvīdākus aktīvus citiem darījumiem. Tika veikti arī tehniski un operatīvi pielāgojumi atsevišķās centrālajās bankās, piemēram, Deutsche Bundesbank un Banque de France (abas ar darījumu partneriem, kuriem ir liela kredītprasību atlikusī vērtība) ieviesa automātiskās komunikācijas saskarnes, kas nodrošina efektīvu kredītprasību mobilizāciju. Piecas dalībvalstis norādīja, ka FND ir sekmējusi to, ka kredītprasības izmanto kā nodrošinājumu. Tomēr novērtējums par to, vai 3. panta 1. punktā piedāvātā iespēja ir samazinājusi vai palielinājusi juridisko risku, atšķiras. Viens viedoklis ir tāds, ka šī iespēja ir nepieciešama, lai nodrošinātu juridisko noteiktību, jo visu formālo darbību atcelšanas rezultātā bija dārgi un ne vienmēr iespējami pārliecināties, vai kredītprasība ir sniegta kā nodrošinājums, vai nav. Otrs viedoklis ir, ka tādu formālo prasību atcelšana, kas dalībvalstīs ir atšķirīgas, uzlabotu juridisko noteiktību. Zaļajā grāmatā “Kapitāla tirgu savienības veidošana” tika vaicāts, kādi pasākumi uzlabotu nodrošinājuma pārrobežu plūsmu. Sniedzot atbildi apspriešanā, viena ieinteresētā persona argumentēja, ka, lai sekmētu kredītprasību izmantošanu par nodrošinājumu, ir nepieciešams atcelt visas formālās prasības, piemēram, paziņošanas un reģistrēšanas saistības. Divās atbildēs tika atbalstīta tiesību kolīzijas normu saskaņošana, lai uzlabotu nodrošinājuma ņēmēju aizsardzību, sniedzot iespēju noteikt tiesību aktu, kas regulē formālās prasības, kuras ir jāizpilda, lai padarītu kredītprasību nodrošinājuma mobilizāciju piemērojamu attiecībā pret trešām personām. ECB ierosināja atcelt parādnieka savstarpējās dzēšanas tiesības attiecībā uz kredītprasībām, kas mobilizētas kā nodrošinājums attiecībās ar centrālajām bankām, taču tas neietilpst šā ziņojuma tvērumā. Kopumā FND mērķis sekmēt kredītprasību izmantošanu ir sasniegts. Ir pierādījumi, ka kredītprasību iekļaušana nodrošinājuma saskaņotajā regulējumā ir atvieglojusi to izmantošanu noteiktās jurisdikcijās. Piemēram, saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem līgums par finanšu nodrošinājumu īpašumtiesību nodošanas veidā attiecībā uz kredītprasībām bija aizliegts, taču FND īstenošana situāciju mainīja un kredītprasību izmantošanas līmenis Nīderlandē pieaug. Ar FND tika atceltas arī formālās prasības attiecībā uz nodrošinājuma līgumu izveidi vai spēkā esību. Būtībā risks saistībā ar šādu līgumu atzīšanu par spēkā neesošiem ir novērsts, sekmējot kredītprasību mobilizāciju. Kā parādīja īstenošanas pārskats, dalībvalstīs joprojām pastāv atšķirības attiecībā uz kredītprasību nodrošinājuma sniegšanai pieejamajām formalitātēm un metodēm. Tomēr, pat ja uz kredītprasības nodrošinājumu joprojām attiecas valsts formālās prasības, pēc to izpildīšanas saistībā ar nodrošinājumu tiek gūts labums no FND ieviestās atvieglotās īstenošanas (piem., kredītprasību nodrošinājumu var realizēt, to pārdodot vai atsavinot, kā arī ar savstarpēju dzēšanu, un netiks piemērotas nekādas formalitātes attiecībā uz iepriekšēju paziņošanu, noteiktu realizēšanas veidu vai termiņa beigšanos). Attiecībā uz apmēru, kādā mērķis tika sasniegts, nevar secināt, ka ES būtu novērsti visi juridiskie šķēršļi kredītprasību izmantošanai par nodrošinājumu. Jo īpaši attiecībā uz kredītprasību nodrošinājuma pārrobežu izmantošanu joprojām ir juridiska nenoteiktība, jo pastāv atšķirīgas valstu prasības un tiesību kolīzijas normu saskaņošana ES līmenī nav pabeigta. Lai gan pastāv saskaņotas tiesību kolīzijas normas attiecībā uz tiesību aktiem, kas piemērojami attiecībām starp parādnieku un kredītprasības kreditoru (1. attiecības 1. attēlā), nodrošinājuma sniedzēju un nodrošinājuma ņēmēju (2. attiecības 1. attēlā), kā arī nodrošinājuma ņēmēju un parādnieku (3. attiecības 1. attēlā), tiesību aktus, kas piemērojami kredītprasības veidā trešām personām sniegta nodrošinājuma efektivitātei, piemēram, to, kādas formālas darbības ir jāveic, lai nodrošinātu piemērojamību attiecībā pret citiem prasības pretendentiem, kā arī prioritātes kārtību vienas un tās pašas prasības vairākkārtējas nodošanas gadījumā (4. attiecības 1. attēlā), joprojām nosaka dalībvalstu tiesību kolīzijas normas. Nodrošinājuma ņēmējs var uzskatīt, ka viņam ir prioritāte, jo ir izpildītas A dalībvalsts formālās prasības, savukārt trešā persona paļaujas uz B dalībvalsts formālajām prasībām un arī uzskata, ka tai ir prioritāte pār citu personu tiesībām. 3.4.Iedarbīgums Komisija uzskata, ka, līdzsvarojot problēmas, kas saistītas ar kredītprasību kā nodrošinājuma izmantošanu un banku aizdevumu nozīmīgumu reālajā ekonomikā, FND mērķis ir sasniegts ar vismazākajiem zaudējumiem visām iesaistītajām personām. Pastāvīgas formālas prasības rada papildu izmaksas nodrošinājuma sniedzējam. Pat ja izpildīt prasību par paziņošanu parādniekam nav dārgi, raugoties no kredītiestādes viedokļa, šī prasība varētu netieši negatīvi ietekmēt klientu attiecības. Daži pierādījumi liecina, ka paziņošanas prasība var radīt šķēršļus bankas aizdevumu mobilizācijai. Tas var ietekmēt tā banku bilancēs ietvertā kapitāla apjomu, kas netiek izmantots ekonomikā efektīvāk. Tomēr jāpatur prātā, ka pastāv citi juridiski līdzekļi, kas ļauj bankām izmantot savus neaktivizētos aktīvus efektīvāk, piemēram, emitējot ar kredītprasībām nodrošinātus vērtspapīrus, un tādējādi iegūt līdzekļus, kurus var izmantot papildu aizdevumu radīšanai. Raugoties no nodrošinājuma ņēmēja viedokļa, formālu prasību ievērošana var palīdzēt samazināt izmaksas, kas rodas saistītā juridiskā riska dēļ, pieņemot kredītprasības kā nodrošinājumu. Atšķirībā no tirgojamiem vērtspapīriem kredītprasības parasti ir pielāgotas parādnieka vajadzībām. Tādējādi gadījumā, ja ir nepieciešams realizēt nodrošinājumu, kredītprasības parasti nevar ātri pārvērst skaidrā naudā, bet drīzāk vispirms ir jāvēršas pie parādnieka. Tādēļ būtisks faktors, kas nosaka nodrošinājuma vērtību, ir kredītprasības piemērojamība pret parādnieku (3. attiecības 1. attēlā). Lai nodrošinātu, ka kredītprasību var ātri realizēt darījuma partnera saistību nepildīšanas gadījumā, Eirosistēmas atbilstības noteikumos ir noteikta prasība jebkurā gadījumā paziņot parādniekam. Papildus kredītprasību ierobežotajai likviditātei tās atšķiras no tirgojamiem vērtspapīriem ar to, ka tās parasti netiek iegrāmatotas elektroniskajos pārskatos, bet tiek apliecinātas tikai ar kredītlīgumu. Pastāv lielāks risks, ka to pašu kredītprasību var piešķirt kā nodrošinājumu trešai personai. Paziņošanas prasības mērķis ir nodrošināt, ka tad, ja parādniekam ir jābūt informētam par nodrošinājuma līgumu, viņš var būt iespējams informācijas avots attiecībā uz kredītprasības nodrošinājuma esību. Kā to parāda stingrāki formālo prasību noteikumi dažās jurisdikcijās, ja centrālā banka pieņem kredītprasības kā nodrošinājumu, formālās darbības aizsargā nodrošinājuma ņēmēju no iespējamiem strīdiem ar trešām personām attiecībā uz piemērojamību un prioritāti (4. attiecības 1. attēlā). Tādējādi FND piedāvātā iespēja, kas ļauj dalībvalstīm saglabāt formālās prasības, var dot labumu nodrošinājuma ņēmējiem attiecīgajās jurisdikcijās. Attiecībā uz parādnieku — parasti nav svarīgi, vai tas atmaksā aizdevumu bankai vai nodrošinājuma ņēmējam, tādēļ principā nodrošinājuma līgums tā stāvokli negatīvi neietekmē. Tomēr ir nepieciešams aizsargāt parādnieku pret risku veikt dubultu maksājumu (sākotnējam kreditoram un nodrošinājuma ņēmējam kā jaunajam prasības turētājam). Pastāv vairāki veidi, kā to panākt, piemēram, formālas prasības attiecībā uz nodrošinājuma līguma izveidi vai spēkā esību, vai arī noslēgšanu, prioritāti, piemērojamību vai pieņemamību par pierādījumu pret parādnieku vai trešām personām. Pieejamie risinājumi ir ietverti FND. Tā kā banku aizdevumi ir vissvarīgākais finansējuma avots nefinanšu sabiedrībām ES, tam, ka FND nav ietekmējusi noteikumus attiecībā uz parādnieka atbrīvošanu no saistībām, ja tas nomaksā aizdevumu sākotnējam kreditoram, nezinot par nodrošinājuma līgumu, ir pozitīva sociāla ietekme. Attiecībā uz dalībvalstīm — šī iespēja ir samazinājusi FND īstenošanas izmaksas. Nav arī norādes par to, ka dalībvalstis būtu saskārušās ar kādām izmaksām, kas rodas juridisku problēmu rezultātā, jo nav sniegti šādi pierādījumi, piemēram, tiesas lēmumi, kas pieņemti attiecībā uz tādu valsts tiesību aktu piemērošanu, ar kuriem tiek transponēts 3. panta 1. punkts. Noslēgumā — attiecībā uz formālām darbībām, kas nepieciešamas kredītprasību kā nodrošinājuma mobilizācijai vietējos apstākļos, FND darbojas efektīvi. Šķiet, ka ir pamatots iemesls īstenot noteiktas formālas prasības. Gadījumos, kad visi ar situāciju saistītie elementi atrodas vienā jurisdikcijā, izpildīt prasības nav sarežģīti. Pārrobežu apstākļos problēma ne tik lielā mērā ir saistīta ar atšķirīgām formālajām prasībām, bet gan ar grūtībām noteikt, kuras valsts prasības ir piemērojamas. Izmaksas saistībā ar to tiesību aktu noteikšanu, kuri attiecas uz formālajām darbībām, kas jāveic piemērojamības vai prioritātes nodrošināšanai attiecībā pret trešām personām (4. attiecības 1. attēlā), un arī saistībā ar atbilstības pārbaudi var būt augstas. Saskaņotu tiesību kolīzijas normu trūkums arī palielina to materiālo tiesību normu skaitu, kas iespējami ir attiecināmas uz konkrēto kredītprasību mobilizāciju kā nodrošinājumu; tas var apgrūtināt Eurosistēmas atbilstības kritērija izpildi. 4.FND 3. panta 1. punkta atbilstīgums Attiecībā uz FND 3. panta 1. punktu var apsvērt vairākus politikas risinājumus. Pirmkārt, varētu saglabāt esošo situāciju. To nepārprotami atbalsta divpadsmit dalībvalstis, kas apgalvo, ka noteikums par tiesībām atteikties nodrošina saprātīgu interešu līdzsvaru. Minētās valstis uzskata, ka valsts noteiktās prasības attiecībā uz publicēšanu ir nepieciešamas, lai aizsargātu parādnieku un trešās personas un novērstu krāpšanu, vismaz kamēr ES līmenī nav notikusi saskaņošana attiecībā uz sekām, kas ietekmē trešo personu, un trešās personas prioritāti. Viņuprāt, ar šo izvēli tiek piedāvāta iespēja valsts līmenī novērst juridisko risku, ar ko saskaras tirgus, veicot kredītprasību pārbaudi. Ir saprotams, ja kāds atbalsta visu formālo prasību atcelšanu, lai sekmētu kredītprasību mobilizāciju. Tomēr, ja formālās prasības nav apgrūtinošas, juridiskā ziņā būtu vēlams tās noteikt, lai garantētu nodrošinājuma ņēmēja prioritāti. Tas var turpināt radīt juridisku nenoteiktību gadījumos, kad prasību nodošana notiek pārrobežu darījumos. To varētu mazināt vienotas tiesību kolīzijas normas attiecībā uz kredītprasību radītajām sekām trešām personām un prioritātes kārtību vienas un tās pašas prasības vairākkārtējas nodošanas gadījumā. Otrkārt, 3. panta 1. punktā ietverto iespēju varētu svītrot. Tā rezultātā dalībvalstis būtu spiestas atcelt visus tos valsts noteikumus attiecībā uz kredītprasībām, ko izmanto kā nodrošinājumu, kuru īstenošanai ir jāveic formālas darbības, piemēram, reģistrēšana vai paziņošana parādniekam. To atbalsta četras dalībvalstis, apgalvojot, ka, svītrojot šo iespēju, tiktu radīti vienlīdzīgi konkurences nosacījumi ES un uzlabota juridiskā noteiktība, atvieglojot kredītprasību pārrobežu izmantošanu. Pretējos viedokļos pausts iebildums, ka šīs iespējas svītrošana radītu tādus riskus parādniekiem un nodrošinājuma ņēmējiem, kuri pašlaik tiek novērsti, piemērojot valsts prasības.