LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 177/9

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Ēnu ekonomikas un nedeklarēta darba apkarošanas stratēģija” (pašiniciatīvas atzinums)

(2014/C 177/02)

Ziņotājs: Palmieri

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu 2013. gada 14. februārī nolēma izstrādāt pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“Ēnu ekonomikas un nedeklarēta darba apkarošanas stratēģija”.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Nodarbinātības, sociālo lietu un pilsoniskuma specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2013. gada 19. decembrī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 495. plenārajā sesijā, kas notika 2014. gada 21. un 22. janvārī (21. janvāra sēdē), ar 129 balsīm par un 4 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1. Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja (EESK) uzskata, ka līdztekus un sinerģijā ar uzmanību, ko ēnu ekonomikas un nedeklarēta darba apkarošanai pievērš Eiropas Komisija, specializētās iestādes, piemēram, Eurofound, kā arī citas starptautiskas organizācijas, tādas kā Pasaules Banka, ir vēlreiz jāuzsver ēnu ekonomikas un nedeklarēta darba apkarošanas nozīme.

1.2. Ņemot vērā smago ekonomikas krīzi, kas turpinās Eiropā, EESK uzsver minēto parādību negatīvo ietekmi uz uzņēmumu attīstības dinamiku, kā arī uz inovāciju un cilvēkkapitāla pilnveidošanas iespējām. Ēnu ekonomikas uzņēmumu un nelegālu darba ņēmēju legalizēšana būtu ekonomikas atveseļošanās faktors un ieliktu pamatus stabilākai attīstībai.

1.3. Lai gan runa ir par politikas jomām, kas ir dalībvalstu kompetencē, ir plaši atzīts, ka efektīva apkarošana nozīmē arī informācijas, datu un novērtējumu sistemātisku apmaiņu Eiropā tā, lai tiktu īstenota atbildīgo iestāžu un iesaistīto sociālo partneru līdzdalība un sadarbība.

1.4. Tādējādi EESK pēc savas būtības ir ideāla vieta, kur veicināt un rosināt informācijas apmaiņu par instrumentiem, politiku un paraugpraksi, lai ietekmētu kā ekonomiskos faktorus, tā arī kultūras un sociālo kontekstu, ņemot vērā Eiropas Savienības (ES) noteikto stratēģiju nelegālas nodarbinātības un izvairīšanās no nodokļu maksāšanas apkarošanai, kuras pamatā ir iekļaušana oficiālajā darba tirgū.

1.5. Vispirms EESK uzskata, ka ir ļoti svarīgi kvantitatīvi un kvalitatīvi novērtēt kā minētās parādības, kuras ir ļoti neviendabīgas dažādās valstīs, tā arī to negatīvās ekonomiskās un sociālās sekas, kurām savukārt ir atšķirīga ietekme dalībvalstīs atkarībā no dažādiem strukturāliem apstākļiem un situācijas. Apkarošanas stratēģiju vājina tas, ka trūkst saskaņotu datu un informācijas attiecībā uz dažādām dalībvalstīm, jo stratēģijas pamatā jābūt gan pasākumiem, kas ļauj noteikt problēmas apmēru, gan īstenotās politikas ietekmes novērtējumam.

1.6. Tāpēc EESK ierosina atrisināt metodoloģijas problēmu saistībā ar ēnu ekonomikas un nedeklarēta darba apjoma un attīstības aplēsēm, kas vēl aizvien nav pilnīgas un kopīgas, un izmantot metodi, kuras pamatā būtu tādi dati par darbaspēku, kas saskaņoti apkopoti visās dalībvalstīs. Šo metodi ir izstrādājis Itālijas Statistikas institūts (Istituto italiano di statistica), un tāpēc tā ir izmēģināta valstī, kurā ēnu ekonomika un nedeklarēts darbs ir īpaši izplatīts un kurā situācija dažādos reģionos ir ļoti atšķirīga.

1.7. Galvenais neviendabības aspekts ir ēnu ekonomikas apmērs, kas dažās dalībvalstīs un dažos reģionos sasniedz 30 % no ražošanas kopapjoma, tādējādi esot ne tik daudz atsevišķa problēma, bet drīzāk ražošanas sistēmas neatņemama sastāvdaļa. Tādēļ EESK atgādina par nepieciešamību pielietot plašu apkarošanas politikas risinājumu klāstu, kas izstrādāts dažādām teritorijām, dažādām ražošanas nozarēm un dažādiem attiecīgajiem darba veidiem, lai tādējādi atbilstīgi risinātu jautājumus ne vien saistībā ar īpašiem ekonomiskajiem, bet arī kultūras un sociālajiem faktoriem, kas veicina ēnu ekonomiku un nedeklarēto darbu.

1.8. Sociālie partneri var sniegt ieguldījumu ēnu ekonomikas legalizēšanā, sevišķi tur, kur tā nav vienkārši slēpšana, lai ietaupītu uz ražošanas izmaksām, bet ir ražošanas struktūras sastāvdaļa. Faktiski apkarošanas politikā vajag izveidot to Eiropas, valstu un vietējo dalībnieku tīklu, kas apzinās problēmu un spēj veicināt pasākumus, lai ēnu ekonomika kļūtu neizdevīga. Tas ir iespējams, ar efektīviem novēršanas pasākumiem sodot tos, kas praktizē ēnu ekonomiku, un sekmējot ēnu ekonomikas legalizēšanu ar preventīviem un koriģējošiem pasākumiem, kuri pašreizējā ekonomikas krīzē šķiet lietderīgāki.

1.9. EESK aicina reģionos izveidot reģionāla līmeņa ēnu ekonomikas novērošanas centrus, kuros darbotos darba devēji, arodbiedrības un kompetentās publiskās iestādes, lai analizētu problēmu un tās izmaiņas laikā, apzinātu galvenās iezīmes, izvērtētu visefektīvākos intervences pasākumus un uzraudzītu to konkrēto īstenošanu.

1.10. EESK prasa, lai ēnu ekonomikas apkarošana nenotiek tikai ES robežās, bet tiktu piemērota uzņēmuma sociālā atbildība, ja nav obligāto pienācīgā darba standartu trešās valstīs, kurām ir apakšuzņēmuma līgumi ar ES. Tā ir prakse, kas ne vien kropļo uzņēmumu konkurenci, bet ir arī atvērta bērnu darba izmantošanai un apdraud šādu darba ņēmēju drošību, jo pamata drošības pasākumi netiek ievēroti, kā tas nesen notika Bangladešā, kur sabruka rūpnīca.

2. Eiropas Savienības apņemšanās cīnīties pret ēnu ekonomiku un nedeklarētu darbu

2.1. Eiropas Savienības stratēģijā “Eiropa 2020”, kuras uzdevums ir panākt gudru, ilgtspējīgu un iekļaujošu izaugsmi, papildus pamatnostādnēm dalībvalstīm ekonomikas politikas jomā ir iekļautas vadlīnijas nodarbinātības politikas veicināšanai, kuru vidū ir arī ēnu ekonomikas un ar to saistītā nedeklarētā, nelegālā un neoficiālā darba apkarošana, kas joprojām ir dalībvalstu kompetencē (1). Vispārīgais ēnu ekonomikas jēdziens ietver dažādas darbības, sākot ar legālām darbībām, kas tiek īstenotas nelikumīgi, līdz pat nelegālām darbībām. Nedeklarētais darbs tiek definēts kā “jebkāda likumīga darbība, kuru persona veic par atlīdzību, bet kuru nedeklarē valsts iestādēm, ņemot vērā dalībvalstu tiesiskā regulējuma sistēmas atšķirības. Šī definīcija (...) attiecas uz dažādu darbību klāstu – no neoficiāliem mājsaimniecības pakalpojumiem līdz nelikumīgai nodarbinātībai, ko veic strādājošie, kas dalībvalstīs uzturas nelegāli, taču šī definīcija neattiecas uz noziedzīgiem nodarījumiem” (2).

2.1.1. Ēnu ekonomika negatīvi ietekmē ražošanas pienācīgu darbību un darbaspēka kvalitāti, liekot šķēršļus ekonomikas, sociālajai un budžeta politikas pasākumiem, kas vērsti uz izaugsmi, un traucējot centieniem īstenot vērienīgus ekonomikas un nodarbinātības mērķus, kas noteikti stratēģijā “Eiropa 2020”. Negatīvās sekas ir vēl smagākas, ņemot vērā ekonomikas krīzes ietekmi uz sociālo un nodarbinātības jomu, jo samazinājās darba iespējas un ir apdraudēta uzņēmumu un darba ņēmēju peļņa un ienākumi.

2.1.2. Pēdējos gados Eiropas Nodarbinātības stratēģijas (ENS) ietvaros šīm parādībām ir pievērsta lielāka uzmanība (3), risinot ar tām saistītos jautājumus vai nu tieši, vai ar vispārīgākiem apsvērumiem par reformu nepieciešamību darba tirgū, vai arī saistībā ar tādiem blakus jautājumiem kā nelegālā imigrācija Eiropas Savienībā un pienācīgs darbs trešās valstīs.

2.1.3. Ēnu ekonomikai un nedeklarētam darbam īpaša uzmanība ir pievērsta 2012. gada aprīlī publicētajā nodarbinātības tiesību aktu kopumā, 2012. un 2013. gada izaugsmes pētījumā, kā arī vairākām dalībvalstīm adresētajos ieteikumos par to, kā apkarot nelegālu nodarbinātību un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Komisijas darba programmā (4)to likumdošanas iniciatīvu vidū, kas jāīsteno līdz 2014. gadam, ir “Eiropas platforma nedeklarētas nodarbinātības apkarošanai”, kuras uzdevums ir uzlabot sadarbību starp dalībvalstu kompetentajām iestādēm, izplatīt paraugpraksi un apzināt dažus kopējus principus.

2.2. Darba devēju organizāciju un arodbiedrību līdzdalībai lēmumu pieņemšanas procesā ir būtiska nozīme: “Sociālajiem partneriem valstu līmeņos ir būtiska nozīme darba tirgus noteikumu izstrādāšanā” (5). Paralēli arī EESK izskatīja un rosināja Eiropas politikas izmaiņas ēnu ekonomikas un nedeklarēta darba apkarošanas jomā, 1999. un 2005. gadā pieņemot divus atzinumus (6).

2.2.1. Pirmajā atzinumā EESK pozitīvi novērtēja apkarošanas stratēģiju, kuras pamatā bija iekļaušana oficiālajā darba tirgū un politikas pasākumu kopums, ko var pielāgot dalībvalstu dažādiem normatīviem un ražošanas apstākļiem. Atzinumā bija arī uzsvērti daži neskaidri vai pārāk zemu novērtēti aspekti saistībā ar nedeklarētā darba definīciju, diferencēšanu starp tiem, kas ir spiesti palikt ēnu ekonomikā, un tiem, kuri apzināti izvēlas nelegalizēties, lielo administratīvo un fiskālo slogu maziem un vidējiem uzņēmumiem un amatniekiem, nelegālas imigrācijas pārvaldību, jaunu darba veidu legalizāciju, nedeklarētu darba ņēmēju dažādību, dažu paredzēto apkarošanas pasākumu iespējamo neefektivitāti.

2.2.2. Otrajā (pašiniciatīvas) atzinumā (7), ko EESK pieņēma 2005. gadā, ir uzsvērti problēmjautājumi, uz kuriem bija norādīts iepriekšējā atzinumā, kā arī izskatīti papildu aspekti. Tie ir šādi: stimulu uzlabošana nodarbinātības legalizācijai, birokrātisku formalitāšu samazināšana jaunu uzņēmumu veidošanā, īpaša uzmanība darba ņēmējām ar zemu atalgojumu, uzņēmumiem un darba ņēmējiem paredzēto informācijas un izglītošanas kampaņu veicināšana, efektīvas kontroles un sankciju sistēmas izveidošana preventīvos nolūkos, uzmanība darba standartiem trešās valstīs, kā arī saikne ar bezdarbu.

3. Vispārīgas piezīmes: nepieciešamība rīkoties

3.1. Ēnu ekonomikas iemesls ir ne tikai izmaksas, kas tiek uztvertas kā pārmērīgas (sevišķi darba izmaksas), un tātad tai nav viens vienīgs mērķis nelikumīgi samazināt ražošanas izmaksas, nemaksājot nodokļus un krāpjoties sociālā nodrošinājuma jomā. Tā ir saistīta arī ar vēlmi neievērot noteikumus un darba standartus (minimālā alga, maksimālā darba laika ierobežošana, drošība, sertifikācija). Šajā jēdzienā neietilpst kriminālas darbības vai arī legālas darbības, kuras veic neapstiprināti uzņēmēji, bet tas aptver neformālus gadījuma darbus ģimenes vai kaimiņattiecību ietvaros, kuri vispārīgi ir sabiedrībai vairāk pieņemami.

3.1.1. Parādības sarežģītību veido fakts, ka attiecīgais darbaspēks pārstāv ļoti dažādus gadījumus (8): pašnodarbinātie, kas izvēlas nelegalizēties, algoti darbinieki, kuriem nav sociālā nodrošinājuma vai līguma vai kuriem daļu algas maksā “aploksnēs”, ģimenē strādājošie, darba ņēmēji, kas nedeklarē otro vai trešo darbu, nelegālie imigranti, darba ņēmēji bez obligātajiem pienācīgā darba standartiem trešās valstīs, kurām ir apakšuzņēmuma līgumi ar ES.

3.2. Nepieciešamība nopietni apkarot ēnu ekonomiku un nedeklarētu darbu ir saistīta ar to, ka minētajām parādībām ir daudzējāda ietekme gan uz uzņēmumiem, gan darba ņēmējiem, gan uz valsts budžetu: — uzņēmumu sacensība ir izkropļota sakarā ar negodīgu konkurenci starp tiem, kas ievēro noteikumus, un tiem, kuri tos neievēro, tādējādi saglabājot uzņēmējdarbību, kas tirgū visdrīzāk nespētu izdzīvot; turklāt tiek radīta neefektīva dinamika, jo uzņēmumi neizvērš savu darbību, lai paliktu ēnu ekonomikā, un tiem nav atbilstīgas piekļuves kredītam, — darba ņēmēji atrodas fiziskas, ieņēmumu un sociālās nedrošības apstākļos, un tam ir sekas ne vien ētiskā skatījumā uz viņu cieņu, bet arī ņemot vērā ražošanu, jo trūkst pastāvīgas apmācības, profesionālās kvalifikācijas celšanas, kā arī nenotiek prasmju, ražošanas procesu un produktu atjaunināšana, — publiskās finanses zaudē ieņēmumus, kā rezultātā samazinās nodokļu ieņēmumi un sociālie maksājumi (nodokļu ieņēmumu iztrūkums) un tiek netaisnīgi sadalītas publisko pakalpojumu un labklājības valsts izmaksas (parazītisms).

3.3. Pie tam ekonomikas globalizācija, kā arī sociālās un demogrāfiskās pārmaiņas rada (vismaz potenciāli) vairāk iespēju ēnu ekonomikai un nedeklarētam darbam, un tāpēc apkarošanas politikai ir attiecīgi jāmainās, pielāgojoties jaunajiem apstākļiem un risinot jautājumus saistībā ar problēmām, kas rodas. Runa ir par lielāku pieprasījumu pēc ģimenes un aprūpes pakalpojumiem, tradicionālo darba veidu samazināšanu un arvien lielāku elastību līgumattiecībās, pašnodarbināto darba un ārpakalpojumu palielināšanos, starptautisku uzņēmumu grupu nostiprināšanos. Tāpēc lielāka uzmanība ir jāpievērš tiesību normu izstrādei, pārraudzības un kontroles instrumentiem, kā arī starptautiskas koordinācijas veidiem.

3.4. Statistikas skatījumā ēnu ekonomikas darbības ir IKP neatņemama sastāvdaļa; tāpēc, lai tās novērtētu, ir vajadzīga atbilstoša metodoloģija. Tomēr ES ir grūti iegūt ticamu un salīdzināmu informāciju par tās apmēriem un nozarēm; tam ir vismaz trīs iemesli: i) parādības pēc būtības nav tieši novērojamas; ii) pamatnostādņu daudzveidība dalībvalstīs, kā rezultātā valstu tiesību akti atšķiras; iii) atšķirīgu aprēķina metožu izmantošana. Protams, atšķirīgas pieejas nozīmē nevienādus aprēķinus, kas var ļoti ievērojami atšķirties pat vienā valstī (sk. 1. tabulu). Parasti valsts oficiālajos avotos publicētie skaitļi ir mazāki salīdzinājumā ar ekspertu un starptautisku organizāciju analīzēm.

3.4.1. Ēnu ekonomikas apmēra noteikšanai ir trīs veidi, kurus turklāt var piemērot dažādiem analīzes priekšmetiem (pievienotā vērtība vai nodarbinātība): — tiešie apsekojumi, kas veikti mikroekonomikas līmenī (piemēram, Eirobarometrs vai “Eiropas sociālais pētījums”), izmantojot epizodiskas vai regulāras izlases veida aptaujas, kurās respondentiem tiek prasīts par dažām viņu darba attiecību raksturīgajām iezīmēm (9), — netiešie novērtējumi makroekonomikas līmenī, pamatojoties uz citiem lielumiem, kas ir zināmi un cieši saistīti ar ēnu ekonomiku, piemēram, nacionālie konti, darba tirgus dinamika, patēriņš, naudas pieprasījums, — ekonometriskie modeļi, kuri ēnu ekonomiku uzskata par nenovērojamu mainīgu lielumu, ņemot vērā galvenos faktorus, kas to veicina, un nelegālās darbības rādītājus.

3.5. Eiropas līmeņa pētījumā kā lietderīgu pamatu viendabīgu un starp dalībvalstīm salīdzināmu aplēšu iegūšanai bija ieteikts izmantot netiešo metodoloģiju, ko izstrādājis Itālijas Nacionālais Statistikas institūts; tās pamatā bija plaši pieejami un ticami dati par darbaspēka izlietojumu (10). Vidēja termiņa perspektīvā minētā metodoloģija varētu Eiropas Savienībai nodrošināt analīzes, salīdzināšanas un novērtējuma vienotu un kopīgu pamatu, kas būtu neatkarīgs no pētījumu centriem vai ārējām organizācijām.

3.6. Pašlaik salīdzināma informācija par visām dalībvalstīm tiek iegūta gan ar ekonometriskajiem modeļiem par ēnu ekonomiku, gan ar tiešajiem izlases veida apsekojumiem par tā darbaspēka (algota un pašnodarbinātā) procentuālo daudzumu, kas ir nodarbināts neoficiāli. Šādi iegūti rezultāti dažkārt ir pretrunīgi, jo tiek analizētas atšķirīgas jomas (sk. 2. tabulu). Turklāt tikai nedaudzas dalībvalstis regulāri valsts līmenī apkopo datus par minēto parādību.

3.6.1. Saskaņā ar ekonometriskās metodes aprēķiniem ēnu ekonomikas apmēri vislielākie ir dažās Centrāleiropas un Austrumeiropas dalībvalstīs (līdz pat 30 % Bulgārijā), rādītāji ir augsti Eiropas dienvidos, vidēji – pārējā Centrāleiropā un Austrumeiropā, kā arī ziemeļu valstīs, bet minimāli – kontinentālās Eiropas un anglosakšu dalībvalstīs (11).

3.6.2. Savukārt ar tiešo metodi tiek reģistrēts daudzveidīgāks stāvoklis ar maksimāliem lielumiem dienvidos (sevišķi Kiprā un Grieķijā), bet arī Īrijā un Polijā un minimāliem lielumiem dažās Centrāleiropas, Austrumeiropas, ziemeļu un kontinentālajās dalībvalstīs (12).

4. Īpašās piezīmes: krīzes ietekme un ieteicamie politiskie pasākumi

4.1. Krīzes un taupības politikas ietekme a priori nav skaidra. No piedāvājuma aspekta lejupslīdei vajadzētu veicināt ražošanas izmaksu samazināšanu (arī nelikumīgu), lai kompensētu peļņas un ieņēmumu samazināšanos, ņemot vērā bezdarbnieku lielāku gatavību pieņemt nelegālu darbu. Savukārt no pieprasījuma aspekta sarūk darba iespējas mazkvalificētiem darba ņēmējiem, jo patēriņš un ieguldījumi samazinās tādās nozarēs kā būvniecība, tirdzniecība, viesnīcu un ēdināšanas pakalpojumi, mājsaimniecību pakalpojumi.

4.1.1. Taču empīriskie novērojumi nav viennozīmīgi (13). Saskaņā ar ekonometriskiem modeļiem pēdējā laikā notiek vienmērīga samazināšanās, izņemot nelielu palielināšanos 2009. gadā ekonomikas krīzes maksimālajā punktā, kas drīz vien laikā no 2010. līdz 2012. gadam atkal noslīdēja uz leju (sk. 3. tabulu). Savukārt tiešie apsekojumi parāda pretrunīgāku ainu: dažās dalībvalstīs neoficiālā nodarbinātība samazinās algotu darbinieku grupā, bet citās dalībvalstīs gluži pretēji palielinās pašnodarbināto izvairīšanās no nodokļu maksāšanas.

4.2. Ne tikai ēnu ekonomikas un nedeklarēta darba apjoms, bet arī struktūra dažādās dalībvalstīs ir atšķirīga, jo pastāv atšķirības gan ražošanas struktūrā, gan labklājības valsts sistēmās (14). Lejupslīdes laikā vairāk cieš tās darba ņēmēju kategorijas, kuras visvairāk iesaistītas minētajās parādībās un kuras arī normālos apstākļos atrodas ekonomiski nelabvēlīgākos apstākļos salīdzinājumā ar vidējiem rādītājiem, turklāt samazinās viņu ieņēmumu iespējas (15).

4.3. Tādējādi un jo sevišķi pēc krīzes ēnu ekonomikas un nedeklarētā darba dinamikas ietekme uz darbaspēku ir atšķirīga gan dažādās dalībvalstīs, gan katras ekonomikas ietvaros. Nosakot ēnu ekonomikas apkarošanas politiku un īstenojot anticiklisku sociālo politiku, jāņem vērā šī neviendabīgā ietekme.

4.4. Ņemot vērā ēnu ekonomikas un nedeklarētā darba sarežģītību un daudzdimensionālo raksturu, visi piekrīt, ka ir vajadzīgs dažādu apkarošanas instrumentu kopums, sākot no novēršanas, kas tiek īstenota ar kontrolēm un sankcijām, līdz pat stimuliem par noteikumu ievērošanu. EESK atbalsta preventīvu un koriģējošu pasākumu nozīmes palielināšanos pēdējos gados, lai izvairītos no faktoriem, kas ir ēnu ekonomikas pamatā, vai sekmētu ēnu ekonomikas legalizēšanu; minētie pasākumi, iespējams, ir lietderīgāki, lai sekmētu ekonomikas krīzes pārvarēšanu (16) (sk. 4. tabulu).

4.5. Kopumā ņemot, tiek ierosināti dažādi pasākumi, kas iedarbojas uz dažādiem aspektiem: — padarīt ekonomiski izdevīgāku un vieglāku noteikumu ievērošanu uzņēmumiem, pārskatot un vienkāršojot administratīvās un fiskālās procedūras, — palielināt risku tikt pieķertam, pastiprinot kontroles, jo sevišķi trīspusējas inspekcijas ar kompetento publisko iestāžu (17), darba devēju un arodbiedrību pārstāvjiem, kā arī padarot efektīvākas un rezultatīvākas jau esošās sankcijas, — stimulēt mazo un vidējo uzņēmumu attīstību un īstenot rūpniecības politiku, lai veicinātu ražošanas nozares, kuras plaši izmanto kvalificētu darbaspēku, — samazināt nedeklarētā darba pievilcību darba ņēmējiem, piešķirot mērķtiecīgus ienākumu atbalstus un padarot skaidrāku saikni starp sociālajām iemaksām un pabalstiem, — reglamentēt jaunos nodarbinātības veidus tā, lai tie netiktu ļaunprātīgi izmantoti, bet ļautu apvienot uzņēmumu un darba ņēmēju vajadzības, — uzraudzīt nodokļu maksājumu pareizību, izmantojot darbaspēka izmaksu pietiekamības rādītājus (18) (tie var būt dažādi atkarībā no nozares, uzņēmuma kategorijas un reģiona), kas saskaņoti ar sociālajiem partneriem, — samazināt ēnu ekonomikas pieņemamību sabiedrībā un izplatīt fiskālo ētiku, veicinot sabiedriskās domas izpratni, nodrošinot nodokļu sloga lielāku taisnīgumu un palielinot uzticēšanos publiskajai administrācijai un politikai, — izstrādāt periodiskus pārraudzības ziņojumus, kuros izvērtēta dinamika attiecīgajā laikposmā un pieņemto pasākumu efektivitāte, — pastiprināt dalībvalstu sadarbību starptautisku uzņēmumu jomā, izmantojot arī aģentūras vai atbilstīgas institucionālas struktūras (19).

4.6. Tomēr visiem minētajiem pasākumiem ir kopīgs mērķis: nodrošināt, lai uzņēmumiem zaudējumi, ņemot vērā ekonomiskās sankcijas un sociālās reputācijas zaudēšanu, būtu lielāki par iespējamo ieguvumu no krāpšanas vai pārkāpumiem, un lai tādējādi risks būtu neizdevīgāks; attiecībā uz darba ņēmējiem raudzīties, lai legālajā nodarbinātībā atalgojums būtu labāks nekā nelegālajā darbā, ņemot vērā gan ikmēneša ienākumus, gan nākotnes perspektīvas. Tāpēc noteikti ir vajadzīgi dažādi veidi, lai atbalstītu nedeklarētā darba pārveidošanu par legālu nodarbinātību.

Briselē, 2014. gada 21. janvārī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Henri MALOSSE

(1) “Virzoties uz ekonomikas atlabšanu ar daudzām jaunām darba vietām”, COM(2012) 173 final, 1.1. punkts; Padomes Lēmums Nr. 2010/707/ES par dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm, 7. pamatnostādne.

(2) COM(2007) 628. Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija (ESAO) izmanto tādu pašu definīciju. Savukārt Pasaules Banka ierosina ņemt vērā darba ņēmējus bez līguma un pašnodarbinātos ar pieciem vai mazāk algotiem neprofesionāliem darbiniekiem.

(3)

— ILO Working Document “Labour Inspection and Undeclared Work in the EU”, 2013. gads;

— Eurofound 2013. gada datubāze un ziņojums “Tackling undeclared work in 27 European Union Member States and Norway. Approaches and measures since 2008”;

— “Nodarbinātības tiesību aktu kopums 2012”: Komisijas paziņojums “Virzoties uz ekonomikas atlabšanu ar daudzām jaunām darba vietām”;

— Komisijas 2012. un 2013. gada paziņojums “Gada izaugsmes pētījums”;

— Konkrētām valstīm adresētie ieteikumi 2012. un 2013. gadam;

— Savstarpējas mācīšanās programmas “PROGRESS 2012” salīdzinoša izvērtēšana “Combatting undeclared work as a growing challenge in the context of high unemployment”;

— Komisijas 2010. gada paziņojums “Jaunu prasmju un darba vietu programma: Eiropas ieguldījums ceļā uz pilnīgu nodarbinātību”, COM(2010) 682 final;

— Padomes 2010. gada 21. oktobra Lēmums 2010/707/ES par dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm;

— Komisijas 2007. gada paziņojums “Pastiprināta cīņa pret nelikumīgu nodarbinātību”, COM(2007) 628 final;

— Īpašais 2007. gada Eirobarometrs par nedeklarētu nodarbinātību;

— Komisijas paziņojums “Komisijas Zaļās grāmatas “Darba likumdošanas modernizēšana, lai risinātu 21. gadsimta radītās problēmas” publiskās apspriešanas rezultāti”, COM(2007) 627;

— Zaļā grāmata “Darba likumdošanas modernizēšana, lai risinātu 21. gadsimta radītās problēmas”, COM(2006) 708;

— Regioplan 2010. gada pētījums “Feasibility of establishing a European platform for cooperation between labour inspectorates, and other relevant monitoring and enforcement bodies with the aim of preventing and fighting undeclared work”.

(4) COM(2012) 629 final.

(5) COM(2012) 173 final, 3.2. punkts.

(6) OV C 101, 12.4.1999., 30.–37. lpp. saistībā ar dokumentu COM(98) 219; OV C 255, 14.10.2005., 61.–66. lpp. Turklāt jautājums ir analizēts arī citos atzinumos, kas attiecas vispārīgāk uz darba tirgu vai ēnu ekonomikas blakus parādībām, piemēram, šādos: OV C 175, 27.7.2007., 65.–73. lpp. un OV C 204, 9.8.2008., 70.–76. lpp.

(7) Tā pamatā ir Padomes rezolūcija Nr. 13538/1/03 par nedeklarētu darbu un Padomes 2003. gada 22. jūlija lēmums par nodarbinātības politikas pamatnostādnēm.

(8) ILO, “Labour Inspection and Undeclared Work in the EU”, Working Document Number 29, Ženēva, 2013. gads, 1. nodaļa.

(9) Lai gan pastāv risks, ka ēnu ekonomika nebūs pietiekami pārstāvēta sakarā ar nepatiesām atbildēm, tomēr ieguvums ir daudzie sociālekonomiskie dati.

(10) Ciccarone G. un citi, “Study on indirect measurement methods for undeclared work in the EU”, GHK & Fondazione G. Brodolini, Galīgais ziņojums Eiropas Komisijai, Nodarbinātības, sociālo lietu un līdztiesīgu iespēju ģenerāldirektorātam, 2009. gada decembris.

(11) Schneider F., “The Shadow Economy and Work in the Shadow: What Do We (Not) Know?”, IZA Discussion Paper, Nr. 6423, 2012. gada marts; Schneider F., “Size and Development of the Shadow Economy of 31 European and 5 other OECD Countries from 2003 to 2012: Some New Facts”, working paper, 2012.

(12) Hazans M., “Informal Workers across Europe. Evidence from 30 European Countries”, Policy Research Working Paper, Nr. 5912, Pasaules Banka, 2011. gada decembris; Packard T. – Koettl J. – Montenegro C.E., “In From the Shadow. Integrating Europe's Informal Labor”, Pasaules Banka 2012, 1. nodaļa.

(13) Iepriekš minētie darbi: Schneider F., Hazans M., Packard T. – Koettl J. – Montenegro C.E.

(14) Ziemeļvalstis iegulda vairāk darba tirgus, sociālās aizsardzības un pārdales politikā, tādējādi nodrošinot augstāku ieņēmumu vienlīdzību, un tajās tiek reģistrēta arī mazāka nedeklarēta darba ietekme, kas galvenokārt attiecas uz otro darbavietu ieņēmumu papildināšanas nolūkā. Savukārt Eiropas dienvidos ēnu ekonomikai ir substitūta loma attiecībā uz aktīvās nodarbinātības un labklājības politikas nepietiekamību; tādā veidā tā ir sevišķi nozīmīga bezdarbniekiem un personām ārpus oficiālā darba tirgus. Sk. Eurofound,“Tackling undeclared work in 27 European Union Member States and Norway. Approaches and measures since 2008”, 2013. gada jūnijs, 1. un 4. nodaļa.

(15) Hazans M., 22.–39. lpp.

(16) Eurofound, 2. un 3. nodaļa.

(17) ILO, op. cit., 3. nodaļa.

(18) Šie rādītāji norāda, ka, iespējams, tiek izmantots nelegāls darbaspēks, ja no revīzijas ziņojuma izriet zemākas darbaspēka izmaksas (alga plus sociālās iemaksas un pabalsti) nekā aprēķinātās minimālās robežvērtības. Komisija dokumentā COM(2007) 628 final šos rādītājus min kā paraugpraksi.

(19) Dekker H. un citi, “Joining up the fight against undeclared work in Europe”, Regioplan, Galīgais ziņojums Eiropas Komisijas Nodarbinātības, sociālo lietu un līdztiesīgu iespēju ģenerāldirektorātam, 2010. gada decembris, 5. nodaļa.