1.IEVADS

1.1.Savienības tiesību akti par ierobežojošiem pasākumiem

Ierobežojošie pasākumi ir būtisks rīks, ar ko veicināt Līgumā par Eiropas Savienību (“LES”) 21. pantā noteikto kopējās ārpolitikas un drošības politikas (“KĀDP”) mērķu sasniegšanu. Šie mērķi cita starpā ir Savienības vērtību sargāšana, starptautiskā miera un drošības uzturēšana, kā arī demokrātijas, tiesiskuma un cilvēktiesību konsolidācija un atbalstīšana.

Lai saglabātu šīs vērtības, Savienība var piemērot ierobežojošus pasākumus trešām valstīm, vienībām vai fiziskām personām. Šie pasākumi ietver mērķtiecīgus individuālus pasākumus, t. i., aktīvu iesaldēšanu un ieceļošanas ierobežojumus (ceļošanas aizliegumus), kā arī nozaru pasākumus, t. i., ieroču embargo vai ekonomiskus un finansiālus pasākumus (piemēram, importa un eksporta ierobežojumus, ierobežojumus konkrētu pakalpojumu, piemēram, banku pakalpojumu, sniegšanai) . Šobrīd Savienībā ir spēkā vairāk nekā četrdesmit ierobežojošo pasākumu režīmi, un to izmantošana pēdējā laikā ir pastiprinājusies. Ar dažiem no šiem režīmiem tiek īstenoti Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes noteiktie ierobežojošie pasākumi, un dažos gadījumos ar tiem ir noteikti papildu ierobežojumi; pārējos Savienības ir pieņēmusi autonomi. Papildus režīmiem, kas vērsti uz konkrētām valstīm raksturīgām situācijām, Savienība ir pieņēmusi arī horizontālus režīmus, kuru mērķis ir novērst ķīmisko ieroču izplatīšanu un izmantošanu, kiberuzbrukumus, cilvēktiesību pārkāpumus un terorismu .

Starptautiskā miera un drošības saglabāšana ir īpaši svarīga pašreizējā Krievijas iebrukuma Ukrainā kontekstā. Savienība ir ieviesusi daudzus pret Krievijas un Baltkrievijas personām un uzņēmumiem vērstus ierobežojošus pasākumus, kā arī nozaru pasākumus, no kuriem daži tika ieviesti jau 2014. gadā. Šajā sakarā, lai uzlabotu Savienības līmeņa koordināciju šo ierobežojošo pasākumu izpildē, Komisija izveidoja darba grupu “Freeze and Seize”, kurā piedalās Komisijas dienesti, dalībvalstu pārstāvji un Savienības aģentūras, piemēram, Eurojust un Eiropols . Papildus koordinācijas nodrošināšanai starp dalībvalstīm darba grupas mērķis ir izpētīt mijiedarbību starp ierobežojošiem pasākumiem un krimināltiesību pasākumiem.

1.2.Nepieciešamība uzlabot ierobežojošo pasākumu izpildi, izmantojot krimināltiesības

Par ierobežojošo pasākumu ieviešanu un izpildi galvenokārt ir atbildīgas dalībvalstis. Dalībvalstu kompetentajām iestādēm ir jānovērtē, vai ir pārkāpta attiecīgā Padomes regula, un jāveic attiecīgi pasākumi. Šajā sakarā Padomes regulās, kas tiek pieņemtas saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (“LESD”) 215. pantu, sistemātiski tiek iekļauts noteikums, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir jāpieņem valsts noteikumi, kas paredz iedarbīgus, samērīgus un atturošus sodus, kurus piemēro par attiecīgās regulas noteikumu pārkāpumiem . Šajās regulās parasti ietilpst:

·ierobežojošie pasākumi;

·pretapiešanas klauzula, kas aizliedz apzinātu un tīšu līdzdalību darbībās, kuru mērķis ir apiet attiecīgos ierobežojošos pasākumus, un

·citi pienākumi, jo īpaši ziņot par pasākumiem, kas veikti ar mērķi īstenot ierobežojošos pasākumus (piemēram, iesaldēto aktīvu summas paziņošana iestādēm).

Tā kā valstu sistēmas nav saskaņotas Savienības līmenī, tajās ir nozīmīgas atšķirības attiecībā uz kriminālatbildības noteikšanu par Savienības tiesību aktu par ierobežojošiem pasākumiem (“Savienības ierobežojošie pasākumi”) pārkāpumiem. 12 dalībvalstīs Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumi tiek kvalificēti tikai kā noziedzīgi nodarījumi. 13 dalībvalstīs Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumi var tikt kvalificēti vai nu kā administratīvais pārkāpums, vai kā noziedzīgs nodarījums . Kritēriji, pamatojoties uz kuriem rīcība tiek kvalificēta kā administratīvais pārkāpums vai noziedzīgs nodarījums, parasti ir saistīti ar tās smagumu (nopietns raksturs) vai tiek noteikti kvalitatīvi (nodoms, rupja neuzmanība) vai kvantitatīvi (kaitējums) , taču tie katrā dalībvalstī atšķiras. Divās dalībvalstīs konkrēti par Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumiem pašlaik var piemērot tikai administratīvu sodu . Dalībvalstīs būtiski atšķiras arī sodu sistēmas. Attiecībā uz cietumsodiem – 14 dalībvalstīs maksimālais brīvības atņemšanas ilgums ir 2–5 gadi. Astoņās dalībvalstīs maksimālais cietumsods ir 8–12 gadi. Maksimālais naudas sods, ko var piemērot par Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumiem, kas kvalificēti vai nu kā noziedzīgs nodarījums, vai administratīvais pārkāpums, dažādās dalībvalstīs ievērojami atšķiras (1200 EUR–500 000EUR). 14 dalībvalstīs ir paredzēta juridisko personu kriminālatbildība par Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumiem. Turklāt divpadsmit dalībvalstīs ir paredzēti administratīvie sodi, jo īpaši naudas sodi, ko var piemērot juridiskām personām, kuru darbinieki vai pārvaldes darbinieki pārkāpj ierobežojošos pasākumus. Maksimālais naudas sods juridiskām personām ir 133 000 EUR–37,5 miljoni EUR.

Komisija un Augstais pārstāvis ārlietās un drošības politikas jautājumos sakarā ar sesto ierobežojošo pasākumu kopumu, ar ko reaģē uz Krievijas agresiju pret Ukrainu, ir ierosinājuši pastiprināt Padomes Regulās (ES) Nr. 833/2014 un 269/2014 paredzētos noteikumus par sodiem. Saskaņā ar grozītajiem noteikumiem dalībvalstīm būtu pienākums paredzēt noteikumus par sodiem, tai skaitā vajadzības gadījumā par kriminālsodiem, ko piemēro par šo regulu noteikumu pārkāpumiem. Dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka šie sodi tiek pareizi īstenoti un piemēroti. Paredzētajiem sodiem jābūt efektīviem, samērīgiem un atturošiem. Dalībvalstīm ir arī jāparedz atbilstīgi pasākumi šādos pārkāpumos iegūto līdzekļu konfiscēšanai. Ierobežojošie pasākumi tiek pieņemti, pamatojoties uz LES 29. pantu un LESD 215. pantu. Šie noteikumi ir juridisks pamats dalībvalstu pienākumam noteikt sodus, tai skaitā kriminālsodus, tomēr tos nevar izmantot, lai noteiktu precīzus kriminālsodu veidus un līmeņus. Uzliekot dalībvalstīm pienākumu ieviest kriminālsodus, bet netuvinot krimināltiesiskās definīcijas un sodus ar direktīvu, kura pamatojas uz LESD 83. pantu, tiktu radīta ierobežota ietekme, proti, dalībvalstīm aizvien nebūtu saskaņotas pieejas attiecībā uz konfiskācijas pasākumiem saistībā ar Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumiem, turklāt iesaldēšanas, pārvaldības un konfiskācijas pasākumi, kas paredzēti pašreizējā un turpmākajā Savienības tiesību aktu kopumā aktīvu atgūšanas un konfiskācijas jomā, neattiektos uz Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumiem. Lai gan vairākās dalībvalstīs par Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumiem jau ir noteikta kriminālatbildība, atšķirības starp dalībvalstīm var novest pie sadrumstalotas pieejas pārrobežu lietās.

Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija nāk klajā ar priekšlikumu Padomes lēmumam, ar ko LESD 83. panta 1. punktā noteiktajām noziegumu jomām pievieno Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumus . Pēc Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumu pievienošanas LESD 83. panta 1. punktā noteiktajām noziegumu jomām Komisija otrajā posmā uzreiz varēs saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru ierosināt direktīvu, ar ko tiek tuvinātas noziedzīgu nodarījumu definīcijas un sodi par tiem. Šāda Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumu krimināltiesisko definīciju un par tiem piemērojamo sodu tuvināšana papildinātu Komisijas priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par aktīvu atgūšanu un konfiskāciju , kas arī tika pieņemts šodien. Šis priekšlikums būtiski pastiprina pašreizējo ES aktīvu atgūšanas regulējumu, ko veido Konfiskācijas direktīva un Padomes Lēmums par līdzekļu atguves dienestiem .

Ierosinātā direktīva par aktīvu atgūšanu un konfiskāciju Savienības ierobežojošo pasākumu efektīvu piemērošanu veicina divos veidos. Pirmkārt, tajā dalībvalstīm ir noteikts pienākums vajadzības gadījumā sākt izmeklēšanu nolūkā izsekot un identificēt aktīvus, lai novērstu, atklātu vai izmeklētu noziedzīgus nodarījumus, kas saistīti ar Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumiem, un paplašināt aktīvu atguves dienestu pilnvaras, lai ātri izsekotu un identificētu to personu un vienību īpašumus, uz kurām attiecas mērķtiecīgas ES finanšu sankcijas, un vajadzības gadījumā tos steidzami iesaldētu, lai nepieļautu to izņemšanu no jurisdikcijas. Otrkārt, saskaņā ar priekšlikumu uzlabotie noteikumi par aktīvu atgūšanu un konfiskāciju būtu piemērojami noziedzīgajam nodarījumam – Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumiem, un tādējādi līdz brīdim, kad būs veikta Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumu krimināltiesiskās definīcijas un sodu par tiem tuvināšana, tiktu nodrošināta Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumu rezultātā iegūtu līdzekļu efektīva izsekošana, iesaldēšana, pārvaldība un konfiskācija.

Kā sīkāk paskaidrots priekšlikumā Padomes lēmumam, ar ko LESD 83. panta 1. punktā noteiktajām noziegumu jomām pievieno Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumus , ir izpildīti LESD 83. panta 1. punktā minētie kritēriji jaunas noziegumu jomas pievienošanai, kas saistīti ar minētās noziegumu jomas pārrobežu dimensiju (būtība, ietekme, īpaša nepieciešamība apkarot kopīgi).