par Direktīvas 2003/109/EK par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji, īstenošanu

I. IEVADS

Pirmais Komisijas ziņojums (“2011. gada ziņojums”) par Direktīvas 2003/109/ES (“direktīva”) īstenošanu tika publicēts 2011. gada 28. septembrī, pildot direktīvas 24. pantā paredzēto ziņošanas pienākumu. Šis ziņojums atklāja vispārējo informācijas trūkumu trešo valstu valstspiederīgo vidū par ES pastāvīgā iedzīvotāja statusu un ar to saistītajām tiesībām, kā arī vairākus trūkumus direktīvas transponēšanā valstu tiesību aktos (piemēram, darbības jomas ierobežota interpretācija, papildu nosacījumi uzņemšanai, augstas maksas, nelikumīgi šķēršļi mobilitātei Eiropas Savienībā, tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi un aizsardzības pret izraidīšanu ierobežošana).

Šajā otrajā ziņojumā tiek sniegts aktualizēts pārskats par to, kā ES dalībvalstis ir transponējušas un īstenojušas direktīvu, tostarp pirmoreiz – informācija par Direktīvas 2011/51/ES īstenošanu, ar ko ir grozīta Direktīva 2003/109/EK, attiecinot tās darbības jomu uz starptautiskās aizsardzības saņēmējiem. Dalībvalstīm Direktīva 2011/51/ES bija jātransponē valsts tiesību aktos līdz 2013. gada 20. maijam. Komisija sāka pienākumu neizpildes procedūras pret 11 dalībvalstīm par Direktīvas netransponēšanu noteiktajā termiņā vai nepienācīgu ziņošanu Komisijai par valsts tiesību aktu pieņemšanu. Astoņas no šīm lietām ir izbeigtas.

Šis ziņojums ir izstrādāts, balstoties uz pētījumu, ko 2014.–2016. gada laikposmā veicis neatkarīgs līgumslēdzējs, un citiem avotiem, ieskaitot sūdzības , lūgumrakstus, informācijas apmaiņu ar dalībvalstīm un pienākumu neizpildes procedūras.

Statistikas pārskats

2011. gada ziņojumā tika uzsvērta direktīvas nelielā ietekme daudzās dalībvalstīs, tā kā izdots bija neliels skaits ES pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauju un 80 % no tām bija izdevušas tikai četras dalībvalstis. 2017. gadā, lai gan ir vērojama plašāka izmantošana (3 055 411 ES pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļaujas salīdzinājumā ar 1 208 557 atļaujām 2008. gadā), tās pašas četras valstis procentuāli veido vēl lielāku izdoto ES pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauju skaitu (90 %), un Itālija vien ir izdevusi aptuveni 73 % no tām . Šo zemo izmantošanu var skaidrot ar pastāvīgā iedzīvotāja statusam veltītās pieejamās informācijas trūkumu ne tikai trešo valstu valstspiederīgo, bet arī valsts migrācijas iestāžu vidū, kā arī ar “konkurenci” ar ilgstoši pastāvošām valstu shēmām, kuras ir atļautas ar direktīvas 13. pantu (valstu shēmas ir saglabājusi 21 dalībvalsts no 25).

II. TRANSPONĒŠANAS PASĀKUMU ATBILSTĪBA

Aptvertais personu loks — 3. pants

Direktīvas 3. pantā ir definēta direktīvas darbības joma un vairāki izņēmumi (proti, gadījumi, kad direktīva netiek piemērota). 2011. gada ziņojumā tika uzsvērta konkrēta īstenošanas problēma vairākās dalībvalstīs, kas bija saistīta ar izņēmumu attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem, kuri uzturas tikai īslaicīgi (3. panta 2. punkta e) apakšpunkts), jo dažas dalībvalstis šo izņēmumu interpretēja ļoti plaši. Eiropas Savienības Tiesa (EST) ir precizējusi šā noteikuma nozīmi, norādot, ka ar Direktīvu no tās darbības jomas ir izslēgti “tādi trešo valstu pilsoņu uzturēšanās periodi, kuri, kaut arī būdami likumīgi un, iespējams, nepārtraukti, tomēr a priori neatspoguļo nodomu apmesties dalībvalstīs ilgstoši” un ka “fakts, ka uzturēšanās atļaujai ir piemērots formāls ierobežojums, pats par sevi nav pietiekams, lai noskaidrotu, vai trešās valsts pilsonis var apmesties dalībvalstī ilgstoši, lai gan ir šis ierobežojums” . Lai gan EST beigās norādīja, ka par šādu izņēmumu likumību atsevišķu izvērtēšanu joprojām atbild valstu tiesas, Komisija nav saņēmusi sūdzības par to, ka dalībvalstis varbūtēji ļaunprātīgi izmantotu šo izņēmumu.

Sākotnējā bēgļu izslēgšana no direktīvas darbības jomas 2011. gadā tika atcelta ; tomēr direktīva joprojām neattiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem ir cita aizsardzības forma nekā Kvalifikācijas direktīvā paredzētā (3. panta 2. punkta c) apakšpunkts). Līdz šim EST vai valstu tiesu judikatūrā nav pilnībā skaidrots, kā valsts aizsardzības statusi būtu jānošķir no citiem valsts likumīgas uzturēšanās statusiem.

Uzturēšanās ilgums — 4. pants

Trešo valstu pilsoņiem jābūt likumīgi un nepārtraukti dalībvalsts teritorijā nodzīvojušiem piecus gadus tieši pirms pieteikuma iesniegšanas pastāvīgā iedzīvotāja statusa saņemšanai. 2011. gada ziņojumā tika uzsvērts, ka dažas dalībvalstis, iespējams, šauri piemēro “likumīgas” uzturēšanās jēdzienu, jo īpaši izslēdzot konkrētu vīzu vai uzturēšanās atļauju turētājus. Komisija izmeklēja vienu no šiem gadījumiem, kurā valsts tiesību akts paredzēja, ka personām, kas iesniedz pieteikumu pastāvīgā iedzīvotāja statusa saņemšanai, jābūt valsts pastāvīgās uzturēšanās atļaujai. Pēc informācijas apmaiņas ar Komisiju šī dalībvalsts ir grozījusi savu valsts tiesību aktu un padarījusi to atbilstīgu direktīvai.

Attiecībā uz starptautiskās aizsardzības saņēmējiem direktīvā ir paredzēts, ka ņem vērā vismaz pusi no perioda starp starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas datumu un starptautiskās aizsardzības saņēmēja uzturēšanās atļaujas piešķiršanu, ja šis periods nepārsniedz 18 mēnešus (4. panta 2. punkts). Lielākā daļa dalībvalstu ņem vērā pusi no šā perioda, savukārt citas paredz, ka vērā ņem visu periodu.

Līdz šim Komisija nav saņēmusi sūdzības par nepareizu 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta īstenošanu, ar ko ir noteikts, ka dalībvalstis nepiešķir pastāvīgā iedzīvotāja statusu noteiktos starptautiskās aizsardzības atņemšanas gadījumos saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvu.

Nosacījumi pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanai — 5. pants

Direktīvas 5. pantā ir paredzēti nosacījumi pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanai, proti, pieteikuma iesniedzējam ir jāpierāda, ka tam ir stabili un regulāri ienākumi, apdrošināšana slimības gadījumiem un (neobligāti) tas izpilda integrācijas nosacījumus.

Lielākā daļa dalībvalstu ir paredzējušas, ka slieksnis stabilu un regulāru ienākumu situācijas izvērtēšanai ir ar likumu noteiktā minimālā darba alga vai minimālie iztikas līdzekļi. Dažas dalībvalstis arī nosaka, kāda finanšu līdzekļu summa ir nepieciešama pastāvīgo iedzīvotāju ģimenes locekļiem. Kā EST skaidrojusi attiecībā uz Ģimenes atkalapvienošanās direktīvu (Direktīva 2003/86/EK) , dalībvalstis nedrīkst noteikt minimālo ienākumu līmeni, kura nesasniegšanas gadījumā ikviens pieteikums tiks noraidīts neatkarīgi no faktiskā gadījuma izvērtēšanas. Šo interpretāciju var piemērot arī Pastāvīgo iedzīvotāju direktīvai.

Komisija vairākās dalībvalstīs ir pārbaudījusi, vai, vērtējot ienākumu stāvokli, tiek vērtēts arī samērīgums. Vienā no šīm lietām pēc pienākumu neizpildes procedūras attiecīgā dalībvalsts (MT) grozīja savus tiesību aktus, ieviešot elastīguma klauzulu, saskaņā ar kuru valsts kompetentajām iestādēm konkrētajā gadījumā ir jāvērtē visi attiecīgie apstākļi, pirms pieņemt lēmumu par pieteikuma noraidīšanu vai pieņemšanu.

Lielākā daļa dalībvalstu ir noteikušas, ka pastāvīgās uzturēšanās pieteikuma iesniedzējiem ir jāatbilst integrācijas nosacījumiem, parasti nosakot pienākumu pārvaldīt oficiālo valodu. Dažas dalībvalstis arī ir noteikušas obligātu pilsonisko zināšanu kursu apmeklēšanu. Lietā P&S EST vērtēja iespēju dalībvalstīm paredzēt integrācijas prasības pēc pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanas, konstatējot, ka direktīva neaizliedz šādas prasības, ja to rezultātā statuss netiek atņemts.