•Konkrēto priekšlikuma noteikumu detalizēts skaidrojums

1. pantā noteikti priekšlikuma mērķi un norādīta paredzētā līdzība ar AMLD attiecībā uz naudas pārvietošanu pāri ārējām robežām.

2. pantā ir noteiktas vairākas definīcijas, jo īpaši “naudas” definīcija. Lai ņemtu vērā izmaiņas noziedznieku rīcības veidos, izvairoties no deklarēšanas pienākuma, šajā pantā noteiktas četras plašas kategorijas: valūta, apgrozāmi uzrādītāja instrumenti, preces, ko izmanto par augstas likviditātes vērtības uzkrājējiem un priekšapmaksas kartes. Otrās, trešās un ceturtās kategorijas komponenti it aprakstīti pielikumā, kuru var grozīt ar deleģēto aktu, Padomes un Eiropas Parlamenta uzraudzībā. Šīs pieejas pamatā ir ideja, ka noziedznieki, kas cenšas izvairīties no valūtas deklarēšanas, dažreiz to pārvērš vērtslietās, piemēram, zelta monētās. Ja saskaņā ar ierosinājumu zelta monētas un tīra zelta stieņi tiks kontrolēti, noziedznieki var meklēt citus apiešanas veidus, izmantojot citas preces. Obligāti jāparedz iespēja konkrētas vajadzības gadījumā ātri veikt pasākumus, lai reaģētu uz šādām izpausmēm. Izvērtējos pielikuma grozījumus, Komisija izsvērs šo vajadzību salīdzinājumā ar īstenošanas vienkāršošanu šajā jomā, proti, kompetentajām iestādēm nepieciešami tehniski līdzekļi, lai ātri konstatētu preces veidu un tās vērtību, un salīdzinājumā ar pasākuma proporcionalitāti no pamattiesību perspektīvas.

2. panta i) punktā “noziedzīga darbība” definēta, atsaucoties uz darbībām, kas uzskaitītas Direktīvas (ES) 2015/849 3. panta 4. punktā. Turklāt ir ierosināta tāda “noziedzīgas darbības” definīcija, kas tiks izmantota arī tiesību aktā par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas krimināltiesiskajiem aspektiem (priekšlikums Direktīvai par Direktīva par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas apkarošanu krimināltiesībās. COM(2016)826 final, 2016. gada 21. decembris). Pēc tam, kad likumdevēji pieņems priekšlikumu Direktīvai par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas apkarošanu krimināltiesībās, Komisija izvērtēs to, vai būs nepieciešams pārskatīt Direktīvu (ES) 2015/849, lai pielāgotu noziedzīgas “darbības definīciju” atbilstīgi definīcijai Direktīvā par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas apkarošanu krimināltiesībās.

3. pantā ietverta prasība fiziskām personām deklarēt summas EUR 10 000 un lielākā apmērā un precizēts veids, kādā noformē deklarāciju (rakstiski vai elektroniski, izmantojot veidlapu, kas ir noteikta saskaņā ar 15. panta a) apakšpunktu), un sniedzamie dati.

4. pantā ir noteikts pienākums izpaust datus par nepavadītu naudu (piemēram, nauda, ko sūta kravās vai sīkpakās), kas ļaus kompetentajām iestādēm, konstatējot naudas EUR 10 000 un lielākā apmērā sūtījumu, izmantot rīcības brīvību un pieprasīt nosūtītājam, paredzētajam saņēmējam vai tā pārstāvim noformēt deklarāciju. Šī pieeja nodrošina, ka iestādes var iegūt pilnīgu informāciju, neuzliekot sistemātisku deklarēšanas slogu, piemēram, sūtījumiem starp atzītām finanšu iestādēm. Tāpat kā attiecībā uz deklarācijām saskaņā ar 3. pantu ir ierosināts, ka datu izpaušana deklarācijā notiek rakstveidā vai elektroniski, izmantojot veidlapu, kas noteikta saskaņā ar 15. panta a) apakšpunktu.

5. pantā kompetentajām iestādēm ir piešķirtas pilnvaras un norādīts, ka pārkāpumu gadījumā, ja nav noformēta deklarācija, iestādes ir pilnvarotas sagatavot ex officio deklarāciju.

6. pantā iestādēm ir paredzēta iespēja reģistrēt ziņas par tādām pārvietotām naudas summām, kuras ir mazākas par deklarācijas vai datu izpaušanas robežvērtību. Ņemot vērā ietekmi uz pamattiesībām un jo īpaši saistībā ar naudas aizturēšanu uz laiku saskaņā ar 7. pantu, jebkādai rīcībai jānosaka pietiekami augsta robežvērtība un tai nepieciešamas norādes par noziedzīgu darbību. Tiks izmantota “AMLD” ietvertā “noziedzīgas darbības” definīcija (nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācija un teroritu finansēšana vai predikatīvi nodarījumi, piemēram, fiskāli noziegumi).

7. pantā iestādēm ir sniegta iespēja uz laiku aizturēt naudu, ja deklarācija bija jānoformē vai dati bija jāizpauž, taču tas nav izdarīts, vai neatkarīgi no summas – gadījumos, ja ir norādes par noziedzīgu darbību. Šīs aizturēšanas procedūra ir detalizēti jānosaka valsts tiesību aktos, bet ir svarīgi norādīt to, ka tas ir tikai vienīgi administratīvs pasākums, kura vienīgais mērķis ir ļaut kompetentajām iestādēm aizturēt naudu starplaikā no brīža, kad tās konstatē atkāpes no normas, līdz brīdim, kad citas iestādes, piemēram, FIU vai tiesu iestādes, lemj par to, vai ir pietiekams pamats uzsākt izmeklēšanu un tiesvedības ceļā konfiscēt vai atbrīvot tās. Jebkura šāda aizturēšana uz laiku ir jāpamato, atsaucoties uz konkrētajiem apstākļiem, un uz to attiecina efektīvu tiesībaizsardzību saskaņā ar valsts tiesībām. Gadījumos, kad kompetentās iestādes nepieņem lēmumu līdz termiņam, kas noteikts pagaidu aizturēšanai, vai gadījumā, ja tās nolemj, ka nav pamata turpināt aizturēt naudu, nauda būtu nekavējoties jādara pieejama deklarētājam.

8. pantā ir prasība kompetentajām iestādēm aktīvi nosūtīt FIU informāciju, kas iegūta saskaņā ar 3. pantu, 4. pantu, 5. panta 3. punktu vai 6. pantu; nav pietiekami vien darīt informāciju pieejamu FIU. Informācija būtu jānosūta saskaņā ar tehniskajiem noteikumiem, kas noteikti atbilstīgi 15. panta c) punktam.

9. pants paredz informācijas apmaiņu starp kompetentajām iestādēm, piemēram, muitas dienestiem un citām iestādēm, ko izraudzījušās dalībvalstis šīs regulas piemērošanas vajadzībām (piemēram, krasta apsardze, fiskālās iestādes utt.). Ņemot vērā nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma finansēšanas transnacionālo būtību un faktu, ka ir iespējams naudu ievest Savienībā vai izvest no tās, izmantojot vienu dalībvalsti, un pēc tam to apgrozīt bez papildu kontroles veikšanas, obligāti nepieciešams riska analīzes un riska novēršanas nolūkos citu dalībvalstu kompetentajām iestādēm darīt zināmu informāciju par nodarījumiem (nedeklarēšanu, ex officio deklarācijām vai norādēm uz noziedzīgu darbību). Kompetentajām iestādēm vajadzētu būt iespējai darīt šo informāciju pieejamu citām iestādēm, kuru pienākumos ir noziedzīgas darbības izmeklēšana, kā definēts priekšlikumā, bet kuras nav tieši izraudzītas par “kompetentajām iestādēm”, piemēram, policija vai (nodokļu noziegumu konstatēšanā un izmeklēšanā) fiskālās iestādes. Komisiju vajadzētu informēt par jebkādām norādēm uz noziedzīgu darbību, kas varētu nelabvēlīgi ietekmēt Savienības finansiālās intereses. Ar anonimizētu riska analīzes informāciju un riska analīzes rezultātiem arī būtu jāapmainās tās pašas dalībvalsts un citu dalībvalstu kompetento iestāžu starpā, ja konstatē, ka pastāvošie draudi var radīt lielu risku citur Savienībā. Informācijas apmaiņa būtu jāveic saskaņā ar tehniskajiem noteikumiem, kas noteikti atbilstīgi 15. panta c) punktam, un izmantojot veidlapu, kas noteikta atbilstīgi 15. panta d) punktam.

10. pantā ir atļauta informācijas apmaiņa ar ārpussavienības valstīm, ja ir atļauja no iestādēm, kas sākotnēji ievāca informāciju, un ja nodrošināta atbilstība visiem valstu un Savienības noteikumiem par personas datu nosūtīšanu uz ārpussavienības valstīm.

11. pantā ir noteikts, ka kompetentās iestādes, kuras iegūst datus saskaņā ar šo regulu, rīkojas kā iegūto personas datu pārziņi, un ka uz visu saskaņā ar regulu iegūto informāciju attiecas dienesta noslēpums un tā ir pienācīgi jāaizsargā. Informāciju var izpaust tikai tādā gadījumā, ja to pieļauj valsts tiesību normas, proti, saistībā ar notiekošiem tiesas procesiem.

12. pantā ir ierobežojumi attiecībā uz personas datu apstrādi noziedzīgas darbības novēršanas un apkarošanas nolūkos. Šajā pantā noteikts arī deklarācijas datu glabāšanas laikposms – pieci gadi.

13. pantā ir noteiktas sankcijas par deklarēšanas pienākuma nepildīšanu. Jauns elements ir dalībvalstu pienākums pēc regulas stāšanās spēkā informēt Komisiju par jebkādiem grozījumiem savos noteikumos par sankcijām. Dalībvalstīm ir tiesības noteikt sankcijas, tomēr jebkāda sankcija attiecas tikai uz deklarēšanas neveikšanu saskaņā ar regulu, un tai šajā nolūkā būtu jābūt efektīvai, proporcionālai un atturošai. Piemērojot sankciju par nedeklarēšanu, iestādēm nebūtu jāievēro jeb jāņem vērā ar nedeklarēto naudu saistītu predikatīvu pārkāpumu esība vai neesība. Sankcija neatceļ vajadzību veikt atsevišķu izmeklēšanu par iespējamiem noziedzīgiem nodarījumiem, kas ir ārpus regulas darbības jomas. Nosakot sankcijas par nedeklarēšanu, dalībvalstīm būtu jāņem vērā attiecīgā Eiropas Savienības Tiesas un Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra.

14. pantā Komisijai ir piešķirtas pilnvaras pieņemt deleģētos aktus, kas ļauj grozīt pielikumu, kurā uzskaitīti “naudas” definīcijas komponenti. Šāds elastīgums ir nepieciešams, lai nodrošinātu regulu pret turpmākām pārmaiņām un ļautu politikas veidotājiem ātri reaģēt uz jaunām noziedzīgām tendencēm un ņemt vērā starptautisko standartu pilnveidošanos un labāko praksi. Jebkādu grozījumu nepieciešamība ir jāpierāda un tiem jābūt proporcionāliem, kas nodrošina, ka kompetentās iestādes praksē varēs izdarīt jebkādus papildinājumus, un grozījumus uzrauga Eiropas Parlaments un Padome, kuriem ir tiesības izteikt iebildumus pēc paziņojuma par šāda akta pieņemšanu un kuri var jebkurā laikā atcelt deleģēšanas pilnvaras. Pirms deleģētā akta pieņemšanas Komisija apspriedīsies ar dalībvalstu ekspertiem naudas kontroles jomā, lai noskaidrotu to viedokli.

15. pantā Komisijai piešķirtas īstenošanas pilnvaras, lai izklāstītu pasākumus vienādai kontroles piemērošanai, izstrādājot cita starpā deklarācijas paraugus un datu izpaušanas veidlapas; informācijas apmaiņas tehniskie noteikumi (tostarp izmantojamā elektroniskā sistēma) un noteikumi par anonīmās statistikas informācijas par deklarācijām un pārkāpumiem sniegšanu Komisijai, ko veic dalībvalstis, un informācijas formāts.

Ar 16. pantu ir izveidota Naudas kontroles komiteja, kurai dalībvalstis iecels valstu ekspertus un kura palīdzēs Komisijai izstrādāt īstenošanas aktus.

17. pantā ir noteikumi par informācijas sniegšanu Komisijai un noteikts, ka dalībvalstis sniedz informāciju par kompetentajām iestādēm naudas kontroles regulas piemērošanai un par sankcijām, kas piemērojamas nedeklarēšanas gadījumā. Dalībvalstīm būtu jāinformē Komisija par jebkādām turpmākām pārmaiņām. Komisijai būtu jāsniedz anonīmi statistikas dati ar tādu regularitāti, kas noteikta īstenošanas noteikumos, tomēr ne retāk kā vienu reizi gadā.

18. pantā ir paredzēti novērtēšanas pasākumi un noteikts, ka Komisija piecus gadus pēc regulas stāšanās spēkā un ik pēc pieciem gadiem pēc tam nosūta Eiropas Parlamentam un Padomei ziņojumu.