LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 151/4

Reģistrācijas pieprasījuma publicēšana Regulas (EEK) Nr. 2081/92 par lauksaimniecības produktu un pārtikas ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību 6. panta 2. punkta nozīmē

(2005/C 151/04)

Šī publikācija dod tiesības iesniegt iebildumus minētās regulas 7. un 12.d panta nozīmē. Visi iebildumi, kas attiecas uz šo pieprasījumu, ir jāiesniedz ar dalībvalsts kompetentās iestādes, VTO dalībvalsts vai saskaņā ar 12. panta 3. punktu atzītas trešās valsts starpniecību sešu mēnešu laikā no publicēšanas dienas. Publikācijas pamatojumam jo īpaši izmanto 4.6. punktu, ar ko atzīst, ka pieprasījums ir pamatots Regulas (EEK) Nr. 2081/92 nozīmē.

KOPSAVILKUMA VEIDLAPA

PADOMES REGULA (EEK) Nr. 2081/92

“MONTES DE GRANADA”

EK Nr.: ES/00169/8.11.2000

ACN ( X ) AĢN ( )

Šis dokuments ir informatīvs kopsavilkums. Lai iegūtu visu informāciju, īpaši par attiecīgā aizsargātā cilmes vietas nosaukuma (ACN) produkta ražotājiem, jāiepazīstas ar pilnu produkta specifikācijas versiju, kas pieejama valsts līmenī vai Eiropas Komisijas dienestos (1).

1. Atbildīgā iestāde dalībvalstī:

Nosaukums: Subdirección General de Sistemas de Calidad Diferenciada — Dirección General de Alimentación — Secretaria General de Agricultura y Alimentación del Ministerio de Agricultura, Pesca y Alimentación de España Adrese: Infanta Isabel, 1, E — 28071 Madrid Tālrunis: 34 — 91 347 53 94 Fakss: 34 — 91 347 54 10

2. Pieteikuma iesniedzēja grupa:

2.1. Nosaukums: ASOCIACIÓN PARA LA CALIDAD DEL ACEITE DE OLIVA VIRGEN DE LOS MONTES DE GRANADA 2.2. Adrese: c/Doctor López Font, Bajo 7, 18004 Granada — ESPAÑA Tālrunis: 958 — 52 26 16 Fakss: 958 — 53 52 45 2.3. Sastāvs: ražotāji/pārstrādātāji (X) citi ( )

3. Produkta veids:

NEAPSTRĀDĀTA AUGSTĀKĀ LABUMA OLĪVEĻĻA. 1.5. grupa — eļļas un tauki.

4. Specifikācija:

(4. panta 2. punkta nosacījumu kopsavilkums)

4.1. Nosaukums: “Montes de Granada”

4.2. Apraksts: Neapstrādāta augstākā labuma olīveļļa iegūta no veselām un gatavām olīvām no olīvkoka (Olea europea), kas pieder pamatšķirnēm (Picual, Lucio un Loaime) un sekundārajām šķirnēm (Escarabajuelo, Negrillo de Iznalloz, Hojiblanca un Gordal de Granada) un audzētas noteiktā apgabalā.

Iegūtās eļļas ir pamatšķirņu un sekundāro šķirņu apvienotas spiešanas rezultāts. Tādēļ tās sastāv no vairākām šķirnēm un ir uzlabotas ar īpašībām, kas raksturīgas katrai no šīm šķirnēm. Eļļas organoleptisko īpašību vidū izceļas spēcīgās dominējošās Picual šķirnes īpašības (zaļā krāsa, vidēji līdz piesātināti rūgta garša un aromāts ar augļu piegaršu), bet to atmaidzina Lucio un Loaime, kā arī sekundārās šķirnes, kuras pievieno svaigus aromātus, kas atgādina augļus, kā arī saldu garšu un zeltaināku nokrāsu.

Šajā apgabalā iegūtajām neapstrādātajām augstākā labuma olīveļļām kopumā ir augļiem līdzīgs aromāts un garša, kas atgādina zaļas vai gatavas nesen izspiestas olīvas, garša ir nedaudz rūgta un stipra, un tās intensitāte atšķiras pēc izspiesto olīvu gatavības pakāpes. Skābuma līmenis ir zems, un pēc krāsas ir visas atšķirīgās zaļās krāsas nokrāsas no tumši zaļas līdz dzeltenzaļai.

Lipīdu sastāvu raksturo augsts oleīnskābes saturs, kas parasti ir virs 80 %, dažreiz sasniedzot 83 %. Mononepiesātināto/polinepiesātināto skābju attiecība ir augsta (12:20), kas nozīmē, ka uztura īpašības ir lieliskas. Eļļu ķīmiskā stabilitāte ir augsta, ko pamatā nodrošina sastāvdaļas, kas rada rūgto garšu, padarot šīs eļļas izturīgākas pret oksidāciju salīdzinājumā ar citām neapstrādātajām olīveļļām.

4.3. Ģeogrāfiskais apgabals: Tas sakrīt ar dabisko Montes de Granada reģionu, kas atrodas Granādas provincē, un ietver šādas municipalitātes: Alamedilla, Alfacar, Alicún de Ortega, Benalúa de las Villas, Calicasas, Campotéjar, Cogollos Vega, Colomera, Darro, Dehesas de Guadix, Deifontes, Diezma, Fonelas, Gobernador, Guadahortuna, Güevéjar, Huélago, Iznalloz, La Peza municipalitātes ziemeļu daļa līdz Fardes upei, Montejícar, Montillana, Morelábor, Nívar, Pedro Martínez, Piñar, Torrecardela y Villanueva de las Torres, Moclin municipalitātes austrumu daļa līdz dabiskajai robežai, ko veido Velillos upe, un Albolote y Atarfe municipalitātes ziemeļu daļa dabiskajās robežās, ko veido Cubillas un Colomera upes līdz to satekai.

4.4. Izcelsmes pierādījums:

Reģistrēšanās Regulatīvajā padomē (Consejo Regulador)

Olīvas nāk no birzīm noteiktā ģeogrāfiskā apgabalā, kas ir uzskaitītas Regulatīvās padomes olīvu biržu reģistrā. Eļļa tiek iegūta spiestuvēs noteiktā ģeogrāfiskā apgabalā, kas ir uzskaitītas Regulatīvās padomes eļļas spiestuvju reģistrā. Tāpat eļļas ir iepildītas pudelēs rūpnīcās noteiktā ģeogrāfiskā apgabalā, kas ir uzskaitītas Regulatīvās padomes iepildīšanas rūpnīcu reģistrā.

Iesniegumi reģistrācijai nav obligāti, un tos var iesniegt jebkura fiziska vai juridiska persona, kuras olīvu birzis, eļļas spiestuves vai iepildīšanas rūpnīcas atrodas noteiktā ģeogrāfiskā apgabalā. Regulatīvā padome informē iesniedzējus par viņu tiesībām un saistībām un nodrošina viņus ar detalizētu prasību un tehnisko specifikāciju aprakstu.

Pēc iesnieguma pārbaudes notiek iesniedzēja olīvu birzs, eļļas spiestuves vai iepildīšanas rūpnīcas sākotnēja apskate, lai pārbaudītu atbilstību specifikācijām un regulai. Galīgo reģistrāciju attiecīgajā reģistrā apstiprina Regulatīvā padome, tiklīdz iesniegums ir iesniegts kopā ar sākotnējās apskates ziņojumu un pārējiem pieprasītajiem dokumentiem.

Sertificēšana

Olīvu birzis, eļļas spiestuves un iepildīšanas rūpnīcas, kas uzskaitītas Regulatīvās padomes reģistros, ir pakļautas regulārām apskatēm ar mērķi uzraudzīt un pārbaudīt atbilstību specifikācijām un regulai.

Reģistrētās eļļas spiestuves vai iepildīšanas rūpnīcas iesniedz partijas sertificēšanas pieteikumu, pēc kā Regulatīvā padome ņem paraugus no attiecīgās partijas, un glabātavas tiek aizzīmogotas līdz eļļas iepildīšanai vai pārdošanai vairumā.

Partija tiek sertificēta tikai tad, ja ir ievērotas administratīvās, tehniskās un juridiskās prasības, kas noteiktas specifikācijās, regulā un kvalitātes kontroles rokasgrāmatā. Regulatīvā padome izlemj sertificēt vai nesertificēt partiju, pamatojoties uz iesniegto lietu, kurā norādīti apskates dati un analīžu rezultāti, kā arī uz citiem dokumentiem tās arhīvos.

Kad produkta partija ir sertificēta, iepildīšana, ko veic Regulatīvās padomes uzraudzībā, notiek tikai iepildīšanas rūpnīcās, kas uzskaitītas attiecīgajā reģistrā un atrodas noteiktā ģeogrāfiskā apgabalā. Uz iepakojuma jābūt papildu etiķetei ar vārdiem “Denominación de Origen” (cilmes vietas nosaukums) kopā ar nosaukumu “Montes de Granada”, logotipu un vienreizēju sērijas numuru katram iepakojumam.

4.5. Ražošanas metode: Neapstrādātas olīveļļas ražošanas process no olīvu ražošanas olīvu birzīs līdz eļļas ieguvei ietver šādus posmus.

Olīvu ražošana

Stādīšanai tiek izmantota lietus sezona, kas ilgst no rudens līdz ziemai. Stādus ievieto 50 cm dziļās casillas (augsnes zonas, kas apstrādātas ar kapli). Birzs izkārtojums ir atkarīgs no tās vecuma, vecākās birzīs attālums starp kokiem ir 12 m (kvadrātveida stādīšana) un 8 m (trīsstūrveida stādīšana), atvašu skaits uz koku ir divas, trīs vai četras atvases. Jaunākās birzīs attālums ir 5 m ar vienu atvasi uz koku.

Katru gadu veiktās procedūras ir šādas.

Augsnes apstrāde. Nezāļu iznīcināšana, plaisu likvidēšana un virsmas noņemšana, lai novērstu mitruma zudumu un sablīvēšanos. Ir arī birzis ar augu segumu, kur augsni neapstrādā, bet šādu biržu skaits ir neliels.

Mēslojuma un augu aizsardzības līdzekļu pielietošana. Praktiskās metodes atšķiras atkarībā no augsnes veida un kaitēkļu sastopamības un/vai slimībām, ko izsauc laika apstākļi.

Apūdeņošana. Pamatā reģionā nav pieņemts praksē apūdeņot 95 % no olīvu birzīm. Pēc pēdējiem sausuma gadiem (jo īpaši 1995. gadā) dažās birzīs tika ieviesta pilienu apūdeņošanas sistēma, lai regulētu ražošanu; to pielieto no marta līdz septembrim atkarībā no nokrišņu daudzuma.

Atzarošana. Neproduktīvos zarus un atvases likvidē, lai kontrolētu olīvkoka augšanu.

Novākšana un transportēšana. Kad olīvas ir sasniegušas pareizo gatavības pakāpi — no decembra sākuma līdz vidum — sākas novākšana. Lai savāktu augļus no koka, tos nesabojājot, tiek izmantota tradicionālā metode, sitot ar rokas kārti, vai mehanizēta vibrācijas sistēma. Uz zemes nokritušās olīvas tiek savāktas, transportētas un pārstrādātas atsevišķi, jo tās nav piemērotas eļļas ražošanai saskaņā ar izcelsmes norādi. Transportēšana uz eļļas spiestuvi notiek novākšanas dienā un vienmēr tiek veikta ar lielu rūpību.

Neapstrādātas olīveļļas ražošana

Visā ražošanas procesā no zemes savāktās olīvas un no kokiem novāktās olīvas tiek pārstrādātas atsevišķi.

Olīvu pieņemšana, tīrīšana, svēršana un mazgāšana. Šīs darbības tiek veiktas ar mērķi sašķirot augļus un aizvākt jebkādas lapu, kātiņu, putekļu vai citu sīkdaļu paliekas.

Spiešana un sasmalcināšana. Mērķis ir saspiest olīvu, lai varētu izspiest eļļu no tās šūnu struktūrām.

Cietvielas atdalīšana no šķidrās vielas un dažādu šķidro vielu atdalīšana. Mērķis ir atdalīt eļļu no pārējām olīvas sastāvdaļām.

Eļļas glabāšana pagrabos. Kad eļļa ir izspiesta, to glabā kontrolētos gaismas un temperatūras apstākļos pagrabos nerūsējoša tērauda konteineros līdz tās iepildīšanai.

Iepildīšana. Eļļa ir jāiepilda ražošanas vietā. Šī obligātā prasība ir domāta, lai aizsargātu produkta kvalitāti un īstumu un tātad cilmes vietas nosaukuma reputāciju, par ko saņēmēji uzņemas pilnu un kolektīvu atbildību. Pārbaudes, kas tiek veiktas ražošanas vietā ar cilmes vietas nosaukuma saņēmēju atbildību, ir detalizētas un sistemātiskas, un tās veic profesionāļi ar speciālām zināšanām par produktu. Būtu grūti efektīvi veikt vajadzīgās pārbaudes, lai garantētu produktu ārpus ražošanas zonas.

4.6. Saikne:

Vēsture

Vietējie arheoloģiskie objekti un bibliogrāfiskās norādes par nosaukumu, reģionu un produktu apliecina, ka apgabalā olīveļļa ir ražota jau sen.

Pirmā norāde uz “terrenos montuosos” (kalnainu apgabalu) un “cultivo del olive” (olīvu audzēšanu) Montes de Granada reģionā ir datēta ar 16. gadsimtu. Attiecīgais dokuments ir par zemes piešķiršanu, un tajā tiek apgalvots: “...katrai apkaimei tiek piešķirta arī daļa no olīvu birzs...” (Peinado Santaella, 1989; La repoblación de la tierra de Granada: Los Montes, Universidad de Granada).

17. gadsimtā, kā stāsta Enrikess de Horkera (Henriquez de Jorquera) Granādas hronikās, dažādi faktori, bet būtībā lauku iedzīvotāju skaita samazināšanās mauru izraidīšanas dēļ, noveda pie labības audzēšanas samazināšanās un tās aizstāšanas ar vīnogulājiem un olīvām. Vēl viena tā laika bibliogrāfiska norāde, kas datēta ar 1634. gadu, piemin “Olivas de Marca” audzēšanu, atsaucoties uz kokiem, kas dod bagātu augstas kvalitātes olīvu ražu (Libro de Apeos de Cogollos Vega, Real Chancillería de Granada). Šodien joprojām var atrast vairāk nekā 500 gadus vecus kokus, kas pieder arābu cilmes nosaukuma Loaime šķirnei (Martínez Robles, 1833; Colmeiro, 1865; PATAC et al., 1954; Ministerio de Agricultura, 1976 b; Barranco y Rallo, 1984).

Saskaņā ar 18. gadsimta dokumentiem Granādas province iesniedza lūgumu Kastīlijas padomei attīrīt kopā 5 749 hektārus. Tālāk nelikumīga zemes attīrīšana palielināja šo skaitli līdz 14 103 hektāriem. Tad attīrīto zemi ziedoja pārsvarā olīvu audzēšanai, īpaši Los Montes reģionā tā, ka 1799. gadā Granāda ar 120 600 kvintāliem ieņēma devīto vietu olīveļļas ražošanas reitingā (Liceras Ruiz, 1993).

Svarīgs vēsturisks dokuments, kas datēts ar 19. gadsimta vidu (Diccionario Geográfico Estadístico e Histórico, Pascual Madoz, 1845, atkārtoti izdots Bosque Maurel, 1987), slavina šā rajona olīvu birzis un to eļļas izsmalcināto garšu un skaidri atsaucas uz: “Montes de Granada .... un par spīti dzeramā ūdens trūkumam Cubillas, Benalúa un Moclín upju ūdeņus izmanto apkārtesošās zemes apūdeņošanai un ražo visu veidu labību, dzidru un izsmalcinātu eļļu, vīnu un sēklas”.

Šīs atsauces uz Benalúa un Moclín upēm un kaimiņu Colomera reģionu parāda, ka toreiz tieši šajos apgabalos olīvu audzēšana un neapstrādātas olīveļļas ražošana bija visvairāk attīstīta, spriežot pēc apgabalā joprojām esošajām 18. un 19. gadsimta spiestuvēm. Colomera joprojām atrodas Molino de Galenos, kuras spiedņu sistēma ir ar cilvēka rokas spēku darbināma, Molino de La Puente, ko darbina ūdensspēks, un Molino de Las Niñas pie Ruta del Legado Andalusí, ko darbina ar dzīvnieku palīdzību.

Visbeidzot bija periods no 1913. gada līdz 1933. gadam, tā sauktais “olīvu audzēšanas zelta periods Spānijā”, kurā piedzīvoja vislielāko olīvu stādījumu pieaugumu un uzlabojumus audzēšanas praksē, kas noveda pie augstas vērtības neapstrādātas augstākā labuma olīveļļas ražošanas. 20. gadsimtā Montes de Granada olīvu biržu paplašināšanās ātrums bija tāds, ka tas stipri pārsniedza citu Andalūzijas provinču ātrumu. Spānijas pilsoņu kara laikā apgabals, ko ziedoja olīvu audzēšanai šajā rajonā, piedzīvoja 50 % pieaugumu, kā rezultātā šodien daudzi tā olīvkoki ir aptuveni 40 līdz 50 gadus veci. 1957. gadā tika izdots dekrēts ar paziņojumu, ka olīvu stādījumu apgabalu saglabāšana ir valsts interešu jautājums, jo tas ir faktors, kas sekmē lauksaimniecības zemes saglabāšanu. Sešdesmitajos gados apgabali Granādas provincē, kas ziedoti olīvu audzēšanai, palielinājās no 62 202 ha līdz 118 365 ha, citiem vārdiem, tie gandrīz dubultojās, un Montes de Granada apgabalā olīvu birzis veido 77,5 % no kopējās izmantotās lauksaimniecības teritorijas.

Dabas apstākļi

Šā reģiona ekstrēmās un atšķirīgās īpašības: reljefs, augsne, klimats un upju sistēmas padara olīvu par augu, kas ir vislabāk pielāgojies skarbajiem apstākļiem.

Ainavas šajā reģionā pamatā ir tipiskas ar zemām kalnu grēdām, kur ieplakas, svārstoties no 750 līdz 900 m augstumā, mainās ar kalnainām krokām, kas stiepjas no austrumiem uz rietumiem, sasniedzot maksimālos augstumus no 1 400 līdz 2 000 m. Ciemu un ciematu apgabali atrodas vidējā augstumā 900 m virs jūras līmeņa. Pamatā zemes formas ir izrobotākas kaļķakmens masīvos, un citi reljefi, kurus arī sadala kraujas, sastāv no zemām kalnu grēdām un kaļķakmens pakalniem, merģeļa kaļķakmens un smilšmāla. Tālāk uz austrumiem ainava kļūst maigāka, stiepjoties līdz augstam plato 1 200 m augstumā, kas pēc tam samazinās reģiona austrumu pusē līdz Fardes upes ielejai. Šī upe veido rajona dabisko robežu uz austrumiem, un no turienes reljefs mainās, kļūstot tipiskāks Spānijas dienvidaustrumu sausajai ainavai.

Runājot par augsnes struktūru, los Montes reģionam ir vairāku augsnes veidu klāsts, kas nozīmē, ka tīras formas ir reti sastopamas un izplatītāki ir vairāku veidu maisījumi. Visizplatītākās augsnes ir tās, kuras ir veidojušās no dažādu kaļķakmens litoloģisku šķirņu sadalīšanās. Tās ir bagātas ar merģeļa kaļķakmens materiāliem, kas izskaloti no kalnu grēdas, un tādēļ tām ir augsts kalcija karbonāta saturs (virs 40 %). To struktūra tālāk ir mainījusies, augsni apstrādājot lauksaimnieciskiem mērķiem.

Klimata veidu — Vidusjūras kontinentālo — raksturo ievērojamas temperatūras svārstības, t.i., lielas atšķirības starp maksimālo un minimālo dienas un nakts un vasaras un ziemas temperatūru. Vidējais gada nokrišņu daudzums svārstās no 400 līdz 600 mm vai pat mazāk sausuma gados. Ziemas ir garas un aukstas, ar biežiem sniegputeņiem un sala periodiem, un vasaras ir garas un karstas, ar galējām temperatūrām, sasniedzot 40 °C.

4.7. Pārbaudes iestāde:

Nosaukums: CONSEJO REGULADOR DE LA DENOMINACIÓN DE ORÍGEN “MONTES DE GRANADA”. Adrese: Plaza de la Constitución, 4, — 18550 Iznalloz, — Granada Tālrunis: 958 — 39 70 07 Fakss: 958 — 39 70 07

Cilmes vietas nosaukuma “Montes de Granada” regulatīvā padome spēj izpildīt prasības, kas noteiktas standartā EN-45011.

4.8. Marķēšana: Uz etiķetes ir jāparādās vārdiem “Denominación de Origen Montes de Granada”. Etiķete ir jāapstiprina Regulatīvajai padomei. Katrs iepakojums ir jānodrošina ar numurētu sekundāru etiķeti, ko izsniedz Regulatīvā padome.

4.9. Valsts prasības:

— 1970. gada 2. decembra Likums Nr. 25/1970 par noteikumiem, kas regulē vīnkopību, vīnus un alkoholu.

— 1972. gada 23. marta Dekrēts Nr. 835/1972 par detalizētiem noteikumiem Likuma Nr. 25/1970 īstenošanai.

— 1994. gada 25. janvāra lēmums, kas izklāsta saikni starp Spānijas likumiem un Regulu (EEK) Nr. 2081/92 attiecībā uz cilmes vietas nosaukumiem un ģeogrāfiskajām norādēm lauksaimniecības produktiem un pārtikas vielām.

— 1999. gada 22. oktobra Karaliskais Dekrēts Nr. 1643/1999 par procedūru, ar ko regulē pieteikumu iesniegšanu ierakstīšanai Kopienas aizsargāto cilmes vietas nosaukumu un aizsargāto ģeogrāfisko norāžu reģistrā.

(1) Eiropas Komisija —Lauksaimniecības ģenerāldirektorāts — Lauksaimniecības produktu kvalitātes politikas nodaļa — B-1049 Brisele.