LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 107/1

Komisijas Paziņojums – Dzērienu iepakojums, depozīta sistēmas un brīva preču aprite

2009/C 107/01

1. IEVADS

Iepakojumam ir svarīga sociālā un ekonomiskā nozīme, un tas veido būtisku daļu no preču apstrādes mūsdienās. Agri vai vēlu iepakojums iekļaujas arī atkritumu plūsmā. 81 miljons tonnu – tik daudz iepakojuma 2006. gadā izlietoja ES. Lai ierobežotu ietekmi uz vidi un samazinātu izlietotā iepakojuma galīgās iznīcināšanas apjomus, Direktīvā 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (1) noteikti pasākumi, kuru mērķi ir vērsties pret izlietotā iepakojuma rašanos un atkārtoti lietot, pārstrādāt un reģenerēt šāda veida atkritumus. Minētā direktīva paredz, ka dalībvalstīm ir jānodrošina izlietotā iepakojuma savākšanas, atkārtotas lietošanas un pārstrādes vai reģenerācijas pārvaldības sistēmu ieviešana, lai šā veida atkritumus apsaimniekotu ar vispiemērotākajām metodēm. Šim nolūkam direktīva nosaka pirmās prioritātes pasākumus, kuru mērķis ir nepieļaut izlietotā iepakojuma rašanos, un kā papildu pamatprincipus norāda iepakojuma atkārtotu lietošanu, pārstrādi un citas izlietotā iepakojuma reģenerācijas formas.

Iepakojuma atkārtotas lietošanas sistēmas valstīs darbojas attiecībā uz vairākiem iepakojuma veidiem. Dažas minētās sistēmas funkcionē ļoti labi, īpaši attiecībā uz transporta iepakojumu, piemēram, kastēm un paliktņiem, kā arī attiecībā uz dzērienu iepakojumiem viesnīcās, restorānos un sabiedriskās ēdināšanas nozarē. Tomēr citās nozarēs, iespējams, vajadzēs valsts iejaukšanos, lai sekmētu atkārtotas lietošanas sistēmas neatkarīgi no to faktiskā ekonomiskā izdevīguma. Saistībā ar šiem jautājumiem Eiropas Savienībā plašākās diskusijas izvēršas par plaša patēriņa dzērienu iepakojumu (kas pēc svara veido aptuveni 20 % no kopējā iepakojuma daudzuma) (2).

Dalībvalstu līmenī pieņemti reglamentējoši vadības pasākumi, kuru mērķis ir dzērienu iepakojumu atkārtota lietošana, var palīdzēt sasniegt mērķus vides aizsardzības jomā, tomēr, iespējams, tie var arī sadrumstalot iekšējo tirgu. Tirgus dalībniekiem, kuri veic uzņēmējdarbību vairākās dalībvalstīs, šo sistēmu dēļ bieži ir grūtāk izmantot iekšējā tirgus piedāvātās uzņēmējdarbības iespējas. Tā vietā, lai vienu produktu tādā pašā iepakojumā pārdotu dažādu dalībvalstu tirgos, uzņēmējiem ir jāpielāgo iepakojums katras atsevišķās dalībvalsts prasībām, tāpēc parasti rodas papildu izmaksas.

Viens no Direktīvas 94/62/EK mērķiem bija arī iekšējā tirgus darbības nodrošināšana, taču tās ietekme attiecībā uz normu saskaņošanu šajā jomā joprojām ir nepietiekama. Tā vietā direktīvas noteikumi jālasa, ņemot vērā Kopienas tiesību aktu vispārīgos principus un pienākumus, ko paredz EK līgums (īpaši EK līguma 28.–30., 81., 82., 86. un 90. pants).

Ar Direktīvu 94/62/EK tika panākta zināma konverģence starp atkritumu pārstrādes rādītājiem dalībvalstīs, un Direktīvas 98/34/EK (3) izziņošanas procedūra pirms ierosinātā tiesību akta pieņemšanas ļāva atrisināt daudzas iekšējā tirgus problēmas, kuras radītu problēmas praksē. Tomēr iekšējā tirgus darbības nodrošināšanas un tirdzniecības šķēršļu mazināšanas mērķi nav pilnībā sasniegti attiecībā uz visiem iepakojuma veidiem. Agrākā pieredze un uzsāktās lietas liecina, ka vienpusēju pasākumu pieņemšana atsevišķās dalībvalstīs joprojām rada problēmas. Konkrētāk, pārkāpuma procedūras dzērienu nozarē ir pierādījušas, ka valstu pasākumi var radīt konkurences traucējumus un dažos gadījumos sadrumstalot iekšējo tirgu, un tas ir pretrunā ar Direktīvā 94/62/EK minēto iekšējā tirgus mērķi.

Komisija 2006. gada ziņojumā par Direktīvas 94/62/EK īstenošanu apņēmās sīkāk izvērtēt nepieciešamību pēc skaidrojumiem šajā jomā (4). Šis paziņojums uzskatāms par neregulatīvu pieeju šā jautājuma risināšanā, un tā uzdevums ir Kopienas līmenī panākt lielāku pārredzamību attiecībā uz spēkā esošo tiesisko regulējumu, aprakstot dažus “darīt un nedarīt” no Kopienas viedokļa.

Šis paziņojums īpaši vērsts uz atbalstu attiecīgajiem uzņēmējiem un dalībvalstu iestādēm, kas nodarbojas ar dzērienu iepakojumu un dzērienu izlietoto iepakojumu, sniedzot tiem visaptverošu un atjauninātu pārskatu par EK tiesību aktu un sekundāro tiesību aktu principiem. Tajā atspoguļots, kā Komisija interpretē direktīvu, Līguma noteikumus, un aprakstīta Eiropas Kopienu Tiesas prakse.

Komisija turpinās stingri uzraudzīt līdzšinējo principu pareizu piemērošanu un ir apņēmusies vērsties pret visiem pasākumiem, kas varētu traucēt iekšējā tirgus darbību un kas nav attaisnojami vides aizsardzības mērķu labad.

2. BRĪVA PREČU APRITE UN DZĒRIENU IEPAKOJUMA PRASĪBAS

2.1. Problēma saistībā ar dzērienu iepakojuma kvotām

Iepriekšējos gados dalībvalstis ir noteikušas konkrētus skaitliskus mērķus (kvotas) attiecībā uz atkārtoti lietojamo taru dažiem dzērieniem. Komisijai nav iebildumu pret šāda veida kvotām, ja vien tās nosaka vispārīgus politiskus mērķus. Tomēr kvotas var būt saistītas ar īpašiem konkrētiem pienākumiem, ja tās tiek pārsniegtas vai netiek sasniegtas. Minētie pienākumi savukārt var izraisīt problēmas iekšējā tirgū, jo viens no iemesliem ir papildus izmaksas, kas saistītas ar atkārtotas lietošanas sistēmu izveidi un ar to saistītie transportēšanas attālumi, tādēļ dzērienu importētāji parasti izmanto ievērojami vairāk vienreiz lietojama iepakojuma nekā vietējie ražotāji.

Ja šo kvotu dēļ rodas kvantitatīvi ierobežojumi, t. i., pēc kvotas sasniegšanas tirgū vairs nevar laist produktus konkrētā dzēriena iepakojumā, tas ir tirdzniecības šķērslis un ir pretrunā ar EK līguma 28. pantu (5).

Turklāt Komisija uzskata, ka valstu noteikumi, kas veido tiešu saikni starp atkārtoti lietojama iepakojuma proporciju konkrētiem dzērieniem un vajadzību izveidot depozīta un atpakaļ pieņemšanas sistēmu vienreizlietojamam iepakojumam, no iekšējā tirgus viedokļa ir jāuzlūko ar īpašu piesardzību. Šķietami matemātisks mehānisms, kas atkarīgs no līdzšinējām kvotām, ietver neobjektivitātes risku īstermiņa pārmaiņu dēļ, kuras neatspoguļo vispārējās tendences. Šādos apstākļos minēto skaitļu tieša iestrāde valsts noteikumos var izrādīties nepietiekami elastīga, lai panāktu pietiekamu uzticamību, jo īpaši, lai attiecīgās jomas uzņēmēji var droši plānot ar uzņēmējdarbību saistītus lēmumus. Tāpēc piemērotāks risinājums būtu regulāri izvērtēt pārmaiņas iepakojuma nozarē un, pamatojoties uz šo novērtējumu, lemt par pasākumiem, kas būtu vajadzīgi, lai veicinātu atkārtotas izmantošanas sistēmas vai ietekmētu iepakojuma veidu sadrumstalošanos.

2.2. Dzērienu iepakojuma aizliegums

Direktīva 94/62/EK nosaka pamatprasības, kas reglamentē iepakojuma sastāvu. Saskaņā ar minētās direktīvas 18. panta noteikumiem dalībvalstis nedrīkst kavēt tāda iepakojuma laišanu tirgū savas valsts teritorijā, kas atbilst šīs valsts noteikumiem. Attiecīgi dalībvalstis nedrīkst aizliegt konkrēta veida dzērienu iepakojuma laišanu tirgū, ja iepakojums atbilst Kopienas tiesību aktiem (6). Šajā jautājumā direktīvai ir divi vienlīdz svarīgi mērķi – aizsargāt vidi un nodrošināt iekšējā tirgus darbību, piemēram, nosakot pamatprasības iepakojumam un ierobežojot iepakojuma materiālos esošo smago metālu īpatsvaru.

Valstu noteikumi, kas ierobežo konkrētā dzēriena iepakojumā importēto produktu daudzumu, ir pretrunā arī direktīvas 18. panta noteikumiem par preču brīvu apriti (7).

2.3. Iepriekšēja atļauja dzērienu iepakojumiem

Valstu sistēmas, kas paredz preču laišanu tirgū, saņemot iepriekšēju atļauju, importētājai dalībvalstij ierobežo pieeju tirgum un tāpēc ir jāuzskata par pasākumu, kas ir līdzvērtīgs kvantitatīviem importa ierobežojumiem EK līguma 28. panta (8) izpratnē. Turklāt konkrēti attiecībā uz dzērienu iepakojumu jebkādi tirgus pieejas ierobežojumi ir pretrunā ar direktīvu un EK līguma 28. pantu, ja dzērienu iepakojumi atbilst direktīvā noteiktajām pamatprasībām. Tas attiecas arī uz gadījumiem, kad prasība saņemt iepriekšēju atļauju ir balstīta uz labprātīgu vienošanos starp attiecīgo ražošanas nozari un dalībvalsti, jo, piedaloties šādā līgumā vai atbalstot to, dalībvalsts akceptē tā rezultātus un riskē neizpildīt pienākumus, kas tai noteikti saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, jo tie aizliedz jebkādus tirgus piekļuves šķēršļus dzērienu iepakojumiem, kuri atbilst direktīvas prasībām. Dzērienu iepakojums, ko tirgo kādā dalībvalstī, ir atzīts par atbilstīgu direktīvas pamatprasībām, tāpēc nedrīkst kavēt tā tirdzniecību iekšējā tirgū.

3. BRĪVA PREČU APRITE UN DZĒRIENU IEPAKOJUMA APSAIMNIEKOŠANAS SISTĒMAS

3.1. Dzērienu iepakojuma atkārtota lietošana, reģenerācija un pārstrāde

Attiecībā uz dzērienu iepakojumu “atkārtota lietošana” nozīmē to, ka konkrētu taru, kas ir paredzēta un veidota, lai ekspluatācijas ciklā to varētu lietot vismaz noteiktu skaitu aprites ciklu, atkārtoti piepilda tam pašam izmantojumam, kādam tā sākotnēji laista tirgū (9). Atkārtoti lietojamu dzērienu iepakojumu bieži dēvē par “vairākkārt piepildāmu”.

Direktīvā 94/62/EK nav skaidri noteikts, vai ieteicamāk būtu atkārtoti lietot iepakojumu vai reģenerēt izlietoto iepakojumu (10). Tomēr direktīvas preambulas 8. apsvērumā minēts, ka “kamēr attiecībā uz reģenerācijas procesiem nav panākta zinātnes un tehnikas attīstība, atkārtotu izmantošanu un pārstrādi apskata galvenokārt saistībā ar ietekmi uz vidi”.

Turklāt Direktīvas 94/62/EK 5. pants paredz, ka dalībvalstis saskaņā ar Līgumu var veicināt sistēmu ieviešanu iepakojuma atkārtotai lietošanai, ja tas iespējams nenodarot kaitējumu videi. Tādējādi 5. pantā izcelts risinājums, ko dalībvalsts var īstenot pēc saviem ieskatiem. Izstrādājot noteikumus šādai politikai, dalībvalstīm jāievēro ne tikai prasības, kas izriet no direktīvas noteikumiem, bet arī Līguma noteikumos paredzētās saistības, jo īpaši par preču brīvu apriti (11).

3.2. Vispārējas dzērienu iepakojuma savākšanas sistēmas

Lai apsaimniekotu iepakojumu un izlietoto iepakojumu, dalībvalstīm jāizveido nodošanas, savākšanas un reģenerācijas sistēmas. Šīm sistēmām ir divi mērķi: pirmkārt, lietotā un izlietotā iepakojuma nodošana un/vai savākšana, un, otrkārt, iepakojuma atkārtota lietošana vai savāktā izlietotā iepakojuma reģenerācija (12). Attiecībā uz dzērienu iepakojumu izvēle par labu atkārtotai lietošanai vai reģenerācijai ir atkarīga no tā, vai tara ir vai nav vairākkārt lietojama.

Parasti atkārtotas piepildīšanas sistēmas tiek kombinētas ar depozīta maksājumu, lai garantētu, ka lielākā daļa taras tiek nodota atkārtotai piepildīšanai. Depozīta un nodošanas sistēmas bieži brīvprātīgi apsaimnieko attiecīgie dzērienu ražotāji. Viņi izveido savu sistēmu produktiem, kurus tie izplata, vai apvieno resursus ar citiem ražotājiem, izmantojot vienādu taru un kastes. Šāda veida brīvprātīgas shēmas reti tiek regulētas ar likumu. Tomēr dažas dalībvalstis ir pieņēmušas reglamentējošus noteikumus, lai izveidotu konkrētus kopējus parametrus. Parasti šie parametri ietver tikai vispārīgus noteikumus, piemēram, vienotu depozīta likmi. No iekšējā tirgus viedokļa brīvprātīgās sistēmas nevarētu radīt šķēršļus tirdzniecībai, jo tās balstās uz attiecīgās ražošanas nozares brīvprātīgiem lēmumiem. Tomēr, ja dalībvalstis attiecībā uz atkārtoti piepildāmu taru izvēlas izstrādāt valsts tiesību regulējumu šādām sistēmām, tām jāņem vērā vismaz noteikumi, kas minēti Direktīvas 94/62/EK 7. pantā, proti:

— prasības ar nediskriminējošiem nosacījumiem jāpiemēro arī importētajiem produktiem, un

— nedrīkst pieļaut konkurences traucējumus.

No uzņēmējdarbības viedokļa jāņem vērā, ka atkārtoti piepildāmas taras shēmas visbiežāk izmanto vietējie ražotāji, jo tiem ir jāpanāk zināms taras aprites apjoms un parasti izmaksas palielinās, ja ražotne un tirdzniecības vietas atrodas tālu viena no otras.

Attiecībā uz vienreiz lietojamo taru dominē vispārējas savākšanas sistēmas. Tomēr dažas dalībvalstis ir ieviesušas arī obligātas depozīta sistēmas vienreiz lietojamiem dzērienu iepakojumiem. Patlaban Kopienas tiesību akti ļauj katrai dalībvalstij izvēlēties starp depozīta un nodošanas sistēmām vai vispārējām iepakojuma savākšanas sistēmām, vai arī kombinēt abas pieminētās sistēmas atkarībā no produkta veida; ar noteikumu, ka izvēlētajām sistēmām jābūt izstrādātām tā, lai novirzītu iepakojumu apstrādei ar vispiemērotāko atkritumu apsaimniekošanas metodi, kā arī iekļautos politikā, kas regulē visu iepakojumu un izlietoto iepakojumu (13).

Turklāt izvēlētajam risinājumam jāatbilst Direktīvas 94/62/EK 7. pantam un attiecīgajiem Līguma noteikumiem:

— šai sistēmai jābūt atvērtai dalībai visiem atbilstīgo nozaru uzņēmējiem, kā arī kompetentām valsts iestādēm;

— izvēlētajai sistēmai, tostarp arī sīki izstrādātiem pasākumiem un tarifiem, ko piemēro par piekļuvi sistēmai, ar nediskriminējošiem nosacījumiem jāattiecas arī uz importētiem produktiem. Attiecībā uz minētajiem pasākumiem un tarifiem dalībvalstīm nevajadzētu pieņemt pasākumus, kas dažādos īstenošanas posmos rada nevajadzīgu līdzdalības maksājumu dublēšanos par vienu un to pašu sniegto pakalpojumu, jo tas īpaši varētu kavēt mazo uzņēmumu darbību;

— sistēma nedrīkst radīt nepamatotus šķēršļus tirdzniecībai un tādējādi pārkāpt EK līguma 28. līdz 30. pantu;

— sistēma nedrīkst traucēt konkurenci, kā to paredz EK līguma 81., 82. un 86. pants.

3.3. Obligātās depozīta sistēmas kā šķērslis tirdzniecībai

Nosakot obligātu depozīta un nodošanas sistēmu atkārtoti piepildāmu dzērienu iepakojumam, tiek radīti šķēršļi tirdzniecībai, jo šādas sistēmas padara neiespējamu produktu pārdošanu vienādā iepakojumā vairāk nekā vienā dalībvalstī. Ražotājiem vai izplatītājiem, iespējams, nākas mainīt importēto produktu iepakojumu vai marķējumu, un attiecīgi rodas papildus izmaksas, kas saistītas ar atpakaļ pieņemšanas sistēmas organizāciju, depozīta veidā iemaksāto summu atmaksu un šīs summas sadalīšanu starp dažādiem izplatītājiem. Aprakstītajos gadījumos, pat ja šādas sistēmas faktiski neaizliedz dzērienu vienreiz lietojamos iepakojumos importu, tās pieprasa būtiskas modifikācijas un investīcijas, un tādā veidā importētiem dzērieniem tiek kavēta piekļuve tirgum (14).

Tomēr fakts, ka šādas sistēmas var kvalificēt kā šķērsli tirdzniecībai, neliedz šos valsts noteikumus pamatot ar apsvērumiem, kas attiecas uz vides aizsardzību. Saskaņā ar Tiesas viedokli depozīta un nodošanas sistēma var palielināt nodotā tukšā iepakojuma īpatsvaru un vienlaikus nodrošināt izlietotā iepakojuma precīzāku šķirošanu. Turklāt tā var palīdzēt samazināt piesārņošanu, jo rada patērētājiem stimulu nodot tukšo iepakojumu (15). Visbeidzot, tā kā šie valsts noteikumi rosina attiecīgos ražotājus vai izplatītājus izmantot atkārtoti lietojamu iepakojumu, tie palīdz sasniegt vienu no vides politikas vispārīgajiem mērķiem – samazināt iznīcināto atkritumu kopējo daudzumu.

Praksē tas nozīmē, ka dalībvalstis var ieviest obligātas depozīta sistēmas, ja pēc dalībvalsts ieskatiem tas uzskatāms par nepieciešamu vides aizsardzības apsvērumu dēļ.

Izvēloties ieviest obligātu depozīta un nodošanas sistēmu, dalībvalstij tomēr jāievēro zināmi noteikumi, lai nodrošinātu, ka tiek panākts pienācīgs līdzsvars starp vides aizsardzības mērķiem un iekšējā tirgus vajadzībām. Ņemot vērā papildu slogu importētajiem produktiem, šādās sistēmās jāizvērtē konkrētā situācija un jāizmanto līdzekļi, kas nepārsniedz paredzētā mērķa sasniegšanai vajadzīgos pasākumus.

Balstoties uz Direktīvu 94/62/EK un proporcionalitātes principu saskaņā ar EK līguma 28. līdz 30. pantu, Eiropas Kopienu Tiesa ir apzinājusi vairākus piesardzības pasākumus, kas jāievēro, veidojot šādu sistēmu.

3.3.1. Pārejas posms

Pāreja no vienas atkritumu apsaimniekošanas sistēmas uz citu prasa pietiekamu un rūpīgu gatavošanos no visām galvenajām iesaistītajām personām, turklāt jāņem vērā, ka šis etaps ir svarīgs uzņēmējiem, jo neskaidrības par juridisko un faktisko situāciju var radīt tirgus nestabilitāti. Pārejai uz jauno sistēmu ir jānotiek, nepārtraucot tirdzniecību un neapdraudot attiecīgo uzņēmumu spēju faktiski piedalīties jaunajā sistēmā, tiklīdz tā sāk darboties. Tas nozīmē, ka ir jāizstrādā un jāievieš sistēmas daļas, jāpielāgo ražošanas līnijas un izplatīšanas ķēdes, kā arī jāinformē patērētāji. Tas prasa gan laiku, gan pūles. Tādēļ ražotājiem un izplatītājiem jāparedz pietiekami ilgs pārejas posms, lai ļautu pielāgoties jaunās sistēmas prasībām pirms depozīta un nodošanas sistēma stājas spēkā. Ja īsteno pilnīgu sistēmas nomaiņu, kas prasa izstrādāt jaunu sistēmu no pašiem pirmsākumiem, sešu mēnešu ilgs laikposms no juridiskās izziņošanas līdz spēkā stāšanās dienai ir uzskatāms par nepietiekamu (16). Šādā gadījumā šķiet lietderīgi piešķirt vismaz vienu gadu ilgu pārejas posmu.

No otras puses, kad depozīta un nodošanas sistēma ir izveidota, turpmākas tās pārmaiņas var noritēt arī īsākos termiņos nekā sākotnējai izveidei paredzētais pārejas posms. Kopumā, nosakot konkrētu pārejas posmu, attiecīgais termiņš jāizvērtē valsts iestādēm, ņemot vērā katra individuālā gadījuma apstākļus.

3.3.2. Sistēmas projekts: godīga, atvērta un pārredzama

Vēl viena svarīga sistēmas daļa ir darbības nosacījumi, kas jāievēro attiecībā uz obligātu depozīta sistēmu vienreiz lietojamai tarai. Daži no šiem parametriem izriet no Direktīvas 94/62/EK 7. panta; pārējos izstrādājusi Tiesa, lemjot par EK līguma 28. pantu.

a) Jānodrošina valsts mēroga sistēma, kas aptver visu teritoriju, uz kuru attiecas obligātā depozīta sistēma. Tomēr tas nenozīmē, ka ir tikai viens sistēmas pārvaldītājs. Ir iespējami arī vairāki piegādātāji, bet ir jānodrošina sistēmu savietojamība, un tās nedrīkst būt ekskluzīvas. Valsts mēroga sistēmas mērķis ir nodrošināt, ka ir pieejams pietiekams skaits nodošanas punktu, lai patērētāji varētu atgūt depozītu, neatkarīgi no vietas, kur izdarīts pirkums. Tādā veidā tiek stiprināts patērētāju atbalsts sistēmai, sekmēta tukšā iepakojuma nodošana un nepašaubāmi palielināts savāktā materiāla apjoms. Agrākā pieredze liecina, ka, ja nav ieviesta valsts mēroga sistēma, rodas daudzi atsevišķi mazumtirgotāju izstrādāti risinājumi (tā sauktie “izolētie risinājumi”), kas nozīmē dažādu savstarpēji nesavienojamu nodošanas sistēmu jūkli. Turklāt izolēto risinājumu gadījumā mazumtirgotāji bieži pieprasa, lai piegādātāji pielāgo iepakojumu to korporatīvajām prasībām, uzspiežot papildu izmaksas piegādātājiem. Tas varētu vēl vairāk pasliktināt negatīvo ietekmi uz iekšējo tirgu. Skatoties no šā viedokļa, primārā nozīme ir valsts mēroga sistēmai (17).

b) Visām obligātajām depozīta un nodošanas sistēmām jābūt atvērtām visu attiecīgās nozares uzņēmēju līdzdalībai. Sistēma ar nediskriminējošiem nosacījumiem jāpiemēro arī importētajiem produktiem. Tas attiecas arī uz sīki izstrādātiem sistēmas darbības pasākumiem, kā arī uz maksām un tarifiem, ko pieprasa organizācija, kas apsaimnieko sistēmu. Šo drošības pasākumu mērķis ir nepieļaut, ka tiek izveidoti nepamatoti šķēršļi tirdzniecībai vai traucēta konkurence.

c) Dalībvalstīm jānodrošina, ka nosacījumi produktiem, uz kuriem sistēma neattiecas, un tiem, attiecībā uz kuriem ir spēkā depozīta prasība, nav diskriminējoši un ka visas atšķirības ir balstītas uz objektīviem kritērijiem. Tādēļ Komisija uzskata, ka atšķirībām principā būtu jābalstās uz taras ražošanā izmantotajiem materiāliem, nevis uz dzērienu saturu, jo iepakojuma saturs nav saistīts ar tā ekoloģiskajiem raksturlielumiem.

Dalībvalstis var izvēlēties veidot šādu sistēmu pašas vai uzticēt šo pienākumu attiecīgajai ražošanas nozarei (proti, ražotājiem un izplatītājiem). Tomēr arī otrajā gadījumā dalībvalsts nav atbrīvota no pienākuma nodrošināt pienācīgu sistēmas darbību. Šajā jautājumā dalībvalsts ir atbildīga par rezultātu. Tāpēc no valstu iestāžu puses vajadzīga aktīva rīcība. Lai deleģētu šo garantiju pienākumu, dalībvalstis var izstrādāt reglamentējošus noteikumus konkrētiem sistēmas aspektiem vai pieprasīt, lai par sistēmas darbību atbildīgā struktūra veic konkrētus kontroles vai uzraudzības pienākumus.

3.3.3. Veiksmīgu risinājumu piemēri

Dažu aprakstīto problēmu risināšanai dalībvalstis var apsvērt šādu praktisku risinājumu izmantošanu:

a) Marķēšana. Lai patērētājiem būtu vieglāk atpazīt dzērienus vai dzērienu iepakojumus, uz ko attiecas depozīta un nodošanas sistēma, varētu izrādīties lietderīgi marķēt attiecīgos produktus, piemēram, izmantojot vienotu logotipu (18). Tomēr aprakstītais patērētāju ieguvums var radīt papildu izmaksas ražotājam vai izplatītājam, jo etiķetes ir jāpielāgo konkrētām attiecīgās valsts tirgus prasībām. Šāda veida pienākumu mainīt iepakojumu potenciāli varētu uzskatīt par šķērsli tirdzniecībai saskaņā ar EK līguma 28. pantu (19). Lai panāktu līdzsvaru starp pretrunīgajām interesēm – proti, patērētāju informēšanu un vieglu piekļuvi tirgum – šādām marķēšanas prasībām jāaprobežojas ar nepieciešamo minimumu. Ja ir noteikta obligāta prasība iekļaut norādi par depozītu, ir lietderīgi, ka ražotājiem ir viegli pieejamas norādes skices un drukas specifikācijas, tādā veidā sekmējot logotipa izmantošanu. Turklāt nelielu apjomu importētājiem varētu piegādāt uzlīmes; tas ļautu mazajiem izplatītājiem papildināt oriģinālo iepakojumu ar šādu papildu uzlīmi, tā vietā, lai pieprasītu nomainīt visu marķējumu. Visbeidzot, nav ieteicams pieprasīt dzērienu iepakojuma marķēšanu tikai ar šo logotipu, bet atļaut lietot arī citus logotipus, kas tiek izmantoti citās dalībvalstīs. Šādā veidā ražotājiem būtu iespēja izmantot vienu etiķeti vairāku dalībvalstu tirgū. Protams, ka īpašos apstākļos paralēlu attiecīgā iepakojuma marķēšanu ar vairākiem depozīta logotipiem varētu ierobežot, lai vērstos pret krāpšanas gadījumiem. Runājot par citu marķēšanas aspektu – Eiropas artikula numura (EAN) kodiem, ko izmanto uz produktiem, – ir spēkā līdzīgi apsvērumi. Īpašu EAN kodu ieviešana katrai valstij nav ieteicama, jo arī tas var būt iemesls, kādēļ katrā valstī būs vajadzīgs atšķirīgs iepakojums, tādējādi izraisot pārrobežu tirdzniecības kavēšanas risku.

b) Mijieskaita sistēma. Mijieskaita sistēma palīdzēs garantēt dažādu iekasētā un izmaksātā depozīta summu izlīdzināšanu starp iesaistītajām personām. Ieteicams veidot viegli pieejamu sistēmu, neatkarīgi no dalībvalsts, kurā reģistrēts attiecīgais ražotājs vai izplatītājs.

c) Izņēmumi attiecībā uz mazajiem uzņēmumiem. Dalībvalstis mazos uzņēmumus, kas ir sistēmas dalībnieki, var atbrīvot no dažiem ar depozīta sistēmu saistītiem darbības pienākumiem, pamatojoties, piemēram, uz de minimis apsvērumiem. Aplūkosim konkrētu gadījumu – maziem kioskiem, iespējams, nav noliktavas telpu, kas vajadzīgas taras pieņemšanas pienākuma izpildei. Tāpēc varētu būt lietderīgi piešķirt tiem zināmus atbrīvojumus. Tomēr ieteicams novērtēt, vai šāds izņēmums neietekmēs vispārējo depozīta un nodošanas sistēmas kvalitāti un darbību un vai tas neizraisīs diskriminējošu sistēmas noteikumu piemērošanu.

d) Neapgrūtināts imports/eksports. Obligātas depozīta un nodošanas sistēmas apgrūtina importētu produktu iekļuvi tirgū, jo sistēmas pieprasa regulāru attiecīgā produkta pielāgošanu. Vienlaikus tās var kavēt arī eksportu, jo varētu izrādīties grūti tirgot šādus produktus citā dalībvalstī pēc tam, kad tie īpaši izveidoti atbilstīgi depozīta un nodošanas sistēmai tajā dalībvalstī, kurā tie sākotnēji tika laisti tirgū. Protams, ka šādu sistēmu ieviešana neizbēgami rada dažas no minētajām ar tirdzniecību saistītajām grūtībām, jo tās ir saistītas ar situāciju konkrētā dalībvalstī, nevis ar kopējo situāciju Eiropas Savienībā. Tomēr dalībvalstīm nevajadzētu ieviest jebkādus reglamentējošus noteikumus, kas dzērienu eksportu, atkārtotu importu vai paralēlu importu padara praktiski neiespējamu īpašu iepakojuma apstrādes prasību dēļ.

3.4. Konkurences nekropļošana

Direktīvas 94/62/EK 7. pants paredz, ka dalībvalstis, ieviešot nodošanas, savākšanas vai reģenerācijas sistēmas, nedrīkst pieļaut konkurences kropļošanu. Ja šādu sistēmu izveides uzdevums ir uzticēts privātām struktūrām, valsts iestādēm vajadzētu nodrošināt, ka šīs sistēmas potenciāli netiek izmantotas, lai kavētu jaunu konkurentu piekļuvi tirgum. Tiesiskajā regulējumā jāparedz attiecīgi drošības pasākumi. Jāuzsver, ka pirmkārt privātā struktūra uzņemas atbildību par jebkādu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu vai ar konkurenci nesavienojamu uzvedību saskaņā ar EK līguma 81. un 82. pantu. Tomēr dalībvalstis tiek aicinātas pārskatīt depozīta un nodošanas sistēmas principus un darbību attiecībā uz potenciālo risku, ko varētu radīt šāda ļaunprātīga izmantošana.

4. ALTERNATĪVAS PIEEJAS

4.1. Sistēmas, kuru pamatā nodokļu maksājumi

Direktīvas 94/62/EK 15. pants uzsver dalībvalstu pilnvaras izmantot ekonomiskus līdzekļus, lai veicinātu vides politikas mērķus, ja nav pieņemti saskaņoti noteikumi. Izmantojot šādus instrumentus, jāņem vērā inter alia“piesārņotājs maksā” princips, kā arī Līgumā paredzētie pienākumi.

Kā vienu no šādiem ekonomikas instrumentiem un kā alternatīvu līdzekli, lai panāktu zināmu virzību uz ilgtspējīga iepakojuma izmantošanu, dalībvalstis var apsvērt valsts mēroga sistēmas, kuru pamatā ir nodokļu maksājumi. Izmaksas, lai panāktu atbilstību valsts nodokļu sistēmām, kurās ietverti vides aizsardzības apsvērumi, bieži ir zemākas nekā papildu izmaksas, kas saistītas ar obligāto depozīta sistēmu ieviešanu, kā aprakstīts šajā paziņojumā. Tomēr iepakojuma aplikšana ar nodokļiem nav neitrāla attiecībā uz iekšējā tirgus darbību. Šādi nodokļi, ja tie saistīti ar konkrētu izmantoto materiālu, var izraisīt pāreju uz citiem materiāliem, jo dzērienu iepakojuma dažādie materiāli parasti ir efektīvi aizstājami. Turklāt šādus nodokļus bieži novirza pa izplatīšanas ķēdi, tāpēc tie var izraisīt mazumtirdzniecības cenas kāpumu un tādējādi ietekmēt patērētāju izvēli.

Ņemot vērā šos apstākļus, dalībvalstīm ir jānodrošina, ka valsts nodokļu sistēma atbilst EK līguma 90. pantam. Šā noteikuma mērķis ir garantēt pilnīgu iekšējo nodokļu neitralitāti attiecībā uz vietējo produktu un no citas dalībvalsts importētu produktu konkurences situāciju (20). Tas paredz, ka dalībvalstis nedrīkst izmantot valsts nodokļu sistēmu, kas ir labvēlīgāka vietējiem uzņēmējiem, uz tādu konkurentu no citām dalībvalstīm rēķina, kuri ražo līdzīgus vai konkurējošus produktus. Šis nediskriminācijas princips ir jāievēro gan tiesību aktos, gan praksē. Komisija katrā individuālā gadījumā izvērtēs valstu nodokļu sistēmu aspektus, kas potenciāli nav savienojami ar EK līguma 90. pantu.

Tomēr ir atļauta atšķirīgu noteikumu piemērošana līdzīgiem produktiem, ja tas vajadzīgs tādu ekonomikas, sociālās vai vides aizsardzības politikas mērķu sasniegšanai, kuri paši par sevi ir savienojami ar EK līguma prasībām un Kopienas sekundārajiem tiesību aktiem, un ja sīki izstrādātie noteikumi ļauj izvairīties no jebkāda veida diskriminācijas (21). No šā kritērija izriet, ka dalībvalstis attiecībā uz līdzīgiem produktiem var pieņemt atšķirīgus nodokļu pasākumus, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, piemēram, izmantoto izejmateriālu veidu vai pielietotajiem ražošanas procesiem (22).

Šajā kontekstā atšķirīgu nosacījumu piemērošanas kritērijus var uzskatīt par objektīviem, ja tie atspoguļo izmantotā materiāla ietekmi uz vidi. Šādus vides aizsardzības kritērijus ir jāpiemēro konsekventi. Ja ar nodokli apliek, ņemot vērā to, vai iepakojums ir vienreizējai lietošanai, ar īpašu piesardzību ir jāaplūko atšķirīgi nosacījumi, kas atkarīgi no vienreiz lietojamās daļas īpatsvara, jo šis faktors pats par sevi nav saistīts ar iepakojuma ietekmi uz vidi.

Minētie apsvērumi attiecas uz visu nodokļu sistēmu, tostarp nodokļu samazinājumiem. Jebkāds īpaši labvēlīgs režīms nediskriminējot ir jāattiecina arī uz tiem produktiem no citām dalībvalstīm, kas atbilst tiem pašiem nosacījumiem.

4.2. Brīvprātīgās sistēmas

Brīvprātīgas vai ražotāja paša izveidotas nodošanas sistēmas bieži izmanto, ja tara ir atkārtoti lietojama, jo šādā situācijā ražotājs ir īpaši ieinteresēts savākt lielu daļu izlietotā iepakojuma, lai “atkārtotas piepildīšanas” cikls varētu darboties. No iekšējā tirgus viedokļa šādas sistēmas nav uzskatāmas par šķērsli tirdzniecībai. Tomēr dalībvalstis var noteikt zināmus parametrus, lai panāktu savstarpēju savietojamību, piekļuvi un patērētāju aizsardzību.

5. PAZIŅOŠANAS PRASĪBAS DALĪBVALSTĪM

Direktīva 98/34/EK (23) paredz paziņošanas procedūru tehnisko standartu un noteikumu jomā, lai nepieļautu tādu valsts standartu un tehnisko noteikumu pieņemšanu, kas rada jaunus šķēršļus iekšējā tirgū. Saskaņā ar šo direktīvu dalībvalstīm ir pienākums informēt Komisiju par tehniskajiem noteikumiem jau to izstrādes posmā. Pateicoties šai procedūrai, Komisija un dalībvalstis var analizēt (citu) dalībvalstu tehnisko noteikumu projektus pirms to pieņemšanas, un tādējādi jau pirmsākumos likvidēt visus brīvas preču aprites šķēršļus.

Paziņošanas pienākums attiecas uz tehnisko noteikumu projektiem. Saskaņā ar direktīvas 1. panta 11. punktu tehniskie noteikumi ietver tehniskos parametrus un citas prasības vai noteikumus attiecībā uz pakalpojumiem, tostarp attiecīgos administratīvos noteikumus, kuru izpilde ir obligāta.

Atbilstīgi direktīvas 1. panta 3. punktam tehniskie parametri ir parametri, kas aprakstīti dokumentā, kurā izklāstītas raksturīgās īpašības, kādām ir jāatbilst produktam [precei], piemēram, kvalitātes līmenis, darbība, drošums vai izmēri, ieskaitot prasības, kas piemērojamas produktam saskaņā ar tirdzniecības nosaukumu, terminoloģiju, simboliem, testēšanu un testēšanas metodēm, iepakojumu, marķēšanu vai etiķetēšanu un atbilstības novērtēšanas procedūrām. Attiecībā uz lauksaimniecības produktiem un produktiem, kas paredzēti lietošanai cilvēku pārtikā, termins “tehniskais parametrs” attiecas arī uz ražošanas metodēm un izmantotajiem ražošanas procesiem.

Saskaņā ar direktīvas 1. panta 4. punktu “citas prasības” ir prasības (bet ne tehniski parametri), kas nolūkā īpaši aizsargāt patērētājus vai vidi izvirzītas produktam un kas ietekmē tā dzīves ciklu pēc laišanas tirgū, piemēram, izmantošanas, pārstrādes, atkārtotas lietošanas vai iznīcināšanas nosacījumi, ja šādi nosacījumi var būtiski ietekmēt produkta sastāvu vai īpašības, vai tā tirdzniecību.

Valsts tiesību akti, kas attiecas uz izlietotā iepakojuma apsaimniekošanu vai kuru mērķis ir ieviest iepakojuma nodošanas vai atkārtotas lietošanas sistēmu, vai pat konkrētu produktu atsevišķu savākšanu, var ietvert konkrētus noteikumus, kas uzskatāmi par “citām prasībām” un tādēļ ir jāpaziņo Komisijai saskaņā ar Direktīvā 98/34/EK paredzēto procedūru.

Tādējādi paziņošanas pienākums attiecas uz tehniskajiem noteikumiem, kuri de jure vai de facto ir obligāti, tostarp uz brīvprātīgiem nolīgumiem, kuru līgumslēdzēja puse ir valsts iestāde.

Turklāt 16. pants Direktīvā 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu paredz, ka dalībvalstīm ir jāpaziņo Komisijai par visiem pasākumu projektiem, kurus tā plāno pieņemt saskaņā ar Direktīvu 94/62/EK, pirms to pieņemšanas, lai varētu novērtēt to atbilstību vai neatbilstību Direktīvai 94/62/EK.

Tādējādi 16. pants paplašina paziņošanas pienākuma nosacījumus, jo dalībvalstīm ir jāpaziņo Komisijai arī pasākumi, kas nav tehniskie noteikumi Direktīvas 98/34/EK izpratnē, bet ir Direktīvas 94/62/EK darbības jomā. Pasākumi, kas ietver tehniskos noteikumus, ir jāpaziņo gan saskaņā ar Direktīvu 94/62/EK, gan Direktīvu 98/34/EK.

Lai nodrošinātu, ka aprakstītās paziņošanas procedūras darbojas bez traucējumiem, attiecībā uz šiem pasākumu projektiem tika izveidota tā sauktā “vienas pieturas aģentūra”. Projektus paziņo saskaņā ar Direktīvas 98/34/EK procedūru, un tos analizē pēc šīs procedūras.

Dalībvalstis tiešām regulāri ziņo par tiesību aktu projektiem saskaņā ar Direktīvu 98/34/EK, jo īpaši par tādiem projektiem, kas saistīti ar depozīta, nodošanas un savākšanas sistēmām. Šādā veidā Komisijai ir iespēja saņemt informāciju par valstu regulatīvajām iniciatīvām, tā rezultātā ir izveidots īpašs diskusiju forums (kurā piedalās arī ražošanas nozare) un problēmas ir izdevies novērst pirms to rašanās, izvairoties no dārgām un pretrunīgām pārkāpumu procedūrām, kuras var uzsākt tikai pēc pasākumu stāšanās spēkā.

6. SECINĀJUMS

Šajā paziņojumā aprakstīti dažādi tiesiskie aspekti, kuru dēļ regulatīvie pasākumi dzērienu iepakojuma jomā var ietekmēt iekšējo tirgu. Apzinoties šos aspektus un lai panāktu labāku tiesisko regulējumu, dalībvalstis tiek aicinātas ziņot par valsts mēroga pasākumiem šajā jomā un preventīvi tos caurskatīt, lai veicinātu preču brīvu plūsmu un iespēju robežās garantētu valstu sistēmu sasvstarpējo savietojamību.

Savukārt Komisija turpinās sekot līdz notikumiem dzērienu iepakojumu jomā un vajadzības gadījumā pārbaudīs, cik lielā mērā ir vajadzīgs pieņemt turpmākus regulatīvus vai neregulatīvus pasākumus, tostarp pārskatīt šo paziņojumu.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīva par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (OV L 365, 31.12.1994.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 9. marta Direktīvu 2005/20/EK (OV L 70, 16.3.2005.).

(2) Komisijas 2006. gada 6. decembra ziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam attiecībā uz Direktīvas 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu īstenošanu un tās ietekmi uz vidi, kā arī uz iekšējā tirgus darbību, COM(2006) 767 galīgā redakcija, 8. lpp.

(3) Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīva 98/34/EK, kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu, un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu sfērā (OV L 204, 21.7.1998.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/96/EK (OV L 363, 20.12.2006.).

(4) Komisijas 2006. gada 6. decembra ziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam attiecībā uz Direktīvas 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu īstenošanu un tās ietekmi uz vidi, kā arī uz iekšējā tirgus darbību, COM(2006) 767 galīgā redakcija.

(5) Lieta C-309/02 Radlberger Spitz (2004), Eiropas Tiesas ziņojumi I-11763, 62. punkts; skatīt arī Lietu 302/86 Komisija pret Dāniju, Eiropas Tiesas ziņojumi (1988), 4607.

(6) Skatīt ģenerāladvokāta Colomer secinājumus Lietā C-246/99 Komisija pret Dāniju, 40. punkts, kā arī viņa secinājumus Lietā C-233/99, 24. punkts (abas lietas tika izslēgtas no Tiesas reģistra, nepieņemot spriedumu). Tas neskar dalībvalstu tiesības iesniegt pieprasījumu piešķirt atkāpi saskaņā ar EK līguma 95. panta 5. punktu, ja pastāv īpaša problēma, kas šai dalībvalstij radusies pēc saskaņošanas pasākuma pieņemšanas.

(7) Lieta C-309/02 Radlberger Spitz (2004), Eiropas Tiesas ziņojumi I-11763, 62. punkts.

(8) Skatīt, piemēram, Lietu C-432/03 Komisija pret Portugāli (2005), Eiropas Tiesas ziņojumi I-9665, 41. punkts.

(9) Skatīt Direktīvas 94/62/EK 3. panta 5. punktu (“Definīcijas”).

(10) Lieta C-309/02 Radlberger Spitz (2004), Eiropas Tiesas ziņojumi I-11763, 33. punkts; Lieta C-463/01 Komisija pret Vāciju (2004), Eiropas Tiesas ziņojumi I-11705, 40. punkts. Nesen pārskatītā pamatdirektīva atkritumu jomā (Direktīva 2008/98/EK), kurai iepakojuma direktīva ir lex specialis, nosaka prioritāro kārtību attiecībā uz atkritumu rašanās nepieļaušanu, pārvaldības tiesību aktiem un politiku (novēršana, sagatavošanās atkārtotai lietošanai, cita reģenerācijai līdzīga enerģijas atgūšana, iznīcināšana) tajos gadījumos, ja šī kārtība sniedz vispārīgi labāko iznākumu attiecībā uz vidi. Šā mērķa sasniegšanai, iespējams, vajadzēs izveidot īpašas atkritumu plūsmas atbilstīgi prioritārajai kārtībai, balstoties uz pieeju, kas aplūko visu atkritumu aprites ciklu, attiecībā uz kopējiem atkritumu reģenerācijas un apsaimniekošanas rezultātiem, ņemot vērā inter alia īstenošanas iespējas, ekonomisko dzīvotspēju un vides aizsardzību.

(11) Lieta C-309/02 Radlberger Spitz (2004), Eiropas Tiesas ziņojumi I-11763, 36. punkts.

(12) Direktīvas 94/62/EK 7. panta 1. punkts.

(13) Lieta C-309/02 Radlberger Spitz (2004), Eiropas Tiesas ziņojumi I-11763, 42. punkts.

(14) Lieta C-463/01 Komisija pret Vāciju (2004), Eiropas Tiesas ziņojumi I-11705, 61. un 62. punkts.

(15) Lieta C-309/02 Radlberger Spitz (2004), Eiropas Tiesas ziņojumi I-11763, 77. punkts.

(16) Lieta C-463/01 Komisija pret Vāciju (2004), Eiropas Tiesas ziņojumi I-11705, 81. punkts.

(17) Lieta C-309/02 Radlberger Spitz (2004), Eiropas Tiesas ziņojumi I-11763, 46. punkts.

(18) Direktīvas 94/62/EK 8. pantā paredzētā marķēšanas un identifikācijas sistēma patlaban attiecas tikai uz iepakojuma materiāliem, kā to paredz 1997. gada 28. janvāra Lēmums 97/129/EK, ar ko izveido iepakojuma materiālu identifikācijas sistēmu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu. Savukārt uz depozīta un nodošanas sistēmā iekļauta iepakojuma marķēšanu Kopienas tiesību akti neattiecas.

(19) Lieta C-315/02 Clinique Laboratoires (1994), Eiropas Tiesas ziņojumi I-317, 19. punkts.

(20) Skatīt Lietu C-167/05, Komisija pret Zviedriju, 40. pants.

(21) Skatīt Lietu C-221/06 Stadtgemeinde Frohnleiten (2007), Eiropas Tiesas ziņojumi I-9643, 56. punkts; Lieta C-213/96, Outokumpu Oy [1998] Eiropas Tiesas ziņojumi I-1777, 30. punkts.

(22) Lieta C-90/94 Haahr Petroleum (1997), Eiropas Tiesas ziņojumi I-4085, 29. punkts.

(23) Minēta 3. zemsvītras piezīmē.