ES 2017.–2018. gadā pilotprojekta ietvaros sadarbosies ar Apvienoto Nāciju Izglītības, zinātnes un kultūras organizāciju (UNESCO), lai izstrādātu apmācību moduļus par kultūras priekšmetu nelikumīgo tirdzniecību nozīmīgām profesionālām grupām, tostarp policijas darbiniekiem. Ar to pašu pilotprojektu tiks finansēts arī vispusīgs pētījums par kultūras priekšmetu nelikumīgās tirdzniecības dimensijām, kurā galvenā uzmanība pievērsta nelikumīgās tirdzniecības maršrutiem, apjomiem un darbības režīmiem un jaunu tehnoloģiju izmantošanai, lai cīnītos pret to.

Ierosinātā regula papildina ES tiesisko regulējumu par kultūras priekšmetu tirdzniecību, kas līdz šim ietvēra tikai tiesību aktus par kultūras priekšmetu eksportu un par tādu kultūras priekšmetu atdošanu, kas nelikumīgi izvesti no dalībvalsts teritorijas. Attiecībā uz importu tas ietvēra tikai ierobežojošus pasākumus par tādu kultūras priekšmetu tirdzniecību, kuri izvesti no Irākas un Sīrijas.

Iniciatīvas mērķis ir novērst nelikumīgi no trešām valstīm izvestu kultūras priekšmetu ievešanu un uzglabāšanu Eiropas Savienībā, tādējādi samazinot kultūras priekšmetu nelikumīgo tirdzniecību, apkarojot terorisma finansēšanu un aizsargājot kultūras mantojumu, it īpaši arheoloģiskos priekšmetus izcelsmes valstīs, kuras skāris bruņots konflikts. Šajā nolūkā tā ierosina: formulēt kopīgu definīciju attiecībā uz ievestiem kultūras priekšmetiem; nodrošināt, ka importētāji, pērkot kultūras priekšmetus no trešām valstīm, ievēro piesardzību; noteikt standartizētu informāciju, ar kuru iespējams apliecināt, ka priekšmetam ir likumīga izcelsme; paredzēt preventīvus pasākumus nelikumīgas tirdzniecības ierobežošanai; un veicināt ieinteresēto personu aktīvu iesaistīšanos kultūras mantojuma aizsardzībā.

27 dalībvalstu un ES iestāžu vadītāji 2017. gada 25. marta Romas deklarācijā arī no jauna apstiprināja savu apņemšanos aizsargāt kultūras mantojumu un kultūras dažādību. Cīņa pret kultūras priekšmetu nelikumīgo tirdzniecību būs viens no galvenajiem Eiropas pasākumiem 2018. gada Eiropas Kultūras mantojuma gada ietvaros.

Šā politikas risinājuma varianta izvēle ir pilnīgi saskanīga ar apzināto nepieciešamību pēc stingras reakcijas uz palielināto risku attiecībā uz dažām kultūras priekšmetu kategorijām, kuras pēc savas būtības, ir tieši pakļautas zaudēšanai vai izkliedēšanai, proti, uz arheoloģisko mantojumu. Tieši šiem kultūras priekšmetiem galvenokārt pievēršas teroristi un citi bruņoti grupējumi, lai finansētu savu darbību. No atbilstības nodrošināšanas izmaksu skatpunkta varētu būt dažas izmaksas saistībā ar importa licences pieteikuma sagatavošanu, tomēr tās veido tikai ļoti nelielu daļu no kultūras priekšmetu importa gadījumu.

Izvēloties UNIDROIT 1995. gada konvencijā iekļauto definīciju par kultūras priekšmetiem un to papildinot ar minimālo vecumu – 250 gadiem, ar šo variantu tiek izveidota kopīga kultūras priekšmetu definīcija to importa kontekstā, kas ir samērīga ar nepieciešamo aizsardzību (preču plaša tipoloģija), izvairoties no likumiski pamatotu tirdzniecības interešu aizskaršanas. Prasība par to, ka jāsniedz informācija par kultūras priekšmetiem un to izcelsmi, iesniedzot pieteikumu importa licences saņemšanai vai aizpildot standartizētu priekšmeta identifikācijas veidlapu, nodrošina, ka ES pircēji un importētāji ievēro piesardzību attiecībā uz ES teritorijā ievesto kultūras priekšmetu likumīgumu. Vienlaikus standartizētās dokumentēšanas prasības importa posmā attiecībā uz ES ievesto kultūras priekšmetu identitāti lielā mērā atvieglo muitas kontroles. Paredzētie sodi par pārkāpumiem (kurus uzliek dalībvalstis) iedarbīgāk atturēs no kultūras priekšmetu nelikumīgās tirdzniecības.

- attiecībā uz visiem citiem kultūras priekšmetiem, personai ir jāiesniedz muitai parakstīts apliecinājums (affidavit), ar ko apliecina, ka preces tika likumīgi izvesti no izcelsmes valsts, un to papildina ar standartizēto priekšmeta identifikācijas dokumentu, kurā priekšmets detalizēti aprakstīts. Muita reģistrē un uzglabā šo dokumentu eksemplārus.

- attiecībā uz arheoloģiskiem priekšmetiem, pieminekļu atsevišķām sastāvdaļām un attiecībā uz retiem rokrakstiem un inkunābulām, personai ir jāiesniedz pieteikums kompetentajai iestādei, ko šim nolūkam ir izraudzījusi ievešanas dalībvalsts, importa licence, sniedzot pierādījumus par to, ka preču eksports no to izcelsmes valsts ir bijis likumīgs;

2. Tiks pieņemta regula, kas paredz muitas kontroles pasākumus attiecībā uz kultūras priekšmetiem, kuri deklarēti laišanai brīvā apgrozībā vai kuriem piemērojama cita īpaša muitas procedūra (piemēram, novietošana brīvzonā), izņemot tranzītpreces. Kontroles attiecas uz kultūras priekšmetiem, kas definēti UNIDROIT 1995. gada Konvencijā par zagtiem vai nelikumīgi eksportētiem kultūras priekšmetiem un kas ir vismaz 250 gadus veci. Attiecībā uz šiem kultūras priekšmetiem, personai, kas vēlas tos ievest Savienības muitas teritorijā, ir jāiesniedz šādi dokumenti, lai pierādītu to likumīgu izcelsmi, t. i., to, ka eksports no izcelsmes valsts ir bijis likumīgs:

Risinājuma varianti, kas izraudzīti, lai ar tiem vērstos pret apzinātajām problēmām, ir atbilstoši, lai ar tiem tiktu novērsta tādu kultūras priekšmetu ievešanu un uzglabāšana Eiropas Savienībā, kuri nelikumīgi izvesti no trešām valstīm; tādējādi tiks samazināts kultūras priekšmetu nelikumīgās tirdzniecības apjoms, apkarota terorisma finansēšana un aizsargāts kultūras mantojums, it īpaši izcelsmes valstīs, kuras skāruši bruņoti konflikti. Ir sagaidāms, ka šis galvenais mērķi tiks sasniegts, izvairoties no lieka administratīvā sloga radīšanas. Konkrētāk, tas tiks darīts ar šādiem līdzekļiem.

No 16 saņemtajām atbildēm 12 tika sniegta daļēja informācija par to, cik daudz laika būtu nepieciešams, lai pabeigtu ar regulatīvajiem politikas risinājuma variantiem saistītās formalitātes. Lielākā daļa dalībvalstu nespēja sniegt nekādas aplēses, norādot, ka pašreizējās sistēmas struktūra un procedūras liedz to darīt. Rezultāti (atbildes ekstrapolētas, izmantojot standarta izmaksu modeli) lielā mērā bija nepārliecinoši, jo sniegtās aplēses attiecās tikai uz dažiem politikas risinājuma variantiem, bet citiem ne.

2. Komisija rīkoja arī trīs ar kultūras priekšmetiem saistīto muitas lietu ekspertu grupas tikšanās (pārstāvji no dalībvalstu muitas un kultūras iestādēm), kurās tā iepazīstināja ar iniciatīvu, pēc tam notika padziļināta viedokļu apmaiņa un diskusija par dažādajiem uzdevumiem un mērķiem. Dalībvalstu pārstāvji tika aicināti arī rakstveidā iesniegt nostājas dokumentus par dažādajiem risinājuma variantiem, un vairāki no viņiem to arī izdarīja. Lai gan visas dalībvalstis piekrīt tam, ka pasākumi būtu jāveic attiecībā uz ievešanas posmu, atbalsts par labu konkrētai pasākuma izvēlei nebija viendabīgs. Liela dalībvalstu grupa norāda uz atbalstu importa licencēm attiecībā uz ierobežotu skaitu kultūras priekšmetu kategoriju, proti, tiem, kuri pašreizējā ģeopolitiskajā kontekstā ir visvairāk apdraudēti.

Lai gan Savienībā ir vērojams stingrs atbalsts tam, ka tiktu pieņemti muitas noteikumi attiecībā uz importu, viedokļi ir dažādi jautājumā par to, vai šādi pasākumi veicinātu cīņu pret organizēto noziedzību un teroristu finansēšanu; uzņēmumi pārsvarā uzskata, ka neveicinātu. Par pašreizējās sistēmas trūkumu tiek uzskatīts tas, ka ir sarežģīti konstatēt likumīgu izcelsmi. Retums, vēsturiskā/izglītības vērtība, vecums un tas, vai kultūras priekšmeta izcelsme ir saistīta ar konfliktu zonu, tiek uzskatīti par galvenajiem kritērijiem, pēc kuriem konstatē, kurām precēm piemērojami šādi pasākumi. Šķiet, ka uzņēmumi vairāk atbalsta to, ka pasākumus galvenokārt veiktu eksportētājvalstis, lai aizsargātu savu mantojumu – ar palīdzību no ES —, savukārt publiskās iestādes un pilsoniskā sabiedrība stingri atbalsta Savienības tiesību aktus, ar kuriem muita tiek pilnvarota novērst nelikumīgi tirgotu kultūras priekšmetu ievešanu Eiropas Savienībā.

- to gadījumu skaits, kuros kultūras priekšmeti ir aizturēti papildu kontroles, tostarp ekspertīzes, veikšanai; un

- sodi, kurus nosaka un uzliek dalībvalstis.

Turpmāka atbilstošu muitas nomenklatūras apakšnodaļu izstrāde dos iespēju precīzāk uzraudzīt tirdzniecības plūsmas un ievākt konkrētākus statistikas datus par to kultūras priekšmetu skaitu un veidu, kuri tiek ievesti Savienības muitas teritorijā.

Komisija trīs gadus pēc regulas piemērošanas sākumdienas un pēc tam ik pēc pieciem gadiem sagatavos izvērtēšanas ziņojumu, balstoties uz dalībvalstu sniegto informāciju, un iesniegs to Eiropas Parlamentam un Padomei. Regulas izvērtējumā tiktu novērtēts tas, kādā mērā ir sasniegti tās mērķi. Izvērtēšanas rezultātus varētu darīt zināmus citām Eiropas iestādēm ziņojuma veidā.

Papildinošo (neleģislatīvo) iniciatīvu iedarbīgums tiks novērtēts ex post izvērtējumos par informētības palielināšanas kampaņām un apmācībām.

•Konkrēto priekšlikuma noteikumu detalizēts skaidrojums

1. pantā ir formulēts regulas priekšmets un tās piemērošanas tvērums.

2. pantā ir izklāstīta virkne regulā lietoto definēto terminu.

3. pantā ir formulēts princips, saskaņā ar kuru kultūras priekšmetu ievešana Savienības muitas teritorijā ir atļauta vienīgi tad, ja par tiem ir saņemta importa licence vai ir iesniegts importētāja apliecinājums. Kultūras priekšmeti joprojām var tikt ievesti pagaidu izmantošanai izstāžu, akadēmiskās un zinātniskās pētniecības nolūkos vai gadījumos, kad tiem nepieciešams pagaidu patvērums no iznīcināšanas un zaudēšanas vai kad izcelsmes valsts pakļauta bruņotam konfliktam vai dabas katastrofai.

4. pantā paredzēti gadījumi, kad ir nepieciešama importa licence, norādīts, kurai personai jāiesniedz pieteikums par tās izsniegšanu, nosacījumi, kārtība un tas, no kuras dalībvalsts iestādes to var saņemt. Lai novērstu prasību apiešanu, kad eksportētājvalsts nav valsts, kurā priekšmets atklāts vai radīts (turpmāk “izcelsmes valsts”), tiek izmantotas atšķirīgas pieejas atkarībā no tā, vai eksportētājvalsts ir valsts, kas parakstījusi UNESCO 1970. gada konvenciju. Ja tā to ir parakstījusi un tādējādi arī apņēmusies cīnīties pret kultūras priekšmetu nelikumīgu tirdzniecību, pieteikuma iesniedzējam ir jāpierāda, ka eksports no minētās valsts ir likumīgs; ja ne, pieteikuma iesniedzējam ir jāpierāda, ka eksports no izcelsmes valsts ir likumīgs.

5. pantā ir paredzēti gadījumi, kad nepieciešams importētāja apliecinājums, un standartizētais dokuments, kurā aprakstītas preces. Standartizētais dokuments būs priekšmeta identifikācija, kas ir starptautisks standarts kultūras priekšmetu aprakstīšanai. To atbalsta lielākās tiesībaizsardzības aģentūras, muzeji, kultūras mantojuma organizācijas, mākslas tirdzniecības un mākslas vērtētāju organizācijas un apdrošināšanas sabiedrības. UNESCO to atbalsta kā starptautisko standartu datu minimuma ierakstīšanai attiecībā uz kustamu kultūras īpašumu. Priekšmeta identifikācija ir zināma daudzām dalībvalstīm, un tās to izmanto, lai priekšmetus kataloģizētu digitālās datubāzēs, ko veic to specializētās policijas vienības, nodrošinot ātru veidu, kā darīt zināmu informāciju, un lai noteiktu minimālās informācijas prasības muzejiem. Līdzīgi kā 4. pantā tiek nošķirtas eksportētājvalstis, kas parakstījušas UNESCO 1970. gada konvenciju, un eksportētājvalstis, kuras to nav parakstījušas.

6. pantā runa ir par uz muitas veiktiem kontroles un pārbaudes pasākumiem.

7. pants paredz, ka Komisija regulāri publicē to kompetento muitas iestāžu sarakstus, kuras dalībvalstis izraudzījušās regulas vajadzībām. Šī publikācija tiek uzskatīta par nepieciešamu, lai informētu tirgus dalībniekus.

8. pantā paredzēts gadījums, kad muita var aizturēt kultūras priekšmetus, jo nevar tikt pierādīts, ka attiecīgie kultūras priekšmeti ir likumīgi izvesti no izcelsmes valsts.

9. pantā dalībvalstis tiek aicinātas organizēt sadarbību starp savām kompetentajām iestādēm, un tas paredz nākotnē izveidot elektronisku datubāzi, lai atvieglotu informācijas uzglabāšanu un apmaiņu, it īpaši par izsniegtajiem importētāja apliecinājumiem un importa licencēm.

10. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis paredz savai attiecīgajai tiesību sistēmai atbilstošus sodus par šīs regulas pārkāpumiem.

11. pantā dalībvalstis tiek aicinātas organizēt atbilstošas apmācību nodarbības iestādēm, kuras tās izraudzījušas regulas īstenošanas vajadzībām, kā arī informētības uzlabošanas kampaņas, lai informētu potenciālos pircējus par tiesisko regulējumu un atturētu viņus pirkt nezināmas izcelsmes kultūras priekšmetus no trešām valstīm.

12. pants paredz Komisijas pilnvaras pieņemt deleģētos aktus. Šis pilnvarojums dos Komisijai iespēju nepieciešamības gadījumā pielāgot minimālā vecuma slieksni vai kultūras priekšmetu kategorijas, uz kurām attiecas prasība par importa licenci (mainīgo apstākļu dēļ un balstoties uz gūto pieredzi). Tā kā Pasaules Muitas organizācija ir nepārprotami paudusi nodomu Harmonizētās sistēmas (HS) 97. nodaļu (kurā tarifu un statistikas vajadzībām tiek klasificēts absolūtais vairākums kultūras priekšmetu) papildināt ar vairākām apakšnodaļām, Komisijai ir jāspēj atbilstoši tam atjaunināt regulas pielikumā minētos attiecīgos tarifu kodus.

13. pantā paredzēts izraudzīties komiteju, kas Komisijai palīdzēs īstenot regulu. Saskaņotības un efektivitātes labad ir atbilstoši šajā nolūkā izraudzīties komiteju, kas jau palīdz Komisijai Regulas (EK) Nr. 116/2009 par kultūras priekšmetu izvešanu kontekstā.

14. pants attiecas uz ziņojumu iesniegšanu un izvērtēšanu. Komisija, balstoties uz vairākiem rādītājiem, regulāri apkopos dalībvalstu informāciju par regulas īstenošanu un darbību. Dalībvalstīm tiks nosūtītas atbilstošas aptaujas veidlapas, lai apkopotu tāda paša veida informāciju, balstoties uz kuru Komisija sagatavos ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei. Pirmais ziņojums tiks iesniegts, kad būs apritējuši trīs gadi no šīs regulas īstenošanas sākumdienas.