Šā priekšlikuma normas par tiesību aizsardzību tiesā pārrobežu reģionos dzīvojošām personām, kas uzskata, ka ir cietušas no tādām piemērošanas darbībām vai no tās izrietošas bezdarbības, kuras izriet no tā, ka varas iestādes piemērojušas mehānismu, galvenokārt attiecas uz administratīvajām tiesībām / publiskajām tiesībām un neskar spēkā esošos ES tiesību aktus par tiesību normu kolīziju atrisināšanu, jo attiecīgie ES tiesību akti attiecas tikai uz civiltiesībām. Tāda veida tiesību aktus šī regula neskar (minētie ES tiesību akti var attiekties uz strīdiem par līgumiskiem vai ārpuslīgumiskiem jautājumiem).

Kopš 1990. gada Kopienas iniciatīvas Eiropas pārrobežu sadarbībai (Interreg) finansējums atbalsta pārrobežu sadarbības programmas ES pierobežas reģionos, tostarp tajos, kas robežojas ar EBTA valstīm. Minētais finansējums ir piešķirts tūkstošiem projektu un iniciatīvu, kas ir palīdzējuši uzlabot Eiropas integrāciju. Pie galvenajiem Interreg programmu sasniegumiem pieder: lielāka uzticēšanās, augstāks savienotības līmenis, uzlabota vide, labāki veselības standarti un ekonomiskā izaugsme. 2014.–2020. gada tiesiskais regulējums deva iespēju Eiropas Reģionālās attīstības fondam (“ERDF”) Interreg programmās atbalstīt projektus, kas palīdz “stiprināt publisko iestāžu un ieinteresēto personu institucionālās spējas un sekmēt efektīvu valsts pārvaldi — veicinot tiesisko un administratīvo sadarbību un sadarbību starp iedzīvotājiem un iestādēm”. Jau kopš iniciatīvas Interreg pirmsākumiem no tās ir atbalstīta iekšējā tirgus izveides pabeigšana. Neseno desmitgažu laikā Eiropas integrācijas process ir palīdzējis iekšējiem pierobežas reģioniem no galvenokārt perifērām zonām pārvērsties par izaugsmes un iespēju apgabaliem. Vienotā tirgus pabeigšana 1992. gadā ir palielinājusi ES ražīgumu un samazinājusi izmaksas, jo ir atceltas muitas formalitātes, saskaņoti tehniskie noteikumi vai panākta to savstarpēja atzīšana, kā arī konkurences rezultātā samazinājušās cenas; ES iekšējās tirdzniecības apjoms 10 gadu laikā ir pieaudzis par 15 %; ir panākta papildu izaugsme un radīti vēl apmēram 2,5 miljoni darbvietu.

Interreg programmu ietekme un savienībiskā pievienotā vērtība ir plaši atzītas. Tomēr daudzos gadījumos pārrobežu šķēršļi (it īpaši attiecībā uz veselības pakalpojumiem, darbtiesisko regulējumu, vietējo sabiedrisko transportu un uzņēmējdarbības attīstību) izriet no administratīvās kultūras un nacionālā tiesiskā regulējuma atšķirībām. Šādus šķēršļus ir grūti novērst ar programmām vien, tam vajadzīgi lēmumi, kas iziet ārpus programmu struktūras.

Ieviest šāda veida instrumentu jau pasen ir lūgušas arī citas ieinteresētās personas, konkrētāk, robežreģioni un institūcijas. Īpaši jūtams tas bija Pārrobežu pārskatīšanā, ko DG REGIO īstenoja no 2015. līdz 2017. gadam. Pārskatīšanas laikā visās ES oficiālajās valodās notika sabiedriska apspriešana, kurai tika iesniegts vairāk nekā 620 atbilžu. Kas attiecas uz potenciālu risinājumu robežproblēmām, vairāki respondenti īpaši lūdza, lai Komisija cenšas panākt vairāk elastības nacionālo/reģionālo tiesību aktu īstenošanā pierobežas reģionos. Vairākreiz tika ierosināts pierobežas reģionus no nacionālo tiesību aktu piemērošanas “atbrīvot” vai šos aktus pielāgot pierobežas apstākļiem.

Saskaņā ar EK līguma 249. pantu regula “uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs”. LESD 291. panta 1. punktā noteikts, ka dalībvalstis pieņem visus tiesību aktus, kas vajadzīgi, lai īstenotu juridiski saistošus Savienības aktus. Kā norādīts Pierobežas reģionu paziņojuma 3.2. iedaļā, pat tajos gadījumos, kur ir pieņemti ES tiesību akti, dalībvalstīm ir zināma elastība un rīcības brīvība šo tiesību aktu piemērošanā savās nacionālajās sistēmās un detalizētajos ES regulu īstenošanas noteikumos. Tā rezultātā, divām dažādām sistēmām sastopoties pie iekšējām robežām, var rasties sarežģījumi un dažkārt pat juridiskā nenoteiktība, kā arī paaugstināties izmaksas. No tā izriet, ka ir vajadzīgi vienveidīgi juridiski saistošu Savienības aktu īstenošanas nosacījumi. Kā atļauj LESD 291. panta 2. punkts, ierosinātā regula īstenošanas tiesības var piešķirt Komisijai. Līdzīgi metodei, kas kontrolē citu juridisku instrumentu īstenošanu ES līmenī, šis priekšlikums no dalībvalstīm prasa savus nacionālos īstenošanas noteikumus tikai paziņot Komisijai, tādējādi dodot Komisijai iespēju novērtēt, vai ar šiem nacionālajiem noteikumiem šī regula faktiski tiek īstenota.

Balstoties uz ETSG regulas sarunās gūto pieredzi un reaģējot uz dažu dalībvalstu paustām konkrētām bažām, ir lietderīgi pievērsties jautājumam par tādu pārrobežas reģionā dzīvojošu personu tiesību aizsardzību tiesā, kuras uzskata, ka ir cietušas no darbības vai bezdarbības, kas izriet no tā, ka iestādes uz kāda saistībnolīguma vai deklarācijas pamata ir piemērojušas citas dalībvalsts tiesību normu (21. panta 1. punkts).

Konkrētāk, 8. pants nosaka, kas var būt “iniciators”: a) publiskā vai privātā struktūra, kas atbildīga par kopprojekta ierosināšanu vai gan ierosināšanu, gan īstenošanu (piem., uzņēmums, kas Strasbūrā organizē sabiedrisko transportu, plāno tramvaja līniju pagarināt pāri robežai uz Vācijas pilsētu Kēlu); b) viena vai vairākas vietējās vai reģionālās iestādes, kas atrodas kādā konkrētā pārrobežu reģionā vai šajā pārrobežu reģionā īsteno publisko varu (piem., Strasbūras pilsēta, Strasburgas Eirometropoles starppašvaldību struktūra vai Kēlas pilsēta); tāda pārrobežu sadarbībai izveidota struktūra ar juridiskas personas statusu vai bez tā, kas atrodas konkrētā pārrobežu reģionā vai to vismaz daļēji aptver, ieskaitot uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1082/2006 pamata izveidotās Eiropas teritoriālās sadarbības grupas, eiroreģionus, “Euroregio” un līdzīgas struktūras (piem., ETSG eirorajons Strasbūra–Ortenau); d) tādas pārrobežu reģionu vārdā izveidotas organizācijas, kuru uzdevums ir veicināt pārrobežu teritoriju intereses un spēlētājiem atvieglināt tīklošanos un pieredzes apmaiņu, kā Eiropas Pierobežas reģionu asociācija, Mission opérationnelle transfrontalière vai Centrāleiropas Pārrobežu iniciatīvu dienests; vai e) vairāki no a)–d) punktā minētajiem subjektiem kopā.

Procedūra, kuras kārtībā slēdz saistībnolīgumu vai deklarāciju, sastāv no iniciatīvas dokumenta sagatavošanas un iesniegšanas (8. un 9. pants); dokumenta projektu raksta “iniciators”; no priekšanalīzes, ko izdara dalībvalsts, kurai tiek lūgts “pārvilkt pāri robežai” kaimiņu dalībvalsts tiesību normas (10. un 11. pants), slēdzamā saistībnolīguma vai deklarācijas projekta izstrādes (12. līdz 15. pants) un, visbeidzot, saistībnolīguma vai deklarācijas slēgšanas un tās parakstīšanas, ko izdara abu dalībvalstu kompetentās iestādes (16. un 17. pants).

Lai būtu ievērots subsidiaritātes princips, dalībvalstis var izvēlēties ar ierosināto regulu iedibināto Mehānismu, juridisku šķēršļu novēršanai joprojām izmantot citus rezultatīvus mehānismus vai attiecībā uz noteiktām robežām pievienoties citiem esošiem un rezultatīviem mehānismiem (4. pants). Ir varbūtīgi, ka lielākajai daļai dalībvalstu tiesību akti būs jāpieņem pirmkārt tādēļ, lai kompetentās iestādes noslēgt saistībnolīgumu, kura noslēgšana attiecīgajai dalībvalstij dotu iespēju “pārvilkt pāri robežai” kaimiņu dalībvalsts tiesību normas, tādējādi atkāpjoties no saviem “parasti” piemērojamajiem nacionālajiem noteikumiem. Dažas dalībvalstis var gluži vienkārši atļaut savām kompetentajām iestādēm parakstīt kādu deklarāciju, uzņemoties saistības izdot tiesību aktu, ar kuru oficiāli taisa izņēmumu no “parasti” piemērojamajiem nacionālajiem noteikumiem. Saistībnolīgumi ir pašizpildīgi, proti, “parasti” piemērojamie nacionālie noteikumi joprojām paliek spēkā, bet ar saistībnolīgumu tiek taisīts izņēmums. Deklarācijas gadījumā “parasti” piemērojamie nacionālie noteikumi tiks oficiāli grozīti, lai būtu iespējams nepārprotams izņēmums.

Atšķirīga pieeja būtu jāizmanto tiesību aizsardzībā tiesā pret saistībnolīgumu vai deklarāciju piemērošanas pārraudzību. Ja grozītā tiesību akta piemērošanu Vācijā (ir integrētas Francijas tiesību normas un notikusi atkāpšanās no “parasti” piemērojamajām Vācijas normām) ir piekritusi pārraudzīt kaimiņu dalībvalsts (piem., Francijas) varas iestāde, kura attiecībā uz pārrobežu reģiona iedzīvotājiem var rīkoties pati savā vārdā, kompetentās tiesas ir tās dalībvalsts tiesas, kurās šīs personas ir likumīgi rezidenti (22. panta 1. punkts). Proti, ja Francijas iestāde pati savā vārdā var pieņemt administratīvu aktu, kuras adresāts ir tramvaja līnijas operators, kas ir likumīgs rezidents Francijā (administratīvajā aktā tiek deklarēts, ka tramvaja līnijas operators nav ievērojis Francijas tiesības aktus attiecībā uz elektrisko signālu tehniskajām prasībām Vācijas teritorijā), kompetentas ir Francijas tiesas. Tomēr ja kompentā pārnesējiestāde nevar rīkoties savā vārdā, bet gan kompetentās pārņēmējiestādes vārdā, kompetentās tiesas, neraugoties uz to, kur attiecīgā persona ir likumīgs rezidents, ir pārņēmējdalībvalsts tiesas (22. panta 2. punkts). Proti, ja atbilstību Francijas tiesību aktiem pārrauga Francijas iestāde, taču administratīvais akts ir kādas Vācijas iestādes vārdā, kompetentās tiesas ir Vācijas tiesas.

(16)Konkrētāk, šajā regulā būtu jānosaka, kurš var būt kopprojekta iniciators. Tā kā Mehānismam vajadzētu uzlabot pārrobežu kopprojektu īstenošanu, pirmajai grupai vajadzētu būt struktūrām, kas šādu kopprojektu ierosina vai gan ierosina, gan īsteno. Termins “projekts” būtu jāsaprot plašā nozīmē, attiecībā uz kādu konkrētu teritoriju to attiecinot gan uz konkrētu infrastruktūras vienību, gan uz vairākām aktivitātēm, gan uz tiem abiem. Otrkārt, vietējas vai reģionālas iestādes, kas atrodas kādā konkrētā pārrobežu reģionā vai šajā pārrobežu reģionā īsteno publisko varu, būtu jāpilnvaro uzņemties iniciatīvu tādu nacionālu tiesību aktu piemērošanā, kuri rada šķērsli, bet kurus šādas iestādes nav institucionāli pilnvarotas grozīt vai tiem taisīt izņēmumu. Treškārt, būtu jānosaka, ka iniciators var būt pārrobežu sadarbībai izveidotas struktūras, arī ETSG, kas atrodas kādā konkrētā pārrobežu reģionā vai to vismaz daļēji aptver, vai līdzīgas struktūras, kuru uzdevums ir strukturētā veidā organizēt pārrobežu attīstību. Visbeidzot, sākt iniciatīvu būtu jāatļauj arī pārrobežu sadarbībā specializētām struktūrām, kas līdzīgai problēmai var zināt citur Savienībā rodamus rezultatīvus risinājumus. Lai struktūrām, ko šķērslis tieši ietekmē, radītu sinerģijas ar struktūrām, kam ir vispārīgas speciālās zināšanas par pārrobežu sadarbību, visas grupas mehānismu var ierosināt kopīgi.

(5)Kopš 1990. gada pārrobežu sadarbības programmas, kas tiek īstenotas Savienības pierobežas reģionos, ieskaitot robežas ar EBTA valstīm, ir atbalstītas no Eiropas teritoriālās sadarbības mērķa (labāk pazīstams ar nosaukumu Interreg) programmām. Minētais finansējums ir piešķirts tūkstošiem projektu un iniciatīvu, kas palīdzējuši uzlabot Eiropas integrāciju. Pie galvenajiem Interreg programmu sasniegumiem pieder: lielāka uzticēšanās, augstāks savienotības līmenis, uzlabota vide, labāki veselības standarti un ekonomiskā izaugsme. Iniciatīva Interreg ar cilvēku savstarpējās mijiedarbības projektiem, investīcijām infrastruktūrā un atbalstu institucionālās sadarbības iniciatīvām ir pierobežas reģionos radījusi īstas pārmaiņas un sekmējusi to pārveidi. Interreg ir atbalstījusi arī sadarbību pie dažām jūras robežām. Tomēr jūras robežreģionos juridiski šķēršļi rada daudz mazāk problēmu, jo tur nav fiziski iespējams ik dienu vai vairākas reizes nedēļā šķērsot robežu darba, izglītības un mācību vai iepirkšanās nolūkā vai infrastruktūras un vispārīgas ekonomiskas intereses pakalpojumu vai to kombinācijas izmantošanas vajadzībām.

(3)Paziņojumā “Izaugsmes un kohēzijas veicināšana ES pierobežas reģionos” (“Pierobežas reģionu paziņojums”) Komisija apraksta, ka pēdējās desmitgadēs Eiropas integrācijas process ir sekmējis iekšējo pierobežas reģionu pārtapšanu no galvenokārt nomaļiem apgabaliem par izaugsmes un iespēju teritorijām. 1992. gadā pabeigtā vienotā tirgus izveide Savienībā ir palielinājusi ražīgumu un samazinājusi izmaksas, jo ir atceltas muitas formalitātes, saskaņoti tehniskie noteikumi vai panākta to savstarpēja atzīšana, kā arī konkurences rezultātā samazinājušās cenas; ES iekšējās tirdzniecības apjoms 10 gadu laikā ir audzis par 15 %; ir radīta papildu augsme un apmēram par 2,5 miljoniem vairāk darbvietu.

(21)Balstoties uz juridiski saistošajiem aktiem, būtu jāpārrauga šo aktu adresātu pienākumu un tiesību ievērošana. Būtu jāatļauj dalībvalstīm izlemt, vai pārraudzību uzticēt tās dalībvalsts iestādēm, kura ir devusi savas tiesību normas, jo šīs iestādes ar minētajiem noteikumiem ir labāk pazīstamas, vai arī šo pārraudzību uzticēt tās dalībvalsts iestādēm, kurā šīs normas tiek piemērotas, jo šīs iestādes pārņēmējās dalībvalstīs labāk pārzina pārējo juridisko sistēmu un tiesību aktus, kas reglamentē normu adresātus.

(22)Būtu jāprecizē aizsardzība attiecībā uz kāda saistībnolīguma un uz kādas deklarācijas pamata grozīto tiesību aktu piemērošanas un pārraudzības tieši vai netieši skartām pārrobežu reģionos dzīvojošām personām, kuras uzskata, ka ir cietušas no piemērošanas darbībām vai no tās izrietošas bezdarbības. Gan attiecībā uz saistībnolīgumu, gan deklarāciju kaimiņu dalībvalsts tiesību akti pārņēmējdalībvalstī tiktu piemēroti tā, it kā tie būtu iestrādāti pārņēmējdalībvalsts tiesību aktos, tāpēc tiesiskajai aizsardzībai būtu jāpiekrīt pārņēmējdalībvalsts tiesām, pat ja personas ir pārnesējdalībvalsts likumīgi rezidenti. Tas pats princips būtu jāattiecina uz tiesību aizsardzību tiesā pret dalībvalsti, kuras administratīvais akts tiek apstrīdēts. Tomēr tiesību aizsardzībai tiesā pret saistībnolīgumu vai deklarāciju piemērošanas pārraudzību būtu jāizmanto atšķirīga pieeja. Ja kāda pārnesējdalībvalsts iestāde ir pieņēmusi, ka pārraudzīs pārņēmējdalībvalsts grozīto tiesību normu piemērošanu un attiecībā uz pārrobežu apgabalā dzīvojošām personām var rīkoties, pārstāvot pārņēmējdalībvalsts iestādes, bet savā vārdā, kompetentām vajadzētu būt tās dalībvalsts tiesām, kurā šīs personas ir likumīgi rezidenti. No otras puses, ja kompentā pārnesējiestāde nevar rīkoties savā vārdā, bet gan kompetentās pārņēmējiestādes vārdā, neraugoties uz to, kur attiecīgā persona ir likumīgs rezidents, kompetentām vajadzētu būt pārņēmējdalībvalsts tiesām.

(23)Šai regulai vajadzētu noteikt noteikumus par tās īstenošanu, tās piemērošanas pārraudzīšanu un par dalībvalstu pienākumiem attiecībā uz to nacionālajiem īstenošanas noteikumiem.

(24)Lai saskaņā ar 8. pantu izveidotu datubāzi, Komisijai būtu jāpiešķir īstenošanas pilnvaras noteikt noteikumus par tās ekspluatāciju, par datu aizsardzību un par paraugu, kas pārrobežu koordinācijas punktiem jāizmanto, iesniedzot informāciju par Mehānisma īstenošanu un izmantošanu. Minētās pilnvaras būtu jāizmanto saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 182/2011 noteikto konsultēšanās procedūru. Praktiskām vajadzībām un koordinēšanas nolūkā attiecībā uz īstenošanas aktu pieņemšanas procedūru kompetentajai komitejai vajadzētu būt “Eiropas strukturālo un investīcijas fondu koordinācijas komitejai”.

(25)Nacionālajiem īstenošanas noteikumiem jāprecizē, kurus konkrētas dalībvalsts pierobežas reģionus saistībnolīgums vai deklarācija aptver. Tātad Komisijai būs iespējams novērtēt, vai kādas neminētās robežas vajadzībām attiecīgā dalībvalsts ir izraudzījusies kādu citu mehānismu.

(26)Šajā regulā ir ievēroti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā atzītie principi, jo īpaši tiesības uz personas datu aizsardzību (8. pants), uz izglītību (14. pants), brīvība izvēlēties profesiju un tiesības strādāt, jo īpaši tiesības meklēt darbu, strādāt, izmantot tiesības veikt uzņēmējdarbību un sniegt pakalpojumus jebkurā dalībvalstī (15. pants), darījumdarbības brīvība (16. pants), piekļuve sociālajam nodrošinājumam un sociālajai palīdzībai (34. pants), piekļuve veselības aprūpei (35. pants) un pieeja pakalpojumiem ar vispārīgu tautsaimniecisku nozīmi (36. pants).

(27)Teritoriālās sadarbības nosacījumi būtu jāizstrādā saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 5. panta 3. punktā nostiprināto subsidiaritātes principu. Lai novērstu juridiskus šķēršļus attiecībā uz robežām, dalībvalstis ir īstenojušas individuālas, divpusējas vai pat daudzpusējas iniciatīvas. Tomēr šādu mehānismu nav visās dalībvalstīs vai tādu nav attiecībā uz visām kādas dalībvalsts robežām. Lai visā Savienībā novērstu juridiskus šķēršļus attiecībā uz robežām, ar Savienības līmenī nodrošinātajiem finansēšanas instrumentiem (galvenokārt Interreg) un juridiskajiem instrumentiem (galvenokārt ETSG) līdz šim nav pieticis. Tātad ierosinātās rīcības mērķus dalībvalstīm nedz centrālā, nedz reģionālā vai vietējā līmenī pietiekami labi sasniegt nav iespējams, taču, ņemot vērā ieteiktās darbības mērogu vai ietekmi, valstīm tos labāk iespējams sasniegt Savienības līmenī. Tāpēc tālāk jārīkojas Savienības likumdevējam.

(28)Saskaņā ar LES 5. panta 4. punktā izklāstīto proporcionalitātes principu Savienības rīcības saturam un veidam vajadzētu būt samērīgam ar Līguma mērķu sasniegšanai nepieciešamo. Uz šās regulas pamata izveidotā īpašā mehānisma izmantošana ir brīvprātīga. Ja kāda dalībvalsts nolemj, ka uz konkrētas robežas ar vienu vai vairākām kaimiņu dalībvalstīm juridiskus šķēršļus konkrētā pārrobežu reģionā joprojām novērsīs, balstoties uz esošiem un rezultatīviem mehānismiem, kuri izveidoti vai nu nacionālā līmenī, vai kurus tā oficiāli vai neoficiāli izveidojusi kopā ar vienu vai vairākām kaimiņu dalībvalstīm, nav noteikti jāizraugās ar šo regulu izveidotā Mehānisma modelis. Līdzīgi, ja kāda dalībvalsts uz konkrētas robežas ar vienu vai vairākām kaimiņu dalībvalstīm izlemj — ar noteikumu, ka pievienošanās šim mehānismam ir iespējama, — pievienoties jau esošam rezultatīvam mehānismam, ko oficiāli vai neoficiāli izveidojušas viena vai vairākas kaimiņu dalībvalstis, arī tādā gadījumā nav noteikti jāizraugās ar šo regulu izveidotā Mehānisma modelis. Tāpēc šī regula attiecas tikai uz to, kas nepieciešams, lai tās mērķi tiktu panākti pārrobežu reģionos, attiecībā uz kuriem dalībvalstīm nav efektīvu mehānismu juridisko šķēršļu novēršanai,

IR PIEŅĒMUŠI ŠO REGULU.

I NODAĻA

Vispārīgie noteikumi

1. pants

Priekšmets

1.Šī regula izveido mehānismu, kas dod iespēju vienā dalībvalstī kādā pārrobežu reģionā piemērot citas dalībvalsts tiesību normas un kas darbojas gadījumos, kur pirmās valsts tiesību normu piemērošana radītu juridisku šķērsli, kurš kavē kāda kopprojekta īstenošanu (“Mehānisms”).

2.Mehānismu veido viens no šādiem pasākumiem:

(a)Eiropas pārrobežu saistībnolīguma noslēgšana; saistībnolīgums ir pašizpildīgs,

(b)Eiropas pārrobežu deklarācijas noslēgšana; šajā gadījumā dalībvalstī būtu jāīsteno likumdošanas procedūra.

3.Šī regula arī nosaka:

(a)kā dalībvalstīs ir organizēti pārrobežu koordinācijas punkti un kādi ir to uzdevumi,

(b)Komisijas koordinējošo lomu Mehānisma sakarā,

(c)Mehānisma sakarā — pārrobežu reģiona iedzīvotāju tiesību aizsardzību tiesā.

2. pants

Darbības joma