KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI par fakultatīvo kvalitātes apzīmējumu “salu lauksaimniecības produkts” /* COM/2013/0888 final */





SATURS 1........... Ievads........................................................................................................................... 3 2........... Salu lauksaimniecības stāvoklis.................................................................................... 3 2.1........ Salu lauksaimniecības sociālekonomiskā nozīme............................................ 5 2.2........ Lauksaimnieciskā ražošana salās..................................................................... 6 3........... Pašreizējās marķēšanas shēmas dalībvalstīs.................................................................. 7 4........... Fakultatīvs kvalitātes apzīmējums................................................................................ 9 4.1........ Produktu vai lauksaimniecības prakses “horizontālās” īpašības...................... 9 4.2........ Pievienotās vērtības radīšana........................................................................ 10 4.3........ Eiropas dimensija.......................................................................................... 10 5........... Secinājums.................................................................................................................. 10 1. Ievads Regulas (ES) Nr. 1151/2012 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu kvalitātes shēmām[1] 32. pantā Komisijai izvirzīta prasība ne vēlāk kā 2014. gada 4. janvārī iesniegt Eiropas Parlamentam un Padomei ziņojumu par jaunu apzīmējumu “salu lauksaimniecības produkts”, vajadzības gadījumā šim ziņojumam pievienojot atbilstīgus likumdošanas priekšlikumus. Regulas 32. pantā noteikts, ka šo apzīmējumu var izmantot tikai attiecībā uz produktiem: · kuri paredzēti lietošanai cilvēku pārtikā un uzskaitīti Līguma I pielikumā un · kuru izejvielas iegūtas salās, un · attiecībā uz pārstrādātiem produktiem — to pārstrādei jānotiek salās, ja tas būtiski ietekmē galaprodukta īpašās īpatnības. Komisija ir veikusi virkni pasākumu, lai gūtu labāku izpratni par salu lauksaimniecību Savienībā, proti, apspriedusies ar dalībvalstīm un ieinteresētajām personām[2] un organizējusi diskusijas attiecīgajos forumos[3]. Komisija 2013. gada jūnijā organizēja divu dienu ilgu darbsemināru par salu lauksaimniecības un pārtikas rūpniecības produktiem[4]. Šie pasākumi un JRC zinātniskais un politiskais ziņojums[5], kas tika sagatavots pēc darbsemināra, ir nodrošinājuši būtisku informāciju, kura izmantota šā ziņojuma sagatavošanā. Šajā ziņojumā pētīta salu lauksaimniecības sociālā ekonomika un specifika, pārskatītas pašreizējās marķēšanas shēmas un sniegts viedoklis par to, kādu labumu varētu sniegt fakultatīva kvalitātes apzīmējuma (FKA) “salu lauksaimniecības produkts” izveide. 2. Salu lauksaimniecības stāvoklis Šajā ziņojumā: – FKA “salu lauksaimniecības produkts” ir vispārīgs/horizontāls apzīmējums uz produkta etiķetes, kas neietver ne konkrētas salas nosaukumu, ne simbolisku saturu, piemēram, logotipu; šo apzīmējumu var lietot tikai, lai aprakstītu produktus: 1) kuri paredzēti lietošanai cilvēku pārtikā; 2) kuri uzskaitīti Līguma I pielikumā un 3) kuru izejvielas iegūtas salās; attiecībā uz pārstrādes produktiem — to pārstrādei jānotiek salās, ja tas būtiski ietekmē galaprodukta īpašās īpatnības[6]; – “salu lauksaimniecība” ir lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ražošana salās; – “salu produkts” ir lauksaimniecības produkts vai pārtikas produkts, kas ražots uz salas. Salu, atšķirībā no citiem ģeogrāfiskiem jēdzieniem, šķiet, ir viegli definēt: tas ir zemes gabals, ko ieskauj ūdens. Tomēr īpašiem nolūkiem bieži tiek lietotas precīzākas definīcijas, kurās ņemti vērā papildu kritēriji, piemēram: · izmērs (platības vai iedzīvotāju skaita ziņā); · fiziskas saiknes ar cietzemi esība vai attālums no tās; · reģionālas administratīvās iestādes esība. Salas jēdziena definēšanai statistikā Eurostat ir noteicis šādus kritērijus: i) minimālā platība — 1 km2; ii) minimālais attālums starp salu un cietzemi — 1 km; iii) vairāk nekā 50 pastāvīgo iedzīvotāju; iv) nav fiziskas saiknes ar cietzemi (piem., tilts, tunelis, dambis); v) uz tās neatrodas ES valsts galvaspilsēta. Ja šādus kritērijus piemērotu saistībā ar lauksaimniecības produktu marķēšanu, tas radītu dažus sarežģījumus. Piemēram, tiktu izslēgtas salas, kas ir pastāvīgi savienotas ar cietzemi, bet nav patiesi ekonomiski integrētas, un daudzas salas ar mazu apdzīvotību. Netiktu iekļauti arī arhipelāgi, kuros ir vairāk nekā 50 iedzīvotāju, bet kuru atsevišķo salu iedzīvotāju skaits ir mazāks (tas attiecas uz daudzām Somijas un Zviedrijas salām), lai gan tie saskaras ar līdzīgām grūtībām. Struktūrfondu un Kohēzijas fonda[7] vajadzībām salas tiek definētas kā “Kohēzijas fondam atbilstīgas salu dalībvalstis un citas salas, izņemot tās, kurās atrodas dalībvalsts galvaspilsēta vai kurām ir fiziska saikne ar cietzemi”. Atšķirībā no Eurostat definīcijas šajā definīcijā ir ietvertas visas mazās un piekrastes salas un divas dalībvalstis, kas atrodas uz salas (Kipra un Malta), taču nav ietverta Īrija vai Apvienotā Karaliste, ne arī daudzas mazas salas, kam ir fiziska saikne ar cietzemi. Tā kā definīcijas ir atšķirīgas, ir grūti precīzi noteikt salu skaitu ES. To skaits tiek lēsts aptuveni no 300 salām, ja tiek piemērotas visstingrākās definīcijas (nav fiziskas saiknes, minimālais izmērs utt.), līdz vairāk nekā 300 000 salu (galvenokārt Somijā un Zviedrijā), ja tiek piemēroti tikai ģeomorfoloģiski kritēriji[8]. Lai gan ļoti atšķiras šo salu ģeomorfoloģiskās iezīmes, daba, demogrāfija, kultūra un pārvalde, var konstatēt dažas pazīmes, kas daudzām salām ir kopīgas: · daudzas salas ir kalnainas; · tajās bieži vien ir dabisks piejūras klimats; · to atrašanās vietai raksturīgi, ka tās ir perifērijā un grūti pieejamas; · to dabas bagātības ir unikālas un viegli ietekmējamas; · demogrāfija parasti ir dinamiska (izņemot mazākas salas, kurām parasti raksturīga apdzīvotības sarukšana); · tām ir spēcīga kultūras identitāte; · daudzās salās ir autonoma pārvalde. Jēdziena “sala” definēšana ir atkarīga no definīcijas izmantošanas mērķa. Lai noteiktu piemērotāko definīciju attiecībā uz salu lauksaimniecības produktu marķēšanu, jāprecizē etiķetes saturs. 2.1. Salu lauksaimniecības sociālekonomiskā nozīme Lauksaimniecība un pārtikas ražošana ir būtiskas ES salu ekonomikas nozares. Lauksaimniecība, mežsaimniecība un zivsaimniecība rada 2,7 % no to bruto pievienotās vērtības (BPV); salīdzinājumā — šīs nozares rada 1,6 % no ES-27 kopējās BPV. Arī to pārtikas ražošanas nozare ir svarīgāka nekā uz cietzemes; tajā nodarbināti 19 % (ES kopumā — 13 %) no darba ņēmējiem rūpniecībā. Salu ieguldījums valsts lauksaimniecībā vislielākais ir Grieķijā un Itālijā, jo īpaši to trīs lielo salu dēļ (Sicīlija, Sardīnija un Krēta). Sicīlija un Sardīnija rada vairāk nekā pusi no ES salu lauksaimniecības produkcijas vērtības; Krēta, Azoru salas un Reinjona — 5–10 %. Pamatojoties uz Lauku saimniecību struktūras apsekojumā norādīto skaitli — 572 000 lauku saimniecību NUTS 2 salu reģionos ES 2011. gadā —, var lēst, ka lauku saimniecību kopskaits salās ir aptuveni 600 000. Tiek lēsts, ka salu lauku saimniecību produkcijas kopējā vērtība ir EUR 11,4 miljardi gadā. Salu lauksaimniecība saskaras ar šādām strukturālām īpatnībām: · lauksaimniecības zemes platība uz vienu īpašumu ir mazāka nekā vidēji ES; · salu lauku saimniecības ir mazāk darbietilpīgas nekā cietzemes lauku saimniecības; · tā kā salas ir izolētas, transporta izmaksas ir augstākas (izejvielas var maksāt divas līdz trīs reizes vairāk nekā uz cietzemes); · nelielais iedzīvotāju skaits ierobežo produkcijas dažādību un tādējādi arī vietējās konkurētspējas līmeni; · apdzīvotības sarukšanas dēļ var tikt zaudēta specifiska zinātība; · ražošana bieži vien ir specializēta, tāpēc to vairāk ietekmē starptautiskās ekonomikas satricinājumi; · ūdensapgāde, energoapgāde un atkritumu apsaimniekošana var negatīvi ietekmēt salas lauksaimniecību. Ieinteresētās personas apgalvo, ka šīs īpatnības patiesībā pozitīvi ietekmē salu produktu un vietējo ražošanas metožu kvalitāti/īpašības. Salu lauksaimnieciskajā ražošanā tiek izmantotas vietējās īpatnības, kas sekmē kvalitāti; primārā ražošana, pārstrāde un tirdzniecība ir savstarpēji cieši saistītas un tiek īstenotas atbilstoši ļoti augstiem standartiem, kuru pamatā ir tradicionālā zinātība. Turklāt dažu salu īpašā izolētība ir veicinājusi to vietējo pārstrādes metožu uzlabošanu. 2.2. Lauksaimnieciskā ražošana salās Dominē divas galvenās produktu grupas: augļi un dārzeņi un specifiski produkti, piemēram, olīvas un vīns. Abu grupu produkcijas kopējā vērtība ir attiecīgi 4,7 % un 3,6 % no atbilstošo ES nozaru kopējās produkcijas vērtības un gandrīz 60 % no ES salu lauksaimniecības produkcijas kopējās vērtības (salīdzinājumā — abu grupu produkcijas kopējā vērtība ir 30 % no kopējās ES lauksaimniecības produkcijas vērtības). Salu lauku saimniecības galvenokārt nodarbojas ar dārzkopību. Graudaugi un laukaugi salās tiek audzēti daudz retāk nekā parasti ES (ir izņēmumi, piem., Sicīlijā audzē graudaugus un dažās tropiskajās salās — cukurniedres). Lielā daļā salu lauku saimniecību, kas nodarbojas ar lopkopību, audzē aitas un kazas. Salās saražoto aitas un kazas gaļas produktu vērtība trīskārt pārsniedz vidējo vērtību ES. Tomēr dalībvalstu un ieinteresēto personu viedoklis par salu produktu īpašību specifiku atšķiras. Daži uzskata, ka salu produktiem ir specifiskas īpašības šādu iemeslu dēļ: · tradicionālā zinātība; · īpatnējs klimats, kas ietekmē nogatavošanos, pārstrādi un transportēšanu; · uz vietas iegūtu izejvielu īpatnības. Tiek uzskatīts, ka šīs specifiskās īpašības ir tieši saistītas ar tradīcijām, speciālajām zināšanām un receptēm, kas nodotas no paaudzes paaudzē, un unikālajiem apstākļiem, kādos salās tiek audzēti augi un vietējo šķirņu dzīvnieki. Citi uzskata, ka ir grūti pierādīt salu produktu specifiku salīdzinājumā ar cietzemes piekrastes zonu produktiem, jo produktu ražošana uz salas tiem nepiešķir nekādas īpašas īpatnības, izņemot izcelsmes vietu kā tādu. Nav tādu pārstrādes veidu piemēru, kas liecinātu, ka produkti noteikti jāpārstrādā uz salas, un uzskats, ka noteikti ražošanas posmi, piemēram, kūpināšana vai žāvēšana, ir unikāli salas klimata dēļ, var pat būt kļūdains, jo tie var nekādi neatšķirties no tuvējās cietzemes piekrastē īstenotajiem ražošanas posmiem. Turpmāk izklāstīti secinājumi par iepriekš minētajiem konstatējumiem. Salu lauksaimniecībai ir dažas kopīgas iezīmes, tomēr tās galvenokārt attiecas uz strukturālām īpatnībām, nevis produktu specifiku. Šie jautājumi jau tiek risināti ar dažādiem līdzekļiem, piemēram, struktūrfondiem, lauku attīstības programmām, kopējās lauksaimniecības politikas tiešā atbalsta shēmām, transporta politiku, pētniecības programmām, vietējās attīstības stratēģijām u. c. Var uzskatīt, ka strukturālās īpatnības pozitīvi ietekmē salu produktu un ražošanas metožu kvalitāti/īpašības (piem., uzturot kvalitāti, zinātību un izejvielas un uzlabojot vietējās pārstrādes metodes). Lai gan dabas un cilvēka ietekmē salu produkti var gūt īpašas īpatnības, parasti tās raksturīgas konkrētai salai. Tā kā salas ir ļoti dažādas, šķiet neiespējami noteikt specifiskas īpatnības, kas kopīgas visiem to produktiem vai vismaz I pielikumā uzskaitītajiem produktiem, kuri paredzēti lietošanai cilvēku pārtikā. 3. Pašreizējās marķēšanas shēmas dalībvalstīs Pašreiz ne ES, ne valsts līmenī nav tiesību instrumenta, kas īpaši paredzēts, lai aizsargātu salu produktus vai salu lauksaimniecību kā tādu. Turpmāk minētie pasākumi netieši attiecas uz salu lauksaimniecības produktu tirdzniecību un aizsargā tos pret nepareizu izmantošanu un maldinošu vai negodīgu praksi: · ES kvalitātes shēmas, jo īpaši: - aizsargāti cilmes vietas nosaukumi (ACVN) un aizsargātas ģeogrāfiskās izcelsmes norādes (AĢIN); - POSEI regulas par lauksaimniecību tālākajos reģionos[9], kas attiecas galvenokārt uz salu teritorijām un paredz oficiālu ES kvalitātes shēmu (turpmāk — “RUP logotips”[10]); · noteikumi par “kopīgām tiesībām”, t. i., ES un dalībvalstu preču zīmju sistēmas, negodīgas konkurences novēršanas un vispārīgie patērētāju aizsardzības noteikumi, kā arī regulas par patērētājiem paredzēto pārtikas produkta informāciju ES un dalībvalstu līmenī; · vairāku instrumentu apvienojums, piemēram, ES kvalitātes shēmu reģionālās kolektīvās vai sertifikācijas preču zīmju sistēmas (RUP logotips, ACVN/AĢIN vai bioloģiskā lauksaimniecība). Ir savākti vairāki lauksaimniecības vai pārtikas produktu piemēri, kuru etiķetēs ir norāde par produkta saistību ar kādu salu, un šie gadījumi apkopoti neizsmeļošā sarakstā, kura pamatā ir · Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (ITSB) un Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas (WIPO) preču zīmju datubāzēs konstatētā prakse; · tirgū konstatētās etiķetes; · ES kvalitātes shēmas un · kolektīvie reģionālie zīmoli un iniciatīvas. Tikai nedaudzos piemēros ir ietverts un minēts vispārīgais/horizontālais apzīmējums “sala” un/vai tā tulkojumi. Lielākajā daļā no savāktajām 8400 lauksaimniecības pārtikas produktu un dzērienu preču zīmēm ir ietverts konkrētas salas nosaukums, un tikai 1360 preču zīmēs (16 % no visām savāktajām preču zīmēm) ir ietverts apzīmējums “sala” kā tāds vai tā tulkojums. Daži no tiem (tiem parasti pievienots precīzāks ģeogrāfisks apzīmējums, kas norāda uz konkrētu salas teritoriju) attiecas tikai uz salu lauksaimniecības produktiem, bet 80 % (modes nosaukumi, preču zīmes u. c.) ne. Vairāk nekā 85 % no pārbaudītajām etiķetēm ir norādes uz konkrētu salas teritoriju, kā arī to, ka produkts radies šajā konkrētajā salas teritorijā vai arhipelāgā, piemēram, Sardīnijā, Azoru salās, Madeirā vai Martinikā. Preču zīmju īpašnieki ir vairāk ieinteresēti informēt par konkrētu, skaidru izcelsmi nekā vispārīgi norādīt, ka viņu produkti ražoti uz salas. Daudzi teritoriālie zīmoli ir reģistrēti ES salu produktiem[11]. Daudzām salām un/vai arhipelāgiem ir viens vai vairāki kolektīvie zīmoli, tāpēc patērētājiem ir grūti saprast informāciju. Šo zīmolu pamatā ir kolektīvās vai sertifikācijas preču zīmes, kas pieder galvenajiem privātajiem dalībniekiem, vietējām varas iestādēm vai publiskā un privātā sektora partnerībām, un tās visas ir daļēji simboliskas (t. i., tajās ir nosaukums un simbols). RUP logotipu izmanto, lai reklamētu specifiskus, kvalitatīvus ES tālāko reģionu produktus. Šiem produktiem jāatbilst prasībām par kvalitāti, audzēšanas, ražošanas vai izgatavošanas metodēm vai noformējumu un iepakojumu. Logotipu visbiežāk izmanto banāniem no Gvadelupas, Martinikas, Kanāriju salām un Madeiras, bet to izmanto arī citiem augļiem (piem., ananasiem un melonēm) un dārzeņiem, ziediem un vīnam no šiem reģioniem. Salu ACVN/AĢIN veido aptuveni 10 % no visām ES reģistrētajām lauksaimniecības pārtikas produktu ģeogrāfiskajām norādēm: saskaņā ar 2013. gada 1. oktobra datiem salās tikuši saražoti 118 no 1158 ACVN/AĢIN produktiem. ES kvalitātes shēmas aizsargā arī 50 salu vīnu nosaukumus. Tādējādi 168 no visiem reģistrētajiem ACVN/AĢIN produktiem ir radušies ES salās. ACVN/AĢIN produkti veido aptuveni 5 % no ES salu lauksaimniecības produktu kopējās vērtības (JRC ziņojums). Ģeogrāfiskie nosaukumi galvenokārt norāda attiecīgās salas nosaukumu (52 % gadījumu, galvenokārt Grieķijas salas, Sardīnija, Korsika un Kanāriju vai Baleāru salas), dažkārt tie papildināti ar citiem nosaukumiem (jo īpaši Krētas produktu cilmes vietas nosaukumos, kuros galvenokārt norādīta papildu informācija par salas daļu, kurā produkts radies). Citos gadījumos (32 %) nosaukums attiecas uz kādu vietu uz salas. Tas attiecas uz vairumu cilmes vietas nosaukumu produktiem no Sicīlijas, bet arī no citām vietām, piemēram, no Stornovejas Ārējās Hebridu salās u. c. Dažos gadījumos (8 %) ir norāde uz arhipelāga nosaukumu (piem., Azoru salas, Šetlendas salas, Orkneju salas un Kanāriju salas). Dalībvalstu/ ieinteresēto personu viedoklis un apsekojums par ACVN/AĢIN logotipiem liecina, ka: · ražotāju grupas savos logotipos ne vienmēr norāda, ka produkta cilmes vieta ir sala; parasti logotipos galvenā uzmanība nav pievērsta attiecīgajai salai; vairumā gadījumu tiek izmantoti tēlaini logotipi; · ACVN/AĢIN shēmas ir visbiežāk izmantotais veids, kā norādīt uz salu produktu specifiku, īpašajām īpatnībām un kvalitāti; parasti tiek norādīts konkrētās salas nosaukums, cilmes vieta vai reģions; · tikai nedaudzos gadījumos ticis izmantots vispārīgais apzīmējums “salu produkti”: - Dānija (medus no Lesē salas Eiropas tumšajām medus bitēm, āboli no Fejē salas Dienvidu jūrā), - Somija (“Olandes aita” vai “arhipelāga produkts”), - Nīderlande (“Waddengoud”), vai kolektīvie reģionālie logotipi, ko izveidojušas reģionālās varas iestādes Madeirā (“Madeiras produkts”) un Kanāriju salās (“Tenerife Rural”, “Gran Canaria Calidad”, “Alimentos del Hierro”). Ieinteresētās personas sniedza arī pierādījumus par maldinošu marķēšanas praksi vai “krāpnieciskiem” salu lauksaimniecības produktiem (lētām imitācijām, ko piedāvā tūristiem) un uzsvēra, ka jāaizsargā ES salu lauksaimniecības produktu autentiskums. Kopumā var secināt, ka ir reģistrēts daudz ACVN/AĢIN produktiem no ES salām, tomēr to procentuālā daļa attiecībā pret visiem salu produktiem nav daudz lielāka par ES reģistrēto ACVN/AĢIN produktu vidējo rādītāju. Ir arī daudz privāto zīmolu, kuros norādīts, ka produkts radies uz salas, turklāt vairumā gadījumu norādīta konkrētā salas teritorija. 4. Fakultatīvs kvalitātes apzīmējums FKA izveidoti ar Regulu (ES) Nr. 1151/2012, lai palīdzētu ražotājiem norādīt uz savu lauksaimniecības produktu īpašībām vai pazīmēm, kam ir pievienotā vērtība. Regulas 29. punkta 1. pantā sniegtajā FKA definīcijā noteikts, ka: - tie attiecas uz vienas vai vairāku produktu kategoriju “horizontālajām” īpašībām vai uz lauksaimnieciskās ražošanas vai pārstrādes pazīmi, ko piemēro konkrētā apgabalā; - tie paaugstina produkta vērtību salīdzinājumā ar līdzīga veida produktiem; - tiem ir Eiropas dimensija. 4.1. Produktu vai lauksaimniecības prakses “horizontālās” īpašības Tā kā ES salu ģeogrāfiskie apstākļi ir dažādi, tajās var būtiskā apjomā ražot dažādus lauksaimniecības un pārtikas produktus, jo īpaši specializētas kultūras (augļus, dārzeņus, kartupeļus, olīveļļu un vīnu), kā arī dzīvnieku produktus (aitas un kazas gaļu un — retāk — piena produktus un liellopus). Lauksaimniecības pārtikas produktu nozarei ES salu ekonomikā ir daudz lielāka nozīme nekā ES vidēji, un tā bieži vien ir cieši saistīta ar galveno saimniecisko darbību — tūrismu. Daudzas salas ir izstrādājušas stratēģijas, kas ietver “gudru specializāciju”, lai izmantotu tūrisma un vietējās lauksaimniecības pārtikas produktu nozares sinerģiju. Vietējā zinātība, tradīcijas, dabas bagātību pārpilnība un īpašu augu šķirņu un vietējo dzīvnieku šķirņu vietējā bioloģiskā daudzveidība ir faktori, kuru dēļ lauksaimniecības pārtikas produktu nozare ir viens no ES salu izaugsmes dzinējspēkiem, jo īpaši tāpēc, ka tajā tiek attīstītas tādu produktu “nišas”, kam ir augsta pievienotā vērtība. Lai gan šie elementi salu lauksaimniecības praksē galvenokārt ir kopīgi, tie tomēr dažādi izpaužas katrai salai raksturīgajos produktos, un tādējādi tos ne vienmēr var uzskatīt par “horizontālām” īpašībām, kas kopīgas visiem salu produktiem kā kategorijai. 4.2. Pievienotās vērtības radīšana Kaut gan visām ES salām ir kopīgas īpašības, uz kurām etiķetē varētu norādīt ar vispārīgu apzīmējumu, piemēram, “salu lauksaimniecības produkts”, viedoklis par šāda marķējuma radīto pievienoto vērtību atšķiras. Lielākā daļa ražotāju, tirgojot savus pārtikas produktus, informē par to saistību ar salu, norādot konkrētu salu vai arhipelāgu. Nav atrasts neviens tāda zīmola vai kvalitātes shēmas piemērs, kas aptvertu visas salas neatkarīgi no to konkrētās atrašanās vietas. “Horizontālus” marķējumus izmanto nelielu salu grupām, piemēram, dažām nelielām Dānijas salām vai “arhipelāgu produktiem” (Somija), tomēr tā vēl joprojām nebūt nav horizontālas, vispārīgas salu lauksaimniecības produktu marķēšanas shēma. Turklāt dažos gadījumos salas konkurē cita ar citu, un ražotājiem, kas vēlas izcelties tirgū, ir būtiski norādīt konkrētu salu. 4.3. Eiropas dimensija ES salām ir kopīgas iezīmes attiecībā uz ģeogrāfiju, dabu, cilvēkkapitālu un sociālo kapitālu un ekonomisko un politisko atkarību no cietzemes. Kopīgā pētniecības centra Perspektīvo tehnoloģiju pētniecības institūta (JRC-IPTS) reģionālajās “sociālās uzskaites matricās” konstatētās tirdzniecības tendences 2005. gadā[12] liecina, ka vērtības ziņā vidēji apmēram 60 % ES salu lauksaimniecības produktu un 35 % salu pārtikas ražošanas nozares produktu tiek “eksportēti” galvenokārt uz attiecīgās dalībvalsts cietzemi. Tikai 7 % (Madeira) līdz 18 % (Kanāriju salas) no salu lauksaimniecības pārtikas produktiem tiek izvesti uz citām dalībvalstīm vai trešām valstīm, tomēr uz šiem produktiem jau attiecas ES shēma (RUP logotips). 5. Secinājums Vairums grūtību, ar kurām saskaras ES salas un to lauksaimniecības nozares, ir strukturālas, un tām nepieciešami galvenokārt strukturāli risinājumi un politiska iejaukšanās, kas jau tiek daļēji īstenota, izmantojot, no vienas puses, reģionālās politikas un lauku attīstības pasākumus un, no otras puses, dotācijas kā kompensāciju par noteiktiem trūkumiem. Pašreizējās shēmas un publiskās vai privātās iniciatīvas, kuru mērķis ir uzlabot kvalitāti un radīt pievienoto vērtību tirgū, neattiecas uz visiem salu lauksaimniecības pārtikas produktiem. Piemēram, ACVN/AĢIN attiecas tikai uz kādiem 5 % (vērtības ziņā), un, lai gan RUP logotips tiek izmantots, tas paredzēts īpašiem tālāko reģionu produktiem, kas atbilst noteiktām prasībām. No otras puses, ir ieviesti daudzi privāti standarti bieži vien attiecībā uz īpašu ģeogrāfisko izcelsmi. Tomēr stāvoklis ES salās šķiet atšķirīgs. Argumenti par labu fakultatīvam kvalitātes apzīmējumam “salu lauksaimniecības produkts”: Ø FKA kā brīvprātīgs instruments, kas nosaka samērā nelielu administratīvo un budžeta slogu un kontroli, varētu būt piemērots dažiem sīkražotājiem, jo īpaši sīkražotājiem nelielās salās, kuru izmērs nav pietiekami liels, lai tās varētu izmantot citus tirgvedības rīkus (piemēram, kolektīvos, sertifikācijas un teritoriālos zīmolus, ACVN/AĢIN un RUP logotipu); tas attiektos tikai uz nelielu daļu salas produktu; Ø FKA varētu ne vien būt komunikācijas un tirgvedības rīks, bet arī radīt pievienoto vērtību dažiem salu lauksaimniecības produktiem, jo īpaši gadījumā, ja dalībvalstis nodrošinātu tā integrāciju citos pasākumos vai tā saistību ar šiem pasākumiem. Argumenti pret to: Ø FKA “salu lauksaimniecības produkts” varētu kaitēt ražotājiem, kas jau izmanto kvalitātes shēmas, jo radītu tiem konkurenci; pastāv iespēja, ka tiks vājinātas pašreizējās iniciatīvas (teritoriālās zīmes, ACVN/AĢIN u. c.), kuras tiek stingrāk kontrolētas un/vai sertificētas un tādējādi rada papildu izmaksas; Ø tas, ka pašreiz nav vispārīgu marķējumu salu produktiem (marķējumā un reklāmā norādītas konkrētas salas), liecina: jēdziens “sala” nav pietiekami spēcīgs vai piemērots, lai patērētājiem sniegtu noteiktu informāciju; vienīgais piemērs, kurā norādīta līdzīga informācija, ir RUP logotips, taču tā piemērošanas joma ir ierobežota; FKA varētu negatīvi ietekmēt šo pašreizējo shēmu; Ø tā kā vairums salu produktu tiek nevis eksportēti, bet gan pārdoti uz vietas vai uz attiecīgās dalībvalsts cietzemes, var apgalvot, ka marķēšanas prasības varētu labāk reglamentēt dalībvalstu līmenī; Ø Regulā (ES) Nr. 1151/2012 paredzētie pienākumi attiecībā uz izejvielu ieguvi un pārstrādes prasībām un tas, ka tā piemērojama tikai I pielikumā uzskaitītajiem produktiem, iespējams, ļoti ierobežotu to produktu klāstu, kuriem varētu piemērot FKA; Ø salu strukturālo īpatnību jautājumus varētu risināt ar pašreizējiem strukturālajiem instrumentiem. Šā ziņojuma mērķis ir sniegt faktu analīzi, lai nodrošinātu iespēju apspriest, vai jauna FKA “salu lauksaimniecības produkts” rezervēšana ir labākais veids, kā palīdzēt salu ražotājiem labāk informēt par īpašībām, kas to produktiem rada pievienoto vērtību. Komisija aicina Eiropas Parlamentu un Padomi apspriest šo ziņojumu un sniegt komentārus. [1] Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 21. novembra Regula (ES) Nr. 1151/2012 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu kvalitātes shēmām (OV L 343, 14.12.2012., 1. lpp.). [2] Dalībvalstu un ieinteresēto personu aptaujas (2013. gada 28. janvārī un 2013. gada 6. jūnijā). [3] Padomdevēju grupa kvalitātes politikas jomā un ekspertu grupa ilgtspējīgas un kvalitatīvas lauksaimniecības un lauku attīstības jomā. [4] Seviļa, 2013. gada 13. un 14. jūnijs. [5] Santini, F., Guri, F., u. c. (2013), EU island farming and the labelling of its products, JRC zinātniskais un politiskais ziņojums, JRC84949. [6] Regulas (ES) Nr. 1151/2012 32. pants. [7] Padomes Regulas (EK) Nr. 1083/2006, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu un atceļ Regulu (EK) Nr. 1260/1999, 52. pants (OV L 210, 31.7.2006., 25. lpp.). [8] http://www.scb.se/Pages/PressRelease____275646.aspx. [9] Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 228/2013 un Komisijas Regula (EK) Nr. 793/2006. [10] Franču valodā: régions ultra-périphériques [tālākie reģioni]. [11] Daudzām salām un/vai arhipelāgiem ir viens vai vairāki kolektīvie zīmoli, un tas patērētājiem var radīt neskaidrību. [12] Mueller, M., un Ferrari, E., (2012) Social Accounting Matrices and Satellite Accounts for EU‑27 on NUTS 2 Level (SAMNUTS2), JRC zinātniskais un politiskais ziņojums, EUR 25687 EN.