2010. gada protokols un tādējādi arī konsolidētā 2010. gada HNS konvencija stāsies spēkā 18 mēnešus pēc dienas, kurā to būs ratificējušas vismaz 12 valstis, un vismaz četrām no šīm valstīm būs ne mazāk kā divi miljoni bruto tonnāžas vienību katrai, un ja SJO ģenerālsekretāram būs iesniegti attiecīgie dati par kontributīvajām kravām un tie liecinās, ka šajās valstīs iepriekšējā kalendārajā gadā kopējais saņemtais to kravu apjoms, par kurām iemaksāts HNS kopējā kontā, ir ne mazāks kā 40 miljoni tonnu. Spēkā stāšanās nosacījumi 1996. gada HNS konvencijā bija tādi paši.

1996. gada Starptautiskā konvencija par atbildību un kaitējuma atlīdzināšanu saistībā ar bīstamu un kaitīgu vielu pārvadāšanu pa jūru (turpmāk — "1996. gada HNS konvencija") ir pēdējā SJO konvencija, kurā ir runa par atbildību un kura valstīm vēl jāratificē, lai tā varētu stāties spēkā. Šī ir svarīga daļa no starptautiskās jūrniecības atbildības režīma, jo īpaši tāpēc, ka HNS pārvadāšana pa jūru, tostarp sašķidrinātas dabasgāzes (LNG) un sašķidrinātās naftas gāzes (LPG) pārvadāšana, piedzīvo strauju izaugsmi, veidojot nozīmīgu daļu no jūras transporta nozares.

(a)iepakotu HNS izslēgšana no HNS fonda kontributīvo kravu definīcijas, aizvien uz kaitējumu, ko rada iepakotas HNS, attiecinot ar Konvenciju izveidoto divu līmeņu kompensācijas sistēmu (2010. gada HNS konvencijas 1. panta 10. punkts);

(b)kuģa īpašnieka atbildības ierobežojuma palielināšana par kuģiem, ar kuriem pārvadā iepakotas HNS, lai labāk pielāgotos iepakotu HNS izslēgšanai no HNS fonda kontributīvo kravu definīcijas (2010. gada HNS konvencijas 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts);

(c)LNG fiziskā saņēmēja padarīšana par atbildīgo personu, kura veic attiecīgās iemaksas HNS fondā, izņemot, ja starp īpašumtiesību turētāju un saņēmēju ir noslēgta atšķirīga vienošanās (2010. gada HNS konvencijas 19. panta 1.a punkts);

(d)HNS fonda kompensāciju izmaksāšana saistībā ar segtu starpgadījumu ir padarīta atkarīga no tā, vai attiecīgā valsts ir izpildījusi pienākumu iesniegt kontributīvo kravu ziņojumus par visiem gadiem pirms attiecīgā starpgadījuma (2010. gada HNS konvencijas 21.a panta 2. punkts).

Ar šīm izmaiņām tiek novērsti galvenie šķēršļi, kuri kavēja 1996. gada HNS konvencijas ratifikācijas procesu.

Darbības joma. 2010. gada HNS konvencija attiecas uz prasībām par kaitējumu, kas radies no HNS pārvadāšanas pa jūru, izņemot prasības saskaņā ar līgumu par preču vai pasažieru pārvadāšanu. Kaitējums, uz kuru attiecas Konvencija, ir jebkāds kaitējums Konvencijas dalībvalsts teritorijai, tostarp teritoriālajai jūrai, kaitējums videi Konvencijas dalībvalsts ekskluzīvajā ekonomikas zonā, jebkāds kaitējums (izņemot kaitējumu videi), ko ārpus Konvencijas dalībvalsts teritorijas un teritoriālās jūras izraisījis kādā Konvencijas dalībvalstī reģistrēts kuģis, kā arī preventīvie pasākumi, kas veikti iepriekš minēto kaitējuma veidu minimizēšanai. Karakuģi un citi valstij piederošie vai valsts ekspluatētie kuģi, kuri tiek izmantoti nekomerciālā nolūkā, nav Konvencijas darbības jomā, ja vien attiecīgā valsts nenolemj citādi. Turklāt valsts var no Konvencijas darbības jomas izslēgt kuģus, kuru bruto tonnāža ir zem 200 tonnām un kuri pārvadā HNS tikai iepakotā veidā, ja šie kuģi kuģo starp šīs valsts ostām vai iekārtām. Pēdējais minētais atbrīvojums var tikt piemērots arī divu kaimiņvalstu starpā, ja abas valstis ir par to īpaši vienojušās. Par šādiem atbrīvojumiem saistībā ar vienu vai divām kaimiņvalstīm ir attiecīgi jāpaziņo SJO.

Atbildības un kompensācijas galvenie aspekti. 2010. gada HNS konvencija tā kuģa īpašniekam, ar kuru pārvadā HNS, paredz stingru atbildību par kaitējumu, kas radies starpgadījumā saistībā ar HNS pārvadāšanu pa jūru ar minēto kuģi. Īpašnieka stingrajai atbildībai ir atsevišķi izņēmumi, un, lai tos piemērotu, īpašniekam ir pienākums sniegt pierādījumus.

Stingrā atbildība ir saistīta ar īpašnieka pienākumu iegādāties apdrošināšanu vai citu finansiālu nodrošinājumu, ar kuru segt viņa atbildību par kaitējumu saskaņā ar Konvenciju. Konvencijas dalībvalstīm jāapliecina šādas apdrošināšanas vai finansiālā nodrošinājuma esība saskaņā ar Konvenciju.

Lai attiecīgā nozare atbalstītu šo stingro atbildību un obligātās apdrošināšanas prasības, Konvencijā īpašniekam ir paredzētas arī tiesības ierobežot savu atbildību līdz 100 milj. norēķinu vienību par HNS, kuras pārvadā bez taras, un līdz 115 milj. norēķinu vienību par iepakotām HNS. Turklāt tāpat kā visās jūrniecības konvencijās saistībā ar atbildību arī šajā konvencijā ir klauzula, kas paredz, ka iesniegt regresa prasījumu pret kuģa īpašnieku saistībā ar kaitējumu, uz kuru attiecas 2010. gada HNS konvencija, var "tikai saskaņā ar šo konvenciju".

Šīs konvencijas lielākais devums starptautiskajam režīmam, kas aptver atbildību un kompensāciju par starpgadījumiem, kuri radušies kuģniecības darbībās un jo īpaši HNS pārvadāšanā pa jūru, ir īpaša kompensācijas fonda izveidošana. HNS fonda mērķis ir izmaksāt kompensāciju ikvienai personai, kura cieš no kaitējuma saistībā ar HNS pārvadāšanu pa jūru, ja šī persona nav bijusi spējīga iegūt pilnīgu vai atbilstīgu kompensāciju par kaitējumu no kuģa īpašnieka un tā apdrošinātāja. Nespēja iegūt kompensāciju var būt atkarīga no dažādiem apstākļiem, proti, no kuģa īpašnieka atbildības neesības, no kuģa īpašnieka un tā apdrošinātāja finansiālās nespējas pilnībā apmierināt prasījumu vai no tā, ka kaitējums pārsniedz kuģa īpašnieka atbildības ierobežojumu.

Kopējā kompensācijas summa, kas ir pieejama šajā divu līmeņu sistēmā, ir 250 milj. norēķinu vienību (aptuveni EUR 310 milj. saskaņā ar šībrīža valūtas maiņas kursu). Lai šī summa būtu pieejama, saskaņā ar 2010. gada HNS konvenciju ir izveidota īpaša sistēma, kurā personas, kas katrā Konvencijas dalībvalstī saņem HNS, veic iemaksas HNS fondā. Konvencijas dalībvalstis savukārt ir atbildīgas par to, lai HNS fondam precīzi, laikus un regulāri tiku ziņots par kontributīvajām kravām, bet valsts var arī nolemt pati veikt iemaksas minētajā fondā HNS saņēmēju vietā.

Prasības un sūdzības Konvencijas dalībvalstu tiesās. 2010. gada HNS konvencijā ir noteikumi par Konvencijas dalībvalstu tiesu jurisdikciju saistībā ar to personu prasībām, kuras cieš no kaitējuma, uz kuru attiecas Konvencija, pret īpašniekiem vai to apdrošinātājiem, vai pret HNS fondu. Konvencijā ir paredzēti arī noteikumi par Konvencijas dalībvalstu tiesu spriedumu atzīšanu un izpildi. Šo elementu mērķis, kuri palikuši tādi paši kā 1996. gada HNS konvencijā, ir nodrošināt, ka personas, kuras cietušas Konvencijā paredzētajos starpgadījumos, var gūt labumu no skaidriem procesuālajiem noteikumiem un juridiskās noteiktības, padarot viņu prasības efektīvākas.

1.4.Ietekme uz Direktīvu 2004/35/EK

Kopš 2004. gada Direktīva 2004/35/EK ir tiesību akts, ko ES piemēro saistībā ar uzņēmēja atbildību profesionālajās darbībās, tostarp kuģniecībā, attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu teritorijā un ūdeņos, kas ir dalībvalstu jurisdikcijā.

Gan 1996. gada, gan 2010. gada HNS konvencija pārklājas ar minētās direktīvas darbības jomu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz, pirmkārt, Konvencijas dalībvalsts teritorijai, tostarp teritoriālajai jūrai, nodarīto vides kaitējumu (2010. gada HNS konvencijas 3. panta a) punkts), otrkārt, uz kaitējumu no vides piesārņojuma, kas rodas Konvencijas dalībvalsts ekskluzīvajā ekonomikas zonā (EEZ) vai ekvivalentā apgabalā (līdz 200 jūras jūdzēm no bāzes līnijas) (2010. gada HNS konvencijas 3. panta b) punkts) un, treškārt, uz "preventīvajiem pasākumiem vietās, kur tos veic, lai novērstu vai līdz minimumam samazinātu šādus zaudējumus" (2010. gada HNS konvencijas 3. panta d) punkts). Minētās direktīvas attiecīgie noteikumi ir 2. panta 1. punkts par termina "kaitējums videi" definīciju un 2. panta 10. punkts par termina "aizsargpasākumi" definīciju kopā ar 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu Direktīvā 2008/56/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai jūras vides politikas jomā, un Putnu direktīvas 79/409/EEK 1. panta 1. punktu un Dzīvotņu direktīvas 92/43/EEK 2. panta 1. punktu, kā norādīts "Komisijas norādījumos par Natura 2000 tīkla izveidi jūras vidē — Putnu direktīvas un Dzīvotņu direktīvas piemērošana". Termina "kaitējums videi" definīcijas Konvencijā un Direktīvā 2004/35/EK, lai arī lielā mērā pārklājas, tomēr nav identiskas. Tomēr praksē sagaidāms, ka ar Konvenciju jācenšas sasniegt tikpat augstus standartus saistībā ar kaitējuma videi atlīdzināšanu kā ar minēto direktīvu.

Direktīvas 2004/35/EK darbības jomas un 2010. gada HNS konvencijas pārklāšanās dēļ ir skaidrs, ka tā 2010. gada protokola noslēgšana, ar ko groza 1996. gada konvenciju un iegūst jaunu juridisku tekstu (t. i., 2010. gada HNS konvenciju), ietekmē spēkā esošos ES noteikumus.

Proti, Direktīvā 2004/35/EK ir tieša atsauce uz 1996. gada HNS konvenciju, izslēdzot no minētās direktīvas darbības jomas kaitējumus, kas radušies tāda starpgadījuma rezultātā, uz kuru attiecas minētā konvencija un visi tās turpmākie grozījumi, ja minētā konvencija attiecīgajā dalībvalstī ir spēkā (Direktīvas 2004/35/EK 4. panta 2. punkts un IV pielikums). Tā ir vajadzīga, lai īpašiem starptautiskiem režīmiem, kuri aptver civiltiesisko atbildību saistībā ar konkrētām profesionālajām darbībām, būtu lielāks spēks nekā minētajai direktīvai, jo tie tika uzskatīti par efektīvākiem risinājumiem ātras un atbilstīgas kompensācijas piešķiršanai par kaitējumu videi un par labāk piemērotiem šāda veida profesionālajām darbībām. Uz 2010. gada protokolu kā 1996. gada HNS konvencijas grozījumu aktu attiecas arī Direktīvā 2004/35/EK paredzētais atbrīvojums, un tādējādi ir skaidrs, ka Konvencijas ratifikācija vai pievienošanās tai ietekmēs spēkā esošo ES noteikumu darbības jomu.

Papildus tam, ka Konvencijas un minētās direktīvas noteikumi ievērojami pārklājas, pastāv arī būtiska pretruna, no kuras ir atkarīga Konvencijas noteikumu ietekme uz Savienības noteikumiem. HNS konvencijas 7. panta 4. punktā (paredzēts gan 1996. gada, gan 2010. gada konvencijas tekstā) ir aizliegts vērsties ar prasību par kaitējumu pret kuģa īpašnieku jebkādā citā veidā, kas nav paredzēts Konvencijā. Tas nozīmē, ka minēto direktīvu nevar piemērot papildus Konvencijai, ja ir runa par kuģa īpašnieka atbildību par HNS kaitējumu, un tādējādi Konvencija ierobežo minētās direktīvas darbības jomu, un tā ir būtiska informācija saistībā ar 2010. gada protokola noslēgšanu, ko veic dalībvalstis.

1.5.Ietekme uz Regulu (ES) Nr. 1215/2012 (Regulas (EK) Nr. 44/2001 pārstrādātā redakcija, turpmāk "Briseles I regula")

2010. gada HNS konvencijas IV nodaļā ir paredzēta procesuālā kārtība, ko Konvencijas dalībvalstu tiesās piemēro prasībām un sūdzībām saskaņā ar Konvenciju. Proti, Konvencijas 38., 39. un 40. pantā ir paredzēti noteikumi par tiesu jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi. Šie panti ir identiski 1996. gada HNS konvencijas 38., 39. un 40. pantam, kuri kalpoja kā juridiskais pamats Kopienas ekskluzīvajai kompetencei, ar ko tika pamatots Padomes Lēmums 2002/971/EK.