LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 339/24

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar ko groza Direktīvu 2006/48/EK un Direktīvu 2006/49/EK attiecībā uz kapitāla prasībām, kas piemērojamas tirdzniecības portfelim un atkārtotai pārvēršanai vērtspapīros, un attiecībā uz atlīdzības politikas uzraudzības pārbaudi”

COM(2009) 362 galīgā redakcija – 2009/0099 (COD)

(2010/C 339/06)

Galvenais ziņotājs: MORGAN kgs

Padome saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 47. panta 2. punktu 2009. gada 10. septembrī nolēma konsultēties ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju par tematu

“Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar ko groza Direktīvu 2006/48/EK un Direktīvu 2006/49/EK attiecībā uz kapitāla prasībām, kas piemērojamas tirdzniecības portfelim un atkārtotai pārvēršanai vērtspapīros, un attiecībā uz atlīdzības politikas uzraudzības pārbaudi”

COM(2009) 362 galīgā redakcija — 2009/0099 (COD).

Komitejas Birojs 2009. gada 29. septembrī uzdeva Vienotā tirgus, ražošanas un patēriņa specializētajai nodaļai sagatavot Komitejas atzinumu par šo jautājumu.

Ņemot vērā jautājuma steidzamību, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta 57. pantu 459. plenārajā sesijā, kas notika 2010. gada 20. un 21. janvārī (2010. gada 20. janvāra sēdē) par galveno ziņotāju iecēla Morgan kgu un ar 162 balsīm par, 4 balsīm pret un 18 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ierosinājumi.

1.1. Direktīva ir ierosināta, atsaucoties uz Larosière grupas ziņojumā minētajiem secinājumiem un ieteikumiem. EESK kopumā atbalsta minēto ziņojumu un par to jau izstrādājusi atzinumu (1). Direktīva ir izstrādāta saskaņā ar Bāzeles II starptautiskajiem noteikumiem par banku kapitāla pietiekamību. Direktīvas tekstu pēc G20 sanāksmes Pitsburgā grozījusi Ekonomikas un finanšu padome (ECOFIN). EESK atbalsta ierosinātās direktīvas mērķi grozīt Direktīvas 2006/48/EK noteikumus par kredītiestāžu darbības veikšanu un Direktīvu 2006/49/EK par ieguldījumu sabiedrību un kredītiestāžu kapitāla pietiekamību.

1.2. Šajā atzinumā paskaidrots, kādēļ finanšu krīzes izraisīšanā galvenokārt vainojamas bankas un kā tika pieļautas kļūdas banku sistēmas tiesiskajā regulējumā un uzraudzībā. EESK uzskata, ka ierosinātā direktīva risinās lielu daļu tiesiskā regulējuma problēmu un palīdzēs novērst galvenās nepilnības banku darbībā un pārvaldībā. Tomēr jaunais regulējums vien nemainīs banku īpašnieku savtīgo uzvedību, kas arī bija galvenais krīzes iemesls. Bankām ir vairāk jāievēro iesaistīto pušu intereses un īpaši lielajās bankās korporatīvajai sociālajai atbildībai jākļūst par svarīgu, nevis blakus uzdevumu.

1.3. Krīzi galvenokārt izraisīja tas, ka:

— kredītiestādes izsniedza kredītus klientiem ar nepietiekamu kredītspēju;

— kredītiestāžu klientu apkalpošanas personālam bieži piemēroja nepamatotas atlīdzības un prēmiju shēmas;

— bankas nebija pietiekami piesardzīgas, izdodot kredītu vērtspapīrus;

— bankas nebija pietiekami piesardzīgas, pārpērkot kredītu vērtspapīrus;

— bankas uzglabāja nepietiekamas kapitāla rezerves, īpaši tirdzniecības portfeļos;

— veidoja ārpusbilances struktūras, tās pietiekami nenodrošinot ar kapitālu;

— finanšu iestāžu vadītāji saņēma nesaprātīgas prēmijas un nesamērīgu atlīdzību, kas veicināja īstermiņa skatījumu un pārmērīga riska uzņemšanos;

— regulējums bija prociklisks;

— riska pārvaldībā pieļāva sistēmiskas kļūdas attiecībā uz turēto vērtspapīru kvalitāti un kapitāla rezervju apjomu atbilstību, kā arī nepietiekami novērtēja mainīgās atlīdzības shēmu ietekmi uz iestādes kopējo risku;

— banku darbība nebija pārredzama, tādēļ aizdevēji, aizdevuma ņēmēji, darījumu partneri, investori, analītiķi un pat neatkarīgie direktori nespēja rīkoties atbilstoši finanšu tirgus situācijai;

— nepietiekami īstenoja makrouzraudzību un starptautisko saskaņošanu.

1.4. EESK atzinīgi vērtē to, ka Komisija, lai precizētu priekšlikumus par atlīdzības shēmām un kapitāla prasībām, ievēro Finanšu stabilitātes padomes un Bāzeles komitejas norādījumus. Banku nozare ir būtiski svarīga ES ekonomikai, bet vienlaikus tā ir potenciāli mobila nozare. Lai nekaitētu ES finanšu nozarei ar atšķirīgu tiesisko regulējumu, ir svarīgi visā pasaulē īstenot vienotus tiesiskos risinājumus, un ES varētu tos ierosināt pirmā. Tāda būtu vēlamā attīstība. ES nevar atļauties ieviest regulējumu, kas būtiski atšķiras no tiesiskā regulējuma citviet pasaulē.

1.5. EESK atbalsta ierosinātos pamatprincipus atlīdzības shēmu izveidošanai un īstenošanai. Ja kāds no ierosinātajiem principiem būtu ievērots jau pirms krīzes, liela daļa banku vadītāju nebūtu saņēmuši skandalozās un nepamatoti augstās atlīdzības.

1.6. Vairumā rūpniecības nozaru kopējo vadītājiem izmaksāto prēmiju apjomu ierobežo ar maksimālo procentuālo darba algas daļu. EESK uzskata, ka mainīgās atlīdzības shēmām banku sistēmā jāpiemēro līdzīgs princips, jo nav nekā tāda, kas attaisnotu neierobežotas atlīdzības banku vadošajiem darbiniekiem. Tādēļ EESK atzinīgi vērtē prasību lielām kredītiestādēm un ieguldījumu sabiedrībām izveidot atlīdzības komitejas.

1.7. EESK secina, ka direktīvā uzmanība vairāk pievērsta atlīdzību shēmām, nevis to apjomiem. Tomēr EESK vēlas paust bažas arī par apjomiem. EESK vēlētos, lai jaunās kapitāla prasības un pārdomāta atlīdzības politikas un shēmu analīze ierobežotu agrāk pārmērīgi augstās mainīgās atlīdzības. EESK apzinās, ka Eiropas Savienības iestādēm nav kompetences algu jautājumā.

1.8. EESK ar gandarījumu secina, ka atlīdzības noteikumi neskar Līguma 137. panta 5. punkta noteikumus, vispārējos valstu līgumu un darba tiesību principus, nedz arī, attiecīgā gadījumā, sociālo partneru tiesības koplīgumu slēgšanā.

1.9. EESK pilnībā atbalsta paaugstinātās kapitāla prasības, kas detalizēti aplūkotas ierosinātajā direktīvā. Kā galvenās prasības jāmin:

— noteikumi palielināt kapitāla prasības banku aktīviem, ko uzglabā tirdzniecības portfeļos tālākai īstermiņa pārdošanai;

— kapitāla prasību paaugstināšana sarežģītiem pārvēršanas vērtspapīros darījumiem gan attiecībā uz banku portfeli, gan uz tirdzniecības portfeli.

1.10. Komiteja secina, ka priekšlikumā vairs nav ierosinājuma pastiprināt uzraudzības procesu īpaši sarežģītiem atkārtotas pārvēršanas vērtspapīros gadījumiem. Tomēr EESK vēlētos, lai uzraudzītāji šādos gadījumos ievēro īpašu rūpību un atgādina, ka uzraudzītājiem joprojām ir tiesības piemērot visus korektīvos pasākumus.

1.11. EESK skatījumu iespaidojuši fakti, kas atklājās ASV Vērtspapīru uzraudzības komitejas (SEC) veiktajā izmeklēšanā (2) par hipotēku vērtspapīru vērtības krišanos, nodrošinātajām parādsaistībām un citiem līdzīgiem aktīviem. Kredītvērtējuma aģentūras palīdzēja bezatbildīgi veidot bīstamos aktīvus (toxic assets), kas attīstītajai pasaulei ir nesuši simtiem miljardu dolāru lielus zaudējumus. Investīciju bankas vainojamas kredītvērtējuma aģentūru atbalstā un kūdīšanā, savukārt lielākā daļa banku neizprata risku, ko ietver šādi vērtspapīri. Larosière grupa secināja: “Līdztekus minētajām izmaiņām regulējumā [t.i., kredītvērtējuma aģentūru regulējumā] ieguldītājiem rūpīgāk jāveic gan uzticamības pārbaudes, gan novērtējums, un uzraudzība ir jāuzlabo”. EESK atzinumā par kredītvērtējuma aģentūrām atbalstīja šo ierosinājumu un atbalsta arī ierosināto direktīvu, jo tā liks bankām un to uzraudzītājiem rīkoties adekvāti.

1.12. Direktīvas I pielikuma 4. punktā uzskaitītas jaunas un paplašinātas prasības attiecībā uz informācijas izpaušanu. EESK tās atbalsta. Ja tās būtu spēkā jau pirms krīzes, būtu novērsta liela daļa notikušā posta. Tāpat EESK atzinīgi vērtē II pielikumā minētos noteikumus par likviditāti un darījuma risku. Lai arī EESK nav veikusi noteikumu tehnisku analīzi, Komisijas dokuments rada pārliecību, ka ar tajā minētajiem pasākumiem izdosies novērst tirgus likviditātes krīzi, kas ir banku krīzes pamatā.

1.13. EESK saprot, ka likviditātes jautājumus no uzņēmumu skatupunkta risinās nākamajā Kapitāla prasību direktīvā (CRD4). Pēc krīzes tas būs noteikti vajadzīgs.

1.14. EESK norāda: lai arī direktīvas projektā nav aplūkots īpašam nolūkam dibināto ārpusbilances struktūru jautājums, tas pēc būtības ir risināts Komisijas Direktīvā 2009/83/EK, kas publicēta 2009. gada jūlijā. Kapitāla prasību direktīvas 95. pantā jau noteikts, ka bankai jāaprēķina kapitāla prasības aktīviem, kuru iniciatore tā ir, izņemot gadījumus, kad kredītiestāde “nodevusi būtisku kredītrisku”. Direktīva 2009/83/EK divos nozīmīgos aspektos sašaurina minētā noteikuma interpretāciju. Ja šis precizējums būtu spēkā jau pirms krīzes, ārpusbilances struktūru postošā ietekme uz krīzi būtu ievērojami mazāka.

1.15. EESK uzskata, ka kredītu ļaunprātīga pārdošana patērētājiem lielā mērā bija vainojama pie krīzes izveidošanās. Komisija paziņojumā par tematu “Standartizēti privāto ieguldījumu produkti” (3) netieši pievēršas šai problēmai, norādot, ka jāregulē pārdošanas nosacījumi un jo īpaši interešu konflikti, kas rodas šajā procesā. Tas ir saskaņā ar Direktīvu 2004/39/EK, kas attiecas uz finanšu instrumentu tirgiem.

1.16. Informācijas sniegšana ir svarīgs pasākums finanšu tirgus atveseļošanā. EESK ar gandarījumu atzīst, ka ierosinātās informācijas izpaušanas prasības un informācijas pieejamība ieinteresētajām pusēm, ir pietiekama, lai ieinteresētās puses gūtu informāciju, kas tām vajadzīga, lai iesaistītos darījumos ar finanšu iestādēm. Jāizprot direktīvā ierosināto informācijas izpaušanas prasību saistība ar Kapitāla prasību direktīvas (2006/48/EK) 147. pantu, kas uzdod kredītiestādēm publiskot prasīto informāciju.

1.17. Banku HSBC un Standard Chartered Bank vadītāji 2009. gada novembrī pauda bažas, ka kapitāla prasības, ko ierosinājušas reglamentējošās iestādes, ir pārmērīgi stingras un postošas un aizkavēs kā banku atveseļošanos, tā attīstību. Šāda banku vadītāju reakcija jau bija sagaidāma, tomēr HSBC un Standard Chartered Bank atšķiras no daudzām citām. Neviena no tām nesaņem valdības atbalstu. Standard Chartered Bank vadītāji faktiski palīdzēja izstrādāt Apvienotās Karalistes banku atbalsta shēmu. EESK rosina Komisiju panākt, lai gan ierosinātās kapitāla prasības, gan prasības nodrošināt pietiekamu piesardzību un atbilstošus riska vadības instrumentus, būtu līdzsvarotas ar risku.

1.18. EESK uzskata, ka Komisijai ir jāveic analīze, lai izprastu aplūkotā direktīvas projekta ietekmi ne vien uz banku kapitāla fondiem, bet arī uz ekonomisko izaugsmi, darbavietu radīšanu un vispārējo atveseļošanos.

2. Ievads.

2.1. Īss banku sistēmas krīzes apskats ļaus labāk izprast direktīvas izstrādes apstākļus. Krīzes skatījums aplūkots arī Apvienotās Karalistes Finanšu pakalpojumu iestādes priekšsēdētāja lorda Turner ziņojumā (4).

2.2. Komercbankas izsniedz ilgtermiņa aizdevumus, tos nodrošinot ar īstermiņa noguldījumiem. To sauc par īstermiņa saistību konversiju ilgtermiņa aktīvos, un tas ietver risku. Ja visi noguldītāji reizē nolemtu izņemt savu naudu, bankai nepietiktu likvīdo aktīvu. Tāpat, ja aizdevuma ņēmēji vairs nepildītu savas saistības, banku kapitāls samazinātos un tām draudētu maksātnespēja. Lai to novērstu, komercbankas savā bilancē uzkrāj likvīdo aktīvu rezerves un papildus veic darījumus ar citām bankām, savukārt centrālās bankas izsniegtu aizdevumu var izmantot kā galējo nodrošinājumu. Banku regulējums paredz, ka bankām ir jāuzglabā noteikts kapitāla apjoms proporcionāli to parādsaistībām, lai nodrošinātos gadījumiem, kad aizdevuma ņēmēji nepilda savas saistības.

2.3. Bankas arī pašas veic darījumus. Arī šim nolūkam tās uzglabā kapitālu. Šīs kapitāla rezerves agrāk bija nelielas, jo bankas uzskatīja, ka iespējamie zaudējumi darījumos ar tirdzniecības portfeļiem būs nelieli, jo tirdzniecības aktīvi ir viegli pārdodami. Kapitālu, kas vajadzīgs darījumiem ar tirdzniecības portfeli, aprēķināja pēc riskam pakļautās vērtības metodes. Bankas veidoja īpašiem nolūkiem dibinātas ārpusbilances struktūras, kas neparādījās kopējā bilancē. Minētās struktūras izmantoja finansējumu ar daudzkārtēju sviras efektu un bija potenciāli riskantas, tomēr, tā kā tās uzskatīja par atsevišķām juridiskām vienībām, uz tām attiecināja atšķirīgu tiesisko regulējumu. Tomēr, kad sākās krīze, lielu daļu ārpusbilances struktūru iekļāva atpakaļ banku bilancēs, lai stiprinātu banku reputāciju, neraugoties uz to, ka bankas nebija iepriekš nodrošinājušas minētajām ārpusbilances struktūrām atbilstošus rezerves resursus.

2.4. Arī varas iestādes ir vainojams banku krīzē. Reglamentējošās iestādes atļāva bankām darboties ar to rīcībā esošo kapitālu. Monetārās iestādes, izņemot Eiropas Centrālo banku, pārlieku ilgi saglabāja pazeminātas procentu likmes. Pat eiro zonā dažās valstīs piemērotās likmes bija pārlieku zemas. Varas iestādes krīzi veicināja arī politiski — ASV valdība lika bankām izsniegt ļoti nedrošus hipotekāros kredītus augsta riska klientu grupām. Krājnoguldījumi rietumu pasaulē samazinājās, noguldījumu daļa pieauga vienīgi uz Āzijas valstu rēķina. Šie faktori veicināja to, ka bankas savā darbībā pieļāva ļoti augstu risku.

2.5. Bankas izsniedza augsta riska hipotekāros kredītus, kurus pēc tam apvienoja paketēs un pārdeva tālāk. Minētais rīcības modelis izplatījās arī ārpus Savienotajām Valstīm. Ar kredītvērtējuma aģentūru palīdzību kredītu paketes sadalīja kategorijās pēc atšķirīgiem kredītu vērtējumiem, un šo produktu procentu likmes bieži stipri pārsniedza bezriska likmi. Ņemot vērā atkārtoto pārvēršanu vērtspapīros, pastāvošās parādsaistības sadalījās tā, ka to pamatā esošajiem vērtspapīriem vairs nevarēja izsekot. Pēc alfabēta sakārtotie kredītu vērtspapīri kļuva par lielāko sastāvdaļu pašu tirdzniecības portfelī un galveno ārpusbilances struktūru darījumu objektu. Milzīgais risks, ko radīja šis process, nebija pietiekami apzināts.

2.6. Kredīta vērtspapīru emisija un tālākpārdošana pieņēma neiedomājamus apmērus. Kā norāda lords Turner, “kazino ekonomikas” apjomi kavēja saimniecisko darbību reālajā ekonomikā. Lai vēl vairāk paaugstinātu “spēles likmi”, bankas savus aizdevumus vairs nenodrošināja ar ieguldījumiem, bet ar līdzekļiem, ko uz ļoti īsiem termiņiem aizņēmās starpbanku naudas tirgū. Īstermiņa saistību konversija ilgtermiņa aktīvos pieauga nereālos apjomos. Kad ASV Federālā rezervju sistēma pacēla procentu likmes, “kazino” modelis pārstāja darboties.

2.7. Augsta riska hipotekāro kredītu ņēmēji vairs nespēja pildīt saistības. Liels skaits kredītvērtējuma aģentūru pazemināja kredīta vērtspapīru vērtējumus. Bankas visur mēģināja pārdot šos aktīvus, un tas izraisīja sistēmas darbības traucējumus. Cenas strauji samazinājās. Likviditāti vairs nevarēja nodrošināt ar aktīvu realizāciju. Bankas nepārzināja citu banku stāvokli, tādēļ tās cita citai vairs neuzticējās un darījumi starpbanku tirgū apstājās. Visas bankas nonāca grūtībās nepietiekamas likviditātes dēļ. Bankai Lehman Brothers ļāva bankrotēt, bet daudz citu banku ASV un citur pasaulē saņēma ievērojamu valdības atbalstu.

2.8. Arī atlīdzības shēmas veicināja vēl lielāku riska uzņemšanos kredītiestādēs. Prēmijas darbiniekiem izraisīja koncentrēšanos uz īstermiņa peļņu, neievērojot ilgtermiņa risku. Spirālveidīgie starpbanku darījumi radīja mākslīgu ekonomiku, kas bija atrauta no reālās ekonomikas un kurā ar ieguvumu vai zaudējumu saprata pavisam ko citu nekā reālajā ekonomikā. Kredītportfeļu kvalitāte krasi pasliktinājās. Uzņēmēji un citi banku klienti nokļuva līdzīgos īstermiņa aizdevumu spaidos. Atsevišķos gadījumos pat klientu apkalpošanas speciālistiem īpaši piemaksāja par to, lai viņi palielinātu kredītlīnijas un hipotekāro kredītu klientiem, kuru kredītspēja bija apšaubāma.

2.9. Reformējot banku nozares tiesisko regulējumu, ir jāmācās no pieļautajām kļūdām. Ievērojami jāpalielina banku kapitāla apjoms un kvalitāte. Būtiski jāpalielina kapitāls, ko uzglabā tirdzniecības portfeļu nodrošināšanai, un jāpārskata arī riskam pakļautās vērtības formula. Kapitāls jāaprēķina tā, lai bankas spētu pretoties cikliskajām svārstībām. Risks jāvērtē piesardzīgāk. Jāpārskata likviditātes riski, ko ietver saistību termiņa konversija, jo krīzes laikā neizdevās likviditāti uzturēt nedz ar aktīvu realizācijas, nedz starpbanku tirdzniecības palīdzību.

2.10. Ar tiesiskā regulējuma reformu vien tomēr nepietiks. Svarīgi ir sakārtot tirgus mehānismus un vairāk iesaistīt akcionārus. Galvenā problēma ir pārredzamības trūkums. Informācijai par bankas aizdevumiem, aktīviem, rezervēm un riska profilu ir jābūt publiski pieejamai. Pārredzamība ļaus aizdevējiem, aizdevuma ņēmējiem, akcionāriem, direktoru padomēm un analītiķiem pieņemt tirgus situācijai atbilstošākos lēmumus.

2.11. Valdību politiskās, monetārās un tiesiskā regulējuma kļūdas ir jālabo, lai bankas atkal sāktu darboties piesardzīgi un prasītu piesardzību no arī saviem klientiem. Dažās dalībvalstīs privātie klienti ir jāpasargā no nesaprātīgajiem aizdevumiem, ko izsniedz kredītiestādes.

2.12. Korporatīvā pārvaldība ir jāuzlabo. Risku pārvaldība un banku darba visaptveroša pārraudzība ir jāievirza pilnīgi jaunās sliedēs. Atlīdzības shēmai ir jābūt ilgtspējīgai. Tai ir jāstiprina, nevis jāgrauj riska pārvaldība, un tā jāsaskaņo ar akcionāru un ieinteresēto pušu ilgtermiņa interesēm. Atlīdzība darbiniekiem, kuru profesionālajai darbībai var būt materiāls iespaids uz bankas risku, jānosaka atkarībā no šā profila.

2.13. Banku krīze ir vērsusi uzmanību uz problēmām, kas saistītas ar komercbanku un investīciju banku apvienošanu vienā iestādē, kuru var uzskatīt par pārāk lielu, lai tā bankrotētu. Daudzējādi šis apvienojums ir lietderīgs, jo investīciju banku darbība bieži nodrošina komercbankas pakalpojumiem vajadzīgo infrastruktūru gan privātajiem, gan korporatīvajiem klientiem. Galvenā problēma ir netiešās un bieži arī tiešās obligātās garantijas, ko valsts sniedz noguldītājiem. Tas nodara morālu kaitējumu investīciju bankām un var veicināt pārmērīga riska uzņemšanos. Pēc banku sistēmas sabrukuma 1929. gadā ASV Glass-Steagall akts institucionāli nošķīra komercbanku un investīciju banku funkcijas. To atcēla 1999. gadā tādēļ, ka lielā mērā bija izveidojusies funkciju pārklāšanās. Ja abus banku darbības veidus nenošķir, piemēram, ar jaunu Glass-Steagal aktu, tad kapitāla prasībām jābūt pietiekami stingrām, lai investīciju bankas nenogremdētu komercbankas.

3. Komisijas direktīvas kopsavilkums.

Izmaiņas direktīvas tekstā, ko ieviesa pēc Pitsburgas sanāksmes un kas atbilst EESK redzējumam, ir iezīmētas slīprakstā.

3.1. Pārmērīga un nepārdomāta riska uzņemšanās banku nozarē ir izraisījusi atsevišķu finanšu iestāžu maksātnespēju un sistēmiskas problēmas dalībvalstīs un pasaulē; uzraudzības un reglamentējošās iestādes, tostarp arī G20 un Eiropas Banku uzraudzītāju komiteja, ir vienojušās par to, ka dažu finanšu iestāžu neatbilstīgās atlīdzības shēmas ir veicinājušas šo procesu. Šajā situācijā īpaši svarīgi ir Finanšu stabilitātes padomes ieviestie principi un standarti, par kuriem ir notikusi starptautiska vienošanās un kas saņēmuši starptautisku atbalstu.

3.2. Lai novērstu nepilnīgi izstrādāto atlīdzības shēmu varbūtējo kaitīgo ietekmi, ir jāuzliek kredītiestādēm un ieguldījumu sabiedrībām pienākums izveidot un uzturēt tādu atlīdzības politiku un praksi, kas atbilst efektīvas riska pārvaldības principiem.

3.3. Jauno prasību attiecībā uz atlīdzības politiku un praksi ir būtiski ieviest saskaņoti. Tāpēc, lai nodrošinātu, ka atlīdzības shēma nemudina darbiniekus uzņemties pārmērīgu risku un ka tā ir samērojama ar vēlmi uzņemties risku, iestādes vērtībām un ilgtermiņa interesēm, ir lietderīgi noteikt atlīdzības politikas pamatprincipus.

3.4. Turpinājumā uzskaitīti daži no pamatprincipiem:

— atlīdzības politika ir samērojama ar pareizu un efektīvu riska pārvaldību, veicina to un nemudina riskēt, pārsniedzot kredītiestādes pieļaujamā riska robežu;

— atlīdzības politika atbalsta kredītiestādes uzņēmējdarbības stratēģiju, mērķus, vērtības un ilgtermiņa intereses;

— darbības novērtējums jāveic vairāku gadu laikā, lai nodrošinātu, ka novērtēšana ir balstīta uz ilgtermiņa darbību un ka uz darbību balstīto atlīdzības daļu faktiskais maksājums ir sadalīts, ievērojot uzņēmuma uzņēmējdarbības ciklu un riskus;

— maksājumi saistībā ar līguma pirmstermiņa pārtraukšanu atspoguļo to darbības laikā gūtos panākumus un ir strukturēti tā, lai nepieļautu atlīdzību par pieļautajām kļūdām;

— garantētās mainīgās atlīdzības ir pieļaujamas izņēmuma gadījumos un vienīgi jaunajiem darbiniekiem, un tās jāpārtrauc ne vēlāk kā vienu gadu pēc darba uzsākšanas;

— vismaz 50 % no mainīgās atlīdzības jāizmaksā akcijās vai ar naudas līdzekļiem nesaistītu instrumentu formā, piemērojot atbilstošu darbinieku saglabāšanas politiku;

— ievērojami lielu prēmiju lielākās daļas izmaksas termiņš ir pagarināts piemērotā laika posmā un ir pakārtots uzņēmuma turpmākajai darbībai. Vismaz 40 % vai vismaz 60 % (augstākā līmeņa vadītājiem) no atlīdzības maksājuma ir jāatliek par ne mazāk kā trim gadiem, izmaksājot to proporcionālās daļās;

— mainīgā atlīdzība, tostarp tās atlikusī daļa jāizmaksā vai jāpiešķir vienīgi tad, ja tas ir ilgtspējīgi konkrētās iestādes finanšu situācijas izpratnē.

3.5. “Lielās” ieguldījumu sabiedrībās ir jāizveido atlīdzības komitejas. To, vai ieguldījumu sabiedrība uzskatāma par “lielu”, vērtē pēc tās izmēra, iekšējās organizācijas un īpatnībām, darbības jomas un veikto darījumu sarežģītības pakāpes.

3.6. Gadījumos, kad ir pārkāpta prasība par atlīdzības politikas atbilstību pareizai un efektīvai riska pārvaldībai, kompetentajām iestādēm jābūt arī pilnvarotām piemērot finansiālus vai ar finansēm nesaistītus pasākumus vai sodus. Šiem pasākumiem un sodiem jābūt iedarbīgiem, samērīgiem un preventīviem.

3.7. Lai veicinātu atlīdzības politikas un prakses novērtējuma uzraudzības konverģenci, Eiropas Banku uzraudzītāju komitejai jānodrošina pareizas atlīdzības politikas pamatnostādņu esamība.

3.8. Nepilnīgi izstrādāta atlīdzības politika un stimulu shēmas var nevēlami paaugstināt ieguldījumu sabiedrību risku, tāpēc ir lietderīgi, ka kompetentās iestādes attiecīgajām struktūrām piemēro kvalitatīvus vai kvantitatīvus pasākumus. Kvalitatīvie pasākumi ietver prasību ieguldījumu sabiedrībām samazināt savu darbību, tostarp atlīdzības shēmu, riska pakāpi. Kvantitatīvie pasākumi ietver prasību turēt pašu kapitāla rezerves.

3.9. Lai nodrošinātu savu atlīdzības shēmu un ar tām saistīto risku atbilstīgu pārredzamību tirgū, ieguldījumu sabiedrībām jāinformē par savu atlīdzības politiku un praksi attiecībā uz tiem darbiniekiem, kuru profesionālā darbība būtiski ietekmē iestādes riska profilu.

3.10. Pārvēršanas vērtspapīros darījumiem, ar ko pārstrukturē citus pārvēršanas vērtspapīros darījumus un kas ir pakļauti lielākam kredītriskam, nekā vienkārši pārvēršanas vērtspapīros darījumi, un kas nenoliedzami kavē ieguldījumu sabiedrības ieguldīt līdzekļus īpaši sarežģītos un riskantos pārvēršanas vērtspapīros darījumos, jānosaka citas kapitāla prasības.

3.11. Atkārtotu pārvēršanu vērtspapīros veic, lai vidēja riska pārvēršanu vērtspapīros pārstrukturētu jaunos vērtspapīros. Kredītvērtējuma aģentūras un tirgus dalībnieki šos darījumus kopumā uzskata par darījumiem ar zemu kredītrisku. Tomēr, ņemot vērā šo darījumu sarežģītību un ar tiem saistītos zaudējumus, šāda atkārtota pārvēršana vērtspapīros ietver augstāku riska pakāpi, nekā vienkārša pārvēršana vērtspapīros. Tāpēc priekšlikumā ietvertas vairākas kapitāla prasības, kas ir augstākas nekā tādai pašai kategorijai atbilstīgām vienkāršām pārvēršanas vērtspapīros pozīcijām.

3.12. Ņemot vērā iepriekšējos nepilnīgos pasākumus, jāpastiprina iekšējo modeļu standarti tirgus riska kapitāla prasību aprēķināšanai. Īpaši jāpilnveido tirdzniecības portfeļu kredītrisku vadība. Turklāt kapitāla prasībās jāiekļauj daļa, kas attiecas uz stresa apstākļiem, lai nostiprinātu kapitāla prasības tirgus apstākļu pasliktināšanās gadījumos un lai samazinātu varbūtējo procikliskumu.

3.13. Nepārkāpjot izskatāmās direktīvas noteikumus par sniedzamo informāciju, prasību par informācijas sniegšanu mērķim jābūt tirgus dalībnieku nodrošināšanai ar pareizu un vispusīgu informāciju par konkrēto iestāžu riska profilu. Tāpēc iestādēm obligāti jāsniedz papildu informācija, kas nav precīzi norādīta direktīvā, ja tas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai.

3.14. Jānosaka ievērojami stingrākas prasības iestādēm sniegt informāciju par pārvēršanu vērtspapīros. Tirdzniecības portfeļos tām īpaši jāņem vērā arī pārvēršanas vērtspapīros pozīciju riski.

Briselē, 2010. gada 20. janvārī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Mario SEPI

(1) OV C 318, 23.12.2009., 57. lpp.

(2) OV C 277, 17.11.2009., 117. lpp.

(3) COM(2009) 204 galīgā redakcija.

(4) “The Turner Review”, AK Finanšu pakalpojumu iestāde, 2009. gada marts.