KOMISIJAS PAZIŅOJUMS

Rokasgrāmata par Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 34.–36. pantu

(Dokuments attiecas uz EEZ)

(2021/C 100/03)

PRIEKŠVĀRDS

Ilgtermiņa rīcības plānā vienotā tirgus noteikumu labākai īstenošanai un izpildei (turpmāk “Izpildes rīcības plāns”) (1), kas pieņemts 2020. gada martā, vienotais tirgus un tā izpilde ir izvirzīta priekšplānā. Lai uzlabotu atbilstību un izvairītos no tirgus segmentācijas, Izpildes rīcības plāna 1. darbība paredz, ka Komisija nodrošinās konkrētākus norādījumu rīkus valstu iestādēm un ieinteresētajām personām. Tā arī paredz atjaunināt norādījumus par LESD 34.–36. panta piemērošanu.

Tādējādi tieši šādā kontekstā Komisija ir atjauninājusi šos norādījumus. Šā dokumenta mērķis ir atvieglot to ES tiesību aktu piemērošanu, kuri attiecas uz brīvu preču apriti, pastiprināt izpildi un veicināt ieguvumus, ko iekšējais preču tirgus var sniegt ES uzņēmumiem un patērētājiem. Tas ir arī paredzēts, lai veicinātu izpratni par to, kā piemērot Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 34.–36. pantu, ņemot vērā Eiropas Savienības Tiesas (EST) būtiskāko judikatūru šajā jomā. Tā mērķis ir arī nostiprināt brīvas preču aprites principa konsekventu piemērošanu visā iekšējā tirgū, palīdzot likvidēt jebkādus atlikušos šķēršļus un novēršot jaunu rašanos.

Šo norādījumu pamatā ir iepriekšējais 2009. gada izdevums (2), un tajā ir iekļauta pēdējo vienpadsmit gadu būtiskākā EST judikatūra, lai nodrošinātu visaptverošu un aktuālu pārskatu par LESD 34.–36. panta piemērošanu. Lai gan šajos norādījumos ir ietverts kopsavilkums par attiecīgo judikatūru un sniegti papildu komentāri, tos tomēr nevar uzskatīt par izsmeļošiem. Šie norādījumi nav juridiski saistošs dokuments.

Šajos norādījumos minētie tiesību akti un nolēmumi ir atrodami Eurlex (3), un Tiesas spriedumi ir pieejami arī EST tīmekļa vietnē (4).

SATURA RĀDĪTĀJS

1. Brīvas preču aprites nozīme iekšējā tirgū 41

2. Līguma noteikumi 41

3. LESD 34. panta darbības joma 42

3.1. Vispārīgi nosacījumi 42

3.1.1. Nesaskaņotā joma 42

3.1.2. Jēdziena “preces” nozīme 42

3.1.3. Adresāti 43

3.1.4. Aktīvie un pasīvie pasākumi 44

3.2. Teritoriālā darbības joma 45

3.3. Pārrobežu tirdzniecība 45

3.4. Ierobežojumu veidi saskaņā ar LESD 34. pantu 46

3.4.1. Kvantitatīvie ierobežojumi 46

3.4.2. Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību 46

3.4.2.1. Lietošanas ierobežojumi 47

3.4.2.2. Diskriminējoši tirdzniecības veidi 48

3.5. Savstarpējās atzīšanas princips 49

4. Pasākumu veidi 51

4.1. Valsts noteikumi, kas saistīti ar importu (importa licences, pārbaudes un kontroles) 51

4.2. Pienākums iecelt pārstāvi vai nodrošināt uzglabāšanu importētājā dalībvalstī 51

4.3. Valsts noteikti aizliegumi attiecībā uz konkrētiem ražojumiem/vielām 52

4.4. Cenu pasākumi 53

4.5. Atļaujas izsniegšanas procedūras 55

4.5.1. Tipa apstiprināšana 55

4.5.2. Automobiļu reģistrācija 56

4.6. Reklāmas ierobežojumi 56

4.7. Tehniskie noteikumi, kuros iekļautas prasības attiecībā uz preču izskatu (svaru, sastāvu, izskatu, marķējumu, formu, izmēru, iepakojumu) 57

4.8. Norādes par izcelsmi, kvalitātes zīmes, aicinājums pirkt vietējos ražojumus 58

4.9. Ierobežojumi attiecībā uz tālpārdošanu (pārdošana internetā, pa pastu utt.) 59

4.10. Prasība attiecībā uz depozīta sistēmu 59

4.11. Atlīdzība un paralēlais imports 60

4.12. Pienākums izmantot valsts valodu 62

4.13. Personiskai lietošanai paredzēto preču ievešanas ierobežojumi 62

5. Lauksaimniecības produkti 63

6. Eksporta ierobežojumi (LESD 35. pants) 64

6.1. “Eksporta” definīcija 64

6.2. Kvantitatīvie ierobežojumi un pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību 64

7. Pamatojumi tirdzniecības ierobežojumiem 66

7.1. LESD 36. pants. 66

7.1.1. Sabiedrības morāle, sabiedriskā kārtība un valsts drošība 67

7.1.2. Cilvēku veselības un dzīvības aizsardzība un dzīvnieku un augu aizsardzība (piesardzības princips) 68

7.1.3. Nacionālu mākslas, vēstures vai arheoloģijas bagātību aizsardzība 69

7.1.4. Rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzība 69

7.2. Obligātās prasības 71

7.2.1. Vides aizsardzība 72

7.2.2. Patērētāju aizsardzība 73

7.2.3. Citas obligātās prasības 73

7.3. Samērīguma pārbaude 74

7.4. Pierādīšanas pienākums 76

8. Saistība ar citām brīvībām un citiem Līguma pantiem, kas attiecas uz brīvu preču apriti 76

8.1. Pamatbrīvības 76

8.1.1. LESD 45. pants – darba ņēmēju pārvietošanās brīvība 76

8.1.2. LESD 49. un 56. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību un sniegt pakalpojumus 77

8.1.3. LESD 63. pants un turpmākie panti – Kapitāla brīva aprite un maksājumi 79

8.2. Citi būtiski Līguma panti 79

8.2.1. LESD 18. pants – Aizliegums diskriminēt pilsonības dēļ 79

8.2.2. LESD 28. un 30. pants – Muitas savienība 80

8.2.3. LESD 37. pants – Valsts monopoli 80

8.2.4. LESD 107. pants – Valsts atbalsts 82

8.2.5. LESD 110. pants – Nodokļu noteikumi 83

8.2.6. LESD 351. pants. 84

9. LESD 34. un 35. panta izpilde 84

9.1. Tiešā ietekme – izpilde privātajā jomā 84

9.2. SOLVIT 84

9.3. Pārkāpuma procedūras saskaņā ar LESD 258. un 260. pantu 85

9.3.1. Pārkāpuma procedūra 85

9.3.2. Sūdzības 85

10. Saistītie sekundārie tiesību akti 86

10.1. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/1535 (2015. gada 9. septembris), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā 86

10.2. Regula (ES) 2019/515 – “Savstarpējās atzīšanas” regula 87

10.3. Regula (EK) Nr. 2679/98 – “Zemeņu” regula 87

1. BRĪVAS PREČU APRITES NOZĪME IEKŠĒJĀ TIRGŪ

Iekšējais tirgus ir viens no lielākajiem ES sasniegumiem. Kā Eiropas projekta stūrakmens tas pēdējās desmitgadēs ir veicinājis ekonomikas izaugsmi un radījis konkrētus ieguvumus patērētājiem un uzņēmumiem Eiropā. Labi funkcionējošs vienotais tirgus kļūst pat vēl svarīgāks sanitārās krīzēs, kāda, piemēram, ir Covid-19 pandēmija. Tas ļauj produktiem būt brīvā apritē, nodrošinot to pieejamību tiem, kuriem tie ir visvairāk vajadzīgi visā ES.

Vienotā tirgus integritāte ir arī nepieciešams rīks, lai būtu iespējama visu dalībvalstu ekonomikas kolektīva atveseļošanās. Šajā saistībā iekšējais tirgus var ne tikai veicināt to, ka ES iedzīvotājiem ir pieejama plašāka produktu izvēle; tas arī nodrošina ES uzņēmējiem lielu vietējo tirgu, stimulējot tirdzniecību un konkurenci un uzlabojot efektivitāti.

Šodienas iekšējais tirgus ļauj brīvi pirkt un pārdot produktus 27 ES dalībvalstīs, kuru kopējais iedzīvotāju skaits pārsniedz 450 miljonus, uz piedāvā patērētājiem plašu produktu izvēli. Tajā pašā laikā labumu no brīvas preču aprites gūst arī uzņēmumi, jo aptuveni 75 % no ES iekšējās tirdzniecības veido preču tirdzniecība. Eiropas vienotais tirgus palīdz ES uzņēmumiem izveidot stabilu pamatu vidē, ko raksturo atvērtība, daudzveidība un konkurence. Šis potenciāls veicina izaugsmi un darbavietu radīšanu ES un nodrošina Eiropas uzņēmumiem resursus, kas tiem vajadzīgi, lai sekmīgi darbotos pasaules tirgū. Tāpēc preču vienotā tirgus pienācīga darbība ir būtiska, lai šodien un turpmāk nodrošinātu ES labklājību globalizētas ekonomikas apstākļos (5).

Juridiskā ziņā brīvas preču aprites principam ir bijusi būtiska nozīme iekšējā tirgus izveidē un attīstībā. LESD 34.–36. pantā ir definēta šā principa darbības joma un saturs, aizliedzot nepamatotu ierobežojumu noteikšanu ES iekšējai tirdzniecībai. Tomēr tie ir piemērojami tikai nesaskaņotās jomās.

Saskaņošanas tiesību akti ir ES regulas un direktīvas, kuru mērķis ir radīt kopējus noteikumus, kas ir piemērojami visās dalībvalstīs. Regulas ir tieši piemērojami un saistoši akti, kas jāpiemēro pilnībā visā ES, savukārt direktīvas ir akti, kas tikai nosaka mērķi, kurš visām dalībvalstīm ir jāsasniedz. Ar saskaņotiem tiesību aktiem ir precizēta iekšējā tirgus nozīme daudzās jomās un tādējādi konkretizēts brīvas preču aprites princips, attiecinot to uz konkrētiem ražojumiem. Tomēr Līgumā noteiktie principi joprojām ir iekšējā tirgus pamats un aizsargs.

Mūsdienās brīva preču aprite ietver vairākus politikas virzienus un sekmīgi iekļaujas uzticamā iekšējā tirgū, kas nodrošina vieglu piekļuvi augstas kvalitātes produktiem un citu sabiedrības interešu augsta līmeņa aizsardzību.

2. LĪGUMA NOTEIKUMI

Galvenie Līguma noteikumi, kas reglamentē brīvu preču apriti, ir šādi:

— LESD 34. pants, kas attiecas uz ES iekšējo importu un aizliedz “kvantitatīvus ierobežojumus un citus pasākumus ar līdzvērtīgu iedarbību” dalībvalstu starpā; tas nosaka: “Dalībvalstu starpā ir aizliegti importa kvantitatīvie ierobežojumi un citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību.”,

— LESD 35. pants, kas attiecas uz eksportu no vienas dalībvalsts uz citu un arī aizliedz “kvantitatīvus ierobežojumus un citus pasākumus ar līdzvērtīgu iedarbību”. Tas nosaka: “Dalībvalstu starpā ir aizliegti eksporta kvantitatīvie ierobežojumi un pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību.”,

— LESD 36. pants, kas paredz ar noteiktiem īpašiem apsvērumiem pamatotas atkāpes no LESD 34. un 35. pantā noteiktajām iekšējā tirgus brīvībām. Tas nosaka: “Šā Līguma 34. un 35. pants neliedz noteikt importa, eksporta vai tranzīta aizliegumus vai ierobežojumus, kas pamatojas uz sabiedrības morāles, sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumiem, uz cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības, kā arī dzīvnieku un augu aizsardzības, nacionālu mākslas, vēstures vai arheoloģijas bagātību aizsardzības, vai rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzības apsvērumiem. Šādus aizliegumus vai ierobežojumus tomēr nedrīkst piemērot dalībvalstu tirdzniecībā kā patvaļīgas diskriminācijas vai slēptas ierobežošanas līdzekļus.”

Līguma nodaļā par kvantitatīvo ierobežojumu aizliegumu starp dalībvalstīm, tostarp arī LESD 37. pantā, ir iekļauti noteikumi par komerciālu valsts monopolu pielāgošanu. Tās nozīme un saistība ar LESD 34.–36. pantu ir īsi raksturota šo norādījumu 6. nodaļā, kas attiecas arī uz citiem Līguma pantiem.

3. LESD 34. PANTA DARBĪBAS JOMA

3.1. Vispārīgi nosacījumi

3.1.1. Nesaskaņotā joma

Lai gan LESD 34.–36. pants liek pamatus brīvas preču aprites principam, šie panti nav vienīgais juridiskais kritērijs, pēc kura novērtē dalībvalstu pasākumu atbilstību iekšējā tirgus noteikumiem. Šos Līguma pantus piemēro, ja uz konkrētu produktu neattiecas ES saskaņošanas tiesību akti vai uz to tikai daļēji attiecas ES saskaņošanas tiesību akti. Tā būtu gadījumā, ja konkrēta produkta tehniskās specifikācijas vai tā pārdošanas nosacījumi tiktu saskaņoti ar ES pieņemtām direktīvām vai regulām. Tāpēc pamatnoteikums ir šāds: ja kāda joma ES līmenī ir pilnībā saskaņota, ikviens valsts pasākums, kas attiecas uz šo jomu, ir jāizvērtē, vadoties no šī saskaņošanas pasākuma noteikumiem, nevis primāro tiesību noteikumiem (6). Tomēr gadījumos, kad tiek nepareizi transponēti sekundārie tiesību akti, kuru mērķis ir likvidēt šķēršļus iekšējai tirdzniecībai, privātpersonas, kam šāda nepareiza transponēšana radījusi kaitējumu, var pamatoties uz Līguma noteikumiem par brīvu preču apriti, lai ierosinātu dalībvalsts atbildību par ES tiesību pārkāpumu (7).

Tādējādi ar sekundārajiem tiesību aktiem saistīts valsts pasākums ir jāizvērtē, vadoties no saskaņošanas noteikumiem (8). Tas tā ir tādēļ, ka var uzskatīt, ka saskaņošanas tiesību akti, nosakot faktiskās tiesības un pienākumus, kas jāievēro attiecībā uz konkrētiem produktiem, pamato brīvas preču aprites principu.

Tas ir redzams lietā C-292/12 Ragn-Sells, kas attiecās uz dažiem līgumu dokumentiem, kurus pašvaldība bija sagatavojusi tās teritorijā radušos atkritumu savākšanas un izvešanas pakalpojumu koncesijas piešķiršanas procedūrā. Tiesa noteica, ka, tā kā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1013/2006 par atkritumu sūtījumiem (9) mērķis ir izveidot saskaņotu procedūru kopumu, ar kuru var ierobežot atkritumu pārvietošanu, lai nodrošinātu vides aizsardzību, nav jāpārbauda, vai valsts pasākums atbilst LESD 34.–36. pantam (10). Tomēr pat pēc vairākas desmitgades ilgiem aktīviem ES likumdevēja centieniem nodrošināt saskaņotu noteikumu sistēmu Līguma noteikumi par brīvu preču apriti joprojām ir vajadzīgi; to darbības joma joprojām ir pietiekami plaša. Nereti attiecībā uz konkrētām jomām saskaņošana nav notikusi vispār vai arī tā ir daļēja. Ja saskaņošanas tiesību aktus nevar noteikt vai tie nav izsmeļoši, ir piemērojams LESD 34.–36. pants. Šajā saistībā Līguma panti ir kā aizsargs, kas garantē iespēju pārbaudīt katra iekšējā tirgus tirdzniecības šķēršļa atbilstību ES tiesību aktiem.

3.1.2. Jēdziena “preces” nozīme

LESD 34. un 35. pants attiecas uz jebkāda veida preču un produktu importu un eksportu. Līguma panti var attiekties uz jebkuru preci, ja vien tai ir ekonomiska vērtība: “preces (..) Līguma nozīmē ir definējamas kā izstrādājumi, kas ir novērtējami naudā un kas kā tādi var būt tirdzniecības darījumu priekšmets” (11).

Tiesa savā judikatūrā ir skaidrojusi konkrētu produktu pienācīgu apzīmējumu. Piemēram, mākslas darbi ir jāuzskata par precēm (12). Tāpat preču definīcijā ietilpst arī no apgrozības izņemtās monētas, ka arī banknotes un uzrādītāja čeki (13), taču tajā neietilpst materiāli ziedojumi (14). Atkritumi ir uzskatāmi par preci neatkarīgi no tā, ka tos var reciklēt vai izmantot atkārtoti (15). Arī elektroenerģiju (16) un dabasgāzi (17) uzskata par preci, tāpat kā cilvēka asinis, plazmu un no tām izgatavotas zāles (18).

Tomēr ir svarīgi juridiski nošķirt preces un pakalpojumus atbilstoši Līgumā noteiktajām brīvībām (19). Piemēram, zivis neapšaubāmi ir preces, bet uz zvejas tiesībām un makšķerēšanas atļaujām brīvas preču aprites princips var neattiekties. Tās drīzāk ir “pakalpojuma sniegšana” to Līguma noteikumu nozīmē, kas attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību (20). Ja valsts pasākums ietekmē gan pakalpojumu sniegšanas brīvību, gan brīvu preču apriti, Tiesa var izvērtēt pasākumu attiecībā uz abām brīvībām. Piemēram, lietā C-591/17 Austrija/Vācija, kas attiecas uz infrastruktūras izmantošanas nodevu un atbrīvojumu no mehānisko transportlīdzekļu nodokļa attiecībā uz Vācijā reģistrētiem transportlīdzekļiem, Tiesa attiecīgo pasākumu izvērtēja, ņemot vērā LESD 34. pantu un pakalpojumu sniegšanas brīvību atbilstoši LESD 56. pantam. Tā attiecīgo lietu arī izvērtēja, ievērojot nediskriminācijas principu, kas noteikts LESD 18. pantā, un LESD 92. pantu, kas aizliedz jebkādu diskrimināciju transporta jomā (21).

3.1.3. Adresāti

LESD 34.–36. pants attiecas uz dalībvalstu veiktiem pasākumiem. Minētie noteikumi ir interpretēti plaši kā tādi, kas ir saistoši ne tikai valstu iestādēm, bet arī visām citām valsts iestādēm, tostarp vietējām un reģionālām iestādēm (22), kā arī dalībvalsts tiesu vai administratīvām struktūrām (23). Šīs prasības neapšaubāmi attiecas uz pasākumiem, ko veikušas visas struktūras, kuras saskaņā ar publiskajām tiesībām izveidotas kā “publisko tiesību subjekti”. Turklāt LESD 34.–36. pants var būt piemērojams attiecībā uz pasākumiem, ko veic nevalstiski dalībnieki vai citas struktūras, kuras dibinātas saskaņā ar privāttiesībām, ja vien tie pilda noteiktas suverēnas funkcijas vai to darbības var citādi attiecināt uz valsti. Patiesi, LESD 34. pants var attiekties uz pasākumiem, ko veic profesionālā struktūra, kurai valsts tiesību aktos ir noteiktas reglamentējošas un disciplināras pilnvaras attiecībā uz tās darbības jomu (24).

Tas pats attiecas uz to struktūru darbībām, kuras ir dibinātas saskaņā ar privāttiesībām, bet ir noteiktas tiesību aktos, kuras galvenokārt finansē valdība vai no kādas konkrētas nozares uzņēmumu obligātajām iemaksām un/vai kuru locekļus ieceļ publiskas iestādes vai kuras šīs valsts iestādes uzrauga un kuras tādējādi var būt saistāmas ar valsti (25). Lietā Fra.bo Tiesa konstatēja, ka LESD 34. pants ir horizontāli piemērojams ar privāttiesībām izveidotai sertifikācijas struktūrai. Valsts iestādes šīs struktūras sertificētos produktus uzskatīja par tādiem, kas atbilst valsts tiesību aktiem. Turklāt atbilstoši šai de facto iegūtajai kompetencei sertifikācijas struktūrai bija pilnvaras reglamentēt produktu – konkrētajā gadījumā tie bija vara savienotājelementi – ienākšanu Vācijas tirgū (26). Tiesa ir atzinusi, ka publiski paziņojumi, ko sniedzis ierēdnis, lai gan tiem nav juridiska spēka, ir attiecināmi uz dalībvalsti un var radīt šķērsli brīvai preču apritei. Konkrētāk, šādi gadījumi var rasties, ja šo paziņojumu adresāti var saprātīgi uzskatīt, ka runa ir par ierēdņa nostāju, ko tas pauž atbilstoši tā funkcijām piemītošajām pilnvarām (27).

Lai gan jēdziens “dalībvalsts” ir interpretēts plašā nozīmē, tas tomēr neattiecas uz “pilnīgi” privātiem pasākumiem jeb pasākumiem, ko veikušas privātpersonas vai privāti uzņēmumi, jo tie nav attiecināmi uz valsti. Tomēr lietā C-265/95 Komisija/Francija Tiesa uzskatīja, ka tas, ka Francija nav veikusi visus nepieciešamos un samērīgos pasākumus, lai novērstu kaitējošas darbības, ko veic privātpersonas, šajā gadījumā – Francijas lauksaimnieki, kuri bija sabotējuši importētas lauksaimniecības preces, ir LESD 34. panta pārkāpums, minēto pantu lasot saistībā ar LESD 4. panta 3. punktu (28). Lai gan attiecīgais ierobežojums bija privātpersonu darbību rezultāts, tika konstatēts, ka dalībvalsts ir pārkāpusi ES tiesību aktus, jo tā nebija veikusi pietiekamus pasākumus minēto preču brīvas aprites aizsardzībai.

Visbeidzot, LESD 34. pants ir ticis piemērots arī attiecībā uz ES iestāžu veiktiem pasākumiem. Tomēr attiecībā uz tiesas kontroli ir jāatzīst plašas izvērtēšanas pilnvaras ES likumdevējam. Tādējādi ES iestādes veikta pasākuma likumību var apstrīdēt tikai tad, ja pasākums ir acīmredzami nepiemērots attiecībā pret mērķi, ko kompetentā iestāde plāno sasniegt (29).

3.1.4. Aktīvie un pasīvie pasākumi

Valsts rīcība ir priekšnoteikums LESD 34. panta piemērošanai, ko bieži raksturo kā aizsardzības tiesības, attiecībā uz valsts pasākumiem, kas kavē pārrobežu tirdzniecību. Rezultātā pasākumi, uz kuriem attiecas LESD 34. panta darbības joma, galvenokārt sastāv no dalībvalstu tiesību aktu saistošiem noteikumiem. Tomēr arī nesaistoši noteikumi var būt LESD 34. panta pārkāpums (30). Tas attiecas uz administratīvo praksi, kas var būt šķērslis brīvai preču apritei, ja tai piemīt noteikta pastāvīguma un vispārīguma pakāpe (31).

Administratīvā prakse, ko Tiesa uzskata par pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību, ir, piemēram, sistemātisks atteikums piešķirt tipa apstiprinājumu pasta frankēšanas ierīcēm, kas pēc būtības bija diskriminējošs aizsargpasākums (32); produkti, kuri iegūti no ārstniecības augiem un kurus likumīgi ražo vai pārdod kā pārtikas piedevas vai diētiskos produktus citās dalībvalstīs, sistemātiska klasificēšana par zālēm pēc to funkcijas un to atsaukšana no tirgus, ja nav tirdzniecības atļaujas (33); vitamīnu preparātu, kurus likumīgi ražo vai pārdod kā pārtikas piedevas pārējās dalībvalstīs, automātiska klasificēšana par “zālēm”, ja tie satur trīsreiz vairāk vitamīnu (34), un noteikšana, ka bagātinātus pārtikas produktus, kurus likumīgi ražo vai pārdod citās dalībvalstīs, drīkst pārdot Dānijā tikai tad, ja šāda bagātināšana ar uzturvielām atbilst Dānijas iedzīvotāju vajadzībām (35).

Ņemot vērā dalībvalstu pienākumus saskaņā ar LESD 4. panta 3. punktu, kas nosaka, ka dalībvalstīm jāveic visi attiecīgie pasākumi, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līguma, un ES tiesību aktu “effet utile” izpildi, Tiesa ir konstatējusi, ka LESD 34. pants aizliedz ne tikai valsts rīcību, kas uzskatāma par pārkāpumu, bet arī bezdarbību. Šāda situācija var rasties, kad dalībvalsts atturas no tādu pasākumu pieņemšanas, kas ir vajadzīgi, lai likvidētu šķēršļus brīvai preču apritei, un attiecīgais šķērslis pat var izrietēt no privātpersonu rīcības. Lietā C-265/95 tika atzīts, ka Francija ir atbildīga par to valsts lauksaimnieku darbībām, kuri mēģināja ierobežot lauksaimniecības preču importu no blakus esošajām dalībvalstīm, traucējot pārtvert kravas automobiļus, kas pārvadā šīs preces, vai iznīcinot to kravu. Tas, ka valsts iestādes nevērsās pret šīm darbībām, tika uzskatīts par LESD 34. panta pārkāpumu, jo katras dalībvalsts pienākums ir garantēt brīvu preču apriti tās teritorijā, veicot nepieciešamos un atbilstošos pasākumus, lai novērstu visus privātpersonu darbību izraisītos ierobežojumus (36).

Turklāt LESD 34. pants var paredzēt pienākumu sasniegt noteiktu rezultātu. Šis pienākums ir pārkāpts, ja dalībvalsts nesasniedz savus mērķus bezdarbības vai nepietiekamas darbības dēļ. Piemēram, lietā C-309/02 Tiesa prejudiciālā nolēmumā konstatēja, ka Vācijas noteikumi ir pretrunā LESD 34. pantam, jo tie nenodrošināja privātpersonām iespēju faktiski piedalīties Vācijas obligāto vienreizlietojamo dzērienu iepakojumu pieņemšanas sistēmā (37).

3.2. Teritoriālā darbības joma

Pienākums ievērot LESD 34.–36. panta noteikumus attiecas uz visām ES dalībvalstīm. Turklāt Līguma noteikumi var attiekties arī uz tām Eiropas teritorijām, par kuru ārējām attiecībām ir atbildīga kāda dalībvalsts, kā arī uz aizjūras teritorijām, kas ir atkarīgas no kādas dalībvalsts vai ir citādi saistītas ar to (38).

Sīkāka informācija par teritorijām, uz kurām attiecas LESD 34. pants, ir sniegta šo norādījumu pielikumā.

Attiecībā uz EBTA valstīm, kas ir EEZ līguma puses, un Turciju tirdzniecību starp šīm valstīm un dalībvalstīm reglamentē konkrētu nolīgumu noteikumi, nevis LESD noteikumi. Tādējādi EEZ līguma 8. panta 3. punktā minēto Islandes, Lihtenšteinas un Norvēģijas izcelsmes produktu brīvu apriti ES nodrošina EEZ līguma 11. pants. Turcijas izcelsmes rūpniecības ražojumu brīvu apriti ES nodrošina EK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/95 par Muitas savienības nobeiguma posma ieviešanu 5.–7. pants (39).

3.3. Pārrobežu tirdzniecība

LESD 34. panta darbības joma attiecas tikai uz šķēršļiem tirdzniecībā starp dalībvalstīm. Tāpēc, lai lietu izvērtētu atbilstoši šim noteikumam, ir nepieciešams pārrobežu elements. LESD 34.–36. panta darbības joma neattiecas uz valsts pasākumiem, kas ietekmē tikai vietējās preces. Lai pasākums atbilstu prasībai par pārrobežu elementu, ir pietiekami, ja tas var tieši vai potenciāli traucēt ES iekšējai tirdzniecībai (40).

Teorētiski vajadzīgais pārrobežu elements, kas noteikts Līguma noteikumos, neliedz dalībvalstīm piemērot vietējiem produktiem nelabvēlīgāku režīmu nekā importētajiem produktiem (“pozitīvā diskriminācija”), lai gan praksē tas ir maz iespējams. Lai gan LESD 34. pants ir piemērojams gadījumos, kad vietējo produktu ieved atpakaļ jeb kad to izved no dalībvalsts un tad atkal importē (41), tas tomēr nav piemērojams gadījumos, kad atpakaļievešanas vienīgais mērķis ir vietējo noteikumu apiešana (42).

Prasība par pārrobežu elementu var būt izpildīta arī tad, ja produkts tikai tranzītā šķērso attiecīgo dalībvalsti. Šajā saistībā LESD 36. pantā ir skaidri minēts, ka uz “tranzīta ierobežojumiem” attiecas LESD 34. un 35. panta noteikumi.

Brīvas preču aprites princips attiecas uz dalībvalstu izcelsmes produktiem un produktiem no trešām valstīm, kas ir brīvā apritē dalībvalstīs. LESD 29. pantā ir noteikts, ka ražojumus no trešām valstīm uzskata par brīvā apritē esošiem dalībvalstī, ja ir izpildītas importa formalitātes un ir iekasēti attiecīgie muitas nodokļi. Lietā C-30/01 Komisija / Apvienotā Karaliste Tiesa apstiprināja, ka saskaņā ar LESD 29. panta 2. punktu pasākumi, ko veic Savienībās iekšējās tirdzniecības nolūkos, ir piemērojami vienādi gan attiecībā uz produktiem, kuru izcelsme ir dalībvalstīs, gan trešo valstu izcelsmes produktiem (43).

Saskaņā ar iedibināto judikatūru valsts pasākums netiek izslēgts no LESD 34. un 35. pantā noteiktā aizlieguma darbības jomas tikai tāpēc, ka tas rada nelielus traucējumus, un tāpēc, ka produktus ir iespējams tirgot citos veidos (44). Pat ja pasākumam ir salīdzinoši maza ekonomiskā nozīme, tas ir piemērojams tikai nelielā valsts teritorijas daļā (45) vai ietekmē tikai ierobežotu importa/eksporta apjomu vai ekonomikas dalībnieku skaitu, tas var būt aizliegts pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību.

Tomēr valsts pasākumus, kas ir pārāk nenoteikti un netieši, lai tiem būtu ierobežojoša ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, var atšķirt no iepriekš minētajiem pasākumiem (46). Piemēram, lietā C-297/05 Tiesa uzskatīja, ka Nīderlandes administratīva formalitāte, kas saistīta ar tādu transportlīdzekļu identifikāciju, kurus importē valstī pirms to reģistrācijas, “nevarētu izraisīt nekādas sekas, kam būtu atturoša iedarbība transportlīdzekļu importam šajā dalībvalstī vai padarītu šādu importu mazāk izdevīgu” (47). Tādējādi uz šo pasākumu neattiecās LESD 34. panta darbības joma.

3.4. Ierobežojumu veidi saskaņā ar LESD 34. pantu

3.4.1. Kvantitatīvie ierobežojumi

Kvantitatīvie ierobežojumi ir definēti kā pasākumi, kas pilnīgi vai daļēji ierobežo importu vai preču tranzītu (48). Šādu pasākumu piemēri cita starpā ir importa aizliegums vai kvotu sistēma (49). Citiem vārdiem sakot, kvantitatīvi ierobežojumi ir piemērojami, ja ir sasniegts noteikts importa vai eksporta maksimālais apjoms. Tomēr LESD 34. pants attiecas tikai uz beztarifa kvotām, jo uz tarifa kvotām attiecas LESD 30. pants, kas aizliedz ievedmuitas un izvedmuitas nodokļus un maksājumus ar līdzvērtīgu iedarbību.

Kvantitatīva ierobežojuma pamatā var būt tiesību aktu noteikumi vai tikai administratīvā prakse. Tādējādi LESD 34. pants attieksies pat uz slēptu kvotu sistēmu.

3.4.2. Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību

Jēdziens “pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību’ ir daudz plašāks par kvantitatīvo ierobežojumu jēdzienu. Nav viegli skaidri nošķirt kvantitatīvos ierobežojumus no pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību, taču tam nav lielas praktiskas nozīmes, jo noteikumi kopumā vienādi attiecas gan uz kvantitatīvajiem ierobežojumiem, gan uz pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību.

Dassonville lietā Tiesa norādīja, kā jāinterpretē pasākumu ar līdzvērtīgu iedarbību nozīme un apjoms (50):

“visi dalībvalstu ieviestie tirdzniecības noteikumi, kas tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli var kavēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, ir uzskatāmi par pasākumiem, kam ir kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīga iedarbība”.

Šī definīcija ar nelielām izmaiņām ir apstiprināta turpmākā Tiesas judikatūrā. Jēdzienu “tirdzniecības noteikumi” mūsdienās parasti nelieto, jo faktiski Dassonville sprieduma doktrīna attiecas ne tikai uz tirdzniecības noteikumiem, bet arī, piemēram, uz tehniskajiem noteikumiem un pat nesaistošiem aktiem.

Dassonville lietā Tiesa uzsvēra, ka nozīmīgākais kritērijs, kas nosaka, vai uz valsts pasākumu attiecas LESD 34. pants, ir tā iedarbība ((..) tieši vai netieši vai potenciāli var kavēt (..)) (51). Tādējādi diskriminējoša ietekme nav priekšnosacījums, lai uz valsts pasākumu attiektos LESD 34. pants.

Šī pieeja tika apstiprināta būtiskajā Tiesas spriedumā Cassis de Dijon (52) lietā. Atzīstot, ka dalībvalstu noteikumu atšķirības varētu kavēt preču tirdzniecību, Tiesa apstiprināja, ka LESD 34. pants var attiekties arī uz valsts pasākumiem, ko vienādi piemēro vietējām un importētajām precēm. Šādā gadījumā dalībvalstis varētu atkāpties no šiem noteikumiem, atsaucoties ne tikai uz LESD 36. pantu, bet arī uz obligātajām prasībām (šo jēdzienu pirmo reizi izmantoja minētajā nolēmumā).

Rezumējot – LESD 34. pants attiecas uz valsts pasākumiem, kas diskriminē importētās preces (tā dēvētajiem “atsevišķi piemērojamiem pasākumiem”), un uz valsts pasākumiem, kas saskaņā ar tiesību aktiem šķietami ir vienādi piemērojami vietējām un importētajām precēm, bet faktiski rada papildu slogu importam (tā dēvētajiem “vienādi piemērojamiem pasākumiem”) (53). Šis slogs izriet no fakta, ka importētajām precēm ir jāatbilst diviem noteikumu kopumiem, proti, noteikumiem, kurus paredzējusi ražošanas dalībvalsts, un noteikumiem, kuri paredzēti importa dalībvalstī.

Laika gaitā pasākumos ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību tika iekļauti arī citi pasākumi, kas var traucēt piekļuvi tirgum (54). Šajā saistībā Tiesa lietā Komisija/Spānija (55) ir noteikusi: “no judikatūras skaidri izriet, ka uz pasākumu – pat ja tā nolūks vai sekas nav nelabvēlīgāka režīma piemērošana produktiem no citām dalībvalstīm – attiecas jēdziens “pasākums ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību” LESD 34. panta nozīmē, ja tas traucē citu dalībvalstu izcelsmes preču piekļuvei kādas dalībvalsts tirgum”.

Tā dēvētajam tirgus piekļuves kritērijam pamatā esošais pieņēmums ir tāds, ka piekļuves nosacījumi attiecībā uz importētajiem ražojumiem ir sarežģītāki. Bieži vien Tiesa liek uzsvaru uz novērtējumu par to, vai attiecīgajam pasākumam var būt ievērojama ietekme uz patērētāju uzvedību, padarot importēta ražojuma iegādi mazāk izdevīgu (56).

Tādējādi jēdziena “pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību” definīcija ir plaša un pastāvīgi paplašinās. Piemēram, lietā C-591/17 Austrija/Vācija Tiesa nosprieda, ka infrastruktūras izmantošanas nodeva un atbrīvojums no mehānisko transportlīdzekļu nodokļa attiecībā uz Vācijā reģistrētiem transportlīdzekļiem var ierobežot precēm no citām dalībvalstīm piekļuvi Vācijas tirgum un tādējādi ir brīvas preču aprites ierobežojums. Tā norādīja, ka, lai gan infrastruktūras izmantošanas nodevu neiekasē par transportētajām precēm kā tādām, tā tomēr var ietekmēt preces, ko piegādā ar pasažieru mehāniskajiem transportlīdzekļiem, kuru svars nepārsniedz 3,5 tonnas un kuri ir reģistrēti citā dalībvalstī, kas nav Vācija (57).

Cits jēdziena “pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību” dinamiskuma piemērs ir lieta C-573/12 Ålands Vindkraft, kas attiecās uz valsts atbalsta shēmu zaļajai elektroenerģijai. Sertifikātus atbilstoši shēmai piešķīra tikai Zviedrijas atjaunojamās elektroenerģijas ražotājiem, pat ja elektroenerģija, ko tie piegādāja vai izmantoja, ietvēra importētu elektroenerģiju. Tiesa nosprieda, ka šāda shēma var – vismaz netieši un potenciāli – likt šķēršļus (zaļās) elektroenerģijas importam no citām dalībvalstīm. Tiesa uzskatīja, ka tas, ka kāda dalībvalsts neveic pietiekamus pasākumus, lai novērstu radušos brīvas preču aprites šķēršļus, var kavēt ES iekšējo tirdzniecību tieši tāpat kā aktīva rīcība. Tādējādi Tiesa nosprieda, ka attiecīgie tiesību akti ir pasākums ar kvalitatīvam importa ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību (58).

3.4.2.1. Lietošanas ierobežojumi

Samērā nesen Tiesas judikatūrā tika ieviesta viena ierobežojumu papildu kategorija: “lietošanas ierobežojumi”. Ar šādiem ierobežojumiem saprot valsts noteikumus, kas atļauj produkta pārdošanu, bet zināmā mērā ierobežo tā lietošanu. Lietošanas ierobežojumi var būt ierobežojumi attiecībā uz konkrēta lietojuma mērķi vai metodi, lietošanas kontekstu vai laiku, lietošanas apjomu vai lietošanas veidu. Noteiktos apstākļos šādi pasākumi var būt pasākumi ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību.

Šajā saistībā var pieminēt trīs lietas. Pirmkārt, tā ir lieta Komisija/Portugāle (59), kas attiecās uz Portugāles tiesību aktiem, ar kuriem bija aizliegta aptumšojošu plēvju līmēšana uz mehānisko transportlīdzekļu logu stikliem. Komisija argumentēja, ka potenciālie interesenti, tirgotāji vai atsevišķas personas, zinot, ka viņi nevarēs līmēt šādas plēves uz mehānisko transportlīdzekļu logu stikliem, tās nepirks (60). Tiesa, šķiet, piekrita šim argumentam un nosprieda, ka, “(..) ja potenciālie interesenti, tirgotāji vai atsevišķas personas zina, ka viņiem ir aizliegts uzlīmēt šādas plēves uz mehānisko transportlīdzekļu priekšējiem stikliem un līdzās pasažieru sēdvietām esošo logu stikliem, tad viņiem praktiski nav nekādas intereses tās pirkt” (61). Rezultātā tā secināja, ka Portugāle nav izpildījusi savus pienākumus saskaņā ar LESD 34. pantu.

Otrkārt, lietā Komisija/Itālija (62) jautājums bija par to, vai Itālija, paturot spēkā noteikumus, kas aizliedz motocikliem vilkt piekabes, nav izpildījusi savus pienākumus saskaņā ar LESD 34. pantu. Attiecībā uz piekabēm, kas ir speciāli paredzētas savienošanai ar motocikliem, Tiesa uzskatīja, ka to izmantošanas iespējas bez motocikliem ir ierobežotas, un ka patērētājiem, zinot, ka tiem ir aizliegts izmantot savu motociklu ar speciāli tam paredzētu piekabi, praktiski nav nekādas intereses pirkt šādu piekabi (63). Tādējādi attiecīgais aizliegums bija LESD 34. panta pārkāpums.

Visbeidzot, lieta Mickelsson un Roos (64) attiecās uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas radīja jautājumu par to, vai LESD 34. un 36. pants aizliedz Zviedrijas tiesību aktu normas par ūdens skuteru izmantošanu. Zviedrijas noteikumi paredz, ka šādu ūdens motociklu izmantošana ūdensceļos, ko neuzskata par publiskajiem ūdensceļiem un pašvaldības administrācijas atļautajiem ūdeņiem, ir aizliegta, un par to ir piemērojams naudas sods. Tiesa nosprieda, ka gadījumā, ja šādu noteikumu dēļ ūdens motociklu lietotājiem ir liegts atbilstoši un pilnvērtīgi izmantot šīs preces vai to izmantošana tiek stingri ierobežota, šādi noteikumi rada šķērsli šo preču piekļuvei vietējam tirgum. Tā kā faktiskās iespējas izmantot ūdens skuterus Zviedrijā bija ļoti nelielas, konkrētie valsts noteikumi bija pasākumi ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību (65). Tomēr Tiesa nosprieda, ka attiecīgie valsts noteikumi varētu būt pamatoti ar vides aizsardzības apsvērumiem, ja būtu izpildītas konkrētas papildu prasības (66). Sandström lietā Tiesa arī precizēja nosacījumus, ar kādiem aizliegums izmantot ūdens skuterus ārpus noteiktām ūdenstilpnēm varētu būt pieļaujams (67).

Kā izklāstīts iepriekš, arī lietošanas ierobežojumu novērtējumam piemēro tirgus piekļuves kritēriju. Papildus novērtējumam par pasākuma ietekmi uz tirgu Tiesa novērtē arī tā iespējamo ietekmi uz patērētāju uzvedību. Rezumējot – uz pasākumiem, ar kuriem nosaka pilnīgu konkrēta ražojuma lietošanas aizliegumu un kuri liedz ražojumu izmantot konkrētajiem un saistītajiem mērķiem, kādiem tas bijis paredzēts, vai kuri būtiski ierobežo tā lietošanu, var attiekties LESD 34. panta darbības joma.

3.4.2.2. Diskriminējoši tirdzniecības veidi

Gandrīz divdesmit gadus pēc sprieduma pieņemšanas Dassonville lietā Tiesa uzskatīja, ka ir jāpārskata tās judikatūra attiecībā uz jēdziena “pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību” darbības jomu saskaņā ar LESD 34. pantu. Attiecīgi Tiesa nozīmīgajā spriedumā Keck un Mithouard lietā, kas attiecās uz Francijas tiesību aktiem, ar kuriem tika aizliegta tālākpārdošana ar zaudējumiem, ieviesa jēdzienu “tirdzniecības veidi” (68). Tā noteica, ka “valsts normu, kas ierobežo vai aizliedz konkrētus tirdzniecības veidus, piemērošana precēm no citām dalībvalstīm nav uzskatāma par tādu, kas tieši vai netieši, faktiski vai iespējami rada šķēršļus tirdzniecībai starp dalībvalstīm iepriekš minētās judikatūras lietā Dassonville nozīmē, ja vien:

1) šīs normas attiecas uz visiem iesaistītajiem uzņēmējiem, kuri darbojas valsts teritorijā; un

2) ja tās gan juridiski, gan faktiski vienādi skar valsts preču un citu dalībvalstu izcelsmes preču tirdzniecību” (69).

Noteikumus, kas paredz prasības, kuras precēm ir jāizpilda, izvērtē saskaņā ar spriedumu Cassis de Dijon lietā, un tāpēc var uzskatīt, ka tie per se ietilpst LESD 34. panta darbības jomā. Savukārt uz tirdzniecības veidiem LESD 34. panta darbības joma attiecas tikai tad, ja puse, kas apgalvo, ka ir noticis pārkāpums, var pierādīt, ka šie pasākumi juridiski vai faktiski rada diskrimināciju produkta izcelsmes dēļ.

Lietā C-591/17 Austrijas Republika Tiesa pārdošanas veidus raksturoja kā valsts noteikumus, kas attiecas uz “kārtību, kādā ražojumi var tikt pārdoti” (70). Tātad pārdošanas veidi ietver pasākumus, kas attiecas uz tirdzniecības apstākļiem un metodēm (sk. 4.6. iedaļu), (71) preču pārdošanas laiku, (72) preču pārdošanas vietu vai ierobežojumiem, kurus ievērojot, preces drīkst pārdot (73), kā arī – dažos gadījumos – pasākumus, kas attiecas uz ražojumu cenu noteikšanu (sk. 4.4. iedaļu) (74). Salīdzinoši vieglāk ir saprast, kāda veida pasākumi ir saistīti ar produktu īpašībām, nekā to, kāda veida pasākumi ir pārdošanas veidi. Ar produkta īpašībām saistīti pasākumi varētu būt, piemēram, pasākumi, kas saistīti ar produkta formu, izmēru, svaru, sastāvu, izskatu vai identifikāciju (sk. 4.7. iedaļu).

Piemēram, Alfa Vita lietā (75) Tiesa nosprieda, ka valsts noteikumi, kas bake-off produktu pārdošanu pakļauj tādām pašām prasībām, kādas ir piemērojamas pilnam tradicionālo maizes un maizes izstrādājumu ražošanas un pārdošanas procesam, ir pretrunā LESD 34. pantam un tos nevar uzskatīt par pārdošanas veidu. Tiesa nonāca pie šāda secinājuma, pamatojoties uz to, ka prasīt bake-off produktu pārdevējiem saskaņot savu darbību ar visām prasībām, kādas ir piemērojamas tradicionālām maiznīcām, nozīmē neievērot šo produktu specifiku un radīt papildu izdevumus, kas tādējādi šo produktu pārdošanu padara sarežģītāku (76).

Tomēr, kā liecina spriedums Sapod Audic un Eco-Emballages lietā (77), par pārdošanas veidiem var uzskatīt noteiktas procedūras vai pienākumus, kas neattiecas uz produktu vai tā iepakojumu. Lietā izskatītais valsts pasākums noteica, ka visiem ražotājiem vai importētājiem ir jāveicina vai jāorganizē visa izlietotā to iepakojuma likvidēšana. Tiesa norādīja, ka šis pasākums tikai noteica “vispārēju pienākumu identificēt iepakojumu, ko apstiprināts uzņēmums savācis likvidēšanas nolūkā” (78). Tādējādi Tiesa nosprieda, ka “pienākums, ko nosaka šis noteikums, kā tāds neattiecas uz ražojumu vai tā iepakojumu, un tāpēc pats par sevi tas nav noteikums, kas paredz prasības, kuras precēm ir jāizpilda, piemēram, prasības attiecībā uz to marķējumu vai iepakojumu” (79). Tādēļ to var uzskatīt par pārdošanas veidu.

Rezumējot – pārdošanas veidi ir pasākumi, kuri ir saistīti ar preču tirdzniecību, nevis ar preču īpašībām (80), un uz kuriem neattiecas LESD 34. panta piemērošanas joma, ja tie atbilst abiem nosacījumiem, kas noteikti spriedumā Keck lietā, kā paskaidrots iepriekš.

3.5. Savstarpējās atzīšanas princips

Tehniski šķēršļi brīvai preču apritei rodas, ja valsts iestādes piemēro noteikumus, kas nosaka prasības, kuras jāizpilda attiecībā uz precēm, ko likumīgi tirgo citās dalībvalstīs. Preces, ko “likumīgi tirgo citā dalībvalstī”, ir preces vai noteikta veida preces, kuras atbilst attiecīgajiem noteikumiem, kas ir piemērojami minētajā dalībvalstī, vai uz kurām minētajā dalībvalstī neattiecas nekādi šādi noteikumi un kuras ir darītas pieejamas tiešajiem lietotājiem šajā dalībvalstī. Ja ar valsts noteikumiem neīsteno sekundāros ES tiesību aktus, tie ir tehniski šķēršļi, uz kuriem attiecas LESD 34. un 36. pants, pat ja minētos noteikumus vienādi piemēro visiem ražojumiem.

Savstarpējās atzīšanas princips tika iedibināts Tiesas judikatūrā. Spriedumā Cassis de Dijon lietā (81) Tiesa noteica, ka tad, ja saskaņošana nav notikusi, valsts noteikumi, kas paredz prasības (piemēram, attiecībā uz nosaukumu, formu, izmēru, svaru, sastāvu, izskatu, marķējumu, iepakojumu), kuras jāizpilda precēm no citām dalībvalstīm, kur tās tiek likumīgi ražotas un tirgotas, ir šķēršļi brīvai preču apritei un ir pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību, kas ir aizliegti ar LESD 34. pantu.

Saskaņā ar savstarpējās atzīšanas principu, ja uzņēmums likumīgi pārdod ražojumu vienā dalībvalstī, ievērojot piemērojamos attiecīgās dalībvalsts tehniskos noteikumus, tad tam ir jābūt iespējai pārdot ražojumu citās dalībvalstīs bez vajadzības to pielāgot importētājas dalībvalsts noteikumiem.

Tas nozīmē, ka principā galamērķa dalībvalstis nevar ierobežot vai aizliegt tādu preču laišanu tirgū, uz kurām neattiecas saskaņojums ES līmenī un kuras likumīgi tirgo citā dalībvalstī, pat ja tās ir ražotas saskaņā ar tehniskajiem un kvalitātes noteikumiem, kas atšķiras no noteikumiem, kuri jāievēro vietējiem produktiem. Tas pats attiecas uz gadījumu, kad izcelsmes dalībvalstī attiecīgajam ražojumam nepiemēro tehniskos noteikumus.

Tomēr šis princips nav absolūts – ierobežojums var būt pamatots ar sabiedrības interešu mērķi.

Tas nozīmē, ka nebūtu jāuzskata, ka savstarpējā atzīšana ir saistīta ar zemākiem veselības, vides vai drošības standartiem vai ierobežo valsts iestāžu tirgus uzraudzības spējas; ar to tiek panākts optimāls līdzsvars starp brīvu preču apriti un sabiedrības interešu mērķiem. Dalībvalstīm ir jāievēro šis princips tikai tad, ja tiek pienācīgi aizsargātas sabiedrības leģitīmās intereses, uz kurām attiecas to piemērojamais valsts tehniskais noteikums.

Izņēmumi attiecībā uz brīvu preču apriti ir jāinterpretē šauri (82). Šķēršļi ir pamatoti tikai tad, ja attiecīgie valsts pasākumi ir nepieciešami, lai izpildītu obligātas prasības vai jebkuras no interesēm, kas uzskaitītas LESD 36. pantā, un ja tie ir samērīgi attiecībā pret izvirzīto leģitīmo mērķi. Tas kopsavilkuma veidā ir saprotami izklāstīts nesenā Tiesas spriedumā, kas attiecas uz atteikumu atzīt atsevišķus proves zīmogus:

“Tādējādi, ja valstu tiesību akti nav tikuši saskaņoti, brīvas preču aprites šķēršļi, kas rodas, kad kāda dalībvalsts precēm no citām dalībvalstīm, kurās tās ir likumīgi ražotas vai tirgotas, piemēro noteikumus par prasībām, kurām šīm precēm jāatbilst, pat ja šie noteikumi vienādi attiecas uz visām precēm, ir pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību, kas ir aizliegti ar LESD 34. pantu, ja vien to piemērošana nevar tikt attaisnota ar vispārējām interesēm atbilstošu mērķi, kas ir pārāks par brīvas preču aprites prasībām.” (83)

Tajā pašā lietā Tiesa arī norādīja, ka savstarpējās atzīšanas princips nav piemērojams to trešo valstu izcelsmes preču tirdzniecībai ES, kuras ir brīvā apgrozībā, ja pirms to eksporta uz dalībvalsti, kas nav dalībvalsts, kurā tās ir brīvā apgrozībā, tās netika likumīgi tirgotas dalībvalstī (84).

Tādējādi, rezumējot – izņēmumi attiecībā uz savstarpējās atzīšanas principu, kas piemērojams nesaskaņotajā jomā, ir iespējami, proti,

1) saskaņā ar vispārējo noteikumu produktiem, ko likumīgi tirgo citā dalībvalstī, ir tiesības uz brīvu apriti; un

2) vispārējais noteikums nav piemērojams, ja galamērķa dalībvalsts var pierādīt, ka tai ir svarīgi attiecīgajiem ražojumiem piemērot savus tehniskos noteikumus, pamatojoties uz LESD 36. pantā minētajiem apsvērumiem vai Tiesas judikatūrā noteiktajām obligātajām prasībām, ievērojot samērīguma principu.

Kopš 2020. gada 19. aprīļa ir piemērojama jauna regula – Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2019/515 par citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preču savstarpēju atzīšanu (85). Ar to aizstāj Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 764/2008, ar ko nosaka procedūras, lai dažus valstu tehniskos noteikumus piemērotu citā dalībvalstī likumīgi tirgotiem produktiem (86).

4. PASĀKUMU VEIDI

Pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību atbilstoši LESD 34. pantam ir dažādi veidi un formas. Dažkārt tie ir ļoti skaidri pasākumi, kas vērsti konkrēti uz importu vai kas pieļauj preferenciāla režīma piemērošanu vietējām precēm, bet citreiz tie ir neplānotas sekas lēmumiem, kas attiecas uz vispārējo politiku. Pēdējās desmitgadēs Tiesas judikatūrā un LESD 34.–36. panta praktiskajā piemērošanā pārkāpuma procedūrās ir atkārtoti vērojami konkrētu veidu pasākumi. Vairāki no tiem ir raksturoti turpmāk tekstā.

4.1. Valsts noteikumi, kas saistīti ar importu (importa licences, pārbaudes un kontroles)

Valsts pasākumi, kas tieši attiecas uz produktu importu no citām dalībvalstīm, var apgrūtināt importu, tāpēc tos parasti uzskata par pasākumiem ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, kas ir pretrunā LESD 34. pantam. Pienākums pirms preču ievešanas saņemt importa licenci ir skaidrs piemērs šajā saistībā. Tā kā šāda veida oficiālie procesi var izraisīt kavējumus, šāds pienākums var būt LESD 34. panta pārkāpums, pat ja licences piešķir automātiski un attiecīgās dalībvalsts nolūks nav paturēt sev tiesības atteikt licences izsniegšanu (87).

Pārbaudes un kontroles pasākumi, piemēram, veterinārā, sanitārā un fitosanitārā kontrole un citi kontroles pasākumi, tostarp importa (un eksporta) muitas pārbaude, ir uzskatāmi par pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību attiecīgi 34. un 35. panta nozīmē (88). Šādas pārbaudes var apgrūtināt vai sadārdzināt importu vai eksportu, jo tās ir saistītas ar kavējumiem pārbaudes procedūrā un papildu transporta izmaksu rašanos tirgotājam.

Līdz ar iekšējā tirgus izveidi 1993. gada 1. janvārī tika likvidēta regulāra preču pārvadājumu robežkontrole. Kopš tā laika dalībvalstis nedrīkst veikt kontroles pasākumus uz robežām, ja vien tie neietilpst vispārējās kontroles sistēmā, kuru līdzīgā apmērā īsteno visā valsts teritorijā, un/vai tās nav izlases pārbaudes. Tomēr neatkarīgi no tā, kur šādi kontroles pasākumi notiek, tos joprojām uzskata par pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību, ja tie ir sistemātiska ievesto ražojumu kontrole (89). Tos var pamatot tikai izņēmuma gadījumos, ja ir izpildīti stingri nosacījumi (90).

4.2. Pienākums iecelt pārstāvi vai nodrošināt uzglabāšanu importētājā dalībvalstī

Tiesa konstatēja, ka prasība, lai importētāja darījumdarbības vieta atrastos preču galamērķa dalībvalstī, ir tiešā pretrunā pantiem par brīvu preču apriti iekšējā tirgū. Tiesa nosprieda, ka, liekot uzņēmumiem, kas darbojas citā dalībvalstī, segt izmaksas, ko rada pārstāvja iecelšana importa dalībvalstī, tiek panākts, ka dažiem uzņēmumiem, jo īpaši maziem un vidējiem uzņēmumiem, rodas grūtības vai ir neiespējami sākt darbību šīs dalībvalsts tirgū (91). Arī pienākums iecelt pārstāvi vai aģentu vai izveidot filiāli, biroju vai noliktavu importētājā dalībvalstī parasti ir pretrunā LESD 34. pantam.

Dažas dalībvalstis ir mēģinājušas pamatot šādas prasības, argumentējot, ka tās ir vajadzīgas, lai nodrošinātu valsts noteikumu pienācīgu izpildi vispārējās interesēs, dažos gadījumos arī saistībā ar kriminālatbildību. Tiesa noraidīja šo argumentu. Tā nosprieda, ka, lai gan katrai dalībvalstij ir tiesības tās teritorijā veikt attiecīgus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu sabiedriskās kārtības aizsardzību, šādi pasākumi ir pamatoti tikai tad, ja ir ievēroti konkrēti nosacījumi. Jābūt pierādītam, ka šādi pasākumi ir nepieciešami, lai sasniegtu leģitīmus vispārējas nozīmes mērķus, un ka šādu aizsardzību nevar nodrošināt ar līdzekļiem, kas mazāk ierobežo brīvu preču apriti (92). Tiesa ir nospriedusi, ka, “lai gan kriminālsodiem var būt preventīva ietekme attiecībā uz darbībām, kurām tos piemēro, šo ietekmi nenodrošina un nekādā gadījumā nestiprina (..) tikai tas vien, ka valsts teritorijā atrodas persona, kas juridiski pārstāv ražotāju” (93). Tādējādi vispārējo interešu mērķu ziņā prasība, ka valsts teritorijā jābūt ieceltam pārstāvim, nesniedz pietiekamas papildu garantijas, lai pamatotu izņēmumu attiecībā uz LESD 34. pantā noteikto aizliegumu.

Valsts prasības, kas nosaka ievesto preču turēšanu krājumā vai glabāšanu noliktavā, arī var būt LESD 34. panta pārkāpums, ja šie pasākumi diskriminē ievestās preces salīdzinājumā ar vietējām precēm. Tādi ir visi noteikumi, kas nosaka aizliegumus un ierobežojumus tikai ievestajām precēm vai pieprasa uzglabāt tikai šīs preces. Valsts pasākumu, saskaņā ar kuru ievestie vīna dzērieni bija jāuzglabā vismaz sešus mēnešus, lai tie varētu saņemt noteiktus kvalitātes apzīmējumus, Tiesa atzina par pasākumu ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību (94).

Līdzīgus šķēršļus preču tirdzniecībai var radīt ikviens valsts noteikums, kas atļauj noliktavas pilnīgi vai daļēji izmantot tikai vietējo preču glabāšanai vai kas nosaka, ka uz ievesto preču glabāšanu attiecas nosacījumi, kuri atšķiras no nosacījumiem, kas attiecas uz vietējām precēm, un kurus ir grūtāk izpildīt. Attiecīgi valsts pasākums, kas veicina vietēji ražoto preču uzglabāšanu, varētu radīt šķēršļus brīvai preču apritei atbilstoši LESD 34. pantam.

4.3. Valsts noteikti aizliegumi attiecībā uz konkrētiem ražojumiem/vielām

Aizliegums tirgot konkrētu ražojumu vai vielu ir visierobežojošākais pasākums, ko dalībvalsts var noteikt attiecībā uz brīvu preču apriti. Lielākā daļa preču, uz kurām attiecina valsts aizliegumus, ir pārtikas produkti, piemēram, vitamīni un citas pārtikas piedevas (95), kā arī ķīmiskas vielas (96).

Apsvērumi, ar kuriem dalībvalstis visbiežāk pamato šos stingros pasākumus, ir LESD 36. pantā noteiktā cilvēku veselības un dzīvības aizsardzība un dzīvnieku un augu aizsardzība un Tiesas judikatūrā noteiktās obligātās prasības, piemēram, vides aizsardzība. Bieži šos pamatojošos iemeslus kombinē. Dalībvalstij, kas nosaka valsts aizliegumu attiecībā uz ražojumu/vielu, ir jāpierāda, ka pasākums ir nepieciešams un, vajadzības gadījumā, ka attiecīgo ražojumu tirdzniecība būtiski apdraud, piemēram, sabiedrības veselību, un ka šie noteikumi atbilst proporcionalitātes principam (97). Tostarp ir jāiesniedz visi attiecīgie pierādījumi, piemēram, tehniskie, zinātniskie, statistiskie vai ar uzturvērtību saistītie dati (98). Humanplasma lietā, lai gan aizlieguma mērķis bija nodrošināt asins un asins komponentu kvalitāti un drošību un tādējādi aizsargāt sabiedrības veselību, šis pasākums tika atzīts par tādu, kas pārsniedz to, kas ir nepieciešams (99).

Turklāt dalībvalstij pienākums pierādīt, ka izvirzīto mērķi nevar sasniegt ar citiem līdzekļiem, kam ir mazāk ierobežojoša ietekme uz ES iekšējo tirdzniecību (100). Piemēram, attiecībā uz Francijas aizliegumu pievienot dzērienu piedevu kofeīnu vairāk par noteikto normu Tiesa nosprieda, ka “atbilstošs marķējums, kas informē patērētājus par bagātināto produktu īpašībām un sastāvdaļām, sniegtu patērētājiem, kuri varētu uzņemt pārmērīgi lielu produktiem pievienotās uzturvielas devu, iespēju pašiem izlemt, vai šos produktus lietot” (101). Tādējādi Tiesa atzina, ka aizliegums pievienot kofeīnu vairāk par noteikto normu nav vismazāk ierobežojošais pieejamais pasākums un tāpēc nav vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi nodrošināt patērētāju aizsardzību.

Danish Vitamins lieta (102) attiecās uz Dānijas administratīvo praksi, saskaņā ar kuru bija aizliegta pārtikas produktu bagātināšana ar vitamīniem un minerālvielām, ja nav iespējams pierādīt, ka šāda bagātināšana atbilst Dānijas iedzīvotāju vajadzībām. Sākotnēji Tiesa atzina, ka Dānijai pašai ir jālemj, kādu cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības līmeni tā plāno nodrošināt, ievērojot samērīguma principa piemērojamību. Tomēr Tiesa norādīja, ka Dānijas iestādēm bija pienākums pierādīt “katrā atsevišķā gadījumā, ņemot vērā uztura paradumus valstī un starptautisko zinātnisko pētījumu rezultātus, ka to noteikumi ir vajadzīgi, lai efektīvi aizsargātu tajos minētās intereses”, un “ka attiecīgo produktu tirdzniecība reāli apdraud sabiedrības veselību” (103). Galu galā Tiesa secināja, ka attiecīgais pasākums nav pamatojams, atsaucoties uz “reālu apdraudējumu sabiedrības veselībai”, kas būtu jānovērtē katrā gadījumā atsevišķi, rūpīgi novērtējot ietekmi, ko radītu minerālvielu un vitamīnu pievienošana pārtikas produktiem (104).

Kopumā Tiesai ir bijusi ierobežojoša pieeja attiecībā uz šādiem pasākumiem. Tomēr jomās, kurās trūkst zinātniskās noteiktības par konkrētu ražojumu vai vielu ietekmi, piemēram, uz sabiedrības veselību vai vidi, Tiesai šādus aizliegumus ir bijis grūtāk noraidīt (105). Šādos gadījumos Tiesas veiktajā vispārējā lietas novērtējumā liela nozīme ir arī tā dēvētajam piesardzības principam (106).

Lietās par sabiedrības veselības aizsardzību var rasties arī situācijas, kad dalībvalstis neaizliedz citā dalībvalstī atļauta produkta vai vielas pievienošanu, bet tikai pieprasa iepriekšēju atļauju tā pievienošanai. Šādos gadījumos dalībvalstis izpilda savus pienākumus saskaņā ar ES tiesību aktiem tikai tad, ja šādas procedūras ir pieejamas un īstenojamas saprātīgā termiņā un ja produktam noteikto aizliegumu var apstrīdēt valsts tiesās. Šai procedūrai jābūt skaidri noteiktai ar vispārpiemērojamu pasākumu, kas ir saistošs dalībvalsts valsts iestādēm. Šo “vienkāršoto procedūru” Tiesa raksturoja lietā C-344/90 (107).

4.4. Cenu pasākumi

Lai gan Līgumā nav konkrētu noteikumu par valsts cenu regulēšanas noteikumiem, Tiesa vairākos gadījumos ir piemērojusi LESD 34. pantu valsts cenu regulēšanas noteikumiem.

Šādi noteikumi ietver vairākus pasākumus – minimālās un maksimālās cenas, cenu iesaldēšana, minimālās un maksimālās peļņas normas un tālākpārdošanas cenas uzturēšana.

Minimālās cenas. Konkrētā apmērā noteikta minimālā cena, kaut arī to vienādi piemēro vietējiem un ievestajiem ražojumiem, var ierobežot importu, neļaujot ievesto preču zemāko pašizmaksu atspoguļot mazumtirdzniecības cenā. Tādējādi importētājiem ir liegts izmantot to konkurences priekšrocības, tāpēc tas ir pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību LESD 34. panta nozīmē, jo patērētājs nevar izmantot šīs cenas priekšrocības (108). Tomēr minimālās cenas var regulēt ES līmenī, piemēram, ar dalībvalsts tiesību aktiem, ar kuriem nosaka minimālās cenas tabakai un kuri būtu jāapsver, ievērojot Padomes 2011. gada 21. jūnija Direktīvu 2011/64/ES par tabakas izstrādājumiem piemērotā akcīzes nodokļa struktūru un likmēm (109).

Lietā C-221/15 Colruyt, kas attiecās uz tabakas izstrādājumu cenu noteikšanu Beļģijā, Tiesa nosprieda, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas, ciktāl ražotājs vai importētājs šo cenu ir brīvi noteicis, nav aizliegts ar LESD 34. pantu (110). Šajā gadījumā Tiesa konstatēja, ka tabakas izstrādājumu minimālās cenas noteikšana ir noteikts pārdošanas veids, kas attiecas uz visiem attiecīgajiem tirgotājiem, kuri darbojas valsts teritorijā, un kas netraucē tabakas izstrādājumiem no citas dalībvalsts piekļūt Beļģijas tirgum vairāk nekā vietējiem tabakas izstrādājumiem.

Scottish Whiskey Association lietā Tiesa izvērtēja, vai Skotijas valdība, nosakot alkohola vienības minimālās cenas, ir pārkāpusi LESD 34. pantu. Konkrēto pasākumu mērķis bija izskaust no tirgus alkoholu par ļoti zemām cenām, un tie tika pamatoti ar sabiedrības veselības apsvērumiem. Tiesa konstatēja, ka fakts, ka ar dalībvalsts tiesisko regulējumu “ir liegta iespēja zemāku importēto preču pašizmaksu atspoguļot pārdošanas cenā patērētājam”, ir pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību (111).

Maksimālās cenas. Pirms sprieduma Keck lietā Tiesa bija nospriedusi, ka, lai gan maksimālā cena, ko vienādi piemēro vietējiem un ievestajiem ražojumiem, pati par sevi nav pasākums ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību, tai var būt šāda iedarbība, ja šo cenu nosaka tādā līmenī, ka ievesto ražojumu pārdošana ir neiespējama vai sarežģītāka nekā vietējo ražojumu pārdošana. Tā var likvidēt visas konkurences priekšrocības, ko sniedz ievestās preces, un/vai, ja maksimālo cenu nosaka pārāk zemu, ir iespējams, ka nav ņemtas vērā importētājam radušās transporta izmaksas (112).

Cenu iesaldēšana. Līdzīgi pirms nolēmuma Keck lietā (sk. 3.4.2.2. iedaļu) Tiesa savā agrīnajā jurisdikcijā uzskatīja, ka cenu iesaldēšana, ko vienādi piemēro vietējiem ražojumiem un ievestajiem ražojumiem, pati par sevi nav pasākums ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību. Tomēr tai de facto var būt šāda iedarbība, ja cenas ir noteiktas tādā līmenī, ka ievesto ražojumu tirdzniecība ir vai nu neiespējama, vai sarežģītāka nekā vietējo preču tirdzniecība (113). Proti, gadījumā, ja importētāji var pārdot ievesto ražojumu tikai ar zaudējumiem.

Minimālās un maksimālās peļņas normas. Šīs ir normas, kas izteiktas konkrētā summā, nevis procentos no pašizmaksas. Saskaņā ar ES Tiesas judikatūru pirms Keck lietas tās ne vienmēr ir pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību LESD 34. panta nozīmē. Tas attiecas arī uz fiksētu mazumtirdzniecības peļņas normu, kas aprēķināta proporcionāli mazumtirdzniecības cenai, kuru brīvi nosaka ražotājs, vismaz gadījumā, ja tā nodrošina pienācīgu atlīdzību mazumtirgotājam. Tomēr uz maksimālo peļņas normu, kas izteikta vienā summā, kuru piemēro vietējiem ražojumiem un ievestajiem ražojumiem un attiecībā uz kuru nav ņemtas vērā importa izmaksas, attiecas LESD 34. pants (114).

Kopš sprieduma Keck lietā Tiesa ir bieži uzskatījusi, ka uz valsts cenu regulēšanas noteikumiem attiecas jēdziens “pārdošanas veidi” (115). Šajā ziņā uz tiem var neattiekties LESD 34. panta darbības joma, ja ir izpildīti konkrēti nosacījumi. Tas, ka “cenu regulēšana” var būt “pārdošanas veidi”, ir apstiprināts Belgapom lietā, kurā tika atzīts, ka uz Beļģijas tiesību aktiem, kas aizliedz tirdzniecību ar zaudējumiem un tirdzniecību, kura saistīta tikai ar ļoti nelielu peļņas normu, LESD 34. pants neattiecas (116).

Tomēr nesenajā LIBRO lietā Tiesa noteikumu, ar kuru importētājiem tiek liegts grāmatām vācu valodā noteikt zemāku cenu nekā izdevēja noteiktā vai ieteiktā mazumtirdzniecības cena, sākotnēji klasificēja par noteiktu pārdošanas veidu, kā definēts spriedumā Keck lietā. Tomēr tā secināja, ka attiecīgais noteikums faktiski ir pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību, ciktāl tas rada atsevišķu regulējumu, kura rezultātā ražojumiem no citām dalībvalstīm piemēro nelabvēlīgāku režīmu (117).

Deutsche Parkinson Vereinigung lietā Tiesa piemēroja tirgus piekļuves pieeju savā izvērtējumā par cenu noteikšanu aptiekās tirgotām cilvēkiem paredzētām recepšu zālēm, savā spriedumā tieši neatsaucoties uz Keck lietu. Salīdzinājusi cenu noteikšanas ietekmi uz aptiekām, kuru juridiskā adrese ir Vācijā, un tām, kuras reģistrētas citās dalībvalstīs, tā galu galā konstatēja, ka šī sistēma ir pasākums ar kvantitatīvam importa ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību (118). Tika konstatēts, ka aptiekām, kas nodarbojas ar tirdzniecību pa pastu, ir ierobežota spēja konkurēt ar tradicionālajām aptiekām pakalpojumu ziņā, un tāpēc tās galvenokārt konkurē uz cenu pamata, kā rezultātā tās vairāk ietekmē cenu noteikšana. Savā novērtējumā Tiesa atsaucās uz DocMorris lietu, kas attiecās uz Vācijas tiesību aktiem, ar kuriem tika aizliegta zāļu tirdzniecība ārpus aptiekām un attiecīgi arī tiešsaistē, to pamatojot ar spriedumu Keck lietā (119).

Kā izklāstīts iepriekš, Scottish Whiskey Association lietā Tiesa secināja, ka minimālās cenas noteikšana ir pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību, pamatojoties uz tirgus piekļuves kritēriju, bet tieši neatsaucās uz spriedumu Keck lietā. Tā argumentēja, ka “tādēļ vien, ka ar to ir liegta iespēja zemāku importēto preču pašizmaksu atspoguļot pārdošanas cenā patērētājam, aplūkotais tiesiskais regulējums var likt šķēršļus piekļuvei (..)” (120).

4.5. Atļaujas izsniegšanas procedūras

Valsts sistēmas, kas nosaka, ka pirms preču tirdzniecības ir jāsaņem atļauja, ierobežo piekļuvi importētājas dalībvalsts tirgum, un tādējādi tās uzskata par pasākumu ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību LESD 34. panta nozīmē (121). Tiesa ir noteikusi vairākus nosacījumus, kas šādu iepriekšēju atļaujas izsniegšanu varētu pamatot (122):

— lai ierobežotu valsts iestāžu rīcības brīvību un nepieļautu tās patvaļīgu izmantošanu, iepriekšējas atļaujas izsniegšanas procedūras pamatā ir jābūt objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, kas attiecīgajiem uzņēmumiem ir zināmi iepriekš,

— procedūra neparedz tādu pārbaužu veikšanu, kas būtībā ir tādas pašas kā tās, kas tajā pašā vai citā dalībvalstī veiktas saistībā ar citām procedūrām,

— iepriekšējas atļaujas izsniegšanas procedūra būs jāizmanto tikai tad, ja varēs uzskatīt, ka turpmāka pārbaude ir nokavēta un ka tāpēc tā nebūs patiesi efektīva un neļaus sasniegt izvirzīto mērķi,

— procedūra tās ilguma vai tās izraisītu nesamērīgi augstu izmaksu dēļ nedrīkstētu atturēt attiecīgos uzņēmējus no to uzņēmējdarbības plānu īstenošanas,

— procedūra neparedz tehniskas analīzes, ja tās jau ir veiktas citā dalībvalstī un ja to rezultāti ir pieejami (123).

4.5.1. Tipa apstiprināšana

Tipa apstiprināšanas prasības nosaka normatīvos, tehniskos un drošības nosacījumus, kādiem ražojumam ir jāatbilst. Attiecīgi tipa apstiprināšana neattiecas tikai uz kādu konkrētu nozari, jo šādas prasības pastāv ļoti dažādiem ražojumiem, piemēram, kuģu aprīkojumam, mobilajiem tālruņiem, vieglajiem automobiļiem un medicīniskajam aprīkojumam.

Parasti tipa apstiprināšana ir jāveic, pirms ražojumu var laist tirgū. Atbilstība tipa apstiprināšanas prasībām bieži tiek norādīta ražojuma marķējumā. Piemēram, CE zīme apstiprina atbilstību šādām prasībām vai nu ar ražotāja pašdeklarācijas, vai trešās puses sertifikācijas starpniecību.

Lai gan ES mēroga kopējās tipa apstiprināšanas prasības parasti veicina ražojumu tirdzniecību iekšējā tirgū, dalībvalstu tipa apstiprināšana nesaskaņotajās jomās var radīt šķēršļus preču tirdzniecībai. Turklāt ražojumu atšķirīgo standartu dēļ ražotājiem vienu un to pašu ražojumu ir grūti tirgot dažādās dalībvalstīs, un tie var ievērojami paaugstināt atbilstības izmaksas. Tāpēc prasības, saskaņā ar kurām pirms ražojumu laišanas tirgū ir jāveic valsts tipa apstiprināšana, ir uzskatāmi par pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību (124).

To pamatojot ar veselības vai drošības apsvērumiem, dalībvalsts var būt tiesīga pieprasīt, lai attiecībā uz ražojumu, par kuru jau saņemts apstiprinājums citā dalībvalstī, tiek īstenota jauna pārbaudes un apstiprināšanas procedūra. Tomēr šādos gadījumos importētājai dalībvalstij ir jāņem vērā eksporta dalībvalstī(-īs) veiktie pārbaudes vai kontroles pasākumi, kas sniedz līdzvērtīgas garantijas vai aizsardzību (125).

Lietā Komisija/Portugāle (126) uzraudzības iestāde uzņēmumam neizsniedza atļauju, kas vajadzīga, lai varētu uzstādīt ievestas polietilēna caurules, jo šīs caurules nebija apstiprinājusi valsts kontroles iestāde. Uzņēmuma sertifikātus, kas netika atzīti, bija izsniedzis Itālijas kontroles institūts. Tiesa nosprieda, ka iestādēm (šajā gadījumā Portugāles iestādēm) ir jāņem vērā sertifikāti, ko izsniegušas citas dalībvalsts sertifikācijas iestādes, īpaši tad, ja dalībvalsts ir pilnvarojusi minētās iestādes šā uzdevuma veikšanai. Ciktāl Portugāles iestādēm nebija pietiekami daudz informācijas, lai pārliecinātos par attiecīgo sertifikātu derīgumu, tās būtu varējušas iegūt attiecīgo materiālu no eksportētājas dalībvalsts iestādēm. No valsts iestādes, kurai iesniedz ražojuma apstiprināšanas vai atzīšanas pieteikumu, tiek prasīta proaktīva pieeja.

4.5.2. Automobiļu reģistrācija

Saskaņā ar ES tiesību aktiem mehāniskā transportlīdzekļa reģistrācijas procesam parasti ir trīs dažādi posmi. Pirmkārt, ir jāapstiprina mehāniskā transportlīdzekļa tehniskās īpašības – pārsvarā gadījumu ar EK tipa apstiprinājumu. Uz dažiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem tomēr vēl joprojām attiecas valsts apstiprināšanas procedūras. Otrkārt, lietotiem transportlīdzekļiem veic tehnisko apskati, kuras mērķis ir pārbaudīt, vai konkrētais mehāniskais transportlīdzeklis reģistrācijas brīdī ir labā tehniskajā stāvoklī. Visbeidzot, mehānisko transportlīdzekli reģistrē, atļaujot to izmantot ceļu satiksmē, to identificējot un tam izsniedzot reģistrācijas numuru.

Tiesa ir arī analizējusi atteikumu reģistrēt transportlīdzekli, kura stūres iekārta, tostarp stūre, atrodas labajā pusē. Lietās C-61/12 un C-639/11 tā nosprieda, ka šāds tiesību akts ir pasākums ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, ciktāl tā sekas ir traucēta tirgus pieejamība transportlīdzekļiem ar stūres iekārtu labajā pusē, kuri ir likumīgi ražoti un reģistrēti citā dalībvalstī. Tiesa noteica, ka šāda prasība nav nepieciešama, lai sasniegtu mērķi nodrošināt drošību uz ceļiem (127).

4.6. Reklāmas ierobežojumi

Reklāmai ir pirmatnēja loma attiecībā uz ienākšanu tirgū, jo īpaši tādu ražojumu gadījumā, kurus likumīgi tirgo citā dalībvalstī. To, cik svarīga nozīme ir reklāmai, lai vienas dalībvalsts ražojums varētu ienākt citas dalībvalsts tirgū, ir atzinuši gan ģenerāladvokāti (128), gan Tiesa (129). Reklāmas mērķis un uzdevums cita starpā ir pārliecināt patērētājus mainīt zīmolus vai iegādāties jaunus ražojumus.

Pirms sprieduma Keck lietā (sk. 3.4.2.2. iedaļu) Tiesa bieži nosprieda, ka uz valsts pasākumiem, ar kuriem nosaka reklāmas ierobežojumus, attiecas LESD 34. pants. Viena no šādām lietām bija Oosthoek lieta, kas attiecās uz aizliegumu piedāvāt vai pasniegt dāvanas pārdošanas veicināšanas nolūkā. Tiesa nosprieda, ka, lai gan “tiesību akts, kas ierobežo vai aizliedz noteikta veida reklāmu un noteiktus pārdošanas veicināšanas līdzekļus, tieši neietekmē importu, tas tomēr var ierobežot importa apjomu, jo tas ietekmē ievesto ražojumu tirdzniecības iespējas” (130). Tomēr kopš sprieduma Keck lietā Tiesa dažos aspektos, šķiet, ir piemērojusi citu pieeju (uzskatījusi reklāmas ierobežojumus par pārdošanas veidiem). Neraugoties uz to, ar reklāmu saistītus pasākumus, kas ietilpst pārdošanas veidu kategorijā, uzskata par noteikumiem, kas attiecas uz ražojumiem, ja šie pasākumi ietekmē nosacījumus, kādiem precēm ir jāatbilst (131).

Šķiet, ka parastā pieeja, ko Tiesa tagad ievēro, ir balstīta uz atzinumu, ka reklāmas un pārdošanas veicināšanas ierobežojumi ir uzskatāmi par pārdošanas veidiem, un, ja vien tie nav diskriminējoši, uz tiem neattiecas LESD 34. panta darbības joma (132). Tomēr, ja attiecīgais pasākums ir diskriminējošs, uz to attiecas LESD 34. pants. Tāpēc valsts reklāmas ierobežojumi, kuru dēļ preču no citām dalībvalstīm pārdošana ir sarežģītāka nekā vietējo preču pārdošana, var būt pasākums ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību. Tiesa ir arī nospriedusi, piemēram, ka “pilnīgs produkta īpašību reklamēšanas aizliegums” (133) citu dalībvalstu izcelsmes ražojumu piekļuvi tirgum varētu apgrūtināt vairāk nekā patērētājiem labāk pazīstamo vietējo ražojumu piekļuvi tirgum (134).

Kā izklāstīts iepriekš, Tiesa, šķiet, sasaista ierobežojuma apjomu ar diskrimināciju. Proti, ja ierobežojums ir pilnīgs, tiek pieņemts, ka tam varētu būt lielāka ietekme uz ievestajiem ražojumiem (135), savukārt, ja ierobežojums ir daļējs, tad tā ietekme uz vietējiem un ievestajiem ražojumiem varētu būt vienāda (136). Tomēr būtu jāuzsver, ka Dior lietā (137) un Gourmet lietā (138) Tiesa norādīja, ka dažiem reklāmas aizliegumiem var arī nebūt lielākas ietekmes uz importu nekā uz vietējām precēm.

Tiesa ir arī uzsvērusi, ka interneta reklāmas ierobežojumi neietekmē vienādi vietējo preču (konkrētajā lietā – valsts izcelsmes zāļu un zāļu no citām dalībvalstīm) tirdzniecību un citu dalībvalstu izcelsmes zāļu tirdzniecību (lieta C-322/01, Deutscher Apothekerverband). Tāpēc interneta reklāmas ierobežojumi var būt šķērslis, uz kuru attiecas LESD 34. pants.

4.7. Tehniskie noteikumi, kuros iekļautas prasības attiecībā uz preču izskatu (svaru, sastāvu, izskatu, marķējumu, formu, izmēru, iepakojumu)

Prasības, kurām ievestajiem ražojumiem jāatbilst attiecībā uz formu, izmēru, svaru, sastāvu, izskatu, identifikāciju vai laišanu tirgū, var noteikt, ka ražotājiem un importētājiem attiecīgie ražojumi jāpielāgo noteikumiem, kas ir spēkā dalībvalstī, kurā šos ražojumus tirgo, piemēram, mainot ievesto ražojumu marķējumu (139). Tiesa savā spriedumā lietā 27/80 Fietje (140) nosprieda, ka tas, ka dalībvalsts noteikumu, kurš aizliedz pārdot konkrētus alkoholiskos dzērienus ar citu aprakstu, kas nav valsts tiesību aktos paredzētais, attiecina arī uz dzērieniem, kas ievesti no citām dalībvalstīm, tādējādi radot nepieciešamību mainīt marķējumu, ar kuru ievestie dzērieni tiek likumīgi tirgoti eksportētājā dalībvalstī, ir jāuzskata par pasākumu ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību, kas ir aizliegts ar LESD 34. pantu.

Tā kā prasības attiecībā uz preču izskatu ir tieši saistītas ar pašu ražojumu, tās neuzskata par pārdošanas veidiem. Tās uzskata par pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību LESD 34. panta nozīmē (141).

Par LESD 34. pantam pretrunā esošiem ir atzīti, piemēram, šādi pasākumi:

— stingra prasība, lai nesaskaņotiem būvizstrādājumiem tiktu piestiprināta CE zīme (142),

— prasība margarīnu tirgot kubveida iepakojumā, lai tas atšķirtos no sviesta (143),

— dalībvalsts aizliegums tirgot no dārgmetāliem izgatavotas preces bez vajadzīgajām (oficiālajām valsts) proves zīmēm (144),

— aizliegums pa pastu un tiešsaistē tirgot tādus video un DVD ierakstus, kas neietver norādi par vecumu, no kura tos ir atļauts skatīties, kas izriet no augstākās reģionālās iestādes vai pašregulācijas organizācijas klasifikācijas lēmuma (145).

4.8. Norādes par izcelsmi, kvalitātes zīmes, aicinājums pirkt vietējos ražojumus

Valsts noteikumi, kas paredz, ka uz ražojuma vai tā marķējuma ir jānorāda ražojuma izcelsme, ir pasākums ar līdzvērtīgu ietekmi, kas ir pretrunā LESD 34. pantam.

Tiesa ir nospriedusi, ka valsts noteikumi par izcelsmes obligātu norādīšanu var mudināt patērētājus pirkt valsts ražojumus, kaitējot līdzvērtīgiem ražojumiem, kuru izcelsme ir citās dalībvalstīs (146). Kā uzskata tiesa, šādu noteikumu dēļ citās dalībvalstīs ražotu līdzīgu preču tirgošana dalībvalstī var kļūt sarežģītāka un var palēnināties ekonomiskā iekļūšana Eiropas Savienības tirgū, nelabvēlīgi ietekmējot saražoto preču pārdošanu darba dalīšanas starp dalībvalstīm dēļ (147). Tiesa arī norādīja, ka uzņēmēja interesēs var būt pašam norādīt savu produktu izcelsmi, lai gan tam nav pienākuma to darīt. Šādā gadījumā patērētāji var būt aizsargāti pret nepatiesām vai maldinošām izcelsmes norādēm, kas var rasties, paļaujoties uz esošiem noteikumiem, kuri aizliedz šādu rīcību (148).

Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka kvalitātes shēmām, kas noteiktas valsts tiesību aktos un ir saistītas ar ražojuma izcelsmi, var būt līdzīga ietekme. Pat ja šāda konkrēta kvalitātes shēma ir brīvprātīga, tā joprojām ir pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību, ja attiecīgā apzīmējuma izmantošana veicina vai varētu veicināt attiecīgā ražojuma pārdošanu salīdzinājumā ar ražojumiem, kas negūst labumu no tā izmantošanas (149).

Tiesa ir nospriedusi, ka dalībvalstis ir pilnvarotas noteikt kvalitātes shēmas to teritorijā ražotiem lauksaimniecības produktiem un var noteikt prasību, ka kvalitātes apzīmējumu izmantošanai ir jāatbilst šādām shēmām. Tomēr šādas shēmas un apzīmējumi nedrīkst būt saistīti ar prasību, ka attiecīgo produktu ražošanas procesam jānotiek valsts teritorijā, bet tiem ir jābūt atkarīgiem tikai no to raksturīgo iezīmju esības, kuras piešķir produktiem likumā prasīto kvalitāti (150). Tāpēc šādai shēmai ir jābūt pieejamai ikvienam ražotājam Savienībā vai jebkuram citam potenciālajam Savienības uzņēmējam, kura produkti atbilst prasībām. Būtu jāizvairās noteikt prasības, kas traucē šīs shēmas pieejamību ražojumiem no citām dalībvalstīm, jo tādējādi var tikt veicināta vietējās izcelsmes ražojumu pārdošana, kaitējot ievestajiem ražojumiem (151).

Tiesa ir atzinusi valsts tiesību aktos noteiktas kvalitātes shēmas, ja tās ļauj ievest ražojumus no citām dalībvalstīm ar nosaukumiem, kas tiem ir, pat tad, ja tie ir līdzīgi vai identiski valsts tiesību aktos paredzētajiem nosaukumiem (152).

Tāpat arī reklāmas kampaņa, ko vada dalībvalstu iestādes un kas saistīta ar kvalitātes un/vai izcelsmes marķējumu, ir pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību atbilstoši LESD 34. pantam. Viszināmākā lieta, kas saistīta ar šādu aicinājumu iegādāties vietējos ražojumus, bija Buy Irish lieta (153), kas attiecās uz plaša mēroga kampaņu, kurā mudināja iegādāties valsts ražojuma preces. Tiesa ir arī nospriedusi, ka shēma, ko izveidojušas iestādes, lai veicinātu dažu tādu ražojumu izplatīšanu, kuri ražoti konkrētā valstī vai reģionā, var mudināt patērētājus iegādāties šādus ražojumus, nevis ievestos ražojumus (154).

4.9. Ierobežojumi attiecībā uz tālpārdošanu (pārdošana internetā, pa pastu utt.)

Līdz ar informācijas un komunikācijas tehnoloģiju attīstību preces iekšējā tirgū arvien vairāk tiek tirgotas, izmantojot internetu. Tādējādi ir palielinājies Tiesas izskatāmo lietu skaits, kas saistītas ar darījumiem internetā, kuros preces tiek pārvietotas no vienas dalībvalsts uz citu.

Jautājumi, ko Tiesai iesniedza DocMorris lietā (155), radās valsts tiesvedībā, kas attiecās uz cilvēkiem paredzētu medikamentu tirdzniecību internetā dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā DocMorris darbojas. Tobrīd spēkā esošie Vācijas tiesību akti aizliedza tādu medikamentu tirdzniecību pa pastu, kurus drīkst pārdot tikai aptiekās.

Pirmais valsts tiesas iesniegtais jautājums bija par to, vai par LESD 34. panta pārkāpumu var uzskatīt gadījumu, kad apstiprinātus medikamentus, kuru tirdzniecība attiecīgajā dalībvalstī ir atļauta tikai aptiekās, nedrīkst, izmantojot citā dalībvalstī apstiprinātu aptieku starpniecību, komerciālā nolūkā importēt pa pastu, izpildot individuālu pasūtījumu internetā.

Vispirms Tiesa klasificēja šo valsts ierobežojumu kā pārdošanas veidu, kas var būt LESD 34. panta pārkāpums, ja tas ir diskriminējošs. Visupirms, atbilstoši De Agostini lietai ( reklāmas nozīme attiecīgā ražojuma tirdzniecībā) (156) Tiesa uzsvēra interneta nozīmi ražojumu tirdzniecībā. Pēc tam tā skaidroja, kāpēc šāds tiešs aizliegums ārpus Vācijas esošām aptiekām rada lielākus šķēršļus nekā tās teritorijā esošajām aptiekām. Tādējādi attiecīgais pasākums bija LESD 34. panta pārkāpums.

Konkrētāk, Tiesa atzina, ka aptiekām, kas nav reģistrētas Vācijā, internets ir nozīmīgāks līdzeklis, kā iegūt “tiešu piekļuvi” Vācijas tirgum (157). Tiesa skaidroja, ka aizliegums, kas vairāk ietekmē aptiekas, kuras nav reģistrētas Vācijā, citu dalībvalstu ražojumu piekļuvi tirgum varētu traucēt vairāk nekā vietējo ražojumu piekļuvi tirgum.

Ker-Optika lietā (158), kas attiecās uz valsts tiesību aktiem, ar kuriem kontaktlēcu pārdošana tika atļauta tikai medicīnas ierīču veikalos, Tiesa apstiprināja, ka attiecīgais valsts pasākums bija Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31/EK (159) un LESD 34.–36. panta pārkāpums, jo tas aizliedza kontaktlēcu vēlāku piegādi klientiem.

Nesenāks spriedums Visnapuu lietā attiecās uz Somijas Alkohola aprites likumu, saskaņā ar kuru pārdevējam, kas reģistrēts citā dalībvalstī, ir jābūt saņēmušam mazumtirdzniecības licenci, lai tas varētu ievest alkoholiskos dzērienus nolūkā tos pārdot mazumtirdzniecībā patērētājiem, kuri dzīvo Somijā. Tiesa nosprieda, ka prasība par to, ka ir jābūt mazumtirdzniecības licencei, lai varētu ievest alkoholiskos dzērienus, liedz citās dalībvalstīs reģistrētiem tirgotājiem brīvi ievest alkoholiskos dzērienus Somijā un tādējādi ir pasākums ar importa kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību LESD 34. panta nozīmē. Tomēr tā arī nosprieda, ka LESD 34. un 36. pants neaizliedz šādu prasību, ja vien tā ir atbilstoša, lai nodrošinātu sabiedrības veselības un sabiedriskās kārtības aizsardzības mērķa sasniegšanu (160).

4.10. Prasība attiecībā uz depozīta sistēmu

Depozīta sistēma atkārtoti izmantojamai tarai, jo īpaši dzērienu nozarē, pēdējās desmitgadēs ir raisījusi diskusijas saistībā ar vides tiesību aktiem un iekšējā tirgus noteikumiem. Uzņēmējiem, kas darbojas vairākās dalībvalstīs, šādas sistēmas bieži vien sarežģī tā paša ražojuma pārdošanu tajā pašā iepakojumā dažādās dalībvalstīs. Ražotājiem un importētājiem ir jāpielāgo iepakojums katras atsevišķas dalībvalsts vajadzībām, un tas parasti rada papildu izmaksas. Šādu sistēmu ietekme, proti, tirgu sadalīšana, bieži ir pretrunā īstena iekšējā tirgus idejai. Tāpēc šāda veida valstu prasības var uzskatīt par šķērsli tirdzniecībai LESD 34. panta nozīmē. Neraugoties uz to, depozīta sistēmas var būt pamatotas ar apsvērumiem, kas saistīti ar vides aizsardzību.

Divos spriedumos par Vācijas obligāto depozīta sistēmu vienreizlietojamam dzērienu iepakojumam 2000. gadu sākumā Tiesa apstiprināja, ka saskaņā ar ES tiesību aktiem dalībvalstīm ir tiesības izvēlēties starp depozīta sistēmu atkārtoti izmantojamai tarai, iepakojumu vispārējo savākšanas sistēmu un abu sistēmu kombināciju (161).

Patlaban uz depozīta sistēmām daļēji attiecas saskaņošanas tiesību akti, t. i., Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīva 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (162). Tomēr kopš 2020. gada Savienības mēroga depozīta sistēma nepastāv. Ja uz valsts noteikumu neattiecas attiecīgo direktīvu darbības joma, ir jānovērtē tā atbilstība LESD 34.–36. pantam.

4.11. Atlīdzība un paralēlais imports

Atlīdzība. ES tiesību akti neietekmē dalībvalstu tiesības organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmas (163). Tā kā nepastāv saskaņošana ES līmenī, tad sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršanas apstākļus nosaka katras dalībvalsts tiesību akti. Tomēr šie tiesību akti var ietekmēt tirdzniecības iespējas un tādējādi arī importa apjomu. No tā izriet, ka valsts lēmums par zāļu izdevumu atlīdzību var negatīvi ietekmēt to importu.

Turklāt no sprieduma Duphar lietā izriet, ka valsts tiesību aktu noteikumi, kas reglamentē medicīnisko ierīču izmaksu atlīdzību atbilstīgi valsts veselības aprūpes shēmai, var būt saderīgi ar LESD 34. pantu, ja vien ir izpildīti konkrēti nosacījumi. To preču noteikšana, kurām piemēro atlīdzību un kurām to nepiemēro, nedrīkst būt saistīta ar diskrimināciju preču izcelsmes dēļ, un tā ir jāveic, pamatojoties uz objektīviem un pārbaudāmiem kritērijiem. Turklāt ir jābūt iespējai grozīt atmaksājamo preču sarakstu, ja tas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu atbilstību noteiktajiem kritērijiem. Tiesas minētie “objektīvie un pārbaudāmie kritēriji” var būt saistīti ar to, ka tirgū ir citas, lētākas preces ar tādu pašu terapeitisko iedarbību, to, ka attiecīgās preces brīvi tirgo un ka tām nav nepieciešama ārsta recepte, vai to, ka šīm precēm nepiemēro atlīdzību tādu farmakoterapeitisku apsvērumu dēļ, kuru pamatā ir sabiedrības veselības aizsardzība.

Procesuālie noteikumi, kas attiecas uz valsts lēmumu par atmaksāšanas pieņemšanu, tika noteikti Padomes Direktīvā 89/105/EEK par to pasākumu pārredzamību, kas reglamentē cilvēkiem paredzēto zāļu cenas un to iekļaušanu valstu veselības apdrošināšanas sistēmās (164).

Decker (165) lietā Tiesa konstatēja, ka valsts noteikumi, kas paredz, ka tad, ja preci iegādājas citā dalībvalstī, pirms zāļu izmaksu atlīdzināšanas ir jāsaņem dalībvalsts kompetentās iestādes atļauja, ir brīvas preču aprites ierobežojums LESD 34. panta nozīmē. Konkrētajā lietā valsts noteikumi tika uzskatīti par ierobežojumu tādēļ, ka tie mudina apdrošinātās personas iegādāties šīs preces savā dalībvalstī, nevis kādā citā dalībvalstī, un tādējādi tie var ierobežot šo preču importu citās valstīs.

Paralēlais imports. Ražojumu paralēlā tirdzniecība ir likumīgs tirdzniecības veids iekšējā tirgū. Šo tirdzniecību dēvē par “paralēlu” tāpēc, ka tā ir saistīta ar produktiem, kuriem ir vienāds apraksts, bet kuri ir no citas partijas nekā produkti, ko tirgo ražotāju vai pirmo piegādātāju izplatīšanas tīklos, taču šāda tirdzniecība notiek ārpus (bieži paralēli) šiem tīkliem. Paralēlā tirdzniecība notiek zāļu (166) vai pesticīdu (167) cenu atšķirības dēļ, piemēram, kad dalībvalstis nosaka vai citādi kontrolē to attiecīgajos tirgos tirgoto ražojumu cenu. Paralēlā tirdzniecība principā rada veselīgu konkurenci un nodrošina patērētājiem cenu samazinājumu, un ir tiešas iekšējā tirgus attīstības sekas, kas nodrošina brīvu preču apriti un novērš valstu tirgu sadrumstalošanos (168).

Lai gan zāļu drošumu un sākotnējo tirdzniecību reglamentē ES tiesību akti, Tiesas spriedumos, kuru pamatā ir Līguma brīvas preču aprites noteikumi, ir izstrādāti principi, kas saistīti ar šo ražojumu paralēlās tirdzniecības likumību (169).

Nevar prasīt, lai paralēlie importētāji ievēro tādas pašas prasības, kādas piemērojamas uzņēmējiem, kuri pirmo reizi piesakās tirdzniecības atļaujas saņemšanai, ja vien netiek traucēta cilvēku veselības aizsardzība (170). Ja informācija, kas vajadzīga sabiedrības veselības aizsardzības nolūkiem, galamērķa dalībvalsts kompetentajām iestādēm jau ir pieejama, kopš ražojums pirmo reizi laists tirgū šajā dalībvalstī, paralēli ievestajam ražojumam ir vajadzīga licence, ko piešķir, pamatojoties uz samērīgi “vienkāršotu” procedūru (salīdzinājumā ar tirdzniecības atļaujas izsniegšanas procedūru), ja:

— ievestajam ražojumam izcelsmes dalībvalstī ir piešķirta tirdzniecības atļauja, neatkarīgi no šīs tirdzniecības atļaujas derīguma termiņa izbeigšanās, jo īpaši, ja atsauces atļaujas termiņš izbeidzas tādu iemeslu dēļ, kas nav sabiedrības veselības aizsardzība, t. i., pamatojoties vienīgi uz atsauces atļaujas turētāja vēlmi (171), un

— ievestais ražojums pēc būtības ir līdzīgs ražojumam, kas jau ir saņēmis tirdzniecības atļauju galamērķa dalībvalstī, proti, abiem ražojumiem nav jābūt identiskiem visos aspektos, tomēr tiem jābūt vismaz ražotiem pēc vienas un tās pašas formulas, tajos jābūt izmantotai vienai un tai pašai aktīvajai vielai un tiem jābūt arī ar vienādu terapeitisko iedarbību (172). Tādējādi atteikums izdot tirdzniecības atļauju nevar būt pamatots ar sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem, ja šāda atteikumā pamatā ir vienīgi fakts, ka abu veidu zālēm nav vienāda izcelsme (173).

Turklāt valsts iestādes nevar atteikties piešķirt paralēlā importa licenci, atteikumu pamatojot vienīgi ar iemesliem, kas saistīti ar tādas dokumentācijas neesību, kura attiecas uz paralēli importētajām zālēm, ja minētajām iestādēm ir pieejami leģislatīvi un administratīvi līdzekļi attiecīgās dokumentācijas iegūšanai (174). Turklāt veterināro zāļu gadījumā tās nevar atteikt paralēlā importa licenci importētājiem, kas šīs zāles vēlas importēt lietošanai savā lopkopības saimniecībā (175).

Turklāt paralēlā tirdzniecība ir jāatšķir no atpakaļievešanas. Piemēram, zāļu gadījumā tie ir darījumi, kad zāles, ko citas dalībvalsts aptieka iepriekš ir ieguvusi no vairumtirgotāja importētājā dalībvalstī, ieved dalībvalstī, kurā tās ir apstiprinātas. Šajā saistībā Tiesa nolēma, ka kādā dalībvalstī ražots produkts, ko izved un pēc tam ieved atpakaļ šajā dalībvalstī, ir tāds pats ievests produkts kā citā dalībvalstī ražots produkts (176). Tomēr Tiesa norādīja, ka tas neattiecas uz gadījumiem, kad tiek pierādīts, ka attiecīgo produktu eksporta vienīgais mērķis ir atpakaļievešana, lai apietu izskatāmajam tiesību aktam līdzīgus tiesību aktus (177).

4.12. Pienākums izmantot valsts valodu

Arī valodas prasības, kas noteiktas nesaskaņotās jomās, var būt šķērslis ES iekšējai tirdzniecībai, ja tās rada papildu slogu ražojumiem, kuru izcelsme ir citās dalībvalstīs. Tāpēc tās var tikt aizliegtas saskaņā ar LESD 34. pantu, ja produktiem no citām dalībvalstīm ir jāpiešķir atšķirīgs marķējums, jo tas rada papildu izmaksas saistībā ar iepakojumu (178). Tomēr dažos gadījumos var būt nepieciešams izmantot valsts valodu, lai nodrošinātu, ka patērētāji viegli saprot informāciju par konkrēto ražojumu (179).

Spriedumā lietā Yannick Geffroy (180) Tiesa nolēma, ka LESD 34. pants “jāinterpretē tā, ka tas aizliedz valsts noteikumos [..] noteikt, ka pārtikas produktu marķējumā ir jāizmanto kāda konkrēta valoda, nedodot iespēju izmantot citu patērētājiem labi saprotamu valodu vai nodrošināt pircēja informēšanu ar citiem līdzekļiem”.

Attiecībā uz patērētājiem viegli saprotamas valodas noteikšanu Tiesa Piageme lietā (181) norādīja, ka var ņemt vērā vairākus faktorus, piemēram, “iespējamo vārdu līdzību dažādās valodās, vairāku valodu pārzināšanas plašo izplatību attiecīgajā populācijā vai tādu īpašu apstākļu esamību kā, piemēram, plaša mēroga reklāmas kampaņa vai plaša mēroga ražojuma izplatīšana, ar nosacījumu, ka ir iespējams pierādīt, ka patērētājs tiek pietiekami informēts”.

No vispārējā samērīguma principa izriet, ka dalībvalstis drīkst pieņemt valsts pasākumus, kas nosaka, ka konkrēta vietējo vai ievesto ražojumu informācija ir jāsniedz patērētājiem viegli saprotamā valodā. Tomēr attiecīgais valsts pasākums nedrīkst liegt iespēju izmantot citus patērētāju informēšanas līdzekļus, piemēram, attēlus, simbolus un piktogrammas (182). Visbeidzot, attiecīgais pasākums ir jāattiecina tikai uz to informāciju, kuru attiecīgā dalībvalsts ir noteikusi par obligātu un attiecībā uz kuru tulkošana ir vienīgais piemērotais līdzeklis, kā sniegt patērētājiem atbilstošo informāciju.

4.13. Personiskai lietošanai paredzēto preču ievešanas ierobežojumi

Kā norādīts Schumacher lietā (183), LESD 34. pants ne tikai nodrošina uzņēmumiem tiesības ievest preces komerciālos nolūkos, bet arī nodrošina indivīdiem tiesības ievest personiskai lietošanai paredzētas preces. Personiskai lietošanai paredzēto preču ievešanas ierobežojumi visbiežāk attiecas uz tādiem ražojumiem, kas ir saistīti ar iespējamiem cilvēku veselības apdraudējumiem, piemēram, alkohols, tabaka un zāles. Schumacher lietā privātpersona personiskai lietošanai pasūtīja medicīnisku preparātu no Francijas. Tomēr muitas iestādes Vācijā – valstī, kurā šī persona dzīvoja, – atteicās attiecīgo preci muitot.

Valsts tiesa jautāja, vai tiesību akts, kas aizliedz privātpersonai ievest personiskai lietošanai paredzētu medicīnisku preparātu, kurš importētājā dalībvalstī ir apstiprināts un pieejams bez receptes un kurš ir iegādāts citas dalībvalsts aptiekā, ir pretrunā LESD 34. un 36. pantam. Tiesa nosprieda, ka šāds tiesību akts it LESD 34. panta pārkāpums, ko nevar pamatot ar sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem. Tā paskaidroja, ka medicīnisku preparātu iegāde citas dalībvalsts aptiekā sniedz tādas pašas drošuma garantijas kā to iegāde vietējā aptiekā.

Tomēr, kā liecina spriedums Escalier Bonnarel lietā (184), arī uz privātpersonām, kas ieved preces, ko paredzēts izmantot viņu personīgajā īpašumā, var attiekties noteikti pienākumi, kurus piemēro importētājiem, kas darbojas komerciālos nolūkos. Šajā gadījumā tika uzsākts kriminālprocess pret divām privātpersonām, kuras apsūdzēja par to, ka viņu turējumā atradās lauksaimniecībā lietojami pesticīdi – ar mērķi tos izmantot –, kam nebija tirdzniecības atļaujas. Apsūdzētie apgalvoja, ka valsts atļaujas prasības nevar būt piemērojamas lauksaimniekiem, kas importē ražojumu pašu vajadzībām. Tiesa nosprieda, ka dalībvalstīm ir pienākums piemērot augu aizsardzības līdzekļu importam to teritorijā izskatīšanas procedūru, kas var būt “vienkāršotas” procedūras formā, kuras mērķis ir pārliecināties, vai līdzeklim ir vajadzīga atļauja laišanai tirgū, vai arī tas uzskatāms par tādu, kurš jau ir atļauts importētājā dalībvalstī (185). Tiesa norādīja, ka iepriekš izklāstītie principi ir piemērojami neatkarīgi no ievešanas mērķa.

5. LAUKSAIMNIECĪBAS PRODUKTI

Ir lietderīgi atzīmēt, ka lauksaimniecības produkti ir visbiežākais priekšmets Tiesas nolēmumos par iekšējo tirgu. Šajā punktā ir aplūkoti daži konkrēti jautājumi, kas saistīti ar šiem produktiem. Kā sākumpunktu var izmantot LESD 38. panta 2. punktu, kurā noteikts, ka uz lauksaimniecības produktiem (tie ir definēti minētā noteikuma pirmajā daļā un ir uzskaitīti LESD I pielikumā) attiecas noteikumi, kas pieņemti, lai izveidotu iekšējo tirgu, ja vien LESD 39.–44. pantā nav paredzēts citādi.

Viens no jautājumiem, kas bijis neseno Tiesas spriedumu priekšmets, attiecas uz to, kādā mērā dalībvalstis var pieņemt tiesību aktus jomās, uz kurām attiecas tirgus kopīgā organizācija. Tiesa ir nospriedusi, ka saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku – Eiropas Savienības un dalībvalstu dalīto kompetenci saskaņā ar LESD 4. panta 2. punkta d) apakšpunktu – dalībvalstīm ir likumdošanas pilnvaras, kas tām ļauj īstenot savu kompetenci tiktāl, ciktāl Savienība nav īstenojusi savu kompetenci (186).

Turklāt saskaņā ar iedibināto judikatūru, ja konkrētā nozarē ir pieņemta regula par tirgu kopīgu organizāciju, dalībvalstīm ir jāatturas no jebkādiem pasākumiem, kas varētu to pārkāpt vai ierobežot. Ar tirgus kopīgo organizāciju arī nav saderīgs tiesiskais regulējums, kas kavē tās pienācīgu darbību, pat tad, ja konkrētais jautājums attiecīgās organizācijas ietvaros nav izsmeļoši noregulēts (187).

Kas attiecas uz alkohola vienības minimālās cenas noteikšanu vīnu mazumtirdzniecībai, ja nav cenu noteikšanas mehānisma, pārdošanas cenu brīva noteikšana atbilstoši brīvai konkurencei ir Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1308/2013, ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju (188), sastāvdaļa, un tā ir brīvas preču aprites principa izpausme efektīvas konkurences apstākļos (189).

Tomēr tirgu kopīgās organizācijas izveide neliedz dalībvalstīm piemērot valsts tiesību normas, kurām ir vispārējo interešu mērķis, kas nav šīs tirgu kopīgās organizācijas mērķis, pat ja šīs tiesību normas var ietekmēt iekšējā tirgus darbību attiecīgajā nozarē (190).

Spriedumā Scotch Whiskey lietā Tiesa nonāca pie secinājuma, ka Regula (ES) Nr. 1308/2013, ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju, ir jāinterpretē tādējādi, ka tai pretrunā nav tāds valsts pasākums, ar ko nosaka minimālo alkohola vienības cenu vīnu mazumtirdzniecībai, ar nosacījumu, ka šis pasākums ir tiešām piemērots cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības mērķa nodrošināšanai un ka, ņemot vērā kopējās lauksaimniecības politikas mērķus, kā arī tirgu kopējās organizācijas raitu darbību, tas nepārsniedz to, kas ir nepieciešams cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības mērķa sasniegšanai.

Lietā C-2/18 Tiesa uzskatīja, ka Eiropas Savienība, pieņemot Regulu (ES) Nr. 1308/2013, it īpaši tās 148. pantu, neīstenoja izsmeļošā veidā savu kompetenci līguma par svaigpiena piegādi pušu līgumisko attiecību jomā. Tāpēc minēto regulu nevar interpretēt tā, ka tā principā aizliedz dalībvalstīm pieņemt pasākumus šajā jomā (191).

Tiesa arī uzskatīja, ka norādes uz dažiem negodīgas prakses veidiem neļauj konstatēt, ka mērķis novērst negodīgu komercpraksi būtu ietverts Regulā (ES) Nr. 1308/2013, jo minētā prakse šajā regulā nav nedz noteikta kopumā, nedz reglamentēta un pat ne identificēta (192). Tiesa nosprieda, ka šis samērīgums ir pārbaudāms, ņemot vērā it īpaši kopējās lauksaimniecības politikas mērķus, kā arī tirgus kopīgās organizācijas pienācīgu darbību, kas liek līdzsvarot šos mērķus un minētā valsts tiesiskā regulējuma mērķi, proti, novērst negodīgu komercpraksi (193).

Šajā lietā Tiesa secināja, ka attiecīgie noteikumi nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tajā izvirzīto mērķu sasniegšanai. Tomēr iesniedzējtiesai, kurai vienīgajai ir tiešas zināšanas par tajā izskatāmo lietu, ir jāpārbauda, vai pasākumi, kas veikti, lai novērstu negodīgu komercpraksi, stiprinot piena ražotāju, kuri neietilpst atzītā piena ražotāju organizācijā, spēju apspriest darījumus, un tādējādi veicinātu ražošanas dzīvotspējīgu attīstību, nodrošinot piena ražotājiem taisnīgus apstākļus, ierobežojot cenas brīvas apspriešanas principu, nepārsniedz to, kas ir nepieciešams (194).

6. EKSPORTA IEROBEŽOJUMI (LESD 35. PANTS)

LESD 35. pantā noteikts, ka “dalībvalstu starpā ir aizliegti eksporta kvantitatīvie ierobežojumi un pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību”.

6.1. “Eksporta” definīcija

LESD 35. panta kontekstā jēdziens “eksports” attiecas uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, proti, eksportu no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti. Tas neattiecas uz eksportu uz valsti, kas nav ES dalībvalsts.

6.2. Kvantitatīvie ierobežojumi un pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību

Lai gan LESD 34. un 35. pantam ir ļoti līdzīgs formulējums, Tiesa šos abus noteikumus ir izvērtējusi atsevišķi. LESD 35. pants būtībā attiecas tikai uz pasākumiem, kas diskriminē preces. Šis princips tika noteikts Groenveld lietā (195), kurā Tiesa norādīja, ka LESD 35. pants “attiecas uz valsts pasākumiem, kuru mērķis vai rezultāts ir tieši eksporta apjomu ierobežošana un tādējādi atšķirīgas attieksmes radīšana pret tirdzniecību dalībvalsts ietvaros un tās eksporta tirdzniecību”. Ja tas “nodrošina īpašas priekšrocības valsts ražojumiem vai attiecīgās dalībvalsts iekšējam tirgum, nelabvēlīgi ietekmējot citu dalībvalstu ražojumus vai tirdzniecību, tad ir piemērojams LESD 35. pants (196).

Ir vairāki iemesli, kādēļ Tiesa LESD 35. pantu interpretē sašaurināti salīdzinājumā ar judikatūru attiecībā uz LESD 34. pantu. Pirmkārt, importa gadījumā nediskriminējoši pasākumi var uzlikt divkāršu slogu importētājiem, ja viņiem ir jāizpilda gan pašu valsts, gan importa valsts noteikumi. Tāpēc uzskata, ka uz šādiem pasākumiem attiecas ES tiesību akti, kas aizsargā iekšējo tirgu. Turpretī eksportētāju gadījumā tā nav, jo eksportētājiem ir jāievēro tikai noteikumi, kas ir vienādi vietējam un eksporta tirgum. Otrkārt, ja LESD 35. panta darbības joma būtu pārāk plaša, tā varētu ietvert ierobežojumus, kuriem nav nozīmes saistībā ar ES iekšējo tirdzniecību.

Rioja lietā atšķirīgu attieksmi noteica labāki ražošanas vai tirdzniecības apstākļi vietējiem uzņēmumiem (197). Parma lietā šādu attieksmi noteica īpašu priekšrocību radīšana uzņēmumiem, kas atradās ražošanas reģionā. Uz aizsargātā cilmes vietas nosaukuma “Prosciutto di Parma” izmantošanu šķēlēs pārdodamam šķiņķim attiecināja nosacījumu, ka šķēlēs griešanas un iepakošanas darbi jāveic ražošanas reģionā (198). Šādu priekšrocību nodrošināšana vietējam tirgum rada neizdevīgus konkurences apstākļus uzņēmumiem, kas reģistrēti citās dalībvalstīs, jo tā var būt saistīta ar papildu izmaksām vai grūtībām sagādāt noteiktus ražojumus, kas ir nepieciešami, lai konkurētu ar vietējo tirgu.

Dažos nesenākajos lēmumos par LESD 35. pantu Tiesa izmantoja pieeju, kas bija alternatīva pēdējai Groenveld kritērija prasībai (“par sliktu citu dalībvalstu ražojumiem vai tirdzniecībai”) (199). Gysbrechts lietā (200) Tiesa izvērtēja Beļģijas tiesību aktu, kas aizliedza pārdevējam pieprasīt iepriekšēju samaksu vai samaksu septiņu dienu “atteikuma” periodā, kura laikā patērētājs var atteikties no distances līguma. Tiesa savā spriedumā apstiprināja Groenveld lietā noteikto definīciju. Tomēr tā argumentēja, ka, lai gan aizliegums saņemt iepriekšēju samaksu ir piemērojams visiem tirgotājiem, kuri darbojas valsts teritorijā, tas faktiski vairāk ietekmē pārrobežu tirdzniecību tieši patērētājiem un tādējādi arī preces, ko izved no eksportētājas dalībvalsts tirgus, nekā preču tirdzniecību minētās dalībvalsts vietējā tirgū. Interesanti, ka šajā gadījumā šķēršļa sekas galvenokārt traucēja to uzņēmumu tirdzniecību, kas reģistrēti eksporta dalībvalstī, nevis galamērķa dalībvalstī (201).

Gysbrechts lietā izmantotā pieeja tika apstiprināta New Valmar lietā, kurā uzņēmumiem ar juridisko adresi dalībvalsts teritorijā tika prasīts visas ziņas rēķinos par pārrobežu darījumiem norādīt vienīgi attiecīgās valsts oficiālajā valodā. Ja tas netika darīts, valsts iestādes pēc savas ierosmes attiecīgos rēķinus pasludināja par spēkā neesošiem. Šajā saistībā Tiesas galvenais kritērijs, šķiet, bija tas, vai pasākumam faktiski bija lielāka ietekme uz precēm, ko izveda no eksportētājas dalībvalsts tirgus (202). Tā nosprieda, ka uz šādu ierobežojumu patiesi attiecas LESD 35. panta darbības joma. Lai gan pasākuma mērķis veicināt un stimulēt dalībvalsts oficiālās valodas izmantošanu ir leģitīms mērķis, tomēr konkrētais pasākums netika uzskatīts par samērīgu (203).

Tādu pašu pieeju Tiesa ievēroja spriedumā Hidroelectrica lietā, kurā valsts pasākumi, kas piešķīra prioritāti elektroenerģijas piegādei valsts tirgū, tika uzskatīti par pasākumiem ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību LESD 35. panta nozīmē, jo tiem bija lielāka ietekme uz elektroenerģijas eksportu (204).

Nesenajā spriedumā VIPA lietā, kas attiecās uz Ungārijas tiesību aktu, ar kuru Ungārijā tika aizliegts izsniegt recepšu zāles, pamatojoties uz citu dalībvalstu veselības aprūpes speciālistu izsniegtām receptēm, Tiesa pat atzina, ka neliela ierobežojoša ietekme (ja vien tā nav nedz pārāk netieša, nedz pārāk nenoteikta) ir pietiekama, lai pierādītu, ka pastāv pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību LESD 35. panta nozīmē (205).

7. PAMATOJUMI TIRDZNIECĪBAS IEROBEŽOJUMIEM

No iedibinātās judikatūras izriet, ka valsts tiesību aktu, kas ir pasākums ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, var attaisnot, pamatojot to ar kādu no LESD 36. pantā uzskaitītajiem vispārējo interešu apsvērumiem (sk. 7.1. iedaļu) vai ar obligātām prasībām (sk. 7.2. iedaļu).

Kā vienā, tā otrā gadījumā valsts tiesību aktam ir jābūt piemērotam, lai nodrošinātu mērķa sasniegšanu un nepārsniegtu tā īstenošanai nepieciešamā robežas (sk. 7.3. iedaļu).

7.1. LESD 36. pants

LESD 36. pantā uzskaitīti apsvērumi, kurus dalībvalstis var izmantot tādu valsts pasākumu pamatošanai, kas traucē pārrobežu tirdzniecību: “Šā Līguma 34. un 35. pants neliedz noteikt importa, eksporta vai tranzīta aizliegumus vai ierobežojumus, kas pamatojas uz sabiedrības morāles, sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumiem, uz cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības, kā arī dzīvnieku un augu aizsardzības, nacionālu mākslas, vēstures vai arheoloģijas bagātību aizsardzības, vai rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzības apsvērumiem.”

Tiesas judikatūra papildus paredz arī tā dēvētās “obligātās prasības” (piemēram, vides aizsardzība), ko dalībvalsts arī var izmantot valsts pasākumu pamatošanai.

Tiesa LESD 36. pantā uzskaitītos izņēmumus, no kuriem neviens neattiecas uz ekonomiskajām interesēm, interpretē šaurā nozīmē (206). Turklāt visiem pasākumiem ir jāatbilst samērīguma principam. Pierādīšanas pienākums saskaņā ar LESD 36. pantu pieņemtu pasākumu pamatošanā ir dalībvalstij (207). Tomēr, ja dalībvalsts sniedz pārliecinošus pamatojumus, tad Komisijai ir jāpierāda, ka veiktie pasākumi nav atbilstoši konkrētajā gadījumā (208).

Uz LESD 36. pantu nevar atsaukties, lai pamatotu atkāpes no saskaņotajiem ES tiesību aktiem (209). Tomēr, ja ES mēroga saskaņošana nepastāv, dalībvalstis pašas nosaka savu aizsardzības līmeni. Ja pastāv daļēja saskaņošana, saskaņošanas tiesību akti bieži vien skaidri nosaka dalībvalstīm tiesības paturēt spēkā esošos vai pieņemt stingrākus pasākumus, ja vien tie atbilst Līguma noteikumiem. Šādos gadījumos Tiesa izvērtē attiecīgos noteikumus saskaņā ar LESD 36. pantu.

Pat ja pasākumu var pamatot saskaņā ar LESD 36. pantu, to “nedrīkst piemērot dalībvalstu tirdzniecībā kā patvaļīgas diskriminācijas vai slēptas ierobežošanas līdzekļus”. LESD 36. panta otrās daļas mērķis ir novērst dalībvalstu ļaunprātīgu rīcību. Tiesa ir norādījusi, ka “[36.] panta otrā teikuma mērķis ir nepieļaut, ka tirdzniecības ierobežojumus, kuru pamatā ir pirmajā teikumā minētie apsvērumi, izmanto citiem mērķiem tā, ka tiek radīta diskriminācija attiecībā uz precēm, kuras ir ražotas citās dalībvalstīs, vai netieši aizsargāti konkrēti vietējie ražojumi” (210), proti, ka tiek pieņemti ar protekcionismu saistīti pasākumi.

Sākotnēji tika uzskatīts, ka atsevišķi piemērojamos pasākumus var pamatot tikai ar LESD 36. pantu, savukārt vienādi piemērojamos pasākumus var pamatot arī ar jebkuru no obligātajām prasībām. Tomēr klasifikācija starp atsevišķi un vienādi piemērojamajiem pasākumiem vairs nav tik būtiska kā iepriekš.

7.1.1. Sabiedrības morāle, sabiedriskā kārtība un valsts drošība

Dalībvalstis var nolemt noteikt aizliegumu kādam ražojumam morāles apsvērumu dēļ. Lai gan standartus, kas ļauj precēm atbilst valsts noteikumiem par morāli, nosaka katra dalībvalsts pati, šī rīcības brīvība tomēr jāīsteno saskaņā ar saistībām, kas izriet no ES tiesību aktiem. Piemēram, jebkurš aizliegums ievest produktus, kuru tirdzniecība ir ierobežota, bet nav aizliegta, būs diskriminējošs un pretrunā “brīvas preču aprites” noteikumiem. Lielākā daļa lietu, kurās Tiesa ir atzinusi sabiedrības morāles apsvēruma pamatotību, ir bijušas saistītas ar piedauzīgām un nepiedienīgām precēm (211). Citās lietās, kurās bija atsauce uz sabiedrības morāli, tika konstatēti citi cieši saistīti pamatojumi, piemēram, sabiedrības intereses azartspēļu lietās (212) vai nepilngadīgo personu aizsardzība lietā, kas saistīta ar video un DVD ierakstu marķējumu (213).

Sabiedriskās kārtības jēdzienu Tiesa interpretē ļoti stingri, un to reti atzīst par pamatojumu atkāpēm, ko nosaka LESD 36. pants. Piemēram, pasākums, kas paredzēts kā vispārējā drošības klauzula vai tikai protekcionistisku ekonomisko mērķu sasniegšanas līdzeklis, netiks uzskatīts par pamatotu. Ja uz konkrēto gadījumu attiecas kāds cits LESD 36. pantā noteikts apsvērums, Tiesa parasti izmanto šo citu apsvērumu vai sabiedriskās kārtības apsvērumu apvienojumā ar citiem iespējamajiem pamatojumiem (214). Sabiedriskās kārtības apsvērums viens pats tika atzīts par pietiekamu vienā izņēmuma gadījumā, kad dalībvalsts ierobežoja zelta kolekcionāru monētu importu un eksportu. Tiesa sprieda, ka šo pasākumu var pamatot ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem, jo tā pieņemšanu noteica vajadzība aizsargāt tiesības uz monētu kalšanu, kuru tradicionāli saista ar valsts pamatinteresēm (215).

Pamatojums ar valsts drošības apsvērumiem ir ticis atbalstīts konkrētā jomā, proti, ES enerģētikas tirgus jomā, bet šādam lēmumam ir jābūt balstītam uz precīziem individuālo lietu faktiem, un tas nav plaši piemērojams. Campus Oil lietā dalībvalsts pieprasīja, lai nafta