EIROPAS KOMISIJA Briselē,25.5.2016 SWD(2016) 163 final KOMISIJAS DIENESTU DARBA DOKUMENTS VADLĪNIJAS PAR TO, KĀ ĪSTENOT/PIEMĒROT DIREKTĪVU 2005/29/EK PAR NEGODĪGU KOMERCPRAKSI Pavaddokuments dokumentam KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Vispusīga pieeja pārrobežu e-komercijas veicināšanai Eiropas iedzīvotāju un uzņēmēju labā {COM(2016) 320 final}



Saturs IEVADS 1. NKD darbības joma 1.1 Komercprakse, uz ko attiecas NKD piemērošanas joma 1.1.1 Pēcpārdošanas prakse, tostarp parādu piedziņas pasākumi 1.1.2 Tirgotāji, kas pērk produktus no patērētājiem 1.2 Komercprakse, uz ko neattiecas NKD piemērošanas joma 1.2.1 Komercprakse, kas neietekmē patērētāja ekonomiskās intereses 1.2.2 Ar uzņēmēju savstarpējiem darījumiem saistīta komercprakse vai komercprakse, kas kaitē vienīgi konkurentu ekonomiskajām interesēm 1.3 Pilnīga saskaņošana 1.3.1 Pārdošanas veicināšana un cenu samazinājumi 1.3.2 Pilnīgas saskaņošanas izņēmumi 1.4 Direktīvas un citu ES tiesību aktu mijiedarbība 1.4.1 Saistība ar citiem ES tiesību aktiem 1.4.2 Ietekme uz izpildi 1.4.3 Informācija, kas citos ES tiesību aktos ir atzīta par “būtisku” 1.4.4 Mijiedarbība ar Patērētāju tiesību direktīvu 1.4.5 Mijiedarbība ar Negodīgu līguma noteikumu direktīvu

1.4.6 Mijiedarbība ar Maldinošas un salīdzinošas reklāmas direktīvu 1.4.7 Mijiedarbība ar Pakalpojumu direktīvu 1.4.8 Mijiedarbība ar E-komercijas direktīvu 1.4.9 Mijiedarbība ar Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīvu 1.4.10 Mijiedarbība ar Datu aizsardzības direktīvu un E-privātuma direktīvu 1.4.11 Mijiedarbība ar LESD 101. un 102. pantu (konkurences noteikumi) 1.4.12 Mijiedarbība ar ES Pamattiesību hartu 1.4.13 Mijiedarbība ar LESD 34.–36. pantu 1.5 NKD un pašregulējums 1.6 NKD piemērošana trešās valstīs reģistrētiem tirgotājiem 2. Vispārīgi jēdzieni 2.1 Jēdziens “tirgotājs” 2.2 Jēdziens “komercprakse” 2.3 Jēdziens “lēmums veikt darījumu” 2.4 Būtiski kropļot patērētāju saimniecisko rīcību 2.5 Vidusmēra patērētājs 2.6 Neaizsargāti patērētāji 2.6.1 NKD 5. panta 3. punktā noteiktie neaizsargātības kritēriji 2.6.2 Prasība par paredzamību 2.7 Jēdziens “uzaicinājums veikt pirkumu”

3. NKD noteikumi 3.1 NKD darbība — direktīvas piemērošanas diagramma 3.2 Vispārīgā klauzula — profesionālās rūpības prasības 3.3 Maldinošas darbības 3.3.1 Vispārīga maldinošā informācija 3.3.2 Tirgdarbība, kas veicina sajaukšanu 3.3.3 Rīcības kodeksu neievērošana 3.4 Maldinoša noklusēšana 3.4.1 Būtiska informācija 3.4.2 Slēpta tirgdarbība / komercnolūka nenorādīšana 3.4.3 Būtiskas informācijas neskaidra sniegšana 3.4.4 Ar izmantoto saziņas līdzekli saistītie fakti un nepilnības 3.4.5 Būtiska informācija uzaicinājumos veikt pirkumu — 7. panta 4. punkts 3.4.6 Bezmaksas izmēģinājumu un abonementu “lamatas” 3.4.7 Konkrētas informācijas sniegšana citā valodā 3.4.8 Plānotā novecošana 3.5 Agresīva komercprakse 4. Komercprakses veidu “melnais saraksts” (NKD I pielikums) 4.1 Produkti, kuru pārdošana nav likumīga — 9. punktā aizliegta komercprakse 4.2 Piramīdveida shēmas — 14. punktā aizliegtā komercprakse

4.3 Produkti, kas izārstē slimības, disfunkcijas vai defektus — 17. punktā aizliegta komercprakse 4.4 Vārda “bezmaksas” izmantošana — 20. punktā aizliegta komercprakse 4.5 Uzstājīga tirgdarbība, izmantojot attālinātas saziņas rīkus — 26. punktā aizliegta komercprakse 4.6 Tieša bērnu pārliecināšana — 28. punktā aizliegta komercprakse 4.7 Balvas — 31. punktā aizliegta komercprakse 5. NKD piemērošana konkrētām nozarēm 5.1 Apgalvojumi attiecībā uz vidi 5.1.1 Mijiedarbība ar citiem ES tiesību aktiem par apgalvojumiem attiecībā uz vidi 5.1.2 Galvenie principi: NKD 6., 7. un 12. pants, ko piemēro apgalvojumiem attiecībā uz vidi 5.1.3 NKD 6. panta piemērošana saistībā ar apgalvojumiem attiecībā uz vidi 5.1.4 NKD 7. panta piemērošana saistībā ar apgalvojumiem attiecībā uz vidi 5.1.5 NKD 12. panta piemērošana saistībā ar apgalvojumiem attiecībā uz vidi 5.1.6 I pielikuma piemērošana apgalvojumiem attiecībā uz vidi 5.1.7 Apgalvojumu attiecībā uz vidi salīdzināšana 5.2 Tiešsaistes sektors 5.2.1 Tiešsaistes platformas 5.2.2 NKD piemērojamība tiešsaistes platformām 5.2.3 E-komercijas platformas (tirgi) 5.2.4 Lietotņu veikali 5.2.5 Sadarbīgā ekonomika

5.2.6 Meklētājprogrammas 5.2.7 Salīdzināšanas rīki 5.2.8 Lietotāju atsauksmju rīki 5.2.9 Sociālie plašsaziņas līdzekļi 5.2.10 Kolektīvās iepirkšanās platformas 5.2.11 Dinamiska cenu noteikšana 5.2.12 Cenas diskriminācija 5.2.13 Personalizēta cenu noteikšana 5.2.14 Ģeogrāfiskās lokalizācijas metožu izmantošana 5.3 Ceļojumu un transporta nozare 5.3.1 Transversāli jautājumi 5.3.2 Komplekss ceļojums 5.3.3 Daļlaika lietojuma tiesību līgumi 5.3.4 Jautājumi, kas īpaši attiecas uz gaisa transportu 5.3.5 Ar automobiļu nomu saistīti jautājumi 5.4 Finanšu pakalpojumi un nekustamais īpašums 5.4.1 Transversāli jautājumi 5.4.2 Ar nekustamo īpašumu saistīti jautājumi 5.4.3 Ar finanšu pakalpojumiem saistīti jautājumi I pielikums. Eiropas Savienības Tiesas judikatūra attiecībā uz NKD (sakārtota pa gadiem)





IEVADS Šā vadlīniju dokumenta mērķis ir palīdzēt pienācīgi piemērot Direktīvu 2005/29/EK par uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem (turpmāk “NKD”). Tajā ir sniegti norādījumi par galvenajiem NKD jēdzieniem un noteikumiem, kā arī praktiski ar tās īstenošanu saistīti piemēri no Eiropas Savienības Tiesas (turpmāk “Tiesa”) un valstu tiesu judikatūras, kā arī pārvaldes iestāžu prakses. Dokuments ir izstrādāts, pamatojoties uz tā 2009. gada versiju, un to aizstāj. NKD ir vispārīgs ES tiesību akts, ar ko reglamentē uzņēmēju negodīgu komercpraksi darījumos ar patērētājiem. Direktīva attiecas uz ikvienu komercpraksi, ko īsteno pirms komercdarījuma ar patērētāju (t. i., reklāmas un tirdzniecības posmā), tā laikā un pēc šāda darījuma. 2013. gada Paziņojumā par Negodīgas komercprakses direktīvas piemērošanu un tā pavadziņojumā tika parādīts, ka ir jāpastiprina NKD noteikumu izpilde. Lai veicinātu izpildes pasākumus un nodrošinātu juridisko noteiktību, šajās norādēs ir uzsvērti visām dalībvalstīm kopīgie jautājumi, tostarp, piemēram, šādi aspekti: ·mijiedarbība starp NKD un citiem ES tiesību aktiem; ·arvien plašākā Tiesas un valstu tiesu judikatūra; ·kā NKD attiecas uz jaunajiem un nākotnes darījumdarbības modeļiem, jo īpaši tiešsaistes sektorā. Šīs vadlīnijas, jo īpaši to 6. sadaļa, ir saistītas ar Komisijas paziņojumu “Vispusīga pieeja pārrobežu e-komercijas veicināšanai Eiropas iedzīvotāju un uzņēmēju labā” (COM(2016) 320). Šo dokumentu ir izstrādājuši Komisijas dienesti, un tas var ne vienmēr atspoguļot Eiropas Komisijas viedokli. Dokumenta mērķis ir veicināt Direktīvas 2005/29/EK par negodīgu komercpraksi īstenošanu, taču tas nav juridiski saistošs. Autoritatīva tiesību normu interpretācija balstās vienīgi uz Direktīvu 2005/29/EK un citiem piemērojamiem normatīvajiem aktiem vai principiem. ES tiesību autoritatīva interpretēšana ir vienīgi Eiropas Savienības Tiesas kompetencē. Tas, vai komercprakse ir uzskatāma par negodīgu saskaņā ar NKD, izņemot tās I pielikumā uzskaitītos prakses veidus, jāizvērtē katrā gadījumā atsevišķi. Šāds novērtējums ir dalībvalstu kompetencē. Lūdzam ņemt vērā, ka šīs vadlīnijas tika sākotnēji sagatavotas angļu valodā. Problēmu ar šo tulkojumu gadījumā lūdzam skatīt angļu valodas versiju, kas ir publicēta: http://ec.europa.eu/justice/consumer-marketing/files/ucp_guidance_en.pdf . 1.NKD darbības joma 3. panta 1. punkts Šī direktīva attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem, kā izklāstīts 5. pantā, pirms komercdarījuma, kas attiecas uz kādu produktu, pēc tā un tā laikā. Direktīva ir horizontāla un aizsargā patērētāju ekonomiskās intereses. Direktīvas noteikumu pamatprincipi attiecas uz visdažādākajiem prakses veidiem, un noteikumi ir pietiekami plaši, lai tos varētu attiecināt uz strauji mainīgajām produktu un pakalpojumu jomām un tirdzniecības metodēm. 1.1Komercprakse, uz ko attiecas NKD piemērošanas joma 2. panta d) punkts “uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” (turpmāk – arī “komercprakse”) ir jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem. 2. panta c) punkts “produkts” ir jebkura prece vai pakalpojums, tostarp nekustams īpašums, tiesības un pienākumi.

Šajā sadaļā galvenā uzmanība pievērsta tādas komercprakses piemēriem, kuras iekļaušana NKD piemērošanas jomā var būt jāprecizē. NKD piemērošana tiešsaistes darījumdarbības modeļiem ir aprakstīta 5.2. nodaļā. 1.1.1Pēcpārdošanas prakse, tostarp parādu piedziņas pasākumi Saskaņā ar 3. panta 1. punktu komercprakse notiek ne tikai tirgdarbības un piegādes posmos, bet arī pēc darījuma noslēgšanas. NKD 13. apsvērumā ir pieminēta arī “negodīg[a] komercpraks[e], ko veic vai nu ārpus jebkādām tirgotāju un patērētāju līgumsaistībām, vai pēc līguma noslēgšanas un tā izpildes laikā”. Piemērs · Tirgotājs ar apgrūtinošiem vai nesamērīgiem ārpuslīgumiskiem šķēršļiem neļauj patērētājam mainīt pakalpojumu sniedzējus: Itālijas konkurences aizsardzības iestāde (AGCM) piemēroja naudas sodu telesakaru uzņēmumam, kas kavēja un liedza saviem klientiem iespēju mainīt pakalpojumu sniedzēju. Dažas valstu iestādes ir paziņojušas, ka neatkarīgi no tā, vai tirgotājs ir nodevis prasījuma tiesības trešai personai, parādu piedziņas pasākumi būtu uzskatāmi par pēcpārdošanas komercpraksi, jo parādu piedziņa ir tieši saistīta ar produktu pārdošanu vai piegādi. Nav pamatota iemesla šajā novērtējumā īpaši ņemt vērā to, vai tirgotājs ir vai nav uzticējis parādu piedziņas veikšanu speciālām aģentūrām. Tas ir netieši norādīts arī direktīvas I pielikuma 25. punktā, kurā par negodīgu praksi jebkādos apstākļos ir atzītas “personīgas vizītes patērētāja mājās, ignorējot patērētāja lūgumu aiziet vai neatgriezties, izņemot gadījumos, ciktāl tas pamatots ar attiecīgas valsts tiesību aktiem, lai piespiestu pildīt līgumiskus pienākumus”. Piemērs ·Slovākijas tiesa lēma, ka par agresīvu komercpraksi ir uzskatāms paziņojums patērētājam, kas nepilda savas finansiālās saistības, ka viņa vārdu ar norādi par saistību nepildīšanu publicēs vietējā plašsaziņas līdzeklī. ·Itālijas Konkurences aizsardzības iestāde (AGCM) vērsās pret parādu piedzinēju, kura lietotais logotips, nosaukums un dokumenti bija līdzīgi tiem, ko izmanto oficiālās Itālijas aģentūras. Tirgotājs maldināja patērētājus, radot tiem priekšstatu, ka izpilda oficiālus tiesas rīkojumus, lai piespiestu viņus samaksāt parādus, lai gan šādas pilnvaras ir vienīgi publiskajām iestādēm. ·Polijas iestāde (UOKiK) uzskatīja parādu piedziņu par pēcpārdošanas komercpraksi, uz ko attiecas NKD piemērošanas joma, un uzlika naudas sodu parādu piedziņas aģentūrai, kas maldināja patērētājus parādniekus par viņu parāda tūlītējas nesamaksāšanas seku apmēru un nopietnību. Parādu piedziņas aģentūra arī pienācīgi neinformēja patērētājus par precīzu parāda līgumisko pamatu un izdarīja uz viņiem nepieņemamu psiholoģisko spiedienu. 1.1.2Tirgotāji, kas pērk produktus no patērētājiem Daži tirgotāji savas profesionālās darbības gaitā mēdz iegādāties produktus no patērētājiem. Tie, piemēram, ir automašīnu tirgotāji, senlietu tirgotāji un lietotu preču mazumtirgotāji. Atbilstīgi NKD sniegtajai definīcijai komercprakse ir tikai tāda prakse, kas ir “tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem”. Savukārt pretējai situācijai, proti, kad tirgotāji iegādājas produktus no patērētājiem, NKD nepiemēro. Tomēr atsevišķos gadījumos ir iespējams konstatēt saikni starp patērētāja veiktu produkta pārdošanu tirgotājam un (cita) produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājam. Piemēram, mehānisko transportlīdzekļu tirdzniecības nozarē ļoti izplatīti ir līgumi, ar ko paredz, ka jaunās preces cenu daļēji sedz ar veco preci. Patērētājs nopērk no tirgotāja transportlīdzekli, savukārt tirgotājs no patērētāja iegādājas lietotu transportlīdzekli. Šādos gadījumos tirgotāja pirkumu varētu uzskatīt par daļu no patērētāja atlīdzības par to darījuma daļu, kas attiecas uz viņu. Šādiem tirdzniecības līgumiem noteikti piemēro NKD. Piemērs · Apvienotās Karalistes Godīgas tirdzniecības birojs (patlaban: Konkurences un tirgus iestāde — KTI) izmeklēja praksi, ko īstenoja uzņēmumi, kuri ir specializējušies lietotu automašīnu iegādē no patērētājiem, un uzskatīja, ka uz šādu rīcību attiecas NKD piemērošanas joma. Konkrētāk, Apvienotās Karalistes iestāde vērsās pret lietotu automašīnu iegādes uzņēmumu, pamatojoties uz to, ka uzņēmuma sagatavotie tiešsaistes novērtējumi varētu būt maldinoši. Noteiktos apstākļos NKD varētu attiekties uz zelta iegādi un tālākpārdošanu. Piemēram, ja tirgotājs piedāvā patērētājiem profesionālu viņu zelta novērtēšanu pirms tā iegādes, varētu uzskatīt, ka tas sniedz patērētājiem pakalpojumu. Uz šādu situāciju attiecas NKD, līdz ar to tirgotājs nedrīkstētu sniegt maldinošu informāciju par zelta patieso vērtību vai piedāvātā pakalpojuma cenu (piemēram, noklusēt informāciju par “administratīvajām maksām”).

Piemērs ·Tirgotājs, kas ir ķīniešu keramikas eksperts, paziņo patērētājai, ka Minu dinastijas vāze, ko viņa vēlas tam pārdot, ir viltota. Ja vāze nav viltota, šo apgalvojumu varētu uzskatīt par maldinošu darbību. 1.2 Komercprakse, uz ko neattiecas NKD piemērošanas joma 1.2.1Komercprakse, kas neietekmē patērētāja ekonomiskās intereses 1. pants Šīs direktīvas mērķis ir dot ieguldījumu iekšējā tirgus pareizā darbībā un sasniegt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību, tuvinot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas uz negodīgu komercpraksi, kura rada kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm. NKD neattiecas uz valstu noteikumiem, kuru mērķis ir tādu interešu aizsardzība, kas nav ekonomiskas intereses. Tāpēc NKD neietekmē dalībvalstu iespēju paredzēt komercpraksi regulējošus noteikumus veselības, drošības vai vides aizsardzības nolūkā. NKD neskar arī pašreizējos valstu noteikumus par tirdzniecību un reklāmu, kas saistīti ar “gaumi un piedienīgumu”. Atbilstīgi 7. apsvērumam “šī direktīva (..) neattiecas uz tiesiskām prasībām, kas saistītas ar gaumi un piedienīgumu, kuru ziņā pastāv lielas atšķirības starp dalībvalstīm. (..) Attiecīgi būtu jāļauj dalībvalstīm turpināt savā teritorijā aizliegt komercpraksi atbilstīgi Kopienas tiesību aktiem gaumības un pieklājības dēļ, pat ja tāda prakse neierobežo patērētāju izvēles brīvību. (..)”. Tāpēc komercprakses kontekstā NKD neattiecas uz valstu noteikumiem par cilvēka cieņas aizsardzību, diskriminācijas dzimuma, rases vai reliģiskās pārliecības dēļ novēršanu vai kailuma, vardarbības un antisociālas rīcības attēlošanu. Piemērs ·Tiesa precizēja, ka NKD neattiecas uz valsts tiesību normu, ar ko tirgotājiem liedz iespēju atvērt veikalu septiņas dienas nedēļā un prasa noteikt iknedēļas brīvdienu, jo šo konkrēto noteikumu mērķis nav patērētāju aizsardzība. Taču NKD piemērošanas joma attiecas uz tādiem valstu noteikumiem, kuru mērķis ir aizsargāt patērētāju ekonomiskās intereses saistībā ar cita veida interesēm. Piemērs ·Valsts noteikumi, ar ko aizliedz pārdošanu ar iespēju iegūt balvu: Tiesa ir precizējusi, ka vispārīgs valsts līmeņa aizliegums attiecībā uz pārdošanu ar iespēju gūt balvu, ja tas attiecas uz patērētāju aizsardzību un citiem mērķiem (piemēram, plašsaziņas līdzekļu daudzveidības saglabāšanu), ir pretrunā NKD. ·Valsts noteikumi, ar ko ļauj paziņot par preču krājumu izpārdošanu vienīgi tad, ja to ir atļāvusi rajona kompetentā administratīvā iestāde: Tiesa norādīja, ka iesniedzējtiesa bija netieši pieņēmusi, ka attiecīgās tiesību normas mērķis bija patērētāju, nevis tikai konkurentu un citu tirgus dalībnieku aizsardzība. Tāpēc attiecīgajai situācijai bija jāpiemēro NKD. 1.2.2Ar uzņēmēju savstarpējiem darījumiem saistīta komercprakse vai komercprakse, kas kaitē vienīgi konkurentu ekonomiskajām interesēm 6. apsvērums Šī direktīva (..)neaptver un neietekmē valsts tiesību aktus par negodīgu komercpraksi, kas rada kaitējumu tikai konkurentu ekonomiskajām interesēm vai attiecas uz tirgotāju darījumiem; pilnībā ņemot vērā subsidiaritātes principu, dalībvalstīs arī turpmāk varēs reglamentēt tādu praksi atbilstīgi Kopienas tiesību aktiem, ja tās to gribēs (..). NKD piemērošanas joma neattiecas uz uzņēmumu savstarpējo (B2B) komercpraksi. Šo jomu daļēji reglamentē Maldinošas un salīdzinošas reklāmas direktīva. Dalībvalstis savos tiesību aktos arī var paplašināt NKD paredzēto aizsardzību, to attiecinot arī uz komercpraksi starp uzņēmumiem (B2B).

NKD piemērošanas joma neattiecas tikai uz tādiem pasākumiem, ar ko tiek aizsargātas vienīgi konkurentu intereses. Ja valsts pasākumi reglamentē praksi, kuras mērķis ir nodrošināt gan patērētāju, gan konkurentu aizsardzību, šādiem pasākumiem piemēro NKD. Attiecībā uz patērētāju un konkurentu interešu nodalīšanu Tiesa uzskatīja šādi: “39. (..) Tātad no minētās piemērošanas jomas tiek izslēgti, kā tas izriet no [NKD] preambulas sestā apsvēruma, vienīgi valsts tiesību akti par negodīgu komercpraksi, kas rada kaitējumu “tikai” konkurentu ekonomiskajām interesēm vai attiecas uz tirgotāju darījumiem. 40. (..) tas tā acīmredzami nav (..) valsts tiesību normu gadījumā, [kurās] ir skaidri norādīta patērētāju aizsardzība, nevis tikai konkurentu un citu tirgus dalībnieku aizsardzība.” Tas, vai valsts tiesību norma ir paredzēta, lai aizsargātu patērētāju intereses, ir jālemj valsts iestādēm un tiesām. Tiesa norādīja: “29. Tādējādi nevis Tiesai, bet iesniedzējtiesai ir jāpierāda, vai (..) valsts tiesību normu mērķis tik tiešām ir patērētāju tiesību aizsardzība, lai galu galā noteiktu, vai šādas normas ietilpst Negodīgas komercprakses direktīvas piemērošanas jomā (..)” Tiesa arī konstatēja, ka Negodīgas komercprakses direktīvai ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, ar kuru ir aizliegts pārdot preces ar zaudējumiem, ja tās vienīgais mērķis ir patērētāju aizsardzība. Par valsts noteikumiem, ar ko aizliedz cenas samazinājumus periodos pirms izpārdošanas, Tiesa ir precizējusi, ka šāds aizliegums nav saderīgs ar NKD, ja tā mērķis ir patērētāju ekonomisko interešu aizsardzība,. Tomēr tā arī ir konstatējusi, ka NKD piemērošanas joma neattiecas uz tādu valsts tiesību normu, kuras “vienīgais mērķis, kā apgalvo iesniedzējtiesa, ir regulēt attiecības starp konkurentiem un kuras mērķis nav patērētāju aizsardzība”. 1.3Pilnīga saskaņošana NKD ir paredzēts pilnīgas saskaņošanas princips. Lai likvidētu iekšējā tirgus šķēršļus un palielinātu juridisko noteiktību gan patērētājiem, gan uzņēmumiem, tika izveidots vienots ES līmeņa tiesiskais regulējums, ar ko saskaņo valstu noteikumus. To papildus precizēja arī Tiesa, kas lēma, ka “ar Direktīvu tiek pilnībā saskaņotas minētās normas Kopienā. Līdz ar to (..) dalībvalstis nevar pieņemt ierobežojošākus pasākumus par tiem, kas ir definēti Direktīvā, pat ja tās vēlas nodrošināt lielāku patērētāju aizsardzību”. Tādējādi tika konstatēts, ka saistīto piedāvājumu vispārīgs aizliegums valsts līmenī ir pretrunā direktīvai. 1.3.1Pārdošanas veicināšana un cenu samazinājumi NKD attiecas arī uz tādu komercpraksi kā saistītie piedāvājumi, atlaides, cenu samazinājumi, pārdošanas veicināšana, komercloterijas, konkursi un kuponi. Tajā ir paredzēti vairāki noteikumi par veicināšanas praksi (piemēram, 6. panta 1. punkta d) apakšpunkts par konkrēta cenas atvieglojuma esību, I pielikuma 5. punkts par “ēsmas” reklāmu, 7. punkts par īpašiem piedāvājumiem, 19. un 31. punkts par konkursu un balvu piedāvājumiem, kā arī 20. punkts par bezmaksas piedāvājumiem). Tiesa ir precizējusi, ka noteikumi, ar ko prasa cenas samazinājumā norādīt atsauces cenu un veicināšanas pasākuma ilgumu, nav saderīgi ar NKD: “61. Tāpēc šāds valsts tiesiskais regulējums, kurā Direktīvas 2005/29 I pielikumā neparedzēta prakse tiek vispārīgi aizliegta, individuāli nekonstatējot tās “negodīgumu” šīs direktīvas 5.–9. pantā minēto kritēriju gaismā, nonāk konfliktā ar tās 4. pantā noteikto un ir pretrunā minētās direktīvas mērķim veikt pilnīgu saskaņošanu pat tad, ja ar šo tiesisko regulējumu ir gribēts nodrošināt augstāku patērētāju aizsardzības līmeni (..).” NKD nav konkrēti noteikts, ka tirgotājiem jāattēlo cenu samazinājumi konkrētos veidos vai jānorāda cenu samazināšanas iemesli. Tas, vai tirgotājs rīkojas pretrunā NKD, būtu jāizvērtē katrā gadījumā atsevišķi.

Jautājumi par pārdošanas veicināšanas pasākumiem, kas saistīti ar cenu, un par NKD paredzēto pilnīgo saskaņošanu ir izvirzīti arī saistībā ar Cenu norādīšanas direktīvu. Šīs direktīvas mērķis ir pieprasīt tirgotājiem norādīt mazumtirdzniecības cenu, vienības cenu un produktu mērvienības, lai atvieglotu patērētājiem cenu salīdzināšanu. Ir apgalvots, ka attiecībā uz tādu cenu noteikšanas politiku, kas saistīta ar pārdošanas veicināšanas kampaņām, direktīvas mērķus var sasniegt, vienīgi paredzot ierobežojošākas prasības par cenu norādīšanas veidu, nekā izriet no NKD. Tiesa konstatēja: “59. (..) Direktīvas 98/6 priekšmets ir patērētāju aizsardzība nevis saistībā ar cenu norādīšanu vispār vai paziņojumu par cenu pazemināšanu saimniecisko realitāti, bet gan saistībā ar preču cenu norādīšanu ar atsauci uz atšķirīgu veidu mērvienībām.” Tiesa arī secināja, ka ierobežojošāku valsts tiesību normu par cenu pazemināšanu saglabāšana nav pamatojama ar Cenu norādīšanas direktīvu. 1.3.2Pilnīgas saskaņošanas izņēmumi NKD 3. panta 5. un 6. punktā bija paredzēts, ka sešus gadus — sākot no 2007. gada 12. jūnija — ir spēkā pagaidu atkāpe no pilnīgas saskaņošanas principa. Tā attiecās uz valstu tiesību normām, ar ko īsteno direktīvas, kurās iekļautas minimālās saskaņošanas klauzulas. Komisijas 2013. gada ziņojumā par NKD piemērošanu tika secināts, ka nav vajadzības pagarināt šīs atkāpes piemērošanas termiņu. Tāpēc kopš 2013. gada 12. jūnija NKD 3. panta 5. un 6. punkts vairs nav piemērojams. Direktīvas 14. apsvērumā ir precizēts, ka pilnīgās saskaņošanas pieeja neliedz dalībvalstīm savos tiesību aktos precizēt īpašu produktu galvenās īpašības, kuru noklusēšana būtu būtiska, īstenojot uzaicinājumu veikt pirkumu. Apsvērumā arī norādīts, ka NKD neskar ES tiesību aktu noteikumus, kas skaidri dod dalībvalstīm iespēju izvēlēties starp vairākiem veidiem, kā reglamentēt patērētāju aizsardzību komercprakses jomā. Direktīvas 3. panta 9. punktā NKD paredzētā pilnīgā saskaņošana ir ierobežota, norādot, ka “attiecībā uz “finanšu pakalpojumiem” (..) un nekustamo īpašumu dalībvalstis var piemērot noteikumus, ar ko paredz vairāk ierobežojumu vai prasību, salīdzinot ar šo direktīvu, jomā, uz ko tā paredz tuvināšanu”. Tāpēc šajās nozarēs dalībvalstis var paredzēt noteikumus, kas ir plašāki par NKD noteikumiem, ja vien tie atbilst citiem ES tiesību aktiem. NKD piemērošana finanšu pakalpojumiem un nekustamajam īpašumam ir atsevišķi aplūkota 5.4. nodaļā. 1.4Direktīvas un citu ES tiesību aktu mijiedarbība 3. panta 4. punkts Ja šī direktīva un citi Kopienas noteikumi, kas reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus, nonāk pretrunā, priekšroku dod minētajiem citiem Kopienas noteikumiem, un tos piemēro attiecībā uz šiem konkrētiem aspektiem. 10. apsvērums Jānodrošina saskanība starp šīs direktīvas un spēkā esošo Kopienas tiesību aktu noteikumiem, jo īpaši, ja sīki izstrādātus noteikumus par negodīgu komercpraksi piemēro konkrētās nozarēs. (..) Šo direktīvu tādēļ piemēro tiktāl, ciktāl nav konkrētu noteikumu Kopienas tiesību aktos, kas reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus, piemēram, prasības informācijai un noteikumus par to, kā informāciju pasniedz patērētājiem. Tā paredz patērētāju tiesību aizsardzību, ja attiecīgā nozarē nav konkrētu Kopienas tiesību aktu, un aizliedz tirgotājiem radīt nepareizu priekšstatu par produktu iedabu. Tas ir īpaši svarīgi attiecībā uz sarežģītiem produktiem, kas patērētājiem var radīt nopietnu apdraudējumu, piemēram, dažiem finanšu pakalpojumiem. Šī direktīva tātad papildina Kopienas acquis, ko piemēro komercpraksei, kas rada kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm. Tā kā direktīvai ir vispārīga piemērošanas joma, to piemēro daudziem komercprakses veidiem, kurus reglamentē arī citi vispārīgi vai nozaru ES tiesību akti. 1.4.1Saistība ar citiem ES tiesību aktiem Galvenie NKD noteikumi ir 3. panta 4. punkts un 10. apsvērums. Tajos ir norādīts, ka NKD papildina citus ES tiesību aktus (“Kopienas noteikumus”), kas reglamentē specifiskus negodīgas komercprakses aspektus. Tādējādi NKD ir kā “drošības tīkls”, kas nodrošina, ka visās nozarēs tiek saglabāts augsts kopējais patērētāju aizsardzības līmenis pret negodīgu komercpraksi, tostarp papildina citus ES tiesību aktus un novērš to nepilnības. Ja ir ieviesti uz konkrētām nozarēm attiecināmi vai citi ES tiesību akti un to noteikumi pārklājas ar NKD noteikumiem, prevalē attiecīgie lex specialis noteikumi. Direktīvas 3. panta 4. punktā patiešām ir norādīts, ka, “ja šī direktīva un citi Kopienas noteikumi, kas reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus, nonāk pretrunā, priekšroku dod minētajiem citiem Kopienas noteikumiem, un tos piemēro attiecībā uz šiem konkrētiem aspektiem”.

Direktīvas 3. panta 4. punkts, lasīts kopā ar 10. apsvērumu, paredz, ka ES tiesību akta noteikums prevalē pār NKD, ja ir izpildīti visi trīs turpmāk uzskaitītie nosacījumi: Øtam ir ES tiesību akta statuss; Øtas reglamentē konkrētu komercprakses aspektu, un Østarp abiem noteikumiem pastāv pretruna, vai otra ES tiesību akta noteikuma saturs pārklājas ar attiecīgā NKD noteikuma saturu, piemēram, sīkāk regulējot attiecīgo rīcību un/vai attiecoties uz konkrētu nozari. Piemērs ·Hipotekāro kredītu direktīvas 12. pantā būtībā ir aizliegta tāda sasaistīšanas prakse, kurā hipotēkas kredītlīgumu pārdod kopā ar citu finanšu produktu un nedara pieejamu atsevišķi. Šis per se aizliegums ir pretrunā NKD, jo sasaistīšanas prakse būtu negodīga un līdz ar to aizliegta saskaņā ar NKD vienīgi pēc individuāla izvērtējuma. Šīs direktīvas 12. pants prevalē pār NKD vispārīgajiem noteikumiem. Tādējādi sasaistīšanas prakse Hipotekāro kredītu direktīvas 12. panta izpratnē ir aizliegta. Ja visi trīs uzskaitītie nosacījumi ir izpildīti, NKD neattieksies uz konkrēto komercprakses aspektu, ko reglamentē, piemēram, konkrētai nozarei piemērojams noteikums. Tomēr NKD ir jāņem vērā, izvērtējot citus iespējamos komercprakses aspektus, uz kuriem neattiecas nozares tiesību normas, piemēram, tirgotāja agresīvu rīcību. Piemērs ·Patērētāja pašreizējais pakalpojumu sniedzējs ir noteicis, ka, lai mainītu telekomunikāciju operatoru, patērētājam jāaizpilda veidlapa. Tomēr veidlapa nav pieejama tiešsaistē, un pakalpojumu sniedzējs neatbild uz patērētāja e-vēstulēm / tālruņa zvaniem. Šāda rīcība nav aizliegta Universālā pakalpojuma direktīvas 30. pantā, kurā noteikts vienīgi tas, ka, mainot pakalpojumu sniedzēju, abonenti var paturēt savu tālruņa numuru, ka numuru pārnešana jāveic ātri un tā nedrīkst būt pārmērīgi dārga. Tomēr to var izvērtēt saskaņā ar NKD 8. pantu un 9. panta d) punktu, kur nesamērīgi ārpuslīgumiski pakalpojumu sniedzēja maiņas šķēršļi ir atzīti par agresīvu komercpraksi . No iepriekš minētā izriet, ka kopumā NKD piemērošana nav per se izslēgta tikai tāpēc, ka ir spēkā cits ES tiesību akts, ar ko reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus. Piemērs ·Tiesa spriedumā apvienotajās lietās C-‑544/13 un C-‑545/13 norādīja: : “(..) iesniedzējtiesa (..) būtībā vaicā, vai tādas cilvēkiem paredzētas zāles (..) var būt Direktīvas 2001/83 piemērošanas jomā [un vai] šo zāļu reklamēšanas pasākumiem ir piemērojama arī Direktīva 2005/29. (..) Kā Tiesa ir norādījusi, Direktīvai 2005/29 ir raksturīga īpaši plaša materiālā piemērošanas joma, kas attiecas uz jebkuru komercpraksi, kura ir tieši saistīta ar preces popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem. (..) “(..) jāatbild, ka pat gadījumā, kad tādas cilvēkiem paredzētas zāles kā pamatlietā ir Direktīvas 2001/83 piemērošanas jomā, (..) šo zāļu reklamēšanas pasākumi (..) var būt arī Direktīvas 2005/29 piemērošanas jomā, ja vien ir izpildīti šīs direktīvas piemērošanas nosacījumi.” Tādējādi NKD parasti var piemērot kopā ar ES nozares noteikumiem un papildus tiem; tādējādi specifiskākas prasības, kas ir paredzētas citos ES noteikumos, parasti papildina vispārīgās NKD prasības, lielākoties nolūkā neļaut tirgotājiem sniegt nozares tiesību aktos prasīto informāciju maldinošā vai agresīvā veidā, ja vien šis aspekts nav īpaši regulēts nozares noteikumos. Piemērs ·Mehāniskajiem transportlīdzekļiem piemēro pilnīgi saskaņotas ES prasības, ar ko nosaka piesārņotāju emisijas ierobežojumus un piesārņotāju, CO2 emisiju un degvielas patēriņa pārbaudes procedūras (sk. Regulu (EK) Nr. 715/2007). Lai palīdzētu patērētājiem izvēlēties transportlīdzekļus ar mazu degvielas patēriņu, Direktīvā 1999/94/EK ir īpaši prasīts sniegt patērētājiem informāciju par ES pārdošanai vai izpirkumnomai piedāvātu jaunu vieglo automobiļu oficiālo degvielas patēriņu un CO2 emisijām. Ja attiecīgais tirgotājs šādu informāciju nesniedz un vēl arī īsteno agresīvu tirgdarbību, piemēram, pārdošanu spiediena ietekmē, var tikt konstatēts, ka viņš pārkāpj gan Direktīvu 1999/94/EK, gan NKD . 1.4.2Ietekme uz izpildi 11. pants 1. Dalībvalstis nodrošina piemērotus un efektīvus līdzekļus, lai apkarotu negodīgu komercpraksi nolūkā nodrošināt šīs direktīvas prasību ievērošanu patērētāju interesēs. Pamatojoties uz direktīvas 11. pantu, lai nodrošinātu ES patērētāju aizsardzības tiesību aktu pienācīgu izpildi, dalībvalstīm būtu jānodrošina dažādo kompetento tiesībaizsardzības iestāžu darbības labticīga saskaņošana. Tajās dalībvalstīs, kur par NKD un nozaru tiesību aktu izpildi ir atbildīgas dažādas iestādes, tām būtu cieši jāsadarbojas, lai nodrošinātu, ka konstatējumi, ko šīs iestādes guvušas viena un tā paša tirgotāja un/vai komercprakses izmeklēšanās, ir savstarpēji saskanīgi.

1.4.3Informācija, kas citos ES tiesību aktos ir atzīta par “būtisku” 7. panta 5. punkts 5. Kopienas tiesību aktos noteiktās prasības informācijai, kuras attiecas uz komerciālo saziņu, tostarp reklāmu un tirgdarbību, un kuru nepilnīgs uzskaitījums atrodams II pielikumā, uzskata par būtiskām. “Kopienas tiesību aktos noteiktās prasības informācijai, kuras attiecas uz komerciālo saziņu”, ir paredzētas vairākos ES nozaru tiesību aktos. Piemēram: Øvide (piemēram, Energomarķējuma direktīva, Ekodizaina direktīva, Degvielas ekonomijas direktīva); Øfinanšu pakalpojumi (piemēram, Finanšu instrumentu tirgu direktīva, Maksājumu pakalpojumu direktīva, Patēriņa kredītu direktīva, Hipotekāro kredītu direktīva, Maksājumu kontu direktīva, Regula par PRIIP pamatinformācijas dokumentiem); Øveselības aizsardzība (piemēram, Direktīva 2001/83/EK); Øtelekomunikācijas (piemēram, Universālā pakalpojuma direktīva); Øtransports (piemēram, Gaisa pārvadājumu pakalpojumu regula, Pasažieru tiesību regula). Šādas informēšanas prasības nereti ir specifiskākas par NKD noteiktajām. NKD 7. panta 5. punktā ir precizēts, ka šādas informēšanas prasības “uzskata par būtiskām”. Jēdziens “būtiska informācija” NKD izpratnē ir aplūkots 3.4.1. iedaļā. Piemērs ·Gaisa pārvadājumu pakalpojumu regulas 23. pantā gaisa pārvadātājiem, viņu pārstāvjiem un citiem biļešu pārdevējiem prasīts lidojumu biļešu piedāvājumā sadalīt galīgo cenu sīkāk (piemēram, norādīt gaisa pārvadājumu maksu, nodokļus, lidostas maksājumus un citus maksājumus vai maksas, piemēram, tādas, kas saistītas ar drošumu un degvielu). Šādi dati ir uzskatāmi par būtisku informāciju NKD 7. panta 5. punkta izpratnē. Direktīvas 15. apsvērumā ir noteikts, ka dalībvalstis var paturēt vai pievienot tādas prasības informācijai, kuras ir saistītas ar līgumtiesībām, ja to atļauj minimālās saskaņošanas klauzulas, kas paredzētas spēkā esošajos ES tiesību aktos. Piemērs ·Dalībvalstis var ieviest papildu pirmslīguma prasības par telpās veiktu pārdošanu, kam piemēro Patērētāju tiesību direktīvas 5. panta 4. punktā iekļauto minimuma saskaņošanas klauzulu. 1.4.4Mijiedarbība ar Patērētāju tiesību direktīvu Patērētāju tiesību direktīvas piemērošana tika sākta 2014. gada 13. jūnijā. Tā attiecas uz visiem līgumiem starp uzņēmumiem un patērētājiem, arī ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem, distances līgumiem un uzņēmuma telpās noslēgtiem līgumiem. Ar direktīvu arī tiek pilnīgi saskaņoti pirms līguma noslēgšanas izpildāmie informēšanas pienākumi attiecībā uz distances un ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem, vienlaikus ļaujot dalībvalstīm pieņemt vai saglabāt pirms līguma noslēgšanas izpildāmās informēšanas papildu prasības par telpās noslēgtiem līgumiem (5. panta 4. punkts). Šī obligātā saskaņošanas klauzula ietekmē komercprakses veidus, uz kuriem attiecas pilnīgi saskaņojošā NKD. Patiešām, atbilstīgi Patērētāju tiesību direktīvas 5. panta 4. punktam dalībvalstis var pieņemt vai paturēt spēkā pirms līguma noslēgšanas izpildāmas informēšanas prasības, kas nav paredzētas NKD, ar nosacījumu, ka šīs valsts prasības piemēro vienīgi uzņēmuma telpās veiktai pārdošanai un attiecas tikai uz informācijas sniegšanu pirms līguma noslēgšanas, nevis reklāmas un tirdzniecības posmā.

Piemērs ·Valsts prasība, ka tirgotājiem fiziskos veikalos izpārdošanas laikā pie cenas ar atlaidi jānorāda iepriekšējā cena, pārsniedz NKD noteikto. Tomēr saskaņā ar Patērētāju tiesību direktīvas 5. panta 4. punktu to var uzskatīt par pieļaujamu informēšanas prasību, ja vien tā attiecas vienīgi uz uzņēmuma telpās veiktu pārdošanu un tiek piemērota pirmslīguma posmā.



Abas direktīvas arī papildina viena otru. Piemērs ·Nepasūtītu preču pārdošana – NKD I pielikuma 21. punktā ir aizliegts reklāmas materiālā iekļaut rēķinu vai līdzīgu dokumentu, kas rada patērētājam maldīgu priekšstatu, ka viņš jau ir pasūtījis reklamēto produktu. Patērētāju tiesību direktīva papildina NKD noteikumus par šādas prakses sekām. Tās 27. pantā ir precizēts, ka nepasūtītu preču pārdošanas gadījumā “patērētāju atbrīvo no jebkādas atlīdzības sniegšanas” un šādos gadījumos, “ja patērētājs nereaģē (..), tas nenozīmē piekrišanu”. Saistībā ar “uzaicinājumiem veikt pirkumu” jānorāda, ka Patērētāju tiesību direktīvas prasības par informēšanu pirms līguma noslēgšanas ir sīkāk izstrādātas nekā NKD 7. panta 4. punktā paredzētās informēšanas prasības. Saskaņā ar NKD uzaicinājums veikt pirkumu ietver gan tirdzniecības posmā (reklāmā), gan pirms līguma parakstīšanas sniegto informāciju. Pēdējā gadījumā NKD 7. panta 4. punktā noteiktās informēšanas prasības un Patērētāju tiesību direktīvas prasības par informācijas sniegšanu pirms līguma noslēgšanas pārklājas. Atšķirība starp informāciju, kas sniedzama pirms līguma noslēgšanas, un uzaicinājumu veikt pirkumu ir sīkāk izskaidrota 2.7. nodaļā. Tā kā Patērētāju tiesību direktīvas noteikumi par informācijas sniegšanu ir vispusīgāki, izpildot tās prasības par pirmslīguma posmu jau aicinājuma uz pirkumu posmā, parasti tiktu nodrošināta atbilstība arī NKD 7. panta 4. punktam — vismaz attiecībā uz informācijas saturu. NKD joprojām būs jāpiemēro, izvērtējot jebkādu maldinošu vai agresīvu tirgotāja komercpraksi saistībā ar veidu un metodi, kādā šo informāciju sniedz patērētājam. 1.4.5Mijiedarbība ar Negodīgu līguma noteikumu direktīvu Negodīgu līguma noteikumu direktīvu piemēro visiem līgumiem starp uzņēmumiem un patērētājiem, un tā attiecas uz līguma noteikumiem, kas nav iepriekš individuāli apspriesti (piemēram, iepriekš formulētām standarta klauzulām). Atšķirībā no situācijas NKD pārkāpumu gadījumā Negodīgu līguma noteikumu direktīvas pārkāpšanai ir līgumiskas sekas — saskaņā ar šīs direktīvas 6. panta 1. punktu negodīgi noteikumi, kas izmantoti līgumā ar patērētāju, nedrīkst būt “saistoši patērētājam”. Tiesa ir precizējusi dažus abu direktīvu saistības aspektus spriedumā lietā Pereničová un Perenič par kredītlīgumu, kurā norādītā gada procentu likme bija zemāka par faktisko likmi. Tiesa secināja, ka šāda kļūdaina informācija līguma noteikumos ir “maldinoša” Negodīgas komercprakses direktīvas izpratnē, ja tā vidusmēra patērētājam liek vai var likt pieņemt lēmumu veikt darījumu, ko viņš citādi nebūtu pieņēmis. Šādas komercprakses atzīšana par negodīgu ir viens no faktoriem, ko var ņemt vērā, izvērtējot, vai līguma noteikumi ir uzskatāmi par negodīgiem saskaņā ar Negodīgu līguma noteikumu direktīvu. Tomēr šāds konstatējums tieši neietekmē jautājumu par to, vai līgums ir spēkā atbilstoši šīs direktīvas 6. panta 1. punktam. Apvienotajā Karalistē lietā OFT / Ashbourne Management Services tika konstatēts, ka negodīga noteikuma iekļaušana līgumā ir pretrunā NKD un ka centieni panākt šā noteikuma izpildi, pieprasot atbilstīgi noteikumam maksājamās summas, ir negodīga prakse. Tikai dažu dalībvalstu patērētāju aizsardzības iestādēm ir līdzīgas pilnvaras vērsties pret negodīgu komercpraksi un līgumu negodīgiem noteikumiem, un tās var neiesūdzēt tirgotāju tiesā, bet pašas aizliegt tādu neapspriestu standarta līgumu noteikumu izmantošanu, ko tās uzskata par negodīgiem. 1.4.6Mijiedarbība ar Maldinošas un salīdzinošas reklāmas direktīvu Maldinošas un salīdzinošas reklāmas direktīva (MSRD) attiecas uz uzņēmumu savstarpējām (B2B) attiecībām. Tomēr tās noteikumi par salīdzinošo reklāmu joprojām sniedz iespēju vispārīgi, pamatojoties uz pilnīgi saskaņotiem kritērijiem, izvērtēt, vai salīdzinošā reklāma ir likumīga arī darījumos starp uzņēmumiem un patērētājiem (B2C). NKD 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā par maldinošu ir atzīta prakse, tostarp salīdzinoša reklāma, kas izraisa jebkādu konkurenta produktu, preču zīmju, tirdzniecības nosaukumu un citu atšķirības zīmju sajaukšanu. Vienlaikus jānorāda, ka saskaņā ar MSRD 4. panta a) punktu salīdzinošā reklāma nav atļauta, ja tā ir maldinoša saskaņā ar NKD 6. un 7. pantu. Tādējādi abas direktīvas viena otru papildina.

MSRD 4. pantā uzskaitītie salīdzinošas reklāmas likumīguma izvērtēšanas nosacījumi attiecas gan uz B2C, gan B2B darījumiem, turklāt tie ir diezgan plaši un aptver arī dažus negodīgas konkurences aspektus (piemēram, preču zīmju nomelnošanu). Tāpēc MSRD paredz vai nu nosacījumus šādam novērtējumam saskaņā ar NKD attiecībā uz B2C darījumiem, vai arī papildu prasības, kas attiecas uz tirgotājiem, galvenokārt konkurentiem, — B2B darījumiem. Tajās dalībvalstīs, kas piemēro visus NKD noteikumus (Austrija un Zviedrija) vai to daļu (Dānija, Francija, Itālija) arī uz B2B darījumiem, valsts tiesību aktos transponētie NKD noteikumi praksē aizstās attiecīgos MSRD noteikumus par B2B attiecībām. Jānorāda, ka dažas valstis (Beļģija) ir pieņēmušas īpašus noteikumus B2B jomai. 1.4.7Mijiedarbība ar Pakalpojumu direktīvu Pretēji nozaru tiesību aktiem Pakalpojumu direktīvai ir plaša piemērošanas joma. Tā — ar atsevišķiem izņēmumiem — attiecas uz Līgumā par Eiropas Savienības darbību definētajiem pakalpojumiem kopumā. Tāpēc šo direktīvu nevar uzskatīt par Negodīgas komercprakses direktīvas lex specialis 3. panta 4. punkta izpratnē. Tādējādi Pakalpojumu direktīvas 22. pantā paredzētās informēšanas prasības piemēro papildus NKD 7. panta 4. punkta prasībām par informāciju, kas jāsniedz saistībā ar uzaicinājumu veikt pirkumu. 1.4.8Mijiedarbība ar E-komercijas direktīvu E-komercijas direktīva attiecas uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem, tostarp pakalpojumiem, ko sniedz tādu tīmekļa vietņu un tiešsaistes platformu operatori, kurās patērētāji var iegādāties preci vai pakalpojumu. E-komercijas direktīvas 5. pantā ir paredzētas vispārīgas informēšanas prasības, kas attiecas uz pakalpojumu sniedzējiem, savukārt 6. pantā ir noteikta informācija, kas jāsniedz komercziņojumos. Abos pantos ir sniegts obligāto vienumu uzskaitījums. Konkrētāk, 6. pantā dalībvalstīm ir prasīts nodrošināt, lai tirgotāji skaidri norādītu veicinošos piedāvājumus, piemēram, atlaides, prēmijas un balvas, ja tādi ir atļauti dalībvalstī, kurā reģistrēts pakalpojuma sniedzējs, un noteikumus, kuriem jāatbilst, lai tie tiktu atļauti. NKD un E-komercijas direktīvas mijiedarbība ir sīkāk aplūkota 5.2.2. iedaļā “NKD piemērojamība tiešsaistes platformām”. 1.4.9Mijiedarbība ar Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīvu Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva attiecas uz lineāriem un nelineāriem audiovizuālo mediju pakalpojumiem (t. i., televīzijas apraidi un mediju pakalpojumiem pēc pieprasījuma), tostarp audiovizuāliem komercpaziņojumiem, kas tieši vai netieši veicina preču vai pakalpojumu pārdošanu (piemēram, televīzijas reklāmām, sponsordarbību, televeikalu vai produktu izvietošanu). Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīvas 5. pantā ir paredzētas vispārīgas informēšanas prasības, kas attiecas uz pakalpojumu sniedzējiem, savukārt 9. pantā ir noteiktas prasības, kas jāievēro visos audiovizuālajos komercpaziņojumos. Direktīvas 10. un 11. pantā ir attiecīgi paredzēti nosacījumi, kas jāievēro ar audiovizuālo mediju pakalpojumiem saistītā sponsordarbībā un produktu izvietošanā. Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīvā ir paredzēti arī citi, stingrāki kritēriji, ko piemēro vienīgi televīzijas reklāmai un televeikalam (VII nodaļa par televīzijas reklāmu un televeikalu). NKD attiecas uz audiovizuālo mediju pakalpojumu jomā īstenotu negodīgu komercpraksi, piemēram, maldinošu un agresīvu praksi, ciktāl tai nepiemēro iepriekš minētos noteikumus. 1.4.10Mijiedarbība ar Datu aizsardzības direktīvu un E-privātuma direktīvu Tiesības uz personas datu aizsardzību ir ES Pamattiesību hartas 8. pantā garantētas pamattiesības. Hartas 8. panta 2. punktā ir noteikti galvenie datu aizsardzības principi (godprātīga apstrāde, piekrišana vai likumīgs mērķis, kas paredzēts tiesību aktos, tiesības uz piekļuvi datiem un to labošanu). Savukārt Hartas 8. panta 3. punktā ir noteikts, ka atbilstību datu aizsardzības noteikumiem kontrolē neatkarīga iestāde. Datu aizsardzības direktīva reglamentē personas datu aizsardzību un šādu datu brīvu apriti. Datu aizsardzības noteikumu izpildi panāk valstu uzraudzības iestādes un tiesas.

E-privātuma direktīva papildina Datu aizsardzības direktīvu attiecībā uz personas datu apstrādi elektronisko komunikāciju nozarē, jo tā veicina šādu datu brīvu apriti ar elektronisko komunikāciju pakalpojumu starpniecību. Konkrētāk, E-privātuma direktīvā ir prasīts saņemt lietotāja piekrišanu, kad tiek izmantotas sīkdatnes vai citi veidi, kā piekļūt informācijai un to glabāt personas ierīcē (piemēram, planšetē vai viedtālrunī). Datu aizsardzības direktīvu piemēro “personas datu” apstrādei. Personas dati ir jebkura informācija par identificētu vai identificējamu fizisko personu (“datu subjektu”). Identificējama persona ir persona, ko var tieši vai netieši identificēt, jo īpaši atsaucoties uz identifikācijas numuru vai vienu vai vairākiem faktoriem, kas ir raksturīgi tās fiziskajai, fizioloģiskajai, garīgajai, ekonomiskajai, kultūras vai sociālajai identitātei. Persona vai organizācija, kas nosaka personas datu apstrādes nolūkus, ir datu apstrādātājs (2. panta a) punkts). Datu apstrādātājam ir jāievēro datu aizsardzības noteikumos paredzētie juridiskie pienākumi. Apstrādei, kas ietver personas datu vākšanu un glabāšanu, jābūt godprātīgai un likumīgai. Viens no godprātīgas apstrādes aspektiem ir attiecīgās informācijas sniegšana datu subjektam, tostarp: Øpar personas datu apstrādātāja un viņa pārstāvja, ja tāds ir, identitāti; Øšīs apstrādes nolūkiem; Øjebkāda papildu informācija, piemēram: 1) par apstrādāto personas datu kategorijām, 2) par saņēmējiem vai saņēmēju kategorijām; 3) par to, ka pastāv datu piekļuves tiesības un tiesības koriģēt datus, kas uz viņu attiecas, 4) par to, vai personas dati tiks sniegti trešām personām, un 5) par to, vai atbildes uz jautājumiem ir obligātas vai brīvprātīgas, kā arī atbildes nesniegšanas iespējamās sekas, informācija par datu piekļuves tiesību un tiesību koriģēt savus personas datus pastāvēšanu; ciktāl šāda papildu informācija vajadzīga, ņemot vērā konkrētos apstākļus, kādos dati savākti, lai nodrošinātu godprātīgu apstrādi attiecībā uz datu subjektu. Lai personas datu apstrāde būtu godprātīga un likumīga, ir jāievēro datu aizsardzības principi un jābūt iespējai uz jebkādu datu apstrādes darbību attiecināt vismaz vienu no sešiem likumīgas apstrādes pamatojumiem. Viens no šiem kritērijiem ir personas piekrišana. Pārējos kritērijus piemēros, kad nepieciešams un atkarībā no apstrādes apstākļiem un nolūkiem. Datu apstrādes principi nosaka, ka personas dati Øtiek vākti konkrētiem, skaidriem un likumīgiem nolūkiem un tos nedrīkst tālāk apstrādāt ar šiem nolūkiem nesavienojamā veidā; Øtie ir adekvāti, piederīgi un ne pārmērīgi attiecībā uz konkrētajiem nolūkiem; Øtie ir precīzi un, ja tie nav precīzi, tiek dzēsti vai izlaboti; Ønetiek glabāti ilgāk kā nepieciešams.

Tiešsaistes vidē arvien vairāk dominē uz datiem vērstas darījumdarbības struktūras. Konkrētāk, tiešsaistes platformas analizē, apstrādā un pārdod ar klientu izvēli saistītus datus un citu lietotāja ģenerētu saturu. Šī nodarbe, kā arī reklāma nereti ir to galvenais peļņas avots. Šādās situācijās personas dati ir jāvāc un jāapstrādā atbilstīgi iepriekš minētajām Datu aizsardzības direktīvas juridiskajām prasībām. Personām jābūt iespējai īstenot savas tiesības attiecībā uz šādas apstrādes īstenošanu. Tās ietver: Øtiesības piekļūt saviem personas datiem; Øtiesības iebilst pret apstrādi (piemēram, tiešās pārdošanas gadījumā); Øtiesības dzēst savus datus. Piemērs · Lietotnes izstrādātājs, kas pieņem lēmumu par personas datu vākšanu un apstrādi, ir “datu apstrādātājs” Datu aizsardzības direktīvas izpratnē. Tāpēc izstrādātājam jāinformē patērētāji vismaz par apstrādāto personas datu veidu, par to, kas veic apstrādi, un apstrādes nolūkiem. Ja lietotnes izstrādātājs apstrādā personas datus citos nolūkos, kas nav saderīgi ar patērētājam paziņotajiem nolūkiem, tas pārkāpj Datu aizsardzības direktīvu. Lietotnes izstrādātājam arī jāievēro pienākumi, kas izriet no E-privātuma direktīvas, un jāsaņem patērētāja iepriekšēja piekrišana, ja tiek izmantotas sīkdatnes vai citi veidi, kā piekļūt informācijai un to glabāt personas ierīcē (piemēram, viedtālrunī). No 2018. gada 25. maija Direktīva 95/46/EK tiks aizstāta ar 2016. gadā pieņemto Vispārīgo datu aizsardzības regulu. Jaunie noteikumi nostiprina pašreizējās tiesības un nodrošina cilvēkiem lielākas iespējas kontrolēt savus personas datus. Svarīgākie ieguvumi: Øvienota Eiropas līmeņa datu aizsardzības tiesību akta izveide: datu subjektiem, publiskajām iestādēm un uzņēmumiem būs jāievēro tikai viena ES regula, nevis 28 valstu tiesību akti; Øvienkāršāka piekļuve saviem personas datiem: cilvēkiem būs pieejams lielāks informācijas apjoms — papildus jau spēkā esošajām prasībām — par viņu personas datu apstrādes veidu, un šī informācija būs jāsniedz skaidrā un saprotamā veidā; Øgarantētas tiesības zināt par personas datu “uzlaušanu”: piemēram, uzņēmumiem un organizācijām ir iespējami ātri jāpaziņo valsts datu aizsardzības uzraudzības iestādei par nopietniem personas datu aizsardzības pārkāpumiem, lai lietotāji varētu veikt atbilstošus pasākumus. Ja tirgotājs pārkāpj Datu aizsardzības direktīvu vai E-privātuma direktīvu, tas ne vienmēr nozīmē, ka attiecīgā prakse ir pretrunā arī NKD. Tomēr šādi datu aizsardzības pārkāpumi būtu jāņem vērā, izvērtējot vispārējo komercprakses negodīgumu saskaņā ar NKD, jo īpaši tad, ja tirgotājs apstrādā patērētāju datus, pārkāpjot datu aizsardzības prasības, t. i., tiešas tirdzniecības vai citos komerciālos nolūkos, piemēram, profilēšanas, personīga cenas piedāvājuma sagatavošanas vai lielo datu lietotņu vajadzībām. Saistībā ar NKD pirmais izvērtējamais aspekts ir komercprakses pārredzamība. Saskaņā ar NKD 6. un 7. pantu tirgotāji nedrīkst maldināt patērētājus par aspektiem, kas var ietekmēt viņu lēmumus par darījumiem. Konkrētāk, direktīvas 7. panta 2. punktā un tās I pielikuma 22. punktā tirgotājiem ir liegts slēpt komercprakses komercnolūku. Par būtiskām (7. panta 5. punkts) var uzskatīt datu aizsardzības regulējuma prasības attiecībā uz patērētāju informēšanu par personas datu apstrādi, kas neaprobežojas tikai ar komerciālo saziņu. Personas datiem, lietotāja izvēlēm un citam lietotāja ģenerētam saturam ir de facto ekonomiska vērtība, un tos pārdod trešām personām. Tāpēc saskaņā ar NKD 7. panta 2. punktu un tās I pielikuma 22. punktu, ja tirgotājs neinformē patērētāju par to, ka datus, kas viņam jāsniedz tirgotājam, lai piekļūtu pakalpojumam, izmantos komerciāliem nolūkiem, to varētu uzskatīt par maldinošu būtiskas informācijas noklusējumu.

Atkarībā no apstākļiem varētu arī uzskatīt, ka šāda rīcība ir pretrunā ES datu aizsardzības prasībām sniegt attiecīgajai personai nepieciešamo informāciju par personas datu apstrādes nolūkiem. 1.4.11Mijiedarbība ar LESD 101. un 102. pantu (konkurences noteikumi) LESD 101. un 102. pantā paredzēto konkurences noteikumu īstenošanas tiesiskais regulējums ir noteikts Regulā Nr. 1/2003. LESD 101. panta 1. punktā ir noteikts, ka konkrētos apstākļos ir aizliegti nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, piemēram, iepirkuma vai pārdošanas cenas un citu tirdzniecības nosacījumu noteikšana, kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci ES. Šā panta būtiska iezīme ir tā, ka ar to aizliedz un atzīst par spēkā neesošu ar divu vai vairāku uzņēmumu slepenu vienošanos saistītu rīcību, kam ir konkurenci ierobežojošs mērķis vai sekas. LESD 102. pantā tiek aizliegts vienam vai vairākiem uzņēmumiem konkrētos apstākļos ļaunprātīgi izmantot savu dominējošo stāvokli. Šā panta pamatiezīme ir tā, ka tajā ir aizliegta pat viena dominējoša uzņēmuma ļaunprātīga rīcība. Stāvokļa ļaunprātīga izmantošana var izpausties, piemēram, kā atšķirīgu nosacījumu piemērošana līdzvērtīgos darījumos ar citiem tirdzniecības partneriem, tādējādi radot tiem neizdevīgus konkurences apstākļus, vai tieši vai netieši uzspiestas netaisnīgas iepirkuma vai pārdošanas cenas. Lai gan šāda prakse konkrētos apstākļos ir aizliegta konkurences noteikumos, to ne vienmēr uzskata par negodīgu saskaņā ar NKD. Tomēr konkurences noteikumu pārkāpums būtu jāņem vērā, izvērtējot prakses negodīgumu saskaņā ar NKD. Šādās situācijās ir jāpiemēro NKD 5. panta 2. punkta vispārīgā klauzula. 1.4.12Mijiedarbība ar ES Pamattiesību hartu Saskaņā ar ES Pamattiesību hartas 51. panta 1. punktu harta uz dalībvalstīm attiecas tad, kad tās īsteno Savienības tiesību aktus, tādējādi arī tad, kad tās īsteno NKD noteikumus. Hartā ir paredzēti noteikumi inter alia attiecas uz personas datu aizsardzību (8. pants), bērnu tiesībām (24. pants), patērētāju aizsardzību (38. pants) un tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu (47. pants). Tiesa ir uzsvērusi, ka būtisks ir Hartas 47. pants par tiesiskuma īstenošanu, jo tajā norādītas tiesības uz tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kas patērētājiem pieejami saistībā ar ES direktīvās piešķirtajām patērētāju tiesībām. Tiesas minētais efektivitātes princips nozīmē to, ka valsts procesuālie noteikumi nedrīkst patērētājiem pārmērīgi apgrūtināt vai padarīt neiespējamu ES tiesību aktos piešķirto tiesību īstenošanu praksē . 1.4.13Mijiedarbība ar LESD 34.–36. pantu Valsts pasākums jomā, kurai piemēro pilnīgu saskaņošanu ES līmenī, jānovērtē, ņemot vērā šā saskaņošanas pasākuma noteikumus, nevis Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) noteikumus. Tāpēc, ja valsts pasākums ietilpst NKD piemērošanas jomā (aprakstīta 1.1. un 1.2. nodaļā), tas būtu jāvērtē, pamatojoties uz NKD, nevis LESD. Pamatojoties uz LESD 34.–36. pantu, ir jānovērtē valsts pasākumi, uz kuriem neattiecas ne NKD, nedz cita ES sekundāro tiesību aktu saskaņošanas instrumenta piemērošanas joma. Tādu pasākumu aizliegums, kuru sekas ir līdzvērtīgas kvantitatīvajiem ierobežojumiem, kas paredzēti LESD 34. pantā, attiecas uz visiem tiem dalībvalstu noteiktajiem tirdzniecības noteikumiem, kuri var tieši vai netieši un faktiski vai potenciāli kavēt tirdzniecību Savienībā. Tiesa ir plaši izskatījusi jautājumu par to, kad valsts noteikums var kavēt tirdzniecību Savienībā. Konkrētāk, spriedumā Keck Tiesa lēma, ka valsts tiesību normas, ar ko ierobežo vai aizliedz konkrētus pārdošanas nosacījumus, nav tādas, kas tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli kavē tirdzniecību starp dalībvalstīm, ja vien tās, pirmkārt, piemēro visiem attiecīgajiem tirgotājiem, kuri darbojas valsts teritorijā, un, otrkārt, tām ir vienāda tiesiskā un faktiskā ietekme gan uz vietējo, gan citu dalībvalstu produktu tirdzniecību. Kā tirdzniecības nosacījumus Tiesa min pasākumus, kas attiecas uz tirdzniecības apstākļiem un metodēm, pasākumus, kas attiecas uz preču pārdošanas laiku, pasākumus, kas attiecas uz preču pārdošanas vietu vai ierobežojumiem, kurus ievērojot, preces drīkst pārdot, un pasākumus, kas attiecas uz cenu regulēšanu. Uz atsevišķiem Tiesas judikatūrā minētajiem pārdošanas nosacījumu piemēriem, jo īpaši valsts tiesību normām, kas reglamentē tirdzniecības apstākļus un metodes, attiecas NKD piemērošanas joma, ja tie ir uzskatāmi par uzņēmēju tādu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem, kuras mērķis ir patērētāju ekonomisko interešu aizsardzība. Saskaņā ar spriedumu lietā Keck par pārdošanas nosacījumiem būtu uzskatāmi daudzi tādas komercprakses veidi, uz kuru neattiecas NKD vai citu sekundāro ES tiesību aktu piemērošanas joma. Uz šādiem pārdošanas nosacījumiem attiecas LESD 34. panta piemērošanas joma, ja ar tiem juridiski vai faktiski tiek izraisīta diskriminācija produktu izcelsmes dēļ. Tiesiskā diskriminācija pastāv tad, ja pasākumi ir acīmredzami diskriminējoši, savukārt konstatēt faktisko diskrimināciju ir sarežģītāk. Šādi pasākumi būtu jāizvērtē individuāli. Pasākums vai valsts prakse, ar ko tiek pārkāpts LESD 34. pants, var tomēr būt pamatoti saskaņā ar LESD 36. pantu vai pamatojoties uz kādu no Tiesas atzītajām dominējošajām prasībām, kas jāievēro sabiedrības interesēs. Tas, ka preču brīvas aprites ierobežojums ir pamatojams ar kādu no šiem iemesliem, ir jāpierāda valstu iestādēm. Dalībvalstīm arī ir jāparāda, ka to tiesību akti ir nepieciešami, lai efektīvi aizsargātu iesaistītās sabiedrības intereses. Lai šādus pasākumus varētu atļaut, tiem jābūt samērīgiem ar sasniedzamo mērķi, kuru nav iespējams sasniegt ar citiem pasākumiem, kas mazāk ierobežo Kopienas iekšējo tirdzniecību. Nesenākā spriedumā Tiesa lēma, ka “attiecīgā ierobežojuma samērīguma pārbaudes nolūkos ir arī jāpārbauda, vai šajā kontekstā ieviestie pasākumi nepārsniedz to, kas ir nepieciešams iecerētā leģitīmā mērķa sasniegšanai. Citiem vārdiem sakot, jānovērtē, vai nav alternatīvu pasākumu, kas varētu īstenot šo mērķi, bet kam būtu mazāk ierobežojoša iedarbība uz Kopienas iekšējo tirdzniecību”.

Turklāt Tiesa lēma, ka “šajā ziņā ir jāatgādina, ka ierobežojošs pasākums var tikt uzskatīts par Savienības tiesībām atbilstošu tikai tad, ja tas patiešām atbilst rūpēm iecerēto mērķi sasniegt saskanīgi un sistemātiski”. 1.5NKD un pašregulējums 2. panta f) punkts “rīcības kodekss” ir vienošanās vai tādu noteikumu kopums, kas nav ietverts dalībvalsts normatīvos vai administratīvos tiesību aktos un kas nosaka to tirgotāju uzvedību, kuri uzņemas kodeksā minētos pienākumus attiecībā uz vienu vai vairākiem komercprakses paveidiem vai uzņēmējdarbības nozarēm. 10. pants Rīcības kodeksi Šī direktīva pieļauj negodīgas komercprakses kontroli, ko dalībvalstis var veicināt un ko veic par rīcības kodeksu atbildīgās personas, un 11. pantā minēto personu vai organizāciju vēršanās pie tādām struktūrām, ja lietu izskatīšana šādās struktūrās ir paredzēta papildus lietu izskatīšanai tiesā vai administratīvās iestādēs, kā minēts tajā pantā. Vēršanos šādās kontroles struktūrās nedrīkst uzskatīt par līdzvērtīgu tiesu vai administratīvās pārsūdzības līdzekļiem, kas noteikti 11. pantā. NKD ir atzīta pašregulējuma mehānismu nozīme un precizēts, kā kodeksu īpašnieki un pašregulējuma struktūras var veicināt direktīvas izpildi. Dalībvalstis var aicināt kodeksu īpašniekus papildus NKD izpildes nodrošināšanai pārbaudīt, vai netiek īstenota negodīga komercprakse. Ja pašregulējuma kodeksu noteikumi ir stingri un kodeksu īpašnieki tos rūpīgi piemēro, tie patiešām var mazināt nepieciešamību īstenot administratīvus vai tiesiskus izpildes pasākumus. Turklāt, ja ir izvirzīti augsti standarti un nozares uzņēmēji tos lielā mērā ievēro, šādi noteikumi var palīdzēt valstu iestādēm un tiesām izvērtēt, vai komercprakse ir negodīga. NKD ir paredzēti vairāki noteikumi, kas tirgotājiem liedz neatbilstīgi izmantot patērētāju iespējamo uzticēšanos pašregulējuma kodeksiem. Tie ir aplūkoti 3.3.3. iedaļā par neatbilstību rīcības kodeksiem. Lai uzlabotu atbilstību NKD, Eiropas Komisija 2012. gadā sāka divus vairāku ieinteresēto personu dialoga procesus, kuros sapulcēja nozares pārstāvjus, NVO un valstu iestādes. Vairāku ieinteresēto personu grupa ar vidi saistītu apgalvojumu jomā un vairāku ieinteresēto personu grupa salīdzināšanas rīku jomā sniedza noderīgu ieguldījumu, kas ir sīkāk aprakstīts 5.1. nodaļā “Apgalvojumi attiecībā uz vidi” un 5.2.6. iedaļā “Salīdzināšanas rīki”. Papildus tam šīs grupas izstrādāja: Ø“Atbilstības kritērijus saistībā ar apgalvojumiem attiecībā uz vidi” — vairāku ieinteresēto personu ieteikumus, kā palīdzēt tirgotājiem piemērot NKD attiecībā uz apgalvojumiem saistībā ar vidi; Øpamatprincipus salīdzināšanas rīkiem. Šie juridiski nesaistošie dokumenti ir pieejami vietnē: http://ec.europa.eu/consumers/consumer_rights/unfair-trade/unfair-practices Šajās vairāku ieinteresēto personu grupās iesaistītās puses ir apņēmušās izplatīt, veicināt un īstenot kritērijus/principus un/vai veicināt to īstenošanu. 1.6NKD piemērošana trešās valstīs reģistrētiem tirgotājiem NKD piemērojamība trešo valstu tirgotājiem reglamentēta Regulā (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”). Šo regulu piemēro “gadījumos, kas ir saistīti ar tiesību normu kolīzijām, (..) ārpuslīgumiskām saistībām civillietās un komerclietās”. Regula ir piemērojama arī civilstrīdos un komercstrīdos. Regulas “Roma II” 6. panta 1. punkts Tiesību akti, ko piemēro negodīgas konkurences darbību radītām ārpuslīgumiskām saistībām, ir tās valsts tiesību akti, kurā ir vai varētu tikt ietekmētas konkurences attiecības vai patērētāju kolektīvās intereses. NKD piemēro tad, ja ir izpildīti regulas “Roma II” 6. panta 1. punkta nosacījumi, piemēram, ES patērētājiem tiek piedāvāta maldinoša reklāma, un tas kaitē ES patērētāju kolektīvajām interesēm.





2.Vispārīgi jēdzieni 2.1Jēdziens “tirgotājs” 2. panta b) punkts “tirgotājs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas komercpraksē, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas attiecas uz tā uzņēmējdarbību, amatniecību vai profesiju, un arī jebkura persona, kas darbojas tirgotāja vārdā vai uzdevumā. Šī definīcija attiecas ne tikai uz tirgotājiem, kas rīkojas savā vārdā, bet arī uz personām, tostarp patērētājiem, kas darbojas cita tirgotāja “vārdā” vai “uzdevumā”. Piemērs ·Latvijas tiesa lēma, ka uzņēmums, kas plašsaziņas līdzekļos publicēja reklāmas cita uzņēmuma — pakalpojumu sniedzēja — vārdā un interesēs, ir uzskatāms par tirgotāju to valsts tiesību normu izpratnē, ar kurām transponē NKD. ·Valsts patērētāju aizsardzības iestādes ar Eiropas Patērētāju aizsardzības sadarbības tīkla starpniecību īstenoja kopīgu tiesībaizsardzības pasākumu attiecībā uz tiešsaistes spēlēm, kas piedāvā lietotnē ietvertus pirkumus. Tika precizēts, ka, lai gan par lietotnes saturu primāri ir atbildīgs tās izstrādātājs, arī lietotņu veikala pakalpojumu sniedzējam ir pienākums gādāt, lai tā platformā pieejamās spēlēs nebūtu tiešu uz bērniem vērstu aicinājumu. Tādējādi saskaņā ar 2. panta b) punktu un attiecīgajiem valstu tiesību aktiem par atbildību un sankcijām var uzskatīt, ka tirgotājs ir solidāri atbildīgs ar citu tirgotāju, kurš, darbodamies viņa vārdā, ir pārkāpis NKD. Ir iespējamas situācijas, kad personas, kas šķietami ir patērētāji, kuri pārdod produktus citiem patērētājiem, patiesībā ir tirgotāji vai rīkojas tirgotāju uzdevumā (“slēpta uz patērētājiem vērsta komercpārdošana”). Tas, vai pārdevējs ir uzskatāms par “tirgotāju” vai patērētāju, jāizvērtē individuāli. Var būt būtiski dažādi kritēriji, piemēram: Øtas, vai pārdevējs vēlas gūt peļņu, tostarp, vai viņš/viņa saņēma atalgojumu vai citu kompensāciju par rīkošanos konkrētā tirgotāja uzdevumā; Ødarījumu skaits, apmērs un biežums; Øpārdevēja apgrozījums no pārdošanas; Øtas, vai pārdevējs iegādājas produktus tālākpārdošanas nolūkā. “Tirgotāja” definīciju varētu attiecināt, piemēram, uz personām, kuru galvenā nodarbe ir ļoti bieža produktu pārdošana tiešsaistē un produktu iegāde ar nolūku tos tālākpārdot par augstāku cenu. Par tirgotājiem NKD izpratnē var tikt uzskatītas organizācijas, kas īsteno labdarīgus vai ētiskus mērķus, ja tās iesaistās uz patērētājiem vērstās komercdarbībās (piemēram, pārdod konkrētiem ētiskajiem standartiem atbilstošus produktus). Kad šīs organizācijas rīkojas kā tirgotāji, tām savā komercdarbībā būtu jāievēro NKD. Piemēram, tās nedrīkst sniegt maldinošu informāciju par produkta izcelsmi vai ētiskajiem aspektiem. Izvērtējot to, vai organizācija ir uzskatāma par tirgotāju, nav nozīmes faktam, ka tā ir izveidota “bezpeļņas” nolūkā.

Tas attiecas arī uz publiskajām iestādēm, kuras atkarībā no apstākļiem arī var uzskatīt par tirgotājiem, ja tās veic komercdarbību. Piemērs ·Uz pašvaldības iestādi, kas par pazeminātu cenu tirgo biļetes uz tās rīkotu mākslas izstādi, varētu attiekties NKD sniegtā “tirgotāja” definīcija. BKK Mobil Oil lietā Tiesa spriedumā apstiprināja, ka publisko tiesību subjekts, kam uzticēts tāds vispārējo interešu uzdevums kā veselības obligātās apdrošināšanas sistēmā esošas slimokases pārvaldība, ir uzskatāms par “tirgotāju” šāda iemesla dēļ: “Savienības likumdevējs ir nostiprinājis īpaši plašu jēdziena “tirgotājs”, kas ir “jebkura fiziska vai juridiska persona”, koncepciju, jo šī perona veic darbību pret atlīdzību, un no tā piemērošanas jomas nav izslēgti ne subjekti, kam uzticēts vispārējo interešu uzdevums, ne arī tādi, kam ir publisko tiesību subjekta statuss.” Tiesa arī secināja: “(..) BKK dalībnieki, kuri Negodīgas komercprakses direktīvas izpratnē acīmredzot ir jāuzskata par patērētājiem, var tikt maldināti, jo šī aģentūra izplata maldinošu reklāmu, viņiem liedzot iespēju izdarīt pamatotu izvēli (..) un tādējādi liekot viņiem pieņemt lēmumu, kādu viņi, neesot šādai informācijai, nebūtu pieņēmuši, kā tas ir arī paredzēts šīs pašas direktīvas 6. panta 1. punktā. Saistībā ar šo nav nozīmes lietā aplūkotās aģentūras publiskajam vai privātajam raksturam tāpat kā specifiskajam uzdevumam, ko tā veic.” Konkrētāk, saskaņā ar NKD I pielikuma (“melnais saraksts”) 22. punktu ir aizliegta šāda prakse: I pielikuma 22. punkts Ja sniedz nepatiesu apgalvojumu vai rada nepatiesu priekšstatu, ka tirgotājs nedarbojas nolūkā, kas saistīts ar tā tirdzniecības, uzņēmējdarbības interesēm, amatu vai darba pienākumiem, vai nepatiesi uzdodas par patērētāju. Piemērs ·Viesnīcas tīmekļa vietnē ir publicētas pozitīvas atsauksmes, ko it kā snieguši klienti, taču patiesībā sarakstījis viesnīcas īpašnieks. 2.2Jēdziens “komercprakse” 2. panta d) punkts “uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” (..) ir jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem. Tiesa ir lēmusi, ka NKD 2. panta d) punktā ir paredzēts tikai viens kritērijs, proti, ka tirgotāja praksei jābūt tieši saistītai ar preces vai pakalpojuma popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem. Komercprakse var būt “tieši saistīta” ar produkta popularizēšanu, piemēram, kad tiek sniegta “informācija par preces pieejamību par labvēlīgu cenu konkrētā laika posmā”. Pamatojoties uz šobrīd pieejamo judikatūru, ir grūti noteikt, kad komercprakse vairs nav “tieši saistīta” ar produkta popularizēšanu. Tomēr, ja tirgotājs, piemēram, pārdod ielas karti, kurā nav reklāmu, un patērētājs šo karti izmanto, lai atrastu ceļu uz konkrētu veikalu, būtu nepamatoti attiecīgās kartes pārdošanu uzskatīt par komercpraksi, kas ir “tieši saistīta” ar konkrētā veikala produkta popularizēšanu. Tiesa paziņoja, ka NKD aptver tirgotāja darbības pēc komercdarījuma, kas saistīts ar jebkādām precēm vai pakalpojumiem, un pēc līguma noslēgšanas vai tā īstenošanas laikā. Pamatojoties uz to, Tiesa secināja:

“(..) apstāklim, ka attiecīgā tirgotāja rīcība ir vienreizēja un ir ietekmējusi tikai vienu patērētāju, šajā kontekstā nav nekādas nozīmes. Ne Negodīgas komercprakses direktīvas 2. panta c) un d) punktā un 3. panta 1. punktā, ne tās 6. panta 1. punktā, ne direktīvā kopumā nav norādes, kas liecinātu par to, ka tirgotāja darbībai vai bezdarbībai būtu jābūt atkārtotai vai attiekties [jāattiecas] uz vairāk nekā vienu patērētāju.” “(..) nepatiesa informācija, kuru tirgotājs paziņo patērētājam, kā tas ir pamatlietā, ir jākvalificē par “maldinošu komercpraksi” šīs direktīvas izpratnē, lai arī šī paziņošana attiecas tikai uz vienu patērētāju.” 2.3Jēdziens “lēmums veikt darījumu” 2. panta k) punkts “lēmums veikt darījumu” ir jebkurš patērētāja pieņemts lēmums par to, vai, kā un pēc kādiem noteikumiem veikt pirkumu, vai veikt pilnus vai daļējus maksājumus, paturēt produktu vai no tā atbrīvoties, vai attiecībā uz to izmantot līgumtiesības, neatkarīgi no tā, vai patērētājs nolemj rīkoties vai no rīcības atturēties. NKD vispārīgie noteikumi (5.–9. pants) attiecas uz negodīgu, maldinošu un agresīvu komercpraksi, kas var kropļot patērētāju saimniecisko rīcību un tādējādi liek vai var likt patērētājiem pieņemt tādu lēmumu veikt darījumu, kādu viņi citādi nebūtu pieņēmuši. No direktīvas 2. panta k) punkta formulējuma izriet, ka tajā sniegtā definīcija būtu jāinterpretē plaši un ka jēdzienam “lēmums veikt darījumu” būtu jāaptver plašs, ar produktu saistītu patērētāja lēmumu kopums. Tiesa ir lēmusi, ka “lēmums veikt darījumu” ietver ne tikai lēmumu iegādāties vai neiegādāties preci, bet arī tieši saistītus lēmumus, proti, lēmumu ieiet veikalā: “Ciktāl pamatlietā attiecīgā komercprakse attiecas uz informāciju par preces pieejamību par labvēlīgu cenu konkrētā laika posmā, jānosaka, vai šīs preces iespējamam pirkumam sagatavojošās darbības, tādas kā patērētāja pārvietošanās līdz veikalam vai ieiešana tajā, pašas par sevi ir uzskatāmas par tādām, kas veido lēmumu veikt darījumu šīs direktīvas izpratnē. (..) lēmums veikt darījumu ir “jebkurš patērētāja pieņemts lēmums par to, vai, kā un pēc kādiem noteikumiem veikt pirkumu”. Šis jēdziens tātad ietver ne tikai lēmumu iegādāties vai neiegādāties preci, bet arī tieši saistītu lēmumu ar šo, proti, ieiet veikalā. (..) Šīs direktīvas 2. panta k) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens ‟lēmums veikt darījumu” attiecas uz jebkuru lēmumu, kurš ir tieši saistīts ar preces iegādāšanos vai neiegādāšanos.” Tādējādi jēdziens “lēmums veikt darījumu” aptver arī lēmumus, ko pieņem pirms un pēc pirkuma veikšanas. Ar darījumu saistītais lēmumu kopums, ko par produktu vai pakalpojumu var pieņemt patērētājs, ir ļoti plašs un neaprobežojas ar lēmumu par to, vai veikt pirkumu. No šiem lēmumiem var izrietēt darbības, kurām nav valsts līgumtiesībās noteiktu juridisko seku un kuras var veikt jebkurā brīdī no patērētāja pirmās saskares ar tirgdarbību līdz produkta kalpošanas ilguma beigām vai pakalpojuma pēdējai izmantošanas reizei. Par lēmumiem veikt darījumu varētu uzskatīt daudzus pirmspirkuma lēmumus. Piemērs ·Komercpiedāvājuma ietekmē pieņemts lēmums doties uz izpārdošanas centru vai veikalu. ·Lēmums piekrist noklausīties tirgotāja vadītu pārdošanas prezentāciju. ·Komercpiedāvājuma ietekmē pieņemts lēmums apskatīt tīmekļa vietni.



Par lēmumu veikt pirkumu var uzskatīt daudzus pēcpirkuma lēmumus, kas pieņemti pēc produkta iegādes vai pakalpojuma abonēšanas. Piemērs ·Lēmums atteikties no pakalpojumu līguma vai pārtraukt to. ·Lēmums mainīt pakalpojumu sniedzēju.

Attiecībā uz maldinošu praksi, ko īsteno trešās personas, E-komercijas direktīvas 14. pantā ir noteikts, kādos apstākļos konkrētas tiešsaistes platformas nav atbildīgas par nelikumīgu informāciju, ko tajās glabā trešās personas, kad tās darbojas kā starpnieki, kas sniedz “glabāšanas” pakalpojumus šā noteikuma izpratnē. No NKD skatpunkta izšķirīga nozīme ir tam, vai attiecīgais tiešsaistes starpnieks ir uzskatāms par tirgotāju un vai viņš ir iesaistījies uz patērētāju vērstā komercpraksē, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem. NKD tiek pārkāpta vienīgi tad, ja tiešsaistes starpnieks ir uzskatāms par tirgotāju, īsteno šādu komercpraksi un to dara veidā, kas ir pretrunā NKD. Tādā gadījumā uz starpnieku neattiecas E-komercijas direktīvas 14. pantā paredzētais atbrīvojums no atbildības, ja attiecīgā prakse ir saistīta ar starpnieka darbībām, nevis glabāto informāciju un ja starpniekam ir zināšanas par šādu informāciju vai tas var to kontrolēt. Daudzi patērētāji vispirms meklē produktus, izmantojot meklētājprogrammas vai salīdzināšanas rīkus vai izskatot tiešsaistē publicētās lietotāju atsauksmes, un pēc tam atver to tirgotāju tīmekļa vietnes, kam ir izdevīgākie piedāvājumi, lai veiktu pirkumu. Piemērs ·Ja tirgotājs sniedz tiešsaistes salīdzināšanas rīka pakalpojumus un pienācīgi neinformē patērētājus par apmaksātu produktu izvietošanu, šādu rīcību var uzskatīt par negodīgu komercpraksi neatkarīgi no tā, vai produktus, ko patērētājs salīdzināja ar salīdzināšanas rīku, pārdošanai tieši piedāvā salīdzināšanas rīka pakalpojumu sniedzējs vai pārdevēji, kas ir trešās personas. Šajā gadījumā salīdzināšanas rīka pakalpojumu sniedzēja īstenotās nepārredzamās komercprakses ietekmē patērētājs varētu pieņemt tādu lēmumu veikt darījumu, kādu citādi nebūtu pieņēmis. Turklāt uz vienu patērētāju vērstas negodīgas komercprakses rezultātā lēmumu veikt darījumu varētu pieņemt cits patērētājs, kas to citādi nebūtu darījis. Piemērs ·Ja tirgotājs, kas piedāvā tiešsaistē pieejamas lietotāju atsauksmes, slēpj negatīvās atsauksmes, šādu komercpraksi var uzskatīt par maldinošu darbību vai noklusējumu arī tad, ja konkrētais lēmums veikt darījumu ir saistīts ar lēmumu, ko pieņēmis cits patērētājs, nevis tas, kuram lika dzēst vai nepublicēt negatīvu atsauksmi. Šādā gadījumā tirgotājs, radot nepatiesu vai maldinošu kopējo priekšstatu par atsauksmju vietnes iedabu vai darbības veidu, varētu panākt, ka vidusmēra patērētājs, kas lasa tiešsaistē publicētās atsauksmes, varētu nolemt sazināties ar norādīto tirgotāju (un pēcāk noslēgt ar to līgumu), ko viņš nedarītu, ja zinātu, ka negatīvās atsauksmes ir noklusētas. Ar meklētājprogrammām saistīta komercprakse, salīdzināšanas rīki un lietotāju atsauksmes ir sīkāk aprakstīti 5.2. nodaļā “Tiešsaistes sektors”. 2.4Būtiski kropļot patērētāju saimniecisko rīcību NKD vispārīgie noteikumi (5.–9. pants) aptver negodīgu, maldinošu un agresīvu komercpraksi, kas var kropļot patērētāju saimniecisko rīcību. Katrā gadījumā noteikumu prasības ir formulētas nedaudz atšķirīgi. Atbilstīgi NKD 5. panta 2. punktam komercprakse ir negodīga, ja tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām un “būtiski kropļo vai var būtiski kropļot” vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību. Savukārt 6., 7. un 8. pantā ir aizliegta maldinoša vai agresīva komercprakse, ja tā liek vai var likt vidusmēra patērētājam “pieņemt lēmumu veikt darījumu, kādu viņš citādi nebūtu pieņēmis”. Nosacījums, ka komercprakse ir uzskatāma par negodīgu tad, ja tā var kropļot patērētāja saimniecisko rīcību, 5. panta 2. punktā ir formulēts citādi nekā 6., 7. un 8. pantā. Sākotnēji šī šķietamā pretruna varētu apgrūtināt interpretāciju. Tomēr NKD 5. panta 2. punkts būtu jālasa kopā ar 2. panta e) punktu, kurā noteikts šādi: 2. panta e) punkts “būtiski kropļot patērētāju saimniecisko rīcību” nozīmē izmantot komercpraksi, lai būtiski mazinātu patērētāja spējas pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu, tādējādi liekot patērētājam pieņemt tādus lēmumus par darījuma veikšanu, kādus viņš citādi nebūtu pieņēmis. Tādējādi, pamatojoties uz NKD 5. panta 2. punktu, tas, vai komercprakse “būtiski kropļo vai var būtiski kropļot” patērētāja saimniecisko rīcību, ir atkarīgs no tā, vai komercprakse liek vai var likt patērētājam “pieņemt tādus lēmumus par darījuma veikšanu, kādus viņš citādi nebūtu pieņēmis”. Šāds pats novērtējums jāveic, pamatojoties uz 6., 7. un 8. pantu. No tā izriet, ka, lai gan NKD 5. panta 2. punkta formulējums atšķiras no pārējo minēto pantu teksta, nosacījums par būtisku patērētāja rīcības kropļošanu ir viens un tas pats.

Tiesas izstrādātais jēdziena “lēmums veikt darījumu” plašais tvērums (sk. 2.3. nodaļu) ļauj attiecināt NKD uz dažādiem gadījumiem, kad tirgotāja negodīga rīcība neliek patērētājam noslēgt darījumu vai pakalpojumu līgumu. Komercpraksi var uzskatīt par negodīgu ne vien tad, ja tā var likt vidusmēra patērētājam iegādāties vai neiegādāties produktu, bet arī tad, ja tās ietekmē patērētājs var, piemēram: Øieiet veikalā; Øpavadīt vairāk laika internetā, veicot reģistrācijas procesu; Ønolemt, ka nemainīs pakalpojumu sniedzēju vai produktu. Saskaņā ar NKD, nosakot būtiska kropļojuma esību, izvērtē ne tikai to, vai patērētāja saimnieciskā rīcība (t. i., tā lēmums veikt darījumu) patiešām tika izkropļota. Direktīvā ir arī prasīts novērtēt, vai komercprakse “var” (t. i., spēj) šādi ietekmēt vidusmēra patērētāju. Tāpēc valstu izpildiestādēm būtu ne vien jāizmeklē katras lietas fakti un apstākļi (t. i., in concreto), bet arī jānovērtē, vai attiecīgā prakse “varētu” ietekmēt vidusmēra patērētāja lēmumu par darījuma veikšanu (t. i., in abstracto). Piemērs ·Reklāmas paziņojumā tika apgalvots, ka automašīnas jaunais modelis ir “drošākā automašīna pasaulē”. Lemjot, vai šā apgalvojuma ietekmē kāds patērētājs pieņēma pienācīgi pamatotu lēmumu par darījuma veikšanu, Zviedrijas tiesa secināja, ka, lai lēmumu uzskatītu par “lēmumu veikt darījumu”, pietiek ar to, ka tirgdarbība var raisīt vidusmēra patērētāja interesi un pamudināt viņu pieņemt lēmumu par jebkādu turpmāko darbību (piemēram, apmeklēt veikalu vai tīmekļa vietni, lai iegūtu papildu informāciju par produktu). 2.5Vidusmēra patērētājs 18. apsvērums Ir pareizi visus patērētājus aizsargāt pret negodīgu komercpraksi; taču kopš Direktīvas 84/450/EEK stāšanās spēkā Tiesa, izskatot lietas, kas saistītas ar reklāmu, ir atzinusi par vajadzīgu pārbaudīt šīs prakses ietekmi uz iedomātu tipisko patērētāju. Saskaņā ar proporcionalitātes principu un lai dotu iespēju efektīvi piemērot aizsargpasākumus, kas paredzēti šajā direktīvā, tajā par atsauces lielumu izmantots pietiekami labi informēts, kā arī pietiekami vērīgs un piesardzīgs vidusmēra patērētājs, ņemot vērā sociālos, kultūras un valodas faktorus, kā to interpretējusi Tiesa, bet tajā arī paredzēti noteikumi, lai novērstu tādu patērētāju izmantošanu, kuru īpašības tos padara mazāk aizsargātus pret negodīgu komercpraksi. Ja kāda komercprakse ir īpaši vērsta uz konkrētu patērētāju grupu, piemēram, bērniem, vēlams, ka šīs komercprakses ietekmi vērtē no attiecīgās grupas vidusmēra pārstāvja viedokļa. (..) Metode, ar kuru nosaka vidusmēra patērētāju, nav statistikas metode. Attiecīgo valstu tiesām un iestādēm būs jāizmanto pašu lemtspēja, [ņemot vērā Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru,] lai noteiktu vidusmēra patērētāja tipisko reakciju katrā konkrētā gadījumā. Kā norādīts NKD 18. apsvērumā un sīkāk precizēts 5.–9. pantā, NKD kā komercprakses ietekmes izvērtēšanas atsauces lielums ir izmantots jēdziens “vidusmēra patērētājs”, ko iepriekš ir izstrādājusi Tiesa: “.. lai noteiktu, vai konkrēts apraksts, preču zīme vai pārdošanu veicinošs apraksts, vai paziņojums ir maldinošs, jāņem vērā prognozētās pietiekami labi informēta, pietiekami vērīga un piesardzīga vidusmēra patērētāja gaidas.” Šo jēdzienu Tiesa izstrādāja pirms NKD pieņemšanas. NKD tas tika kodificēts, lai noteiktu valstu iestādēm un tiesām kopējus kritērijus un tādējādi palielinātu juridisko noteiktību un mazinātu atšķirīgu novērtējumu iespējamību. Saskaņā ar Tiesas judikatūru vidusmēra patērētājs ir samērā kritiska persona, kas tirgū rīkojas apzinīgi un apdomīgi. Piemērs ·“Samērā apdomīgs patērētājs” neticēs, ka uz iepakojuma norādītais skaitlis reklāmas marķējumā atbilst reklamētajam attiecīgā produkta lieluma pieaugumam. Vidusmēra patērētājs parasti neuzskata, ka precēm, kas marķētas kā “dermatoloģiski pārbaudītas”, piemīt dziedinošas īpašības, kādu tām patiesībā nav. Katrā ziņā atbilstīgi NKD vidusmēra patērētājs nav persona, kam nepieciešams tikai neliels aizsardzības līmenis, jo viņš/viņa vienmēr spēj iegūt pieejamo informāciju un rīkoties, to pienācīgi ņemot vērā. Gluži pretēji, kā uzsvērts 18. apsvērumā, metodes pamatā ir proporcionalitātes princips. NKD šis jēdziens tika iekļauts nolūkā nodrošināt pietiekamu līdzsvaru starp nepieciešamību aizsargāt patērētājus un veicināt brīvo tirdzniecību atvērtā tirgū, kurā notiek konkurence. Tāpēc NKD lietotais jēdziens “vidusmēra patērētājs” vienmēr būtu jāinterpretē, ņemot vērā Līguma 114. pantu, kurā ir paredzēts augsts patērētāju aizsardzības līmenis. Vienlaikus jānorāda, ka saskaņā ar NKD pamatprincipu, piemēram, valsts pasākums, ar ko aizliedz apgalvojumus, kuri varētu maldināt tikai ļoti lētticīgu, naivu vai neuzmanīgu patērētāju (piemēram, “uzbāzīgi lielīga reklāma” ), būtu nesamērīgs un radītu nepamatotus šķēršļus tirdzniecībai. Kā skaidri norādīts 18. apsvērumā, vidusmēra patērētāju nenosaka ar statistikas metodi. Tas nozīmē, ka valstu iestādēm un tiesām pašām būtu jāspēj izvērtēt, vai prakse var maldināt vidusmēra patērētāju, ņemot vērā vispārīgo pieņēmumu par patērētāju gaidām un nepieprasot eksperta ziņojumu vai aptauju par patērētāju rīcību . Piemērs ·Saskaņā ar Apvienotās Karalistes Augstās tiesas nolēmumu termins “vidusmēra patērētājs” ir attiecināms uz “patērētājiem, kas par sevi pienācīgi gādā un nav nekompetenti, vieglprātīgi vai pārsteidzīgi”. Augstā tiesa arī secināja, ka nevar rēķināties ar to, ka vidusmēra patērētājs izlasīs sīkā drukā rakstīto reklāmas dokumentu daļu. ·Vācijā Oberlandesgericht Karlsruhe lēma, ka par vidusmēra patērētājiem var uzskatīt arī cilvēkus ar vāju redzi un ka informācijas drukāšanu ļoti mazā fontā var uzskatīt par maldinošu komercpraksi. Līdzīgu lēmumu pieņēma arī Slovākijas Tirdzniecības inspekcija. ·Ungārijā Pilsētas Augstā apelācijas tiesa konstatēja, ka saprātīgs patērētājs nav aizdomīgs un mēdz uzskatīt saņemto informāciju par precīzu un atbilstošu. Saprātīgam patērētājam nav pienākuma papildus meklēt saņemtā paziņojuma pilnu un precīzu versiju, ja vien sūtītājs nav uz to skaidri vērsis patērētāja uzmanību vai paziņojuma tekstā nav stingras norādes uz šādu pienākumu. NKD 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir precizēta vidusmēra patērētāja noteikšanas metode, ja ir iesaistītas konkrētu patērētāju grupu intereses. Ja prakse ir vērsta uz īpašu patērētāju grupu, tās ietekme būtu jāvērtē no grupas vidusmēra pārstāvja viedokļa.

5. panta 2. punkts 2. Komercprakse ir negodīga, ja: (..) b) tā attiecībā uz produktu būtiski kropļo vai var būtiski kropļot tā vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību, kuru produkts sasniedz vai kuram tas adresēts, vai vidusmēra grupas pārstāvja saimniecisko rīcību attiecībā uz produktu, ja komercprakse ir vērsta uz īpašu patērētāju grupu. Piemērs ·Lietā par bērnu autiņu maldinošu reklāmu, kurā tika netieši norādīts uz alerģiju un tirgotāja pārdoto autiņu saistību, Zviedrijas Tirgus tiesa noteica, ka vidusmēra patērētāji ir mazu bērnu vecāki, kam nav īpašu zināšanu par alerģijām. Konstatējumi, kas gūti Eiropas Komisijas pētījumā par patērētāju neaizsargātību galvenajos tirgos Nesen veiktā patērētāju neaizsargātības pētījumā tika aplūkoti Tiesas izstrādātie jēdzieni “vidusmēra” un “neaizsargāts” patērētājs, īpašu uzmanību pievēršot NKD. Pētījumā skatīja, kā šos juridiskos jēdzienus izprot dažādās dalībvalstīs, un secināja, ka pastāv nelielas interpretācijas atšķirības, lai gan tie izmantoti daudzās lietās. Turklāt jēdzienu “vidusmēra patērētājs” aplūkoja no diviem skatpunktiem — saistībā ar pētījumā izstrādātajiem rādītājiem, lai izprastu patērētāju neaizsargātības jēdziena būtību, un saistībā ar NKD sniegto “vidusmēra patērētāja” definīciju, proti, atsaucoties uz vidusmēra patērētāju kā uz pietiekami “labi informētu”, “vērīgu” un “piesardzīgu” personu. Par to, vai vidusmēra patērētājs ir “labi informēts”, pētījumā secināja, ka vidusmēra patērētājs, kā to apliecināja par katru rādītāju sniegtās patērētāju vidējās atbildes, uzskata, ka ir diezgan labi informēts par cenām, norāda, ka viņš/viņa lasa interneta, banku un enerģētikas pakalpojumu paziņojumus (taču atzīst, ka tos tikai izskata vai izlasa pavirši), un apgalvo, ka nepaļaujas uz reklāmās sniegto informāciju. Par jēdzieniem “vērīgs” un “piesardzīgs” pētījumā gūti šādi konstatējumi: vidējais patērētājs uzskata, ka viņš/viņa diezgan uzmanīgi slēdz darījumus ar citiem cilvēkiem un pieņem lēmumus, pārāk nevēlas riskēt un nepiekrīt apgalvojumam, ka reklāmās tiek izklāstīti objektīvi fakti. Vidējais patērētājs arī pareizi noteica tādu jēdzienu kā “KWh”, “megabaiti sekundē” un “procentu likme” nozīmi un pareizi atbildēja uz jautājumiem, ar kuriem tika noskaidrots pamata datorprasmju līmenis un lētticības pakāpe. Vairums minēto rādītāju atspoguļo pašu norādītās vidējās atbildes (nevis objektīvus vērtējumus) attiecībā uz tādiem jēdzieniem kā būt “labi informētam”, “vērīgam” un “piesardzīgam”, tāpēc rādītāji būtu jāinterpretē piesardzīgi, jo tos — vismaz daļēji — var ietekmēt patērētāju uzvedības noslieces, piemēram, pārāk augsta pašapziņa . Tas pamatojams ar faktu, ka uzvedības testa eksperimentos vidējais patērētājs patiesībā nespēja izvēlēties visizdevīgāko no izteiktajiem komplicētajiem piedāvājumiem; šī situācija atspoguļoja pašreizējo tirgdarbības praksi enerģētikas sektorā (sarežģīts cenu izklāsts), tiešsaistes sektorā (piedāvājumu sasaistīšana) un citās nozarēs (“pievilināšanas likmes” — sākotnējās likmes ir zemākas par tirgus likmēm un būs spēkā tikai neilgu periodu, pēc kura pakāpeniski pieaugs). Turklāt vidējais patērētājs paziņoja, ka nekad nesalīdzina banku un enerģētikas pakalpojumu sniedzēju piedāvājumus un viņam/viņai to salīdzināšana sagādā problēmas. Vidējais patērētājs arī jūtas nedaudz neaizsargāts personīgo īpatnību, piemēram, veselības problēmu, vecuma, piederības mazākuma grupai u. c. iemeslu, dēļ. Kopumā vairums rādītāju liecina, ka vidusmēra patērētājs visās 28 ES dalībvalstīs ir diezgan līdzīgs, taču ir konstatētas arī dažas valstu līmeņa atšķirības. Piemēram, 69 % Bulgārijas patērētāju uzskata, ka salīdzināt enerģētikas pakalpojumu piedāvājumus ir vai nu “ļoti”, vai arī “diezgan” grūti, savukārt Vācijā šāds viedoklis ir 35 % patērētāju. Dānijā 63 % patērētāju domā, ka salīdzināt banku piedāvātos pakalpojumus ir “ļoti” vai “diezgan” grūti, taču Apvienotajā Karalistē šādi uzskata 33 % patērētāju. Šie konstatējumi norāda uz faktu, ka vidusmēra patērētāja īpašības nosaka gan viņa apstākļi, gan šo īpašību novērtēšanas veids. Tāpēc pētījuma konstatējumus var ņemt vērā, veidojot priekšstatu par vidusmēra patērētāju. Tā galīgajā ziņojumā ir izklāstīti konstatējumi par atsevišķām valstīm. Komercpaziņojumu izstrādē tirgotāji dažkārt atkarībā no produktu iedabas ņem vērā konkrētas sociālās, lingvistiskās un kultūras iezīmes, kas ir raksturīgas vidusmēra patērētājiem, kuriem produkti ir paredzēti. Tāpēc atsevišķos gadījumos, pamatojoties uz šādām sociālajām, lingvistiskajām un kultūras iezīmēm, kas var būt raksturīgas arī konkrētai dalībvalstij, kompetentā izpildiestāde vai tiesa var atšķirīgi interpretēt ar komercpraksi nodoto vēstījumu. Lietā par maldinošu kosmētikas reklāmu Tiesa lēma šādi: “Lai piemērotu šo kritēriju konkrētajai lietai, jāņem vērā vairāki apsvērumi. Konkrētāk, jānosaka, vai sociālo, kultūras vai lingvistisko faktoru dēļ ar terminu “liftings”, kas izmantots saistībā ar nostiprinošu krēmu, Vācijas [vidusmēra] patērētājs var saprast ko citu nekā patērētāji no citām dalībvalstīm un vai produkta lietošanas instrukcijā ir pietiekami skaidri norādīts, ka tā ietekme ir īslaicīga, tādējādi neitralizējot jebkādu secinājumu par pretējo, kas varētu izrietēt no vārda “liftings”.” Turklāt Tiesa paziņoja: “Iespēju noteikt tirdzniecības aizliegumu preču zīmes maldinošās iedabas dēļ principā neliedz tas, ka citās dalībvalstīs konkrēto preču zīmi neuzskata par maldinošu. (..) iespējams, ka dalībvalstu lingvistisko, kultūras un sociālo atšķirību dēļ preču zīme, kas nevar maldināt patērētājus vienā dalībvalstī, var būt maldinoša citā dalībvalstī.” Tāpēc, pamatojoties uz vidusmēra patērētāja noteikšanas metodi un neatkarīgi no NKD paredzētā pilnīgās saskaņošanas principa, teorētiski varētu būt pamatoti prasīt, lai ārvalstu tirgotājs sniegtu papildu informāciju sociālu, kultūras vai lingvistisku iemeslu dēļ. Citiem vārdiem sakot, šādas informācijas noklusēšana nemaldinātu patērētājus izcelsmes valstī, bet varētu maldināt patērētājus galamērķa valstī. 2.6Neaizsargāti patērētāji 5. panta 3. punkts. Negodīgas komercprakses aizliegums 3. Tādu komercpraksi, kas var būtiski kropļot tikai precīzi nosakāmas patērētāju grupas saimniecisko rīcību, kuri garīgu vai fizisku traucējumu, vecuma vai lētticības dēļ ir īpaši neaizsargāti pret tādu praksi vai attiecīgo produktu, tādējādi, ka varētu saprātīgi paredzēt, ka tirgotājam tas būtu bijis jāprognozē, vērtē no tādas grupas vidusmēra pārstāvja viedokļa. Tas neskar parasto un likumīgo reklāmas praksi lietot pārspīlētus izteicienus vai izteicienus, ko nav paredzēts uztvert burtiski. 19. apsvērums Ja konkrētas īpašības, piemēram, vecums, fiziski vai garīgi traucējumi vai lētticība, dara patērētājus īpaši viegli ietekmējamus ar kādu komercpraksi vai attiecīgu produktu un ja šī prakse var kropļot tikai tādu patērētāju saimniecisko rīcību tā, ka tirgotājs to var saprātīgi paredzēt, viņiem der nodrošināt pietiekamu aizsardzību, attiecīgo praksi vērtējot no attiecīgās grupas vidusmēra locekļa viedokļa. NKD pamatā ir uzskats, ka, lai gan pret negodīgu komercpraksi ir jāaizsargā visi patērētāji, tiem patērētājiem, kas uzskatāmi par kādas 5. panta 3. punktā uzskaitītās grupas pārstāvjiem, būtu jāsaņem lielāka aizsardzība nekā 5. panta 2. punktā minētajam “vidusmēra patērētājam”. Direktīvas preambulas 19. apsvērumā ir precizēta 5. panta 3. punkta interpretācija — lai gan saskaņā ar 5. panta 3. punktu patērētājus par neaizsargātiem padara tikai “garīgi vai fiziski traucējumi, vecums vai lētticība”, 19. apsvērumā ir uzskaitītas iezīmes, kas dara patērētājus “īpaši viegli ietekmējamus”. Piemērs ·Lietā par kredītiestādes noklusētu būtisku informāciju Ungārijas Konkurences aizsardzības iestāde uzskatīja, ka konkrētais piedāvājums varēja īpaši viegli ietekmēt patērētājus, kurus zemās maksātspējas dēļ kredītiestādes bija iekļāvušas “melnajā sarakstā”.

Konstatējumi, kas gūti Eiropas Komisijas pētījumā par patērētāju neaizsargātību galvenajos tirgos Izskatot dažādās jēdziena “patērētāju neaizsargātība” definīcijas un interpretācijas, pētījumā ir noteikta diezgan plaša definīcija, kurā par vienu no piecām patērētāju neaizsargātības “dimensijām” ir atzīta lielāka ietekmējamība ar tirgdarbības praksi. Pētījumā “neaizsargāts patērētājs” ir definēts šādi: “Patērētājs, kam sociāldemogrāfisko īpašību, uzvedības iezīmju, personīgo apstākļu vai tirgus vides dēļ oir lielāks risks tirgū saskarties ar negatīvu iznākumu; oir ierobežota spēja palielināt savu labklājību; oir grūtības saņemt vai uztvert informāciju; oir mazākas iespējas iegādāties, izvēlēties vai piekļūt piemērotiem produktiem vai kas oir ietekmējamāks ar konkrētu tirgdarbības praksi.” No NKD skatpunkta svarīgākā ir pēdējā no uzskaitītajām “dimensijām” — 5. panta 3. punktā neaizsargāti patērētāji ir definēti kā patērētāji, kas ir “īpaši neaizsargāti pret tādu praksi vai attiecīgo produktu (..)”. Vairumam patērētāju piemīt vismaz vienai dimensijai atbilstīgas neaizsargātības pazīmes, savukārt trešdaļai patērētāju ir raksturīgas vairākām dimensijām atbilstošas neaizsargātības pazīmes. Neaizsargātības pazīmes netika konstatētas mazāk nekā piektdaļai intervēto patērētāju. Tā kā patērētāju neaizsargātība ir daudzšķautņains jēdziens, atšķiras arī personīgo iezīmju ietekme uz patērētāja iespējamo neaizsargātību. Piemēram, tādas iezīmes kā vecums un dzimums var palielināt atsevišķus neaizsargātības faktorus, taču neietekmēt citus. 2.6.1NKD 5. panta 3. punktā noteiktie neaizsargātības kritēriji Traucējumi (garīgi vai fiziski) ir arī maņu orgānu darbības traucējumi, ierobežota mobilitāte un cita nevarība. Piemērs ·Itālijas AGCM uzskatīja, ka reklāma, kurā produktiem maldinoši tiek piedēvētas īpašības, kas spēj izārstēt no smagas slimības, ir īpaši nopietns pārkāpums, jo tās ietekmē neaizsargāti patērētāji, piemēram, smagi slimi cilvēki, varētu pieņemt tādu lēmumu par darījuma veikšanu, kādu viņi citādi nebūtu pieņēmuši. Šajā saistībā jānorāda, ka ES 2010. gadā ratificēja ANO Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām . Pirmajos ANO komitejas noslēguma apsvērumos, ko izteica 2015. gada oktobrī, ES tika ieteikts “veikt atbilstošus pasākumus, ar ko nodrošināt, lai visas personas ar invaliditāti, kurām ir liegta to tiesībspēja, varētu izmantot visas tiesības, kas ir paredzētas Eiropas Savienības līgumos un tiesību aktos, piemēram, (..) patērētāju tiesības (..)”. Attiecībā uz vecumu jānorāda, ka komercprakse, iespējams, būtu jāvērtē no dažādu vecumu patērētāju skatpunkta. Komisijas pētījumā par patērētāju neaizsargātību tika secināts, ka vecums atsevišķos gadījumos var veicināt patērētāja neaizsargātību. Piemēram, salīdzinājumā ar patērētājiem pusmūžā (34–44 gadi) gados jauni patērētāji (16–24 gadi): ·retāk rīkojas, saskaroties ar problēmu; ·biežāk pārmaksā par pakalpojumiem, jo nevar izmantot dažas maksājumu metodes. Taču pētījumā arī konstatēja, ka vecāka gadagājuma patērētājiem (65–74 gadu veciem un patērētājiem, kas vecāki par 75 gadiem) ir grūtāk salīdzināt un izvēlēties piedāvājumus galvenajos tirgos nekā pusmūža patērētājiem (33–44 gadi). Vecāka gadagājuma patērētāji var būt neaizsargātāki pret konkrētiem prakses veidiem vecuma dēļ. Agresīvas tiešpiedāvājuma tirdzniecības metodes, iespējams, neietekmēs vidusmēra patērētājus, taču var iebiedēt konkrētu patērētāju grupu, jo īpaši vecus ļaudis, kuri varētu būt mazāk noturīgi pret “pārdošanas spiedienu”. Konstatējumi, kas gūti Eiropas Komisijas pētījumā par bērniem adresētu tiešsaistes tirgdarbību ·Nenoliedzami, ka bērniem ir grūtības atpazīt tiešsaistes reklāmu un apzināti neņemt vērā komerciālu pārliecināšanu, un šāda prakse ietekmē viņu izvēli un rīcību. ·Ir iespējams skaidri dokumentēt spēlēs iestrādāto reklāmu ietekmi uz bērnu faktisko rīcību. Kādā uzvedības eksperimentā pētīja spēlēs (šajā gadījumā videospēlēs, kurās iekļauta reklāma) iestrādātu reklāmu ietekmi un konstatēja, ka, spēlējot spēli, kas popularizēja enerģētiski bagātus pārtikas produktus, bērni patērēja vairāk enerģētiski bagātu uzkodu nekā bērni, kuru spēlētā videospēle popularizēja nepārtikas produktu. ·Uzvedības eksperimentā, kurā izmeklēja uzvedņu ietekmi uz lēmumu spēles gaitā izdarīt pirkumu lietotnē, secināja, ka šādas uzvednes ietekmē bērnu patērētāju rīcību, un vairāki bērni paziņoja, ka, pērkot papildu funkcijas, skaidri neapzinājās, ka par tām jāmaksā. Daudzi bērni atzina, ka viņiem ir grūti pieņemt lēmumu, kad tiek mudināti veikt pirkumus lietotnē. ·Bērnu neaizsargātību veicina vairāki faktori, tostarp plašsaziņas līdzeklis, kurā reklāma izvietota. Salīdzinājumā ar tiešsaistes spēlēm bērni biežāk saskata televīzijā attēloto reklāmu komerciālo nolūku. Turklāt “integrētajās reklāmās” bērni komerciālo nolūku pamana un saprot retāk nekā tiešākās reklāmās. Papildus NKD 5. panta 3. punktam bērnus īpaši aizsargā tās I pielikuma 28. punktā noteiktais tiešās pārliecināšanas aizliegums. Šis aizliegums, kas attiecas arī uz bērna aicināšanu iegādāties produktu tieši vai pārliecināt pieaugušos viņam kaut ko nopirkt (bērna mudināšanu ietekmēt viņa vecāku pirkumus), ir aprakstīts 4.6. nodaļā. Kā minēts 2.5. nodaļā par vidusmēra patērētāju, bērnu spēja saprast tiešsaistes un bezsaistes reklāmu ļoti atšķiras un ir atkarīga no vecuma un brieduma. Zināmā mērā NKD piemērošanā to ir iespējams ņemt vērā, jo tās 5. panta 3. punktā ir atļauts komercpraksi vērtēt no konkrētas vecuma grupas vidusmēra pārstāvja viedokļa. Vēl viena patērētāju kategorija, pie kuras nereti vēršas blēdīgi tirgotāji, ir pusaudži. Pusaudžiem īpaši tīkamu produktu reklāmā var tikt izmantota viņu neuzmanība vai neapdomība, vēlme riskēt, kas izriet no brieduma trūkuma un lētticības. Piemērs ·Pusaudži var burtiskāk uztvert mobilā tālruņa pakalpojumu reklāmu, kura vēstī, ka, abonējot konkrētu lojalitātes plānu, patērētājs var viegli iegūt un saglabāt draugus. Atkarībā no apstākļiem šo faktoru var ņemt vērā saskaņā ar NKD 5. panta 3. punktu. Jēdziens “lētticība” attiecas uz tādām patērētāju grupām, kam ir lielāka nosliece ticēt noteiktiem apgalvojumiem. Šis termins ir neitrāls, un tā nozīme ir atkarīga no apstākļiem, tāpēc mērķis ir aizsargāt tos grupas pārstāvjus, kurus kāda iemesla dēļ var īpaši ietekmēt konkrēta komercprakse. Par šīs grupas pārstāvi var uzskatīt jebkuru patērētāju. Pētījumā par patērētāju neaizsargātību tika secināts, ka cilvēkiem, kas neizturēja lētticības pārbaudi, biežāk rodas ar piedāvājumu izvēli saistītas problēmas. Turklāt cilvēki, kas sevi uzskata par lētticīgiem, retāk iesniedz sūdzību, ja ir saskārušies ar problēmām, un biežāk jūtas neaizsargāti kā patērētāji.

Piemērs ·Tirgotājs reklamēja saldumu paciņas, apgalvojot, ka par katru pārdoto paciņu iestādīs vienu koku. Tomēr tas jau bija piekritis iestādīt konkrētu koku skaitu neatkarīgi no tā, cik konfekšu paciņas pārdos. Somijas Tirgus tiesa atbalstīja patērētāju ombuda prasību, kurā viņš apgalvoja, ka šajā paziņojumā tiek izmantota par vidi nobažījušos patērētāju lētticība. 2.6.2Prasība par paredzamību “Patērētāja neaizsargātības” kritēriju piemēro tad, ja komercprakse kropļo tādas patērētāju grupas saimniecisko rīcību, kas ir īpaši neaizsargāta, “tādējādi, ka varētu saprātīgi paredzēt, ka tirgotājam tas būtu bijis jāprognozē”. Piemērs ·Tiešsaistes spēles vai lietotnes, kas varētu būt vērstas uz bērniem vai pusaudžiem kā uz neaizsargātu grupu, parasti nav paredzētas vienīgi bērniem. Šādas spēles patiešām var būt ļoti populāras arī pieaugušo vidū, lai gan tajās nereti izmanto animācijas filmas vai citas funkcijas, kas parasti piesaista bērnus vai pusaudžus. “Paredzamības” kritērijs ir jāpiemēro ikreiz, kad jānosaka, vai konkrētais tirgotājs varēja saprātīgi paredzēt, ka attiecīgā prakse īpaši piesaistīs neaizsargātas grupas. Šis kritērijs pievieno papildu elementu — proporcionalitāti — komercprakses novērtējumam attiecībā uz neaizsargātiem patērētājiem. Tā mērķis ir saukt tirgotājus pie atbildības vienīgi tad, ja varēja saprātīgi paredzēt, ka tirgotājam bija jāprognozē komercprakses negatīvā ietekme uz neaizsargātu patērētāju kategoriju. Tas nozīmē, ka tirgotājiem nav jādara vairāk, kā būtu saprātīgi, gan izvērtējot to, vai prakse varētu negodīgi ietekmēt kādu skaidri identificējamu patērētāju grupu, gan veicot šādas ietekmes ierobežošanas darbības. Tādējādi, ja pat visgodīgākā komercprakse maldinātu dažus — īpaši naivus un nezinošus — patērētājus vai tie šīs prakses ietekmē rīkotos neracionāli, šādu komercpraksi, visticamāk, neuzskatītu par maldinošu. Piemērs ·Iespējams, daži patērētāji tic, ka Boloņas mērci patiešām ražo Boloņā, bet Jorkšīras pudiņu — Jorkšīrā. Tomēr tirgotāju nesauks pie atbildības par katru iespējamo interpretāciju vai darbību, ko attiecīgās komercprakses rezultātā varētu veikt daži patērētāji. 2.7Jēdziens “uzaicinājums veikt pirkumu” 2. panta i) punkts “uzaicinājums veikt pirkumu” ir komerciālās saziņas forma, kas norāda produkta īpašības un cenu izmantotajai komerciālās saziņas formai piemērotā veidā un tādējādi dod iespēju patērētājam veikt pirkumu. Saistībā ar “uzaicinājumu veikt pirkumu” NKD 7. panta 4. punktā par “būtisku” ir atzīta konkrēta informācija. Tas nozīmē, ka, ja vien šī informācija nav citādi skaidra no konteksta, tirgotājiem tā būs jāsniedz patērētājiem. “Produkta īpašības” ir jāiekļauj vienmēr, tiklīdz tiek sniegta mutiska vai vizuāla norāde uz produktu. Atšķirīga interpretācija varētu mudināt tirgotājus sniegt neskaidrus produkta aprakstus vai komercpiedāvājumos noklusēt informāciju, lai apietu NKD 7. panta 4. punktā noteiktās informēšanas prasības. NKD 2. panta i) punktā sniegtās definīcijas pēdējā daļā (“un tādējādi dod iespēju patērētājam veikt pirkumu”) nav noteikts, ka komercpaziņojumā ir jānodrošina patērētājam mehānisms pirkuma veikšanai (piemēram, tālruņa numurs vai kupons). Tas nozīmē, ka produkta tirdzniecības informācijai jābūt pietiekamai, lai patērētājs varētu pieņemt lēmumu par to, vai iegādāties konkrētu produktu par konkrētu cenu. Spriedumā Ving Sverige Tiesa lēma:

“No tā izriet, ka, lai komerciālu paziņojumu varētu kvalificēt par uzaicinājumu veikt pirkumu, nav nepieciešams, lai ar to būtu sniegts konkrēts līdzeklis, kā nopirkt produktu, un nav arī nepieciešams, lai komerciālais paziņojums parādītos šāda līdzekļa tuvumā vai tad, kad šāds līdzeklis pastāv.” Jēdziena “uzaicinājums veikt pirkumu” nozīme ir šaurāka nekā jēdzienam “reklāma”, un ne visa komerciālā saziņa ir uzskatāma par uzaicinājumu veikt pirkumu NKD 2. panta i) punkta izpratnē. Tomēr jēdziens “uzaicinājums veikt pirkumu” ir plašāks nekā jēdziens “pirms līguma noslēgšanas sniedzamā informācija”. Lai gan pirms līguma noslēgšanas izpildāmās informēšanas prasības attiecas uz informāciju, kas jāsniedz, pirms patērētājs noslēdz līgumu, uzaicinājums veikt pirkumu ne vienmēr paredz, ka patērētāja nākamā darbība būs līguma noslēgšana ar tirgotāju. Piemērs ·Radioreklāma, kurā minētas produkta īpašības un cena, ir uzaicinājums veikt pirkumu, taču parasti to neuzskata par informāciju, ko sniedz pirms līguma noslēgšanas. Šis nošķīrums ir īpaši svarīgs NKD un Patērētāju tiesību direktīvas mijiedarbības kontekstā. Daudzus komercpaziņojumus parasti uzskata par uzaicinājumu veikt pirkumu. Piemērs ·Aviosabiedrības tīmekļa vietnē attēloti lidojumu un to cenu piedāvājumi. ·Pa pastu veicama pasūtījuma reklāma. ·Lielveikala brošūra, kurā reklamē konkrētu produktu cenas atlaides. NKD tiek atļauts tirgotājiem izvēlēties, vai komercpaziņojumā minēt cenu. Komercpaziņojums vai reklāma, kurā izsmeļoši aprakstīts produkts vai pakalpojuma iedaba, īpašības un sniegtās priekšrocības, bet nav norādīta cena, nav uzskatāms par “uzaicinājumu veikt pirkumu” NKD 2. panta i) punkta izpratnē. Reklāma, kas popularizē tirgotāja “zīmolu”, nevis konkrētu produktu (t. i., zīmola reklāmu), ir tāda komercpaziņojuma piemērs, kas nav uzskatāms par uzaicinājumu veikt pirkumu. Piemērs ·Beļģijas tiesa lēma, ka reklāma, kurā patērētāju aicina apmeklēt tīmekļa vietni, lai saņemtu apdrošināšanas piedāvājumu, nav uzskatāma par uzaicinājumu veikt pirkumu. NKD 7. panta 4. punktā paredzētās informēšanas prasības ir aprakstītas 3.4.5. iedaļā, kurā aplūkota uzaicinājumos veikt pirkumu sniedzamā būtiskā informācija.



3.NKD noteikumi 3.1NKD darbība — direktīvas piemērošanas diagramma Diagrammā ir ilustrēta direktīvas pielikumā sniegtajā “melnajā sarakstā” iekļauto komercprakses veidu un NKD vispārīgo noteikumu, t. i., attiecīgi NKD 6.–9. un 5. panta, saistība. Lai komercpraksi uzskatītu par negodīgu un tādējādi par aizliegtu saskaņā ar NKD, ir pietiekami, ja tā atbilst tikai vienam norādītajam kritērijam. Prakse ir aizliegta. 3.2Vispārīgā klauzula — profesionālās rūpības prasības 5. pants. Negodīgas komercprakses aizliegums 1. Negodīga komercprakse ir aizliegta. 2. Komercprakse ir negodīga, ja: tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām, un tā attiecībā uz produktu būtiski kropļo vai var būtiski kropļot tā vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību, kuru produkts sasniedz vai kuram tas adresēts, vai vidusmēra grupas pārstāvja saimniecisko rīcību attiecībā uz produktu, ja komercprakse ir vērsta uz īpašu patērētāju grupu. 2. panta h) punkts “profesionālā rūpība” ir īpašas prasmes un rūpības līmenis, kādu var pamatoti sagaidīt tirgotāju izrādām pret patērētājiem un kurš ir samērīgs ar godī