Komisijas ziņojums Padomei, pamatojoties uz 12. pantu Padomes 2005. gada 24. februāra pamatlēmumā par uzbrukumiem informācijas sistēmām /* COM/2008/0448 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 14.7.2008 COM(2008) 448 galīgā redakcija KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI, pamatojoties uz 12. pantu Padomes 2005. gada 24. februāra pamatlēmumā par uzbrukumiem informācijas sistēmām 1. IEVADS 1.1. Priekšvēsture Šā ziņojuma mērķis ir novērtēt, vai dalībvalstis savos valstu tiesību aktos ir pareizi īstenojušas Padomes 2005. gada 24. februāra Pamatlēmumu 2005/222/TI par uzbrukumiem informācijas sistēmām[1] (turpmāk „Pamatlēmums”). Galvenais Pamatlēmuma uzdevums[2] ir uzlabot tiesu un citu kompetento iestāžu, tostarp policijas un citu specializētu tiesībaizsardzības dienestu sadarbību, tuvinot dalībvalstu krimināltiesību noteikumus par uzbrukumiem informācijas sistēmām. Ņemot vērā šo mērķi, Pamatlēmums paredz papildināt un attīstīt citus ES un starptautiskos instrumentus (jo īpaši Eiropas Padomes Konvenciju par kibernoziegumiem[3]). Kopš Pamatlēmuma pieņemšanas notikušie veiksmīgie noziedzīgie uzbrukumi informācijas sistēmām ir atkārtoti apstiprinājuši, ka reaģēšanai uz šāda veida uzbrukumiem Eiropā ir nepieciešama ciešāka koordinācija. Ievērojamais pakalpojumu atteikšanas uzbrukums Igaunijas informācijas infrastruktūrai 2007. gada maijā kalpoja par savlaicīgu atgādinājumu tam, cik graujošas un postošas ir šādu uzbrukumu sekas. Tādējādi nepieciešamība pilnīgi un precīzi ieviest Pamatlēmumu katrā dalībvalstī kopš tā pieņemšanas ir kļuvusi vēl aktuālāka. Nepārprotamā atsauce uz kibernoziegumu apkarošanu nesenās Tieslietu un iekšlietu padomes sanāksmes secinājumos[4] papildus uzsver, cik savlaicīgs ir šis ziņojums, turklāt Padome arī norādīja, ka tā ar nepacietību gaida Komisijas ziņojumu par īstenošanu. 1.2. Paziņojumi un atbildes Pamatlēmuma 12. panta 2. punktā ir paredzēts dalībvalstu pienākums līdz 2007. gada 16. martam nosūtīt visu to noteikumu tekstus, ar ko dalībvalstu tiesību aktos transponē saistības, kuras tām uzliek šis pamatlēmums. Līdz minētajam datumam tikai viena valsts (Zviedrija) Komisijai bija nosūtījusi valsts noteikumu tekstu, un pat šis paziņojums bija nepilnīgs. Komisija tāpēc nosūtīja dalībvalstīm atgādinājumu, kurā lūdza nosūtīt Komisijai visu valsts noteikumu tekstus, ar kuriem transponē pamatlēmumu, un visu atbilstīgo informāciju par šā pasākuma īstenošanu. Līdz 2008. gada 1. jūnijam Komisija bija saņēmusi paziņojumus vai atbildes uz atgādinājumu no 23 dalībvalstīm. Nekāda atbilde netika saņemta no Maltas , Polijas[5] , Slovākijas un Spānijas . Turklāt Īrijas , Grieķijas un Apvienotās Karalistes atbildes, kā to atzina arī attiecīgo valstu valdības, neļauj novērtēt īstenošanas gaitu šajās valstīs, jo īstenošana tajās kavējas. Minētās septiņas dalībvalstis tādējādi nav izpildījušas savu paziņošanas pienākumu saskaņā ar Pamatlēmuma 12. panta 2. punktu. Tāpēc šajā ziņojumā novērtēti tikai pārējo 20 dalībvalstu tiesību akti. 1.3. Metode un novērtēšanas kritēriji Šis ziņojums ir sagatavots, pamatojoties uz dalībvalstu sniegto informāciju. Tomēr daži nepieciešamie dati trūkst. Tāpēc novērtējums un no tā izrietošie secinājumi šajā ziņojumā daļēji ir balstīti uz nepilnīgu informāciju. Saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu pamatlēmumi ir saistoši dalībvalstīm attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet ļauj šo valstu iestādēm izvēlēties to īstenošanas formu un metodes. Lai objektīvi novērtētu, vai pamatlēmums dalībvalstī ir pilnīgi īstenots, ir izstrādāti daži vispārīgi kritēriji, kas attiecas uz direktīvām. Šos kritērijus mutatis mutandis var piemērot pamatlēmumiem. Jo īpaši jānorāda, ka noteikumiem, ar kuriem īsteno pamatlēmumu, ir jādarbojas efektīvi, ievērojot tā mērķus, tiem jāatbilst skaidrības un juridiskās noteiktības prasībām, jānodrošina teksta pilnīga piemērošana pietiekami skaidrā un precīzā veidā, un tos ir jāīsteno norādītajā termiņā. Šajā ziņojumā galvenā uzmanība pievērsta Pamatlēmuma krimināltiesisko noteikumu īstenošanas formālajam līmenim. Taču šo noteikumu faktiskā piemērošana šajā ziņojumā nav iekļauta. 2. NOVĒRTĒJUMS 2.1. Vispārīgi par īstenošanu Pamatlēmums 20 dalībvalstīs ir īstenots ļoti dažādos veidos. Vairumā valstu tiesību aktu teksts ir ļoti tuvs Pamatlēmumā izmantotajam. Citās ir izmantota netiešāka un vispārīgāka īstenošanas metode. Daudzos gadījumos tas nozīmē, ka izmantotās juridiskās definīcijas un formulējumus nav viegli salīdzināt. Šajā ziņojumā cik vien iespējams ņemtas vērā dalībvalstu vispārīgās krimināltiesību normas un norādītas visas konkrētās grūtības, kas saistītas ar šādu pieeju. 2.2. Definīcijas (1. pants) Neviena no 20 dalībvalstīm nesniedza skaidru vai pilnīgu informāciju par to, kā Pamatlēmuma definīcijas ir piemērotas to valsts tiesību aktos. Kopumā tomēr jāsecina, ka definīcijas valstu tiesību aktos visai labi atbilst Pamatlēmumam. 2.3. Nelikumīga piekļuve informācijas sistēmām (2. pants) Komisija uzskata, ka visas 20 dalībvalstis tiesību aktos ir iekļāvušas galveno pienākumu, proti, nodrošināt, ka tīša piekļuve bez tiesībām visai informācijas sistēmai vai jebkādai tās daļai ir sodāma kā noziedzīgs nodarījums. Pirmā punkta pēdējais teikums sniedz dalībvalstīm iespēju pasludināt šādu rīcību par krimināli sodāmu tikai „gadījumos, kas nav mazsvarīgi”. Četras dalībvalstis, vairāk vai mazāk nepārprotami, ir izmantojušas šo iespēju, pamatojoties uz turpmāk aprakstītajiem modeļiem, kas atbilst „gadījumiem, kas nav mazsvarīgi”: - Austrijā kriminālatbildības iestāšanās juridiskais kritērijs ir nolūks veikt datu spiegošanu un izmantot iegūtos datus peļņas gūšanai vai kaitējuma radīšanai; - Čehijā kriminālatbildība par nelikumīgu piekļuvi ir paredzēta tikai gadījumos, ja datus pēc tam izmanto neatļautā veidā vai tos bojā; - Somijā kriminālatbildības iestāšanas priekšnoteikums ir datu „apdraudējums”; - Latvijā patvaļīga piekļuve ir krimināli sodāma, ja „ar to radīts būtisks kaitējums”. Lai varētu novērtēt, vai šie modeļi atbilst Pamatlēmumam, ir nepieciešama īpaša „gadījumu, kas nav mazsvarīgi” interpretācija. Šāda interpretācija ir nepieciešama, lai noteiktu, vai dalībvalstis ir formāli īstenojušas vismaz galveno Pamatlēmuma ideju par kriminālatbildības noteikšanu. Pamatlēmuma 2. panta mērķis ir aizsargāt informācijas sistēmu konfidencialitāti. Tādējādi Komisija uzskata, ka „mazsvarīgu gadījumu” koncepcija ir jāattiecina uz gadījumiem, kad patvaļīgas piekļuves piemēri ir nesvarīgi vai informācijas sistēmas konfidencialitātes pārkāpums ir neliels. Tomēr attiecīgie Austrijas, Čehijas, Somijas un Latvijas noteikumi atsaucas uz iepriekš aprakstītajiem apstākļiem, piemēram, īpašu noziedzīgu nolūku vai īpašu risku vai kaitējumu, ko nevar uzskatīt par atbilstīgu iepriekšminētajai izpratnei. Tādējādi Komisijai ir nopietnas bažas par to, vai minētie Austrijas, Čehijas, Somijas un Latvijas noteikumi atbilst Pamatlēmuma koncepcijai par apstākļiem, kas raksturo „gadījumus, kas nav mazsvarīgi”. Vispārīgi šāda atšķirīga interpretācija un piemērošana attiecībā uz iespēju atsevišķos gadījumos neparedzēt kriminālatbildību ievērojami apdraud mērķi tuvināt dalībvalstu krimināltiesību noteikumus saistībā ar uzbrukumiem informācijas sistēmām. Komisija attiecīgi uzskata, ka tikai 16 no 20 dalībvalstīm ir parādījušas, ka tās ir atbilstīgi īstenojušas Pamatlēmuma 2. pantu. Pamatlēmuma 2. panta 2. punkts ļauj dalībvalstīm pieņemt lēmumu, ka 1. punktā minētā rīcība ir krimināli sodāma tikai tad, ja pārkāpums ir izdarīts, pārkāpjot drošības pasākumus. Šo iespēju ir izmantojušas septiņas no 20 dalībvalstīm ( Austrija, Somija, Vācija, Ungārija, Itālija, Latvija un Lietuva ). 2.4. Nelikumīga iejaukšanās sistēmā (3. pants) Komisija uzskata, ka visas 20 dalībvalstis ir ievērojušas galveno pienākumu, proti, nodrošināt, ka informācijas sistēmas darbības tīša, būtiska kavēšana vai pārtraukšana, datorizētus datus ievadot, sūtot, bojājot, dzēšot, pasliktinot, grozot, anulējot vai padarot nepieejamus, ir sodāma kā noziedzīgs nodarījums. Tomēr, lai apstiprinātu šo novērtējumu, varētu būt nepieciešama turpmāka praktiskās piemērošanas izpēte tajās dalībvalstīs, kas izvēlējušās salīdzinoši vispārīgus šā sīki izstrādātā Pamatlēmuma panta īstenošanas noteikumus. Tas attiecināms uz Dāniju , kas apgalvo, ka ļoti vispārīgais juridiskais noteikums par visa veida īpašuma iznīcināšanu, bojāšanu vai pārvietošanu aptver visus minētajā pantā uzskaitītos kritērijus. Kaut arī šāda pieeja principā ir pieļaujama, ir jājautā, cik lielā mērā šāds noteikums ir piemērojams uzbrukumiem datu pieejamībai, jo īpaši gadījumos, kad kaitējums, iespējams, ir tikai īslaicīgs[6]. Pamatlēmuma 3. panta pēdējais teikums sniedz dalībvalstīm iespēju pasludināt šādu rīcību par krimināli sodāmu tikai „gadījumos, kas nav mazsvarīgi”. Šo iespēju ir izmantojušas sešas dalībvalstis, kas vairāk vai mazāk viennozīmīgi apgalvo, ka turpmākie modeļi aptver šādus apstākļus: - Austrijā kriminālatbildība paredzēta tikai „smagas” iejaukšanās gadījumos; - Čehijā ir nepieciešams nolūks radīt kaitējumu vai zaudējumus[7]; - Vācijā ir nepieciešams, lai informācijas sistēma, kurā iejaucas, būtu „ievērojami nozīmīga trešai personai”; - Igaunijā kriminālatbildības iestāšanās ir atkarīga no nosacījuma, ka „ir radīts būtisks kaitējums”; - Lietuvā krimināli sodāmi ir tikai pārkāpumi, „ar kuriem (..) radīts kaitējums”; - Latvijā kriminālatbildība paredzēta tikai par iejaukšanos, „ja ar to tiek bojāta vai iznīcināta aizsardzības sistēma vai radīts būtisks kaitējums”. Arī šajā gadījumā, lai varētu novērtēt, vai šie modeļi atbilst Pamatlēmumam, ir nepieciešama sīkāka „gadījumu, kas nav mazsvarīgi” definīcija. Šī vajadzība jau iepriekš ir apspriesta 2.3. punktā attiecībā uz 2. pantu. Pamatlēmuma 3. panta mērķis ir aizsargāt informācijas sistēmu integritāti. Tādējādi Komisija uzskata, ka „mazsvarīgu gadījumu” koncepcija ir jāattiecina uz gadījumiem, kad iejaukšanās sistēmā pati par sevi ir nesvarīga vai informācijas sistēmas integritātes pārkāpums ir neliels. Iepriekšminētie Austrijas, Čehijas, Igaunijas un Lietuvas noteikumi šķiet attiecināmi tieši uz šādiem apstākļiem, un tos ir jāuzskata par atbilstošiem prasībai, ka tikai mazsvarīgas iejaukšanās gadījumos ir iespējams atbrīvojums no kriminālatbildības. Savukārt attiecīgais Vācijas noteikums atsaucas uz nozīmi trešai personai un Latvijas noteikums – uz aizsardzības sistēmas bojājumu vai būtisku kaitējumu. Komisija uzskata, ka šo noteikumu saikne ar informācijas sistēmas integritāti ir nepietiekama, lai novērtētu, vai tie atbilst Pamatlēmumā paredzētajai iespējai izslēgt no kriminālatbildības piemērošanas „gadījumus, kas ir mazsvarīgi” un tādējādi tas neatbilst Pamatlēmuma mērķim tuvināt dalībvalstu krimināltiesību noteikumus par uzbrukumiem informācijas sistēmām. Vispārīgi šāda atšķirīga interpretācija un piemērošana attiecībā uz iespēju atsevišķos gadījumos neparedzēt kriminālatbildību ievērojami apdraud mērķi tuvināt dalībvalstu krimināltiesību noteikumus saistībā ar uzbrukumiem informācijas sistēmām. Komisija attiecīgi uzskata, ka tikai 18 no 20 dalībvalstīm ir parādījušas, ka tās ir atbilstīgi īstenojušas Pamatlēmuma 3. pantu. 2.5. Nelikumīga iejaukšanās datos (4. pants) Komisija uzskata, ka visas 20 dalībvalstis ir ievērojušas galveno pienākumu, proti, nodrošināt, ka tīša informācijas sistēmā esošo datorizēto datu dzēšana, bojāšana, pasliktināšana, grozīšana, anulēšana vai padarīšana par nepieejamiem, ir sodāma kā noziedzīgs nodarījums. Daudzas dalībvalstis 3. un 4. pantu ir ieviesušas kopīgi vienā noteikumā. Dānijas gadījumā Komisija nav pārliecināta, ka ļoti vispārīgais juridiskais noteikums par visa veida īpašuma iznīcināšanu, bojāšanu vai pārvietošanu ir uzskatāms par tādu, kas aptver arī minētajā pantā uzskaitītās darbības ar datorizētiem datiem. Īsu pārskatu par šo jautājumu skatīt iepriekš 2.4. punktā saistībā ar 3. panta komentāriem. Pantā dalībvalstīm paredzēta iespēja pasludināt šādu rīcību par krimināli sodāmu tikai „gadījumos, kas nav mazsvarīgi”. Šo iespēju ir izmantojušas trīs dalībvalstis, kas vairāk vai mazāk viennozīmīgi apgalvo, ka turpmākie modeļi aptver šādus apstākļus: - Čehijā ir nepieciešams nolūks radīt kaitējumu vai zaudējumus[8]; - Igaunijā ir nepieciešams, lai būtu „radīts būtisks kaitējums”; - Latvijā (Krimināllikuma 243. pants) tiek piemērots nosacījums, „ja ar to tiek bojāta vai iznīcināta aizsardzības sistēma vai radīts būtisks kaitējums”. Kā jau iepriekš uzsvērts 2.4. punktā attiecībā uz identisku noteikumu Pamatlēmuma 3. panta ieviešanai, Komisija uzskata, ka Čehijas tiesību akts atbilst un Igaunijas tiesību akts ir uzskatāms par atbilstīgu Pamatlēmumam šajā jautājumā. Tāpat kā iepriekš nevar uzskatīt, ka Latvija būtu izpildījusi savas saistības sakarā ar šo Pamatlēmuma jautājumu. Komisija uzskata, ka 19 no 20 dalībvalstīm ir parādījušas, ka tās ir atbilstīgi īstenojušas Pamatlēmuma 4. pantu. 2.6. Kūdīšana, palīdzēšana un atbalstīšana un nodarījuma izdarīšanas mēģinājums (5. pants) Komisija uzskata, ka galveno pienākumu, proti, nodrošināt, ka kūdīšana, palīdzēšana un atbalstīšana, kā arī mēģinājums izdarīt nodarījumu ir sodāmi, principā ir izpildījušas 18 no 20 dalībvalstīm. Somija un Portugāle ir paziņojušas savus valsts noteikumus tikai attiecībā uz mēģinājumu un tādējādi nav parādījušas, kā valsts tiesību aktos ir īstenoti noteikumi par kūdīšanu, palīdzēšanu un atbalstīšanu. Zviedrija neparedz sodu par kūdīšanu, palīdzēšanu, atbalstīšanu un mēģinājumu mazsvarīgās lietās. Šī pieeja nav atbilstīga Pamatlēmuma prasībām. Dalībvalstīm ir iespēja pieņemt lēmumu neparedzēt sodu mēģinājumam bez tiesībām tīši piekļūt informācijas sistēmām. Vācija un Slovēnija ir paziņojušas, ka tās izmanto šo iespēju. Tādējādi Komisija uzskata, ka 5. pants pareizi ir īstenots 17 no 20 dalībvalstīm. 2.7. Sodi un atbildību pastiprinoši apstākļi (6.-7. pants) Komisija uzskata, ka visas 20 dalībvalstis ir nodrošinājušas, ka nodarījumi, kas minēti Pamatlēmumā no 2. līdz 5. pantam, ir sodāmi, piemērojot efektīvus, samērīgus un preventīvus kriminālsodus[9]. Sodi, kas paredzēti par nelikumīgu iejaukšanos sistēmās un nelikumīgu iejaukšanos datos, atbilst arī īpašajām Pamatlēmuma 6. panta 2. punkta prasībām. Situācija attiecībā uz pienākumu ņemt vērā „atbildību pastiprinošus apstākļus” nodarījumam, kas veikts saistībā ar kriminālu organizāciju (7. pants), ir dažāda. - Austrijas paziņotie noteikumi acīmredzami neizpilda šo Pamatlēmuma pienākumu; - Dānijā nav paredzēta tieša atsauce uz kriminālu organizāciju ; - Somijas attiecīgajā tiesību aktā nav atsauces uz kriminālu organizāciju; - Portugālei ir jāveic dažas izmaiņas tiesību aktā, lai pilnībā ievērotu Pamatlēmuma prasības. Citas dalībvalstis ( Bulgārija, Itālija, Latvija un Zviedrija ) Komisijai paziņotajos noteikumos nav iekļāvušas atsauci uz „kriminālas organizācijas” kritēriju. Tomēr paziņotie teksti rāda, ka Bulgārijas, Itālijas un Latvijas valsts noteikumos pienākums piemērot smagākus sodus par nodarījumiem saistībā ar kriminālu organizāciju, kaut arī netieši, ir jau pilnībā ievērots. Šajās dalībvalstīs spēkā esošie noteikumi par attiecīgajiem nodarījumiem paredz smagākus minimālos sodus, nekā Pamatlēmuma 7. pantā minētie. Zviedrijas valdība apgalvoja, ka saskaņā ar Zviedrijas tiesībām nodarījumus, kas veikti saistībā ar kriminālu organizāciju, pilnībā aptver atbildību pastiprinošais apstāklis „smags noziegums”, un sniedza sīkus paskaidrojumus šajā sakarībā. Tādējādi Komisija uzskata, ka 6. pants ir pareizi ieviests visās 20 dalībvalstīs un 16 dalībvalstis ir izpildījušas Pamatlēmuma 7. panta prasības. 2.8. Juridisku personu atbildība un juridiskām personām piemērojamie sodi (8. un 9. pants) Komisija uzskata, ka 16 no 20 dalībvalstīm nepārprotami ir veikušas vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka 8. panta 1. punktā minētajos apstākļos juridiskas personas var saukt pie atbildības par 2., 3., 4. un 5. pantā minētajiem nodarījumiem. Čehija[10], Latvija un Luksemburga[11] nav izpildījušas savu pienākumu paziņot Komisijai par šādiem noteikumiem. Igaunija apgalvo, ka tās noteikumi par civiltiesisko atbildību aptver visus 8. panta 1. punktā aprakstītos gadījumus, taču nav sniegusi Komisijai sīkāku informāciju par šiem noteikumiem. Attiecīgās atbildības būtība Pamatlēmumā nav stingri noteikta, un valsts noteikumi par administratīvo vai civiltiesisko atbildību, ja tie pilnībā atbilst 8. panta prasībām, teorētiski var būt pietiekami. Tomēr Igaunija nav paskaidrojusi, kādā veidā tās tiesību akti par civiltiesisko atbildību pilnībā aptver Pamatlēmumā paredzētos pienākumus. Pamatlēmuma 8. panta 2. punkts uzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, ka juridisko personu var saukt pie atbildības tad, ja 1. punktā minētās personas pārraudzības vai kontroles trūkums ir darījis iespējamu to, ka nodarījumu šīs juridiskās personas labā veic tai pakļauta persona. Komisija uzskata, ka 10 no 20 dalībvalstīm ir izpildījušas šo prasību. Papildus Čehijai , Igaunijai, Latvijai un Luksemburgai, kuru gadījumā par 8. panta 1. punktu izteiktie secinājumi attiecināmi arī uz 8. panta 2. punktu, attiecīgos noteikumus par juridisko personu atbildību nav paziņojušas arī Dānija, Somija, Francija un Portugāle . Francija ir paziņojusi, ka šāda atbildība izriet no civiltiesiskās atbildības noteikumiem, bet nav sniegusi nekādus paskaidrojumus par šīs atbildības precīzu saturu. Saskaņā ar 9. pantu dalībvalstis veic arī vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka juridiskā persona, kas ir saukta pie atbildības saskaņā ar 8. panta 1. punktu un 8. panta 2. punktu, ir sodāma, tai piemērojot efektīvus, samērīgus un preventīvus sodus. Visas 14 dalībvalstis, kas sniedza informāciju par pasākumiem, ar kuriem pareizi ieviests 8. panta 1. punkts, un 10 dalībvalstis, kas ir izpildījušas savas saistības saskaņā ar 8. panta 2. punktu, ir izpildījušas arī šo pienākumu. Komisija attiecīgi uzskata, ka tikai 12 no 20 dalībvalstīm ir parādījušas, ka tās ir pilnībā īstenojušas Pamatlēmuma 8. un 9. pantu. 2.9. Jurisdikcija (10. pants) Komisija uzskata, ka 17 no 20 dalībvalstīm ir izpildījušas pienākumu ieviest savu jurisdikciju attiecībā uz Pamatlēmuma 2., 3., 4. un 5. pantā minētajiem nodarījumiem (pamatojoties uz 10. pantā paredzētajiem īpašajiem kritērijiem). Kaut arī dalībvalstu dažādās likumdošanas metodes jautājumos, kas skar jurisdikciju, apgrūtina salīdzināšanu, Komisija uzskata, ka šis pants ir labi īstenots. Latvija un Portugāle nav izpildījušas savu pienākumu paziņot Komisijai valsts noteikumus, ar kuriem īstenots 10. pants. Pamatlēmuma 5. punktā paredzēto iespēju, kas ļauj dalībvalstīm pieņemt lēmumu nepiemērot vai tikai konkrētos gadījumos vai apstākļos piemērot 1. punkta b) apakšpunktā un 1. punkta c) apakšpunktā izklāstītos jurisdikcijas noteikumus, ir izmantojusi un paziņojusi Francija (attiecībā uz 1. punkta b) apakšpunktu) un Austrija, Somija, Vācija, Ungārija un Lietuva (attiecībā uz 1. punkta c) apakšpunktu). Arī Itālija , šķiet, ir izmantojusi šo iespēju attiecībā uz 1. punkta b) apakšpunktu un 1. punkta c) apakšpunktu, bet Igaunija un Rumānija attiecībā uz 1. punkta c) apakšpunktu, kaut arī oficiāli nav to atzinušas. Austrija ir informējusi Komisiju, ka vēl apsver, vai tai ir izdevīgi izmantot šo iespēju. Tādējādi Komisija uzskata, ka 10. pants pareizi ir īstenots 17 no 20 dalībvalstīm. 2.10. Informācijas apmaiņa (11. pants) Dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt, ka tās izmanto pastāvošo operatīvo kontaktpunktu tīklu, kas ir pieejams divdesmit četras stundas diennaktī un septiņas dienas nedēļā. Komisija nav saņēmusi informāciju, kas tai ļautu novērtēt, vai šī Pamatlēmuma prasība ir ievērota Beļģijā, Čehijā, Vācijā, Itālijā, Nīderlandē, Portugālē un Slovēnijā . Attiecībā uz pienākumu informēt Padomes ģenerālsekretariātu un Komisiju par noteiktajiem kontaktpunktiem (11. panta 2. punkts) Komisija nav saņēmusi skaidrus paziņojumus no Austrijas, Bulgārijas, Itālijas un Portugāles . Komisija attiecīgi uzskata, ka tikai 11 no 20 dalībvalstīm ir parādījušas, ka tās ir pilnībā izpildījušas visus 11. pantā paredzētos pienākumus. 3. SECINĀJUMI 3.1. Īstenošanas līmenis Šis ziņojums sniedz pirmo ieskatu par to, kā dalībvalstis īsteno Pamatlēmumu. Tas apstiprina to, cik daudzveidīgi dalībvalstīs ir īstenotas krimināltiesību normas un cik grūti tāpēc ir pilnīgi izvērtēt valstu tiesību aktus, neizskatot to piemērošanu praksē. Komisija norāda, ka dalībvalstis vēl joprojām turpina īstenot Pamatlēmumu. Praktiski visās 20 dalībvalstīs, kas novērtētas šajā ziņojumā, ir panākts ievērojams progress un īstenošanas līmenis ir uzskatāms par diezgan labu. Acīmredzami galvenās bažas Komisija saista ar tām septiņām dalībvalstīm, kurām vēl jāpaziņo īstenošanas pasākumi. Komisija aicina dalībvalstis, kas vēl nav ieviesušas Pamatlēmumu savas valsts tiesību aktos, pēc iespējas ātrāk labot šo situāciju. Komisija tāpat aicina dalībvalstis rūpīgi pārdomāt savus tiesību aktus, lai centienus stāties pretī uzbrukumiem informācijas sistēmām padarītu efektīvākus. 3.2. Attīstība nākotnē Nesenie uzbrukumi Eiropā kopš Pamatlēmuma pieņemšanas ir parādījuši, ka ir radušies vairāki jauni draudi, jo īpaši plašu vienlaicīgu uzbrukumu informācijas sistēmām parādīšanās un tā saucamo robottīklu ( botnets )[12] aizvien pieaugošā izmantošana noziedzīgiem mērķiem. Šādu uzbrukumi nebija uzmanības centrā Pamatlēmuma pieņemšanas laikā. Reaģējot uz šiem notikumiem, Komisija apsvērs rīcību, kuras mērķis būtu atrast labāku risinājumu robottīklu radītajiem draudiem. Šie apsvērumi varētu ietvert arī tādu atsevišķu darbību pasludināšanu par noziedzīgiem nodarījumiem, kas atvieglo robottīklu izmantošanu noziedzīgiem mērķiem, kā arī bargākus minimālos sodus par noziedzīgiem nodarījumiem, kas veikti plašu un īpaši bīstamu uzbrukumu informācijas sistēmām veidā. Komisija turklāt apsver arī iespēju veikt pasākumus, kas veicinātu efektīvu un laicīgu 11. pantā minēto, nepārtrauktā režīma strādājošo kontaktpunktu izmantošanu. Nopietnie 2007. gada starpgadījumi parādīja, cik nepieciešama ir starptautiska līmeņa ātra un vienota reakcija, bieži ietverot arī privāto sektoru, lai stātos pretī plašiem uzbrukumiem informācijas sistēmām. Lai veicinātu labāku šādas reaģēšanas sistēmas koordināciju un saskaņotību, dalībvalstīm ir jāturpina apsvērt to pašu kontaktpunktu izmantošanu, ko jau izmanto Eiropas Padomes/G 8 tīklos[13]. Komisija īpaši apsvērs ES pamatnostādņu izstrādi par dažādu starptautisko tīklu izmantošanu, kas saistīti ar noziedzību augsto tehnoloģiju jomā. [1] OV L 69, 16.3.2005., 67. lpp. [2] 1. apsvērums. [3] http://conventions.coe.int/Treaty/en/Treaties/Html/185.htm. [4] 2007. gada 8. un 9. novembris, skatīt http://www.consilium.europa.eu/ueDocs/cms_Data/docs/pressdata/en/jha/97023.pdf [5] Kaut arī Polijas paziņojumu, kas ar novēlošanos iesniegts 2008. gada 1. jūlijā, nav iespējams ņemt vērā stingro publicēšanas termiņu dēļ, to apskatīs vēlāk to pasākumu ietvaros, kas paredzēti pēc ziņojuma publicēšanas. [6] Kā uzsvērts paziņojumā Komisijai, ko sniegušas citas dalībvalstis. [7] Čehijas valdība ir paziņojusi, ka šo prasību atcels, pieņemot jauno krimināllikumu. [8] Čehijas valdība ir paziņojusi, ka šo prasību atcels, pieņemot jauno krimināllikumu. [9] Jānorāda, ka Austrija, šķiet, nav pārliecināta, vai tās sodi par nelikumīgu iejaukšanos sistēmās ir pietiekami preventīvi. [10] Čehijas valdība ir paziņojusi, ka šajā sakarībā pastāv konkrēti noteikumi par civiltiesisko atbildību, bet tā nav ne paziņojusi šo noteikumu tekstu, ne aprakstījusi to saturu. [11] Luksemburgas parlamentam 2007. gadā tika iesniegts priekšlikums noteikumiem, kas aptvertu šīs saistības, bet Komisijai nav informācijas, ka tie būtu pieņemti. [12] Termins „robottīkls” nozīmē tādu datoru tīklu, kas inficēti ar vienoti attāli vadāmu programmatūru. [13] Konvencijas 35. pants.