Saskaņā ar 2. panta 4. punktu cilvēku tirdzniecības upura piekrišana netiek ņemta vērā, ja izmantots kāds no 2. panta 1. punktā minētajiem līdzekļiem. Lielākā daļa dalībvalstu šos noteikumus ir atspoguļojušas savos valsts tiesību aktos; tomēr vairākas dalībvalstis aptver to tikai, izmantojot vispārīgus tiesību principus vai tiesu praksi. DE, LV un NL, AT sniegtā informācija neļauj secināt, vai 2. panta 4. punkts ir ietverts minēto valstu tiesību aktos.

Dalībvalstis ir veikušas dažāda veida pasākumus, lai nodrošinātu šo iespēju attiecībā uz savām valstu iestādēm. Dažas dalībvalstis (BG, EL, ES, CY, LV, LT, LU, MT, NL, RO, SK un UK) skaidri minēta cilvēku tirdzniecības upuru atbrīvošana no apsūdzības, turpretī citas paredz tādu personu atbrīvošanu no apsūdzības, kas ir piespiestas vai kam draudēts un likts izdarīt krimināli sodāmu darbību (HU, IT, PL, PT, SE un SI). Informācija attiecībā uz CZ un HR neļauj izdarīt secinājumus.

Visas dalībvalstis ir noteikušas juridisko personu kriminālatbildību vai administratīvo atbildību attiecībā uz nodarījuma izdarītāja dažāda veida kompetencēm vai amatiem, kuru rezultāta iestājas atbildība. Dažas dalībvalstis (LT, MT un UK (Skotija)) ir pieņēmušas īpašus noteikumus attiecībā uz korporatīvo atbildību par cilvēku tirdzniecības noziegumiem, turpretī visas pārējās pamatojas uz vispārīgiem noteikumiem par korporatīvo atbildību, ko attiecina uz noziegumiem. Visas dalībvalstis ir noteikušas juridisko personu atbildību saskaņā ar 5. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu; EL, CY, LT, MT, PL un SK to transponējušas burtiski. 5. panta 2. punkts nosaka, ka dalībvalstīm jānosaka juridisko personu atbildība, ja ir noticis 2. vai 3. pantā aprakstīts noziegums tādas personas kontroles vai uzraudzības trūkuma dēļ, kas ieņem kādu no 5. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā minētajiem amatiem. Šāda atbildība ir skaidri formulēta visās dalībvalstīs, izņemot LU, kur novērtējums neļauj izdarīt secinājumus. 5. panta 3. punkts, kurā noteikts, ka juridiskas personas atbildība nedrīkst izslēgt kriminālprocesu pret fizisku personu par to pašu noziegumu, ir aptverts visās dalībvalstīs.

Saskaņā ar 4. panta 1. punktu gandrīz visas dalībvalstis ir noteikušas, ka par nodarījumu paredzētais maksimālais sods ir brīvības atņemšana vismaz uz 5 gadiem. BE, HU, AT izvēlējušās maksimālo sodu 5 gadu apmērā. Šķiet, ka visas pārējās dalībvalstis piemēro stingrākas sankcijas, kas svārstās no maksimāli 6 līdz 20 gadiem.

Direktīvas 9. pantu, kurā noteikti pasākumi cilvēku tirdzniecības izmeklēšanas un kriminālvajāšanas jomā, ir transponējis dalībvalstu vairākums.

Attiecībā uz 1. punktu, visas dalībvalstis nodrošina, ka nav jāiesniedz sūdzība, lai ierosinātu attiecīgo izmeklēšanu, un cietušā paziņojuma atsaukšana neietekmē izmeklēšanas vai kriminālvajāšanas turpināšanu.

Panta 2. punktā noteikts, ka dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai kriminālvajāšanu par cilvēku tirdzniecību varētu veikt pietiekamu laika periodu pēc tam, kad cietušais ir sasniedzis pilngadību. Lielākajā daļā dalībvalstu šāds noteikums ir pieņemts, IE un HR gadījumā pieejamā informācija neļauj izdarīt secinājumus.

Visas dalībvalstis ir paredzējušas pasākumus to personu/dienestu apmācībai, kas ir atbildīgi par cilvēku tirdzniecības nodarījumu izmeklēšanu vai saukšanu pie kriminālatbildības saskaņā ar 9. panta 3. punktu, pieņemot vai nu juridiskus noteikumus, vai tādus ieteikuma pasākumus kā valsts rīcības plānus, stratēģijas vai programmas.

Visbeidzot, visas dalībvalstis ir veikušas pasākumus, lai nodrošinātu efektīvu izmeklēšanas līdzekļu pieejamību personām, nodaļām vai dienestiem, kas ir atbildīgi par cilvēku tirdzniecības nodarījumu izmeklēšanu vai saukšanu pie kriminālatbildības par tiem (9. panta 4. punkts). Dalībvalstīs paredzētajos izmeklēšanas līdzekļos ietilpst sakaru pārtveršana (BE, BG, DE, EE, EL, FI, HR, IT, MT, NL, AT, PL, RO, SI, SE un UK); slepena novērošana (BE, BG, CZ, EE, EL, ES, FI, FR; HR, IT, LU, HU, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK un UK); bankas kontu uzraudzība vai citi finanšu izmeklēšanas veidi (BE, FR, HR, HU, IT, AT, PL, PT, RO, SI, FI un UK) un elektroniskā novērošana vai līdzīgi pasākumi (BE, BG, CZ, DE, EL, FR, HR, HU, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SE un UK).

2.1.9.Jurisdikcija (10. pants)

Direktīvas 10. panta 1. punktā minētas situācijas, kurās dalībvalstīm jānosaka sava jurisdikcija attiecībā uz 2. un 3. pantā minētajiem nodarījumiem. 10. panta 2. punktā noteikti vairāki neobligāti jurisdikcijas pamati, ko dalībvalsts arī var izvēlēties pieņemt. 10. panta 3. punktā norādīta saukšana pie kriminālatbildības par 2. un 3. pantā minētajiem nodarījumiem, kas izdarīti ārpus attiecīgās dalībvalsts teritorijas, un noteikts, ka "katra dalībvalsts attiecībā uz 1. punkta b) apakšpunktā minētajiem gadījumiem veic un attiecībā uz 2. punktā minētajiem gadījumiem var veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tās jurisdikcija nav atkarīga no šādiem turpmāk minētiem nosacījumiem: a) darbības ir noziedzīgi nodarījumi tur, kur tās tiek izdarītas; vai b) saukšanu pie kriminālatbildības var sākt tikai pēc tam, kad cietušais iesniedzis iesniegumu nodarījuma izdarīšanas vietā vai kad ir cēlusi apsūdzību valsts, kurā nodarījums tika izdarīts".

Direktīvas 10. panta 1. punkta a) apakšpunkts uzliek dalībvalstīm par pienākumu veikt vajadzīgos pasākumus, lai noteiktu jurisdikciju, ja nodarījums pilnībā vai daļēji ir veikts tās teritorijā. Šo noteikumu ir transponējušas visas dalībvalstis; tomēr attiecībā uz HR, CY, LV un SI, nav skaidrs, vai jurisdikcija ir noteikta arī tad, ja noziegums valsts teritorijā ir veikts daļēji.

Direktīvas 10. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteikts, ka dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, lai noteiktu jurisdikciju, ja nodarījuma izdarītājs ir to valstspiederīgais. Visas dalībvalstis ir veikušas pasākumus šā noteikuma transponēšanai.

Direktīvas 10. panta 2. punkta a)–c) apakšpunktā ir noteikti daži neobligāti jurisdikcijas pamati, un lielākā daļa dalībvalstu ir pieņēmušas vismaz vienu no tiem. Attiecība uz BG, DE un FR, nav konstatēti neobligāti jurisdikcijas pamati.

Attiecībā uz 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, lielākā daļa dalībvalstu transponējušas šo noteikumu valsts tiesību aktos un, nosakot jurisdikciju saskaņā ar 10. panta 1. punktu, nav iekļāvušas šādu prasību. Tomēr EE, NL, PT un RO jurisdikcija (atbilstoši 10. panta 1. punkta b) apakšpunktam) ir noteikta tikai tad, ja nodarījums ir atzīts par sodāmu vietā, kurā tas izdarīts.

Neviena dalībvalsts nav iekļāvusi 10. panta 3. punkta b) apakšpunktā norādīto prasību, kurā noteikts, ka uz jurisdikciju, pamatojoties uz teritorialitātes un apsūdzētā valstspiederības principiem, neattiecina prasību, ka saukšanu pie kriminālatbildības var sākt tikai pēc tam, kad cietušais iesniedzis iesniegumu nodarījuma izdarīšanas vietā vai kad ir cēlusi apsūdzību valsts, kurā nodarījums tika izdarīts. Tādējādi tās visas ir transponējušas direktīvu attiecībā uz obligātajiem jurisdikcijas pamatiem atbilstoši 10. panta 1. punktam.

2.2. Palīdzība, atbalsts un aizsardzības pasākumi cietušajiem

2.2.1. Palīdzība un atbalsts cilvēku tirdzniecības upuriem (11. pants)

Direktīvas 11. pantā noteiktas vairākas saistības attiecībā uz palīdzību un atbalstu cilvēku tirdzniecības upuriem, tostarp identifikācijas pasākumi. Šajā pantā prasītie vajadzīgie pasākumi bieži vien ir iekļauti ne tikai tiesību aktos, bet arī valstu rīcības plānos, stratēģijās un programmās. Lielākā daļa dalībvalstu ir transponējušas minētā panta dažādos noteikumus, lai gan dažiem jautājumiem par 2. un 7. punkta transponēšanu ir jāpievērš vairāk uzmanības.

Attiecībā uz 11. panta 2. punktu, tikai puse dalībvalstu skaidri prasa, lai palīdzību un atbalstu sniegtu, tiklīdz kompetentajām iestādēm ir norāde vai pamatots iemesls uzskatīt, ka persona ir cilvēku tirdzniecības upuris (BG, EE, ES, FR, CY, IE, LT, LU, NL, RO, SK, FI un UK). Dažas dalībvalstis ir transponējušas 11. panta 2. punktu, atsaucoties arī uz rādītāju sarakstu, kas ļauj ar "pamatotu iemeslu" identificēt personu kā upuri (BG, LT, LU un RO).

Kā norādīts 11. panta 3. punktā, direktīvas galvenais aspekts ir prasība dalībvalstīm nodrošināt, ka palīdzība un atbalsts upurim nav atkarīgi no tā vēlmes sadarboties kriminālizmeklēšanā, kriminālvajāšanā vai tiesā. Dalībvalstis ir veikušas pasākumus, lai transponētu šo noteikumu, kas gandrīz burtiski pārņemts CY, MT un UK (Gibraltāra, Skotijas un Ziemeļīrijas) tiesību aktos. Informācija, kas pieejama par BE, neļauj izdarīt secinājumus par to, vai ir pieejami beznosacījumu noteikumi palīdzības un atbalsta sniegšanas jomā un vai tie ir piemērojami visiem cietušajiem neatkarīgi no to valstspiederības. SK gadījumā šķiet, ka tad, ja cietušā klātbūtne nav nepieciešama kriminālprocesa nolūkos, viņu var izslēgt no palīdzības programmas.

Lielākajā daļā gadījumu valsts tiesību aktos nav ietverts noteikums, kas prasa cietušā vēlēšanos sadarboties kriminālizmeklēšanā (AT, BG, CZ, EL, FI, HR, HU, IT, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI un UK (Anglija/Velsa)). Dažas dalībvalstis, piemēram, EE, ES, FR, IE, CY, MT, RO un UK (Skotija, Ziemeļīrija un Gibraltārs), skaidri paredz, ka vēlēšanās sadarboties nav nepieciešama, lai cietušajiem sniegtu palīdzību. Vairākumā valstu pasākumu transponēšanu arī apliecina noteikumi, ar ko transponē Direktīvu 2004/81/EK attiecībā uz upuriem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie. Dalībvalstis ir izveidojušas dažāda veida mehānismus nolūkā skaidri identificēt cietušos, palīdzēt viņiem un atbalstīt viņus sadarbībā ar attiecīgajām atbalsta organizācijām atbilstoši 11. panta 4. punktam.

Minimālās prasības, kas 11. panta 5. punktā noteiktas attiecībā uz palīdzību un atbalsta pasākumiem upuriem, ir paustas dažādos veidos, piemēram, direktīvu burtiski iekļaujot valsts tiesību aktos (CY, MT, UK (Gibraltārs)) vai izkliedētā veidā iestrādājot dažādu tiesību aktu noteikumos (BE, BG, EL, ES, FR, HU, IT, LV, LT, NL, AT, PL, PT, RO, SI un SK), vai pieņemot visaptverošos noteikumos, kas nodrošina citu palīdzības veidu (BG, ES, HR, RO). Valstu pieejas, lai nodrošinātu, ka palīdzība un atbalsts tiek sniegti ar personas piekrišanu un viņu informējot, ir atšķirīgas.

Direktīvas 11. panta 6. punkts par informāciju, kas jāsniedz saistībā ar palīdzību un atbalstu, lielākajā daļā dalībvalstu ir iekļauts valsts tiesību aktos (BG, CY, CZ, EE, EL, ES, FR, HR, LT, LU, MT, AT, PL, PT, RO, SK, FI un UK). Pamatojoties uz pieejamo informāciju, minētās dalībvalstis nenodrošina, ka cietušajiem tiek sniegta informācija, kas aptver nogaidīšanas un atgūšanās periodu atbilstoši Direktīvai 2004/81/EK, kā arī iespēju piešķirt starptautisko aizsardzību un bēgļa statusu atbilstoši Direktīvai 2004/83/EK un Direktīvai 2005/85/EK. Izņemot CY, MT un UK (Gibraltāru), kur šī prasība ir transponēta gandrīz burtiski, tas galvenokārt ir secināms no noteikumu kopuma par procedūrām uzturēšanās atļauju piešķiršanai trešo valstu valstspiederīgajiem. Visbiežāk valstu pasākumos paredzēts pienākums informēt ārvalstniekus kopumā, nevis konkrēti cilvēku tirdzniecības upurus. Pamatojoties uz Komisijai iesniegto informāciju, informācijas sniegšana par nogaidīšanas periodu ir skaidri paredzēta EE, ES, FI, FR, IE, CY, LT, LU, MT, PT, SK un UK (Gibraltārā).