[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |

Briselē, 14.9.2006

COM(2006) 496 galīgā redakcija

KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI, EIROPAS PARLAMENTAM UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI

Trešais ziņojums par to kā tiek piemērota Padomes Direktīva par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (1985. gada 25. jūlija Direktīva 85/374/EEK, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 10. maija Direktīvu 1999/34/EK)

KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI, EIROPAS PARLAMENTAM UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI

Trešais ziņojums par to kā tiek piemērota Padomes Direktīva par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (1985. gada 25. jūlija Direktīva 85/374/EEK, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 10. maija Direktīvu 1999/34/EK) (Dokuments attiecas uz EEZ)

SATURS

1. IEVADS 4

2. PRIEKŠVĒSTURE 4

3. DIREKTĪVAS 85/374/EEK PIEMĒROŠANA LAIKPOSMĀ NO 2001. LĪDZ 2006. GADAM 5

3.1. Padomes 2002. gada 19. decembra Rezolūcija par grozījumu direktīvā saistībā ar atbildību par produktiem ar trūkumiem 5

3.2. Lovells ziņojums (publicēts 2003. gadā) 6

3.3. Fondazione Rosselli ziņojums (publicēts 2004. gadā) 6

3.4. Darba grupu sanāksmju secinājumi (2003/2004) un secinājumi, kas izriet no Eiropas Komisijas sagatavotajām anketām (2005/2006) 7

3.5. Eiropas Kopienu tiesas spriedumi 8

4. TURPMĀKAIS DARBS 8

5. SECINĀJUMI 11

1. IEVADS

Komisijai saskaņā ar Direktīvas 85/374/EEK[1] („direktīva”) 21. pantu ir regulāri jāpārskata produktu drošumatbildības tiesiskā regulējuma efektivitāte. Pirmais ziņojums (COM(1995) 617 tika iesniegts 1995. gadā. Otru novērtēšanu uzsāka ar Zaļo grāmatu par produktu drošumatbildību, ko pieņēma 1999. gada jūlijā COM(1999) 396, galīgā redakcija, un kuras rezultātā 2001. gada 31. janvārī publicēja otro ziņojumu COM(2000) 893, galīgā redakcija.

Šajā trešajā ziņojumā ir ņemti vērā pēdējo divu Eiropas Komisijas vārdā veikto pētījumu rezultāti[2], kā arī rezultāti no sanāksmēm ar ieinteresētajām personām un viņu sniegtās atbildes uz anketas jautājumiem, kas tika nosūtīta 2005. gada beigās.

Kā pieprasīts Padomes 2002. gada 19. decembra rezolūcijā par grozījumu direktīvā saistībā ar atbildību par produktiem ar trūkumiem (2003/C 26/02), šajā ziņojumā ir ņemts vērā jautājums par piegādātāju drošumatbildību.

Vispārējais secinājums ir tāds, ka ziņojums atspoguļos to, ka visumā direktīva ir pietiekami efektīvi ieviesta un pašreiz nav vajadzības izdarīt grozījumus. Turklāt ir daži apstākļi, kuros, pielāgojot valsts tiesību aktus, gūst atšķirīgu rezultātu, taču tie neietekmē iekšējā tirgus darbību. Šos apstākļus Eiropas Komisija turpinās rūpīgi uzraudzīt.

2. PRIEKŠVĒSTURE

Kopš 1985. gada ar Direktīvu 85/374/EEK par atbildību par produktiem ar trūkumiem Kopienā ir ieviests drošumatbildības princips bez kļūmēm. Atbilstīgi šim principam ikvienam kustamu lietu ar trūkumiem ražotājam jākompensē zaudējumi, kas izraisīti indivīda fiziskajam stāvoklim vai īpašumam, neatkarīgi no tā, vai no ražotāja puses ir vai nav bijusi nolaidība. Ar Direktīvu 99/34/EK šādas produktu drošumatbildības darbības jomu attiecināja arī uz neapstrādātiem lauksaimniecības pamatproduktiem.

Šie tiesību akti attiecas uz jebkuru produktu, ko tirgo Eiropas Ekonomikas zonā, un tie tieši skar gan patērētājus, gan ražotājus. Nosakot skaidru riska līdzsvaru starp divām minētajām grupām, šo tiesību aktu mērķis ir apvienot patērētāju intereses ar vienotā tirgus politiku (proti, brīva preču apmaiņa un konkurences traucējumu novēršana).

Direktīvā par produktu drošumatbildību ir šādi pamatelementi:

- ražotāja atbildība bez vainas;

- cietušā pierādījuma pienākums attiecībā uz kaitējumu, trūkumu un cēloņsakarību starp tiem;

- visu ražošanas ķēdē iesaistīto uzņēmēju nedalīta un solidāra atbildība, lai nodrošinātu finansiālu garantiju kaitējuma kompensēšanai;

- 500 euro robežvērtība saistībā ar nodarīto kaitējumu, lai izvairītos no pārmērīgi liela skaita lietu izskatīšanas tiesas prāvās;

- ražotāja atbrīvošana no atbildības, ja viņš pierāda konkrētu, direktīvā precīzi izklāstītu faktu esību;

- ierobežota atbildība noteiktā laika posmā, pamatojoties uz vienotiem termiņiem;

- nelikumība prāvās, kas ierobežo vai izslēdz atbildību pret cietušo.

Ņemot vērā dažādās tiesību tradīcijas, direktīva pieļauj, ka dalībvalstis izdara atkāpi no kopējiem noteikumiem („iespējas”) attiecībā uz dažiem punktiem:

- neatbrīvo ražotāju no atbildības, pat tad, ja viņš pierāda, ka zināšanas zinātnē un tehnikā laikā, kad viņš produktu laida apritē, nebija tādas, lai būtu iespējams konstatēt trūkumu;

- nosaka finanšu griestus vismaz 70 miljonu euro apmērā, ar ko sedz kaitējumu, kas radies nāves vai miesas bojājumu dēļ un ko izraisījuši identiski produkti ar vienādiem trūkumiem.

3. DIREKTĪVAS 85/374/EEK PIEMĒROŠANA LAIKPOSMĀ NO 2001. LĪDZ 2006. GADAM

Padome un Komisija, kā arī Komisijas organizētās neoficiālās darba grupas šajā laika posmā veikušas vairākus pasākumus. Padome pieņēma rezolūciju, un Komisija izsludināja divus pētījumus, lai ikdienā novērtētu vairākus direktīvas īstenošanas aspektus. Turklāt 2003. gadā tika izveidotas divas atsevišķas darba grupas, lai apkopotu nevainojamas reputācijas profesionālo un akadēmisko ekspertu viedokļus.

Pēdējais, bet ne mazāk svarīgais aspekts ir tas, ka Eiropas Komisija turpinās rūpīgi uzraudzīt direktīvas īstenošanu un piemērošanu ES. Direktīva 85/374/EEK ir transponēta un piemērota divdesmit piecās dalībvalstīs.

3.1. Padomes 2002. gada 19. decembra Rezolūcija par grozījumu direktīvā saistībā ar atbildību par produktiem ar trūkumiem[3]

Šajā rezolūcijā Padome pauda viedokli, ka ir jānovērtē, vai direktīvā izdarāmi grozījumi, lai dalībvalstu tiesību aktus par piegādātāju drošumatbildību varētu pamatot uz tādiem pašiem noteikumiem kā direktīvā noteiktā drošumatbildības sistēma attiecībā uz ražotāju drošumatbildību.

3.2. Lovells ziņojums (publicēts 2003. gadā)

Šis pētījums tika veikts pēc Eiropas Komisijas pieprasījuma, lai analizētu un salīdzinātu dažādu Eiropas Savienības dalībvalstīs piemērojamo sistēmu praktisko nozīmi attiecībā uz procedurālajiem aspektiem prasībās par produktiem ar trūkumiem.

Ziņojumā norādīts, ka, piemērojot direktīvu gandrīz visās dalībvalstīs, pirmo reizi ir uzkrāta kolektīva pieredze. Ziņojuma vispārējais secinājums bija tāds, ka vismaz tādā līmenī kā direktīva ir vienādi īstenota un skaidrota, tā piedāvā kopīgu patērētāju aizsardzības līmeni un vienotu ražotāju drošumatbildības pamatu. Ziņojumā arī minēts, ka valdošais (bet ne vienīgais) uzskats ir tāds, ka direktīva un produktu drošumatbildības sistēma, kura tai pieskaitāma, kopumā sniedz atbilstošu līdzsvaru starp ražotāju/piegādātāju un patērētāju interesēm. Pie tam ir norādīts, ka neviena konkrēta personu kategorija, uz kuru attiecas direktīvas noteikumi, nav vienoti pieprasījusi veikt būtiskas izmaiņas direktīvā. Patiesībā daudzi (un jo īpaši ražotāji un apdrošinātāji) riska iespējamību, kas izjauktu esošo līdzsvaru, saskatīja attīstībā tādās vispārīgās jomās kā, piemēram, iespēja griezties tiesu iestādēs, procedurālās reformas un paredzamās izmaiņas „prasību kultūrā”.

Jāmin arī tas, ka lai gan gandrīz visi patērētāju pārstāvji un daudzi citi dalībnieki uzskatīja, ka direktīva nenodrošina atbilstošu līdzsvaru, netika nosaukts neviens trūkums. Protams, ar to netiek neapšaubīta izteikto viedokļu pamatotība, bet ir grūti secināt, ka jebkurā būtiskā aspektā direktīva ir fundamentāli kļūdaina.

Ņemot vērā ieviestās reformas saistībā ar direktīvu un diskusijas, kas risinājās tās pieņemšanas un īstenošanas procesā, direktīvas pamatnoteikumu plašā akceptēšana ir ievērojams sasniegums. Turklāt šā ziņojuma sagatavošanas laikā veica pētījumu, kurā atklāja, ka Eiropas Savienībā skaidri un konsekventi nepieprasa izdarīt būtiskas izmaiņas direktīvā. Patiesi, daudzi dalībnieki uzstājuši, lai nebūtu nekādu reformu. Jo īpaši daži no tiem ierosināja sagaidīt tādus sasniegumus citās jomās, kas varētu ietekmēt produktu drošumatbildības sistēmas praktisko darbību un direktīvu. Te ietilpst sasniegumi ES līmenī tādās jomās kā produktu nekaitīguma regulējums, iespēja griezties tiesu iestādēs un patērētāju aizsardzība kopumā.

3.3. Fondazione Rosselli ziņojums (publicēts 2004. gadā)

Šis pētījums tika veikts pēc Eiropas Komisijas pieprasījuma, lai analizētu noteikuma par attīstības risku ekonomisko ietekmi, kā norādīts Direktīvas 85/374/EEK par atbildību par produktiem ar trūkumiem 7. panta e) apakšpunktā. Tajā nav paredzēta atbildība par kaitējumu, kuru izraisījis trūkums, ko nevarēja konstatēt, ņemot vērā pieejamās zināšanas zinātnē un tehnikā laikā, kad produktu izstrādāja.

Direktīvas 7. panta e) apakšpunkta interpretācija ir radījusi grūtības un tikusi dažādi interpretēta vairākās tiesās: skat. piemēram, lietas par inficētām asinīm:

A v National Blood Authority (1999) Apvienotās Karalistes Augstākā tiesā (ar C hepatītu inficētām asinīm,) un Hartman v Stichting Sanquin Bloedvoorziening (1999) Amsterdamas apgabala tiesā (saistībā ar HIV) tika panākti acīmredzami pretēji spriedumi.

Noteikums par attīstības risku tika definēts, ar mērķi panākt pieņemamu kompromisu starp vajadzību stimulēt jauninājumus, no vienas puses, un patērētāju tiesisko paļāvību attiecībā uz drošākiem produktiem, no otras puses. Izšķirošais arguments pašreizējās diskusijās par attīstības riska noteikumu ir tāds, ka šā noteikuma atcelšana pārtrauks jauninājumu attīstību.

Šajā ziņojumā sniegtie konstatējumi norāda, ka bieži izmantotais arguments saistībā ar attīstības riska noteikumu kā būtisku faktoru, ar ko panāk līdzsvaru direktīvā starp vajadzību saglabāt pamudinājumus jauninājumiem un patērētāju interesēm, ir pietiekami pamatots un balstās uz šādiem aspektiem:

- noteikums par riska attīstību aizsargā pamudinājumus veikt jauninājumus, samazinot ar tiem saistītos riskus, nenovirzot P&A atvēlētos resursus apdrošināšanas politikai un liekot uzņēmumiem pielāgoties tehniskās attīstības līmenim;

- noteikums par riska attīstību, iespējams, ir viens no pamatfaktoriem, kas nosaka produktu drošumatbildības apdrošināšanas izmaksu relatīvo stabilitāti un uztur lietu izskatīšanas daudzumu tiesas prāvās saprātīgā līmenī;

- strikti noteiktā drošumatbildības režīmā augsto tehnoloģiju uzņēmumiem /liela riska nozarēm būtu grūti noslēgt samērīgu apdrošināšanas polisi, kas segtu to attīstības riskus.

Apkopojot minētos faktorus, Fondazione Rosselli secināja, ka izmaksas, kas ļautu ražotājiem ieviest jauninājumus strikti noteiktā drošumatbildības vidē, būtu ļoti augstas un ilgtermiņā ietekmētu patērētājus. Attiecīgi Lovells un Rosselli pētījumos ir secināts, ka šāda aizsardzība ir jāsaglabā.

3.4. Darba grupu sanāksmju secinājumi (2003/2004) un secinājumi, kas izriet no Eiropas Komisijas sagatavotajām anketām (2005/2006)

Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 1999. gada atzinumā par Zaļo grāmatu atbalstīja ideju par novērošanu, lai uzraudzītu direktīvas darbību. Tika izveidotas divas darba grupas: vienā grupā bija dalībvalstu iestāžu iecelti eksperti un otrā grupā ieinteresētās personas. Viņi pastāvīgi palīdz Komisijai pārskatīt produktu drošumatbildības jomā esošos tiesību aktus. Pirmajās sanāksmēs uzmanība galvenokārt tika pievērsta abu pētījumu rezultātiem, ko veica pēc Komisijas pieprasījuma ( Lovells pētījums un Rosselli pētījums).

Ieinteresētās personas un eksperti kopumā atbalsta direktīvā noteikto līdzsvaru starp konkurējošam interesēm. Prasības veikt būtiskas reformas netika izteiktas. Tomēr daži dalībnieki izteica bažas saistībā ar konkrētu direktīvas noteikumu atšķirīgu interpretāciju dalībvalstu tiesās, kas pēc viņu domām varētu radīt konkurences traucējumus dalībvalstīs. Visi dalībnieki piekrita tam, ka izšķiroša palīdzība šo neatbilstību novēršanā varētu būt Eiropas Kopienu Tiesas praksei, kurai aizvien biežāk dalībvalstu tiesas lūdz izskatīt prejudiciāla nolēmuma pieprasījumus.

Turklāt, izmantojot anketu, Eiropas Komisija 2005. gada beigās iepriekšminēto grupu dalībniekiem vaicāja, vai viņi uzskata, ka apstākļi kopš ziņojuma publicēšanas 2001. gadā ir būtiski mainījušies.

Kopumā ieinteresēto personu un nacionālo ekspertu vidū direktīvu uzskata kā patērētajiem pozitīvu un labvēlīgu. Lielākajā daļā saņemto atbilžu ir norādīts, ka kopš 2001. gada ES tiesību aktos nav būtisku izmaiņu. Vairums dalībnieku „kopumā ir apmierināti ar pašreizējo situāciju” un daudzi vispār nesaskata iemeslu, lai direktīvā izdarītu grozījumus[4]. Vienīgais jautājums, kas izraisīja bažas, bija EUR 500 robežvērtība, attiecībā uz kuru daži pieprasīja paskaidrojumus, bet citi – tās atcelšanu. To varētu apspriest nākamajās diskusijās un izmantot kā pamatu turpmākai uzraudzībai.

3.5. Eiropas Kopienu tiesas spriedumi

Kopš 2001. gada un līdz šā ziņojuma projektam sagatavošanas brīdim Eiropas Kopienu tiesa ir pasludinājusi spriedumu deviņos dažādos gadījumos saistībā ar Direktīvu 85/374/EEK .

Eiropas Kopienu tiesa piedāvāja dažas vadlīnijas par „kaitējuma” jēdzienu Veedfald (C-203/99) lietā; atsaucās uz dažiem aspektiem par valsts pasākumu pārņemšanu lietās pret Franciju (C-52/00), Grieķiju (C-154/00) un Spāniju (C-183/00); tas pats Skov Æg lietā (C-402/03) un sniedza jēdziena „laist apritē” definīciju Declan O’Byrne (C-127/04) lietā.

Visbeidzot vienā no svarīgākajiem spriedumiem[5] šajā jautājumā Eiropas Kopienu tiesa uzsvēra faktu, ka „…ierobežojumi, kas izklāstīti Kopienas tiesību aktos saistībā ar direktīvas darbības jomu, ir sarežģīts dažādu interešu sabalansēšanas rezultāts. Kā norādīts pirmajā un devītajā direktīvas preambulas apsvērumā, intereses, ieskaitot kompensāciju garantijas, kas atvieglo tirdzniecību kopējā tirgū, patērētāju aizsardzību un nodrošina labu tiesvedību netiks mainītas.” Saskaņā ar šo spriedumu Eiropas Komisija atgādina, ka Direktīvas 85/374/EEK pamatprincipi nodrošina precīzu līdzsvaru starp prasības iesniedzēju, ražotāju un to apdrošinātāju interesēm. Grozot vai atceļot tādus pamatprincipus kā cēloņsakarība (4. pants), noilguma periodi (10. un 17. pants), attīstības riska noteikuma izslēgšana (7. pants), nozīmētu to, ka savstarpējā saistība starp šiem elementiem izjauktu minēto līdzsvaru, kas savukārt izraisītu nelabvēlīgu ietekmi uz ekonomiku un mazinātu patērētāju aizsardzības līmeni.

Tāpēc viena no svarīgākajām Eiropas Komisijas prioritātēm ir arī turpināt rūpīgi sekot jaunumiem tiesu praksē un produktu drošumatbildības sistēmu praktiskai darbībai.

4. TURPMĀKAIS DARBS

Pastāvīga uzraudzība un pat sīkāki paskaidrojumi ir vajadzīgi saistībā ar konkrētiem direktīvas aspektiem attiecībā uz patērētāju aizsardzību un iekšējā tirgus darbību. Šo jēdzienu atšķirīga interpretācija valstu tiesās dažreiz var izraisīt būtiskas atšķirības šīs direktīvas konkrētu aspektu tiesiskajā piemērošanā dalībvalstu vidū, bet ir maz pierādījumu tam, ka šīs atšķirības rada būtiskus tirdzniecības šķēršļus vai konkurences traucējumus ES[6].

Jānorāda, ka Lovells ziņojumā jau tika uzsvērts, ka ar direktīvu netiek pilnībā saskaņoti produktu drošumatbildības tiesību akti visā ES tā, lai katrā dalībvalstī patērētāji un ražotāji/piegādātāji līdzīgā situācijā varētu sagaidīt vienādus rezultātus. Patiesi, kad direktīva tika pieņemta, tā bija paredzēta tikai ierobežotai saskaņošanai, lai gan „ar to tiek uzsākta pilnīgāka saskaņošana.” Tomēr, ievērojot ziņojuma secinājumus, pilnīga saskaņošana visplašākajā nozīmē ir ne tikai neiespējama, bet arī nevajadzīga, ņemot vērā tās ierobežoto ietekmi (ja vispār tāda ir), atteikšanās no tās diez vai ietekmēs iekšējo tirgu.

Atbilstīgi iepriekš teiktajam Eiropas Komisija ierosina rūpīgu un regulāru uzraudzību šādu tiesisko jēdzienu jomās:

- Pierādījuma pienākums (4. pants).

Jautājumi par pierādījuma pienākumu ir aizvien pretrunīgi, un tiem ir ļoti praktiska nozīme. Daži patērētāju pārstāvji joprojām uzskata, ka patērētāji atrodas diezgan neizdevīgā situācijā, jo viņu pienākums ir pierādīt trūkumu un/vai cēloņsakarību produktu drošumatbildības lietās. Bažas galvenokārt rada grūtības pamatot pierādījumus prasībās, jo nav tiesisku vai citu vajadzīgo resursu, lai tās pareizi izmeklētu, vai nav iespējas rast pieeju būtiskai informācijai. Šādas problēmas ir jo īpaši aktuālas saistībā ar augsta tehniska līmeņa produktiem vai ja minētie bojājumi ir sarežģīti pēc būtības.

Savukārt ražotāji un apdrošinātāji uzskata, ka noteikumu par pierādījuma pienākumu atvieglošana varētu sekmēt „viltotu prasību” parādīšanos. Patiešām, daži ražotāji ierosināja, ka prasības iesniedzēju pienākums ir vēl rūpīgāk pamatot prasības procesa sākumposmos.

Grūtības, ar kurām sastopas prasību iesniedzēji, lai pierādītu vainu, vairākās dalībvalstīs ir risinātas dažādi. Piemēram, Portugālē un Austrijā, neizpildot līgumsaistības, pastāv vainas prezumpcija, un šajā gadījumā pierādījuma pienākums tiek deleģēts atbildētājam, kam jāpierāda nevainīgums.

Vairākās dalībvalstīs tiesas var akceptēt vainas esību, ja produkts ir ar trūkumiem. Šādi tiesu prakses piemēri ir Nīderlandē un Īrijā. Šādās lietās darbojas pierādījuma pienākuma maiņa, tad atbildētājam ir jāsniedz pierādījumi, lai pārliecinātu tiesu par to, ka viņš nav vainīgs, lai gan produktam ir trūkums. Šāda prakse ir arī Dānijā. Līdzīgi arī Spānijas Augstākā tiesa vairākos spriedumos ir noteikusi, ka prasības iesniedzējam ir tikai jāpierāda trūkums un cēloņsakarība starp atbildētāja rīcību un trūkumu; vainas prezumpcija nepastāv tikai tad, ja atbildētājs spēj pierādīt augsta līmeņa pienācīgu rūpību. Daudzos gadījumos atbildētājs tiks atbrīvots no atbildības tikai tad, ja viņš var pierādīt neparedzētu negadījumu vai nepārvaramu varu, vai tikai prasības iesniedzēja vai trešās puses vainu. Ja atbildētājs Itālijā lietā par bīstamu produktu izraisītiem bojājumiem vēlas izvairīties no atbildības, viņa pienākums ir sniegt pierādījumus, lai pamatotu, ka tika veikti visi atbilstošie pasākumi, lai novērstu trūkumus.

- Trūkuma jēdziens (6. pants).

Direktīvā ir noteikta „drošuma prasību” pārbaude attiecībā uz trūkumiem – t.i., produktam ir trūkumi, ja tā drošums nav tāds, kādu personai ir tiesības gaidīt. „Drošuma prasību” pārbaudes subjektīvā būtība nozīme to, ka šo principu nav iespējams precīzi definēt. Šajā sakarā rodas praktiskas dabas jautājumi, piemēram, cik lietderīgi tiesai ir veikt riska/ieguvumu analīzi, lai novērtētu, ko persona ir tiesīga pieprasīt, un cik lielā mērā ražotāja rīcība (piemēram, veiktās rūpes vai bezrūpība) ir atbilstoša šajā kontekstā. Šie jautājumi ir radušies lietu izskatīšanas gaitā, bet tie vēl nav galīgi izlemti kādā no dalībvalstu tiesām. Piemēram, iepriekšminētajā lietā A and Others v National Blood Authority Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa nolēma, ka atbildētāja rīcība nav vērā ņemams faktors, lai noteiktu vai produktam ir trūkumi. Tomēr nākamajā lietā Sam Bogle and others v McDonald's Restaurants Ltd Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa kā atbilstošu apsvērumu citēja McDonalds veiktos pasākumus, lai apmācītu savus darbiniekus saistībā ar drošības prasībām par karsto dzērienu pasniegšanu saviem apmeklētājiem.

Neskaidrība ir arī jautājumā par to, kas ir vajadzīgs, lai pierādītu „trūkumu”. Dažās lietās tiesas, šķiet nolēmušas, ka prasības iesniedzējam tikai jāpierāda, ka produktam ir trūkumi, kas radījuši bojājumus. Lietā, kurā spriedumu pieņēma the Tribunal de grande instance of Aix en Provence in France , prasības iesniedzējs tika ievainots, kad stikla aizsegs kamīnā eksplodēja, un eksplozijas apstākļu precīzs iemesls nebija zināms. Tiesa nolēma, ka prasības iesniedzējam nav jāpamato precīzs negadījuma iemesls, lai pierādītu, ka produktam bija trūkumi, jo bojājumu nodarīšana ar stiklu ir pietiekams produkta trūkumu pierādījums.

Beļģijā izskatīja līdzīgu lietu saistībā ar atspirdzinoša dzēriena pudeles eksplodēšanu, un prasības iesniedzējam saskaņā ar direktīvu nevajadzēja pierādīt „trūkumu precīzu raksturojumu, jo īpaši attiecībā uz visiem tehniskajiem aspektiem.”

Tas ir pretstatā pieejai, ko izmantojat Apvienotās Karalistes tiesas lietā Richardson v LRC Products Ltd (saistībā ar prezervatīvu, kas pārplīsa lietošanas laikā) un Foster v Biosil (saistībā ar silikona krūšu implantu, kas radīja trūci). Abos gadījumos produktam bija trūkumi, bet to iemesls nebija zināms. Pretēji tiesas lēmumiem Francijā un Beļģijā Apvienotās Karalistes tiesa katrā lietā nolēma, kas saskaņā ar direktīvu prasības iesniedzējam bija atbildība pierādīt ne tikai to, ka produktam bija trūkumi, bet arī minēto trūkumu būtību. Tā kā prasības iesniedzēji nevarēja pierādīt trūkumu iemeslus, prasības netika apmierinātas.

- attīstības risku aizsardzība (7. panta e) apakšpunkts);

Dalībvalstis atbilstīgi 15. panta 1. punkta b) apakšpunktam var neiekļaut savos īstenošanas tiesību aktos noteikumu par attīstības risku. Tikai Somija un Luksemburga ir izvēlējušās šo iespēju[7]. Lai gan Eiropas Kopienu Tiesa ir sniegusi dažus paskaidrojumus par aizsardzības noteikuma darbības jomu, tomēr šī joma nav precizēta. Tiešām, ir zināms tikai viens veiksmīgs aizsardzības noteikuma pielāgošanas piemērs, proti, Sanquin Foundation lieta Nīderlandē. Šajā lietā ar HIV vīrusu inficētu asiņu piegādātāji varēja paļauties uz aizsardzības noteikumu, jo apstākļos, kuros viņi piegādāja produktu, ticama asins skrīninga pārbaude nebija pieejama. Interesanti minēt arī to, ka Apvienotās Karalistes tiesa attiecīgā lietā nolēma, ka līdzīgos apstākļos aizsardzības noteikums nav piemērojams.

- Minimālā robežvērtība (9. pants).

Šo noteikumu dalībvalstis var dažādi skaidrot. Vairumā dalībvalstu, tostarp Austrijā, Dānijā, Somijā, Vācijā un Itālijā, robežvērtība ir „atskaitāma”, jo no kompensācijas par zaudējumiem, ko piešķir prasības iesniedzējam, kas uzvarējis procesā (zaudējumi par īpašumu), atskaita šo noteikto summu. Dažās dalībvalstīs, piemēram, Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē, robežvērtība ir minimālā summa, un, ja prasība pārsniedz noteikto minimālo robežvērtību, zaudējumi tiek pilnībā apmaksāti. Direktīvas īstenošanas tiesību aktos Spānijā kompensācijas summa ir atskaitāma, bet praksē tiesas to interpretē kā robežvērtību, un minētā summa ne no vienas kompensācijas patiesībā nekad nav atskaitīta.

Minimālā robežvērtība ir svarīgs jautājums it īpaši Somijā, jo vairāki dalībnieki ierosināja to atcelt.

- Normatīvai atbilstībai piemērojamie aizsardzības noteikumi.

Dažas ieinteresētās personas un jo īpaši farmācijas nozares pārstāvji uzstājīgi diskutēja par vajadzību ieviest aizsardzības noteikumus, kas regulē normatīvo atbilstību, kas būtu piemērojama produktam, kura drošuma prasības ir precīzi atrunātas, tādējādi nodrošinot, ka produkts pilnībā atbilst piemērojamajiem noteikumiem.

- Jauni produkti, trūkumi noformējumā un nebrīdināšana.

Dažas ieinteresētās personas, galvenokārt ražotāji, iebilda, ka direktīvā noteiktais„striktas drošumatbildības” standarts nav piemērots drošumatbildībai saistībā ar trūkumiem noformējumā vai bojājumiem, ko dēvē par „informācijas trūkumu”, piemēram, nebrīdināšana.

5. SECINĀJUMI

Apkopojot saņemto informāciju par direktīvas piemērošanu, Komisija šajā posmā nesaskata vajadzību iesniegt priekšlikumus grozījumiem. Konkrēti, attiecībā uz Padomes 2002. gada 19. decembra Rezolūciju par grozījumu direktīvā saistībā ar atbildību par produktiem ar trūkumiem Eiropas Komisijas atzinumā ir minēts, ka ja rezolūcija stātos spēkā, tas izraisītu atkāpšanos no produktu drošumatbildības tiesību aktu saskaņošanas principa atbilstīgi direktīvai.

Tomēr nedrīkstētu nenovērtēt arī to, ka turpmāko saskaņošanu iespējams sasniegt, panākot labāku kopēju vienošanos par direktīvas juridisko jēdzienu interpretāciju. To var panākt, izmantojot:

- Eiropas Kopienu Tiesas praksi,

- Eiropas Komisijas kontroles tiesības (dalībvalstu transponēšanas pasākumu pārbaude, iespēja uzsākt pārkāpumu izmeklēšanas procedūru nepareizas piemērošanas gadījumā),

- Pastāvīgu analizēšanu darba grupās.

Šajā sakarā Komisija ierosina 2007. gadā turpināt apspriedes un pārbaudes darba grupās, kas cita starpā iepriekšminētas 4. punktā (turpmākais darbs), lai analizētu spēkā esošo Kopienas tiesisko regulējumu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem. Tā kā pieredze direktīvas izmantošanā palielinās, un esošām pretrunām direktīvas darbībā, kas pastāv dalībvalstu vidū, varētu būt lielāka praktiskā nozīme, ir iespējams, ka konkrētā gadījumā būtu jāiesaistās Komisijai.

Komisijai atbilstīgi direktīvas 21. pantam jāiesniedz regulāri ziņojumi Padomei un Parlamentam. Tāpēc Komisija turpinās uzraudzīt direktīvas īstenošanu un tās rezultātus un izvērtēs jebkuru iespējamu vajadzību saistībā ar turpmākajiem grozījumiem nākamajā ziņojumā par Direktīvas 85/374/EEK piemērošanu.[pic][pic][pic]

[1] Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīva 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem piemērošanu (OV L 21, 7.8.1985., 29.–33. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 10. maija Direktīvu 1999/34/EK (OV L 141, 4.6.1999., 20.–21. lpp.) un precizēta ar kļūdu labojumu (OV L 283, 6.11.1999., 20. lpp.). Direktīvas īstenošanas datums bija 1988. gada 25. jūlijs.

[2] LOVELLS, Product liability in the European Union , 2003. gads; un FONDAZIONE ROSSELLI, Analysis of the Economic Impact of the Development Risk Clause as provided by Directive 85/374/EEC on Liability for Defective Products , 2004. gads.

[3] Padomes 2002. gada 19. decembra Rezolūcija par grozījumu direktīvā saistībā ar atbildību par produktiem ar trūkumiem (OV C 26, 4.4.2003., 2.-3. lpp.).

[4] Piemēram, tikai trīs ieinteresētās personas nepiekrita 7. panta e) apakšpunkta formulējumam (noteikums par attīstības risku); tikai piecas ieinteresētās personas un viena dalībvalsts pieprasīja izveidot ES mēroga kompensācijas fondu.

[5] Eiropas Kopienu tiesas 2002. gada 25. aprīļa spriedums lietā C-154/00 (Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku), 29. pants.

[6] Kā precīzi minēts Lovells ziņojuma 4. secinājumā.

[7] Eiropas Kopienu Tiesas (piektā palāta) 1997. gada 29. maija spriedums. Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas Apvienoto Karalisti un Ziemeļīriju. Lieta C-300/95. ECR 1997, I-0264. lpp.