LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 236/20

Sūdzības lietas 2009/4209 izbeigšanas priekšlikums

2009/C 236/07

Komisijas dienesti ir pabeiguši izmeklēšanu sūdzības lietā 2009/4209 par specializējošos ārstu atalgojumu Itālijā laikposmā no 1982. gada līdz 1991. gadam.

Izvērtējuši sūdzības iesniedzēju iesniegto sūdzību un dokumentus, ņemot vērā šajā jomā piemērojamās Kopienas tiesības, Komisijas dienesti secināja, ka šajā posmā konkrētajā lietā nav konstatējams Direktīvas 93/16/EEK (1) pārkāpums.

Direktīvā 93/16/EEK par ārstu diplomu savstarpējo atzīšanu un ārstu profesionālo mācību koordinēšanu ir paredzēts, ka ārsti, kuri piedalās specializētās mācībās, visu mācību laiku saņem atbilstīgu atalgojumu. Šis pienākums tiešā veidā izriet no Direktīvas 82/76/EEK (2), ar kuru tika grozīta Direktīva 75/363/EEK. Abas minētās direktīvas tika kodificētas ar Direktīvu 93/16/EEK, kura savukārt tika atcelta ar Direktīvu 2005/36/EK (3).

Direktīvas 82/76/EEK transponēšanas termiņš bija 1983. gada 1. janvāris. Eiropas Kopienu Tiesa ar savu 1987. gada 7. jūlija spriedumu atzina, ka Itālija nav izpildījusi savu pienākumu, jo nav noteiktajā termiņā transponējusi Direktīvu 82/76/EEK. Ar 1991. gada Likumdošanas dekrētu Nr. 257/1991 (kas stājās spēkā 1991. gada 1. septembrī) Itālija minēto direktīvu gan transponēja, taču noteica, ka tiesības uz atalgojumu ir, sākot no 1991./92. akadēmiskā gada. Prejudiciālajos nolēmumos lietās C-131/97 Carbonari un C-371/97 Gozza Tiesa atzina, ka ārstiem speciālistiem (kuri reģistrējušies 1983./84. līdz 1990./91. akadēmiskajā gadā) radīto kaitējumu var atlīdzināt, ar atpakaļejošu spēku piemērojot valsts noteikumus par atalgojumu, un ka valsts tiesa nedrīkst piemērot valsts noteikumus, kas ir pretrunā direktīvai (noteikumus, kas paredz, ka tiesības uz atalgojumu ir, sākot no 1991./1992. akadēmiskā gada).

Pēc šiem nolēmumiem vairāki ārsti speciālisti, kuri bija reģistrējušies līdz 1991./92. akadēmiskajam gadam, cēla prasības Itālijas civillietu un administratīvajās tiesās, pieprasot zaudējumu atlīdzību. Lacijas reģiona tiesas 1994. gada 25. februāra sprieduma 1.a iedaļā tiesa apmierināja apelācijas sūdzības: “valsts tiesa nedrīkst piemērot 8. augusta Likumdošanas dekrētu Nr. 257, jo tajā noteikts, ka Kopienas tiesības piemēro vienīgi ārstiem, kuri ārsta speciālista mācībām pielaisti 1991./92. akadēmiskajā gadā, atstājot spēkā iepriekšējo ārsta speciālista mācību programmu”.

Neatkarīgi no šā sprieduma Itālija atteicās nodrošināt atbilstīgu samaksu ārstiem, kuri piedalījās ārsta speciālista mācībās līdz 1990./91. akadēmiskajam gadam, un 1999. gada 19. oktobrī pieņēma Likumu Nr. 370, kura 11. pantā paredzēts, ka katram ārstam, kurš piedalījies ārsta speciālista mācībās 1983.–1991. gadā, jāizmaksā stipendija LIT 13 000 000 apmērā, ja attiecīgais spriedums personīgi attiecas uz šo ārstu. Ar ministrijas dekrētu tika noteikta kārtība, kādā iesniedzams pieteikums par stipendijas samaksu. Daži ārsti attiecībā uz šo ministrijas dekrētu iesniedza prasību, un tajā tika pieņemts spriedums, ar ko tika atzītas tiesības uz zaudējumu atlīdzību ārstiem, kuri piedalījušies specializētajās mācības un reģistrējušies līdz 1991./92. akadēmiskajam gadam.

Sūdzības iesniedzēji uzskata, ka pašlaik attiecībā uz ārstiem, kuri ir piedalījušies ārsta speciālista mācībās, sākot no attiecīgās direktīvas transponēšanas termiņa (1982. gada 31. decembra), un mācību programmā reģistrēti līdz 1991./92. akadēmiskajam gadam, ir atzīts, ka viņiem ir liegtas tiesības uz zaudējumu atlīdzību, jo Itālija novēloti un nepilnīgi transponējusi direktīvu. Komisijas dienesti to izprot tā, ka šie sūdzības iesniedzēji pārmet Itālijai, ka tā nav grozījusi attiecīgos Itālijas tiesību aktus.

Komisijas dienesti, kuri ir saņēmuši arī citas līdzīgas Itālijas ārstu sūdzības, konstatēja, ka no valsts judikatūras izriet, ka valsts tiesas ir pilnībā ievērojušas principus, ko Eiropas Kopienu Tiesa noteikusi spriedumos lietās C-131/97 Carbonari un C-371/97 Gozza. Valsts tiesas bija pieņēmušas principu, ka tiesības uz atalgojumu piemērojamas ar atpakaļejošu spēku, nepiemērojot valsts noteikumus, kas ir pretrunā Direktīvai 82/76/EEK (Likumdošanas dekrēta Nr. 257/1991 8. pantu, kurā paredzēts, ka tiesības uz atalgojumu ir, sākot no 1991./92. akadēmiskā gada), un atzinušas tiesības uz atalgojumu un, līdz ar to, tiesības uz atlīdzību par ciesto kaitējumu. Neatkarīgi no tā valsts tiesa atsevišķos gadījumos atteicās noteikt atlīdzību par ciesto kaitējumu, jo saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību aktu noteikumiem bija pārsniegts termiņš prasības celšanai. Nešķiet, ka šāds nolēmums būtu pretrunā Kopienu tiesībām, kā tās interpretējusi Eiropas Kopienu Tiesa, īpaši ar tās 1996. gada 5. marta spriedumu apvienotajās lietās C-46/93 un C-48/93 Brasserie du pêcheur un Factortame, kurā atzīts, ka tad, ja nav Kopienas noteikumu par fizisko personu ciestā kaitējuma atlīdzību, tai piemēro kritērijus, ko nosaka katras dalībvalsts tiesību sistēma, tomēr šie kritēriji nedrīkst būt neizdevīgāki par tiem, kas piemēroti citām līdzīgām prasībām, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem (minētā 1996. gada 5. marta sprieduma 83. punkts). Šajā konkrētajā gadījumā valsts tiesības piemērotas, ievērojot šo principu.

Līdz ar to attiecīgie dienesti Komisijai ierosinās Komisijai izbeigt šo sūdzības lietu.

Tomēr tas neliedz lietas izskatīšanu atsākt, ja Komisijas rīcībā pat pēc sūdzības lietas izbeigšanas nonāktu jauni fakti, kas varētu būt pamats procedūras sākšanai par to pašu lietu.

(1) OV L 165, 7.7.1993., 1. lpp.

(2) OV L 43, 15.2.1982., 21. lpp.

(3) OV L 255, 30.9.2005., 22. lpp.