Dati, kas iegūti 2009. gada oktobrī–novembrī veiktajā aptaujā par ES piena nozares struktūru, liecina, ka 81 % no piena pārstrādātājiem ir mazie un vidējie uzņēmumi, kas ražo mazāk nekā 100 000 tonnu piena, un ka šie uzņēmumi pārstrādā 28,5 % no piena kopējā daudzuma. Lielražotājās dalībvalstīs bieži vien aptuveni 50 % pārstrādes notiek piecos lielākajos uzņēmumos. Ņemot vērā produkta ātrbojību un ražošanas plūsmas nepārtrauktību, lauksaimnieki ir ļoti atkarīgi no vietējiem pārstrādātājiem. Piena pārstrādes uzņēmumi svaigpienu un citas piena izejvielas parasti iepērk no vairākiem avotiem, un pienotavās, kas atrodas pierobežas apgabalos, bieži ir tā, ka dažādas izcelsmes pienu pārstrādā kopā vienā un tajā pašā uzņēmumā.

Vidējais patēriņš uz vienu iedzīvotāju Eiropas Savienībā ir apmēram 62 kg dzeramā piena, 17 kg siera, 16 kg skābpiena, 5 kg krējuma, 4 kg sviesta un 9 kg pārējo svaigo piena produktu (Eurostat, 2013).

ES piena tirgus ir labi izveidojies, un vērā ņemams patēriņa pieaugums uz vienu iedzīvotāju, visticamāk, varētu rasties tikai tajās dalībvalstīs, kuras ES pievienojās iepriekšējā desmitgadē, kamēr “vecajās” dalībvalstīs patēriņš varētu palielināties tikai nedaudz.

“Cita veida gaļas” patēriņš veido tikai 3 % no kopējā ES gaļas patēriņa; tiesa, dalībvalstu dati ne vienmēr tiek atjaunināti. Zirga un truša gaļas patēriņš augstāks ir Itālijā, Francijā, Spānijā, Beļģijā un Nīderlandē. Medījuma gaļu patērē galvenokārt medību sezonas laikā, t. i., no oktobra līdz decembrim.

3.3.Ražošana un tirdzniecība

ES lielā mērā spēj pati sevi apgādāt ar pienu un piena produktiem: gandrīz 65 % no savāktā piena tiek pārstrādāti patēriņa produktos (galvenokārt) iekšzemes tirgum. Piena izmantojuma ziņā svarīgākie segmenti ir siera un svaigo piena produktu ražošana (tiem atbilst attiecīgi 53 un 43 milj. tonnu piena ekvivalenta). Piena (vājpiena, pilnpiena un sūkalu) pulvera un sviesta ražošanas apjoms ir salīdzinoši mazāks (attiecīgi 12 un 25 milj. tonnu piena ekvivalenta). Lai gan ES iekšējās tirdzniecības apjoms šiem produktiem ir ievērojams (attiecīgi 1,6 un 0,6 milj. tonnu), tas tomēr ir mazāks nekā sieram (3,6 milj. tonnu). Ražošanas apjomi nedaudz svārstās atkarībā no piegādes un tirgus apstākļiem konkrētajā gadā.

Piena produktu importu ierobežo ar preferenciālu piekļuvi, ko divpusēju vai daudzpusēju nolīgumu satvarā piešķir dažām trešām valstīm, savukārt piena eksports veido apmēram 10 % no piena ražošanas apjomiem. Kopumā ES ir piena produktu neto eksportētāja.

Tiek lēsts, ka “cita veida gaļas” ražošanas ikgadējais apjoms ir tikai 2 % no ES gaļas ražošanas kopapjoma. Aptuvenais truša, zirga un medījuma gaļas ražošanas apjoms ir attiecīgi 490, 73 un 131 tūkst. tonnu (FAO, 2012.), savukārt pārējo šā ziņojuma aptverto gaļas veidu ražošanas rādītāji ir ievērojami zemāki. ES iekšējā tirdzniecībā ir gandrīz 52 un 22 tūkst. tonnu attiecīgi zirga un truša gaļas, bet importē aptuveni 25 tūkst. tonnu zirga gaļas no trešām valstīm, pārsvarā Argentīnas, ASV, Kanādas un Meksikas, un truša gaļas, ko importē galvenokārt no Ķīnas (vairāk nekā 7 tūkst. tonnu). Brieža gaļu importē galvenokārt no Jaunzēlandes.

3.4.ES izsekojamības sistēmas

ES pārtikas produktu izsekojamības sistēmas mērķis ir nodrošināt pārtikas nekaitīgumu, taču šī sistēma ne vienmēr ir piemērota ar izcelsmi saistītās informācijas nodošanai nākamajam pārtikas aprites posmam.

– Pārtikas nekaitīguma prasības paredz visā pārtikas apritē informāciju reģistrēt pēc principa “iepriekšējais posms–nākamais posms”: pārtikas apritē iesaistītajiem uzņēmējiem jāspēj identificēt gan uzņēmumus, kuriem piegādāta to produkcija, gan uzņēmumus, no kuriem tie saņem izejvielu. Attiecībā uz dzīvnieku izcelsmes pārtikas produktiem informācijas prasības ir stingrākas, taču arī tās neparedz sistemātiski norādīt saikni ar izmantotās izejvielas izcelsmes valsti vai vietu.

–Uz dzīvnieku izcelsmes produktiem ir jābūt veselības vai identifikācijas marķējumam, ar kuru norāda iepriekšējo ražošanas/apstrādes/iepakošanas uzņēmumu un dalībvalsti, kurā tas atrodas (Regulas (EK) Nr. 853/2004 5. pants un II pielikuma I sadaļa), taču tādā veidā ne vienmēr tiek uzrādīta izejvielas izcelsmes valsts vai vieta.

–Lai gan eksistē dzīvu dzīvnieku identifikācijas un reģistrācijas sistēmas, tās nedarbojas vienādi visām sugām un vairumā gadījumu nav pietiekamas, lai iegūtu pilnīgam izcelsmes marķējumam vajadzīgo informāciju (dzimis/audzēts/nokauts).

–“Cita veida gaļas” gadījumā dzīvu dzīvnieku identifikācijas un reģistrācijas sistēma ir izveidota tikai zirgu dzimtas dzīvniekiem (piemēram, zirgiem). Ar Komisijas Lēmumu 2000/68/EK un Komisijas Regulu (EK) Nr. 504/2008 ir paredzēti Savienībā dzimušu vai ievestu zirgu dzimtas dzīvnieku identifikācijas noteikumi, un tie prasa identifikācijas dokumentu vai pasi visiem zirgu dzimtas dzīvniekiem, kurus pārvieto ES teritorijā. Tomēr šī sistēma neietver obligātu centralizētu datubāzi, kura nodrošinātu dzīvnieku pārvietošanas izsekojamību. Darbs pie reģistrācijas prasību pastiprināšanas turpinās, un no 2016. gada tiks piemērotas jaunas prasības.

4.Patērētāju attieksme pret piena un “cita veida gaļas” izcelsmes marķēšanas obligātumu

Saskaņā ar Eirobarometra 2013. gada aptauju vairums ES iedzīvotāju uzskata, ka piena izcelsme būtu jānorāda, turklāt neatkarīgi no tā, vai to pārdod kā dzeramo pienu vai izmanto piena produktu sastāvā (84 %). Līdzīgs procentuālais atbalsts (88 %) reģistrēts attiecībā uz “cita veida gaļu”. Tomēr pat šādā gadījumā ļoti atšķiras viedokļi par to, konkrēti kāda ar izcelsmi saistīta informācija patērētājiem būtu jāsaņem.

Attiecībā uz pienu un piena produktiem biežāk minēta slaukšanas vai pārstrādes valsts norādīšana, bet attiecībā uz gaļu biežāk prasīts norādīt vietu, kur dzīvnieki audzēti un nokauti, nevis dzimšanas vietu. Par piemērotāku atzīta izcelsmes dalībvalsts vai trešās valsts, nevis reģiona norādīšana vai norādes “Izcelsme ES teritorijā/ārpus ES” pievienošana.

Patērētāju aptaujas liecina: lai gan ar izcelsmi saistītā informācija ir pietiekami svarīgs faktors dzeramā piena un piena vai gaļas produktu iegādē, tai tomēr ir mazāka nozīme nekā cenai, garšas īpašībām un derīguma termiņam.

Vairums aptauju uzrāda arī to, ka dažādās dalībvalstīs ievērojami atšķiras tas, kam patērētāji dod priekšroku, un to, ka patērētāji gan pauž interesi par izcelsmes marķējumu, tomēr nevēlas par šādu informāciju maksāt. Tāpēc, neraugoties uz ieinteresētību būt informētiem, patērētāji ne vienmēr būs gatavi par produktiem maksāt dārgāk, lai šo informāciju saņemtu. Reālo gatavību maksāt ir grūti novērtēt tiklab metodoloģisku nepilnību dēļ, kā tāpēc, ka patērētāju atbildes uz aptaujas jautājumiem ne vienmēr atbilst viņu pirkšanas ieradumiem. Eirobarometra 2013. gada aptaujā tikai aptuveni puse patērētāju apliecināja gatavību maksāt (1–2 %) dārgāk, pretī iegūstot informāciju par šā ziņojuma aptverto produktu izcelsmi.

5.Iespējamie izcelsmes marķēšanas scenāriji un noteikumi

Dzeramais piens un piena produktu sastāvā izmantotais piens