EIROPAS KOMISIJA Briselē, 9.9.2015 COM(2015) 453 final KOMISIJAS PAZIŅOJUMS ES Rīcības plāns par atgriešanu



I.Ievads Pilnībā ievērojot neizraidīšanas principu, atgriezt piederības valstīs nelikumīgus migrantus, kuriem nav tiesību uzturēties ES, ir būtisks elements visaptverošajos centienos, ko ES veltī migrācijas problēmas risināšanai, jo īpaši nelikumīgas migrācijas mazināšanai. Eiropas programmā migrācijas jomā , ko Eiropas Komisijas pieņēma 2015. gada 13. maijā, uzsvērts, ka viens no nelikumīgas migrācijas stimuliem ir zināšanas par to, ka ES sistēma nelikumīgu migrantu atgriešanai nav pietiekami efektīva. 2014. gadā faktiski izbrauca mazāk nekā 40 % nelikumīgo migrantu, kuriem bija dots rīkojums pamest ES. Viens no visefektīvākajiem veidiem nelikumīgas migrācijas problēmas risināšanai ir to migrantu sistemātiska brīvprātīga atgriešanās vai piespiedu atgriešana, kuriem nav vai vairs nav tiesību uzturēties Eiropā. Mazāk cilvēku, kuriem nav nepieciešama starptautiska aizsardzība, riskētu ar dzīvību un izniekotu naudu nokļūšanai ES, ja viņi zinātu, ka tiks nekavējoties atgriezti atpakaļ. Ir jāuzlabo ES sistēmas efektivitāte attiecībā uz nelikumīgu migrantu atgriešanu. Tas ir būtiski, lai saglabātu sabiedrības ticību ES patvēruma sistēmai un atbalstu palīdzības sniegšanai personām, kurām nepieciešama starptautiska aizsardzība. Nelikumīgu migrantu atgriešanas rādītāju uzlabošanai jāiet roku rokā ar atjaunotiem ES centieniem aizsargāt tos, kuriem tas ir nepieciešams, tostarp izmantojot pārcelšanu un pārmitināšanu. Eiropadome aicināja Komisiju "izveidot īpašu Eiropas atgriešanas programmu". Šajā ES Rīcības plānā par atgriešanu ņemts vērā šis aicinājums un noteikti tūlītēji un vidēja termiņa pasākumi, kas tiks veikti ES atgriešanas sistēmas efektivitātes uzlabošanai. Tā mērķis ir pēc iespējas palielināt to darbību ietekmi, kas jau pašlaik tiek veiktas, kā arī ierosināt jaunas iniciatīvas pilnīgai ES tiesību aktu izmantošanai un vajadzības gadījumā to pastiprināšanai. Mērķis ir izveidot vienotu rīcības sistēmu, kuru atbalsta cieša operatīvā sadarbība dalībvalstu, ES aģentūru un migrantu izcelsmes valstu starpā. Rīcības plānā atzīta dalībvalstu būtiskā loma un to atbildība ES atgriešanas politikas īstenošanā un izstrādāta koncepcija spēcīgākai mijiedarbībai atgriešanas jomā dalībvalstu un to ES aģentūru starpā, kas sniedz būtisku atbalstu. Visu šajā paziņojumā ierosināto darbību īstenošanai būs jāatbilst starptautiskajiem cilvēktiesību standartiem, proti, Eiropas Savienības Pamattiesību hartai, Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijai, 1951. gada ANO Bēgļu konvencijai un tās 1967. gada protokolam un neizraidīšanas principam, kas garantēts piemērojamajos ES tiesību aktos. ES Atgriešanas direktīvā noteikti īpaši juridiski aizsardzības pasākumi faktiskai repatriantu tiesību aizsardzībai visā atgriešanas procesā. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš pilnīgai piemērojamo noteikumu īstenošanai attiecībā uz personas datiem. Ir jāatvēl pienācīgi resursi, lai saskaņā ar Eiropadomes 2015. gada 25. un 26. jūnija lūgumu palielinātu ES atgriešanas politikas efektivitāti. Balstoties uz Eiropas Atgriešanās fondu (2008–2013), Patvēruma, migrācijas un integrācijas fonds (AMIF) ievērojami atbalstīs dalībvalstu pasākumus, kas saistīti ar atgriešanu, savukārt 2014.–2020. gadā tās savās valstu programmās atgriešanai plāno novirzīt vairāk nekā EUR 800 miljonus. Komisija rūpīgi apsvērs nepieciešamību palielināt atgriešanas pasākumiem atvēlētos resursus ES līmenī, sevišķi attiecībā uz to darbību finansēšanu, ko šajā jomā veic Frontex, un turpmākajos gados sniegs attiecīgus priekšlikumus. II.Nelikumīgu migrantu atgriešanai paredzētās ES sistēmas efektivitātes uzlabošana 1.Brīvprātīgas atgriešanās veicināšana Kad vien iespējams, brīvprātīga nelikumīgu migrantu atgriešanās viņu piederības valstīs ir vēlamais risinājums. Brīvprātīga atgriešanās un to papildinoši reintegrācijas pasākumi palīdz stiprināt repatriantu stāvokli viņu piederības valstīs un tādējādi kavē jaunu nelikumīgu migrāciju. Šos pasākumus parasti uzskata par rentablākiem nekā piespiedu atgriešana. Brīvprātīga atgriešanās var palīdzēt pārvarēt dažu trešo valstu nevēlēšanos sadarboties to valstspiederīgo atgriešanas jautājumos. Brīvprātīgi atgriezušos personu daļa no kopējā atgriezto personu skaita pēdējo gadu laikā ES ir pakāpeniski palielinājusies. Tiek lēsts, ka 2013. gadā aptuveni 40 % atgriešanās gadījumu izceļošana bija brīvprātīga, 2009. gadā – tikai 14 %. Lai gan dalībvalstīm ir galvenā atbildība par brīvprātīgas atgriešanās programmas izstrādi un īstenošanu, ES sniedz finansējumu šādām programmām, kā arī rada paraugprakses apmaiņas un operatīvās sadarbības stiprināšanas forumu brīvprātīgas atgriešanās jautājumos. AMIF 2014.–2020. gada valstu programmu ietvaros dalībvalstis ar brīvprātīgas atgriešanās palīdzību plāno atgriezt divreiz vairāk nelikumīgo migrantu, nekā izmantojot piespiedu atgriešanu. Komisija aicina dalībvalstis izstrādāt efektīvu sistēmu, kas ļauj nelikumīgiem migrantiem viegli piekļūt brīvprātīgas atgriešanās programmām. Brīvprātīgas atgriešanās atbalsta programmas būtu jāveido tā, lai novērstu "stimulējoša faktora" veidošanos, kas ir stimuls turpmākiem nelikumīgiem migrantiem doties uz Eiropu, lai gūtu labumu no šādām programmām. Komisija, izmantojot Eiropas migrācijas tīklu (EMT), uzraudzīs un izvērtēs, vai atšķirības dalībvalstu brīvprātīgas atgriešanās un reintegrācijas programmu starpā varētu radīt "iedzīvošanos uz atgriešanās rēķina", t. i., vai migranti neizvēlas dalībvalstis ar visizdevīgāko piedāvājumu. Tā mudina dalībvalstis izstrādāt kopīgus reintegrācijas projektus, kas varētu uzlabot gan migrantiem sniegtā atbalsta kvalitāti, gan arī atbalsta izmaksu efektivitāti, veidojot apjomradītus administratīvo izmaksu ietaupījumus. Lai palielinātu brīvprātīgas atgriešanās gadījumu skaitu, Komisija ar AMIF starpniecību un sadarbībā ar valdības līmeņa un nevalstiskajiem partneriem, piemēram Starptautisko Migrācijas organizāciju (IOM), finansē brīvprātīgas atgriešanās atbalsta programmas. Tā atbalsta arī Eiropas Reintegrācijas instrumenta tīklu (ERIN), kas repatriantiem sniedz atbalstu reintegrācijas, sociālajā un nodarbinātības jomā. Papildus AMIF finansiālajām iespējām finansējuma nodrošināšana ilgtspējīgas atgriešanās un reintegrācijas vajadzībām būs skaidra prioritāte attīstības sadarbības un kaimiņattiecību politikas jomas ES finanšu programmās. Jo īpaši trasta fondam, kas tiks iedarbināts ES un Āfrikas migrācijas samitā Valetā (2015. gada 11. un 12. novembrī), būtu jāsniedz būtisks finansējums migrantu atgriešanai un reintegrācijai viņu piederības valstīs. Tomēr brīvprātīgas atgriešanās shēmu panākumi ir atkarīgi arī no tā, cik iespējama ir piespiedu atgriešana. Migranti, kas bieži par nokļūšanu Eiropā kontrabandistiem ir samaksājuši savus mūža ietaupījumus, varētu nebūt gatavi izmantot brīvprātīgas atgriešanās atbalstu, ja vien neredzētu, ka viņi tiks atgriezti jebkurā gadījumā. Ja migranti neatgriežas brīvprātīgi, atgriešana jāveic piespiedu kārtā. Tūlītēji pasākumi Uzraudzīt valstu brīvprātīgas atgriešanās shēmu atšķirību ietekmi Ar AMIF starpniecību finansēt brīvprātīgas atgriešanās atbalsta programmas Vidēja termiņa pasākumi Ar EMT starpniecību veicināt brīvprātīgas atgriešanās un reintegrācijas programmu paraugprakses Sniegt atbalstu kopīgām reintegrācijas programmām 2.Stingrāka ES noteikumu īstenošana ES atgriešanas noteikumu pilnīga un sistemātiska piemērošana ir būtiska, lai palielinātu sistēmas efektivitāti. Ar ES Atgriešanas direktīvu dalībvalstīm ir noteikts juridisks pienākums pieņemt atgriešanas lēmumu par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš to teritorijā uzturas nelikumīgi, un nepieciešamības gadījumā veikt pasākumus lēmuma izpildīšanai . Ar minēto direktīvu ir noteikti arī aizsardzības pasākumi repatriantu tiesību aizsardzībai un nodrošina to, ka atgriešana notiek humānā un samērīgā veidā. Lai izpildītu pienākumu attiecībā uz atgriešanas izpildi, kā galējo likumīgo pasākumu dalībvalstīm vajadzētu izmantot aizturēšanu, ja ir nepieciešams novērst nelikumīgo migrantu bēgšanu un novērst viņu pārvietošanos uz citu dalībvalsti (tālāka pārvietošanās). Kamēr vien ir reāla izraidīšanas iespēja, to nedrīkstētu traucēt, priekšlaicīgi izbeidzot aizturēšanu. Valsts tiesību aktos paredzētajam maksimālajam aizturēšanas periodam vajadzētu būt tādam, kas ļauj dalībvalsts iestādēm veikt nepieciešamos pasākumus nelikumīga migranta identificēšanai un kas ļauj izcelsmes valstij piegādāt ceļošanas dokumentus. Dalībvalstīm vajadzības gadījumā būtu jāizpēta jaunas alternatīvas aizturēšanai un vājāku piespiedu līdzekļu izmantošana. Tā varētu ietvert elektroniskās novērošanas piemērošanu nelikumīgiem migrantiem vai daļēji slēgtu iestāžu izmantošanu.

Ar Atgriešanas direktīvu dalībvalstīm ir piešķirta brīvība risināt īpaša migrācijas spiediena situācijas. Saskaņā ar ārkārtas situāciju klauzulu dalībvalstīm, kas saskaras ar pēkšņu un negaidītu liela migrantu skaita ierašanos, ir piešķirta brīvība attiecībā uz migrantu slēgta tipa aizturēšanas apstākļiem. Dalībvalstis var arī piemērot vienkāršotas un ātras atgriešanas procedūras migrantiem, kas aizturēti vai notverti sakarā ar nelikumīgu robežas šķērsošanu saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ievērojot konkrētus pamata aizsardzības pasākumus. Komisija šobrīd izvērtē šīs direktīvas piemērošanas statusu un izmantos visus līdzekļus, lai nodrošinātu pareizu tās īstenošanu gan attiecībā uz nelikumīgu migrantu tiesību aizsardzību, gan arī attiecībā uz atgriešanas procesa pilnīgu un faktisku īstenošanu. Komisija sniegs palīdzību dalībvalstīm, lai tās varētu izpildīt savas saistības. Tā sāks pienākumu neizpildes procedūras pret dalībvalstīm, kas pilnībā neizpilda visus direktīvas noteikumus, tostarp pienākumus, kas attiecas uz atgriešanas lēmumu pieņemšanu un izpildīšanu. Turklāt Komisija vēlākais 2017. gadā Eiropas Parlamentam un Padomei iesniegs otro ziņojumu, kurā būs apsvērts, vai ir nepieciešams pārskatīt Atgriešanas direktīvu. Arī dalībvalstu tiesiskajam un administratīvajam regulējumam ir svarīga loma efektīvai atgriešanas politikai labvēlīgu nosacījumu izveidē. Tiem būtu jānodrošina ātra darbība, sākot ar tādu trešo valstu valstspiederīgo identificēšanu, kas uzturas nelikumīgi, atgriešanas lēmumu pieņemšanu un izpildīšanu, kā arī ātras juridiskās procedūras. Tālab dalībvalstīm vajadzīga pietiekama apņēmība un tām jāatvēl atbilstoši resursi, tostarp finansējums, personāls un aizturēšanas jauda, lai nodrošinātu nelikumīga migranta pieejamību atgriešanai, tostarp aizturot, ja nepieciešams. Atšķirīgas dalībvalstu prakses Atgriešanas direktīvas īstenošanā ierobežo ES atgriešanas sistēmas efektivitāti, jo nelikumīgi migranti var izvairīties no atgriešanas, pārvietojoties uz citu valsti Šengenas zonā. Statistikas dati liecina, ka dažas dalībvalstis sistemātiski nepieņem atgriešanas lēmumus par migrantiem, kuru stāvoklis ir neskaidrs un kuri ir aizturēti to teritorijā, vai par personām, kuru patvēruma pieprasījumi ir noraidīti. Komisija regulāri noteiks paraugpraksi atgriešanas jomas valsts tiesību aktos un administratīvajā praksē un dalīsies ar to. Kopā ar šo ES Rīcības plānu par atgriešanu pieņemtajā "Atgriešanas rokasgrāmatā" ietvertas pamatnostādnes, paraugprakses un ieteikumi, kā atgriešanu veiktu efektīvi un humāni, pilnībā ievērojot pamattiesības un aizsardzības pasākumus, kas garantēti attiecīgajos ES tiesību aktos. Vienlaikus Šengenas izvērtēšanas mehānisma ietvaros veiktais sistemātiskais novērtējums par to, kā katra dalībvalsts īsteno ES noteikumus par atgriešanu, atvieglo trūkumu noteikšanu un novēršanu. Šos ziņojumus izmantos, lai izplatītu paraugprakses, kā pārvarēt šķēršļus atgriešanai. Turklāt EMT turpinās apkopot valstu tiesību aktos un administratīvajās sistēmās ietvertās atgriešanas paraugprakses un šķēršļus, lai palīdzētu dalībvalstīm uzlabot to atgriešanas sistēmu efektivitāti. Efektīvai atgriešanas politikai nepieciešama funkcionējoša patvēruma sistēma, kas nodrošinātu, ka nepamatotu patvēruma pieprasījumu gadījumā personas ātri izraida no Eiropas teritorijas. Patvēruma procedūru direktīva jau nodrošina noteiktu pieteikumu ātru apstrādi. Tā sauktās robežprocedūras ietvaros pieteikuma iesniedzēju var aizturēt uz robežas un pieprasījuma izskatīšanai piemēro ļoti īsus termiņus. Patvēruma meklētāji laikus un visos patvēruma procedūras posmos jāinformē par brīvprātīgas atgriešanās atbalsta iespēju, lai noraidītajiem patvēruma meklētājiem un tiem, kas vēlas atsaukt savu pieprasījumu, nodrošinātu labu alternatīvu cienīgi atgriezties savā valstī. Ja brīvprātīga atgriešanās nav iespējama, jāveic atbilstoši pasākumi, lai novērstu noraidīto patvēruma meklētāju bēgšanu. Tūlītēji pasākumi Atgriešanas direktīvas īstenošanas statusa izvērtēšana Šengenas izvērtēšana atgriešanas jomā (procesā) Vidēja termiņa pasākumi Atgriešanas direktīvas iespējama pārskatīšana, kas balstītos uz otro īstenošanas ziņojumu (ne vēlā kā 2017. gadā) Ar EMT starpniecību apkopot atgriešanas paraugprakses un šķēršļus atgriešanai valstu tiesību aktos un administratīvajā praksē Informācijas par brīvprātīgas atgriešanās atbalstu integrēšana patvēruma procesā 3.Uzlabota informācijas apmaiņa atgriešanas vajadzībām Lai uzlabotu ES atgriešanas sistēmas efektivitāti, būtu labāk jāizmanto esošās Eiropas informācijas sistēmas, proti, Šengenas informācijas sistēma (SIS), vīzu informācijas sistēma (VIS) un Eurodac. Pašlaik dalībvalstis sistemātiski nedalās ar informāciju par atgriešanas lēmumiem un ieceļošanas aizliegumiem, ko tās pieņēmušas attiecībā uz migrantiem. Tādējādi nelikumīgam migrantam, kam ir juridisks pienākums izceļot, ir iespējams izvairīties no atgriešanas, vienkārši dodoties uz citu dalībvalsti Šengenas zonā. Aizturēšanas gadījumā jāuzsāk jauna procedūra, aizkavējot vēl vairāk minētās personas atgriešanu. Tādējādi praksē nav iespējams nodrošināt dalībvalsts pieņemtu atgriešanas lēmumu savstarpēju atzīšanu un izpildi ES mērogā. Komisija ierosinās izmaiņas SIS, lai uzlabotu tās izmantošanu nelikumīgu migrantu atgriešanai. Vispirms Komisija ierosinās dalībvalstīm noteikt obligātu prasību visus ieceļošanas aizliegumus ievadīt SIS, lai palīdzētu novērst to, ka migranti, kuriem kāda dalībvalsts ir noteikusi ieceļošanas aizliegumu, ieceļo Šengenas zonā caur citu dalībvalsti. Komisija ierosinās arī to, lai dalībvalstis SIS ievada visus atgriešanas lēmumus, ko tās pieņem. Tam vajadzētu dot iespēju izsekot indivīdus, kuri cenšas izvairīties no atgriešanas rīkojuma, pārvietojoties uz citu dalībvalsti. Turklāt Komisija ierosinās SIS ietvaros izstrādāt centrālu automatizētu pirkstu nospiedumu identifikācijas sistēmu, lai palīdzētu noteikt personu bez apstiprinātas identitātes, tostarp nelikumīgu migrantu, identitāti. Atgriešanu kavē arī nepiemērota komunikācija un sadarbība dalībvalstu starpā attiecībā uz personām, kurām ir uzturēšanās atļauja vienā dalībvalstī, bet par kurām citā dalībvalstī tajā pašā laikā ir pieņemts atgriešanas lēmums. Dalībvalstīm būtu jāizveido valsts kontaktpunktu tīkls, lai apmainītos ar informāciju par uzturēšanās atļauju atsaukšanu, jo īpaši attiecībā uz migrantiem ar sodāmību. Dalībvalstīm ir arī pienākums SIS ievadīt informāciju par visiem nederīgajiem dokumentiem, piemēram, uzturēšanās atļaujām, lai tos varētu konfiscēt. Komisija mudina dalībvalstis nodrošināt to, ka šis pienākums tiek sistemātiski ievērots. Turklāt pārskatītais priekšlikums par viedrobežām, ko Komisija iesniegs 2016. gada sākumā, palīdzēs uzlabot atgriešanas rādītājus, veidojot reģistru, kurā apkopos informāciju par visiem gadījumiem, kad trešo valstu valstspiederīgie pārvietojas pār robežu. Tas ļaus atrast personas, kuras pārsniedz uzturēšanās ilgumu, kā arī atvieglos to personu identificēšanu, kas ir iznīcinājušas savus personu apliecinošos dokumentus. Komisija izpētīs arī iespējamo Eurodac regulas piemērošanas jomas un mērķa paplašināšanu, lai ļautu šos datus izmantot atgriešanas vajadzībām. Mērķis būtu radīt par atgriešanu atbildīgajām dalībvalstu iestādēm iespēju iegūt informāciju, vai aizturētais nelikumīgais migrants iepriekš ir bijis aizturēts un/vai citā dalībvalstī tam ir noņemti pirkstu nospiedumi. Šāda informācija var palīdzēt identificēt nelikumīgus migrantus un tādējādi sekmēt to atgriešanu. VIS regula, kurā paredzēts, ka tādu trešo valstu valstspiederīgo biometriskie dati, kuri iesniedz vīzas pieteikumu, tiek glabāti VIS, atvieglo vīzas turētāju identificēšanu. Minētā regula ar stingriem nosacījumiem pieļauj arī konkrētu datu pārsūtīšanu trešo valstu iestādēm un koplietošanu ar tām, lai palīdzētu apstiprināt to valstspiederīgo identitāti. Tas var atvieglot atgriešanai paredzētu ceļošanas dokumentu izsniegšanu. Komisija šobrīd izvērtē VIS īstenošanu, tostarp šā noteikuma izmantošanu, un ziņos par iznākumu. Tūlītēji pasākumi SIS izvērtēšana (procesā) Valsts kontaktpunktu tīkla izveide uzturēšanās atļauju atsaukšanas jomā Vidēja termiņa pasākumi Tiesību aktu priekšlikumi par ieceļošanas aizliegumu un atgriešanas lēmumu obligātu ievadīšanu SIS (2016) Pārskatīts priekšlikums par viedrobežām (2016) Eurodac regulas iespējamas paplašināšanas izpēte VIS īstenošanas izvērtēšana (2016)

4.Frontex lomas un pilnvaru stiprināšana Frontex ir izšķiroša loma praktiskas sadarbības veicināšanā atgriešanas jautājumos; šo lomu vajadzētu palielināt. Pašreiz aģentūrai ir uzdevums sniegt palīdzību dalībvalstīm nelikumīgu migrantu atgriešanā, neiesaistoties atgriešanas lēmumu pieņemšanā, jo īpaši organizējot kopīgas atgriešanas operācijas un apzinot paraugpraksi attiecībā uz ceļošanas dokumentu iegūšanu un migrantu atgriešanu. Dalībvalstis tiek aicinātas sistemātiskāk izmantot iespēju atgriezt nelikumīgus migrantus, izmantojot Frontex organizētas un koordinētas kopīgas atgriešanas operācijas, kas ļauj apvienot resursus. Tām būtu regulāri jāinformē Frontex par atgriešanas palīdzības un koordinācijas nepieciešamību. Migrantu identificēšana un ceļošanas dokumentu piegāde migrantu atgriešanai ir liels izaicinājums. Frontex būtu jāsekmē kontakti un sadarbība dalībvalstu un trešo valstu starpā, jo īpaši ar tādā trešām valstīm, kurām nav konsulārās pārstāvniecības attiecīgajā dalībvalstī. Frontex būtu jāpalīdz dalībvalstīm arī ar gaisa kuģa nomu atgriešanas operāciju vajadzībām, tostarp pašai nomājot gaisa kuģi. Lai nodrošinātu neitrālu ziņojumu sagatavošanu par atgriešanas operācijām, var darīt pieejamu novērotāju loku, kas izveidots piespiedu atgriešanas uzraudzības projekta ietvaros; Frontex var segt novērotāju izmantošanas izmaksas. Tā var arī palīdzēt dalībvalstīm izveidot atgriešanas lidojumos ātri izmantojamu eskortētāju loku, kam nodrošina apmācību. Lielāks atbalsts priekšposteņa dalībvalstīm karsto punktu pieejas ietvaros Ar Eiropas programmu migrācijas jomā ieviestā karsto punktu pieeja ļauj būtiski palielināt operatīvo atbalstu, ko sniedz dalībvalstīm, kuras ir pakļautas migrācijas spiedienam. Šīs pieejas ietvaros Frontex var izvietot mobilas vienības, lai priekšposteņa dalībvalstīm dažādos posmos uz vietas nodrošinātu operatīvo un informācijas atbalstu atgriešanas jautājumos. Pirmkārt tā var palīdzēt identificēt migrantus. Frontex koordinēti eksperti var palīdzēt dalībvalstīm reģistrēt gan aizturētus un ieceļojošus migrantus ar dokumentiem, gan arī tādus, kuriem nav dokumentu. Viņi var pārbaudīt migrantus, kas tikko ieradušiem, lai noteiktu to iespējamo valstspiederību un izvairītos no valstspiederības maiņas. Tas palīdzētu ātri identificēt tos, kuri ir atgriežami, un tos, kuriem, iespējams, ir nepieciešama starptautiska aizsardzība. Tas ļautu attiecīgajām dalībvalstīm veikt visu to migrantu sistemātisku pārbaudi, kuriem nav atbilstošu dokumentu un kuri ir notverti pēc robežas nelikumīgas šķērsošanas. Lai apstiprinātu migrantu iespējamo valstspiederību, Frotex var nodrošināt ciešu sadarbību ar šo migrantu izcelsmes valstu vēstniecībām vai konsulārajiem dienestiem. Tā varētu lūgt šo valstu imigrācijas/konsulārajām amatpersonām piedalīties darba grupās, lai veiktu intervijas identificēšanas nolūkos un paātrinātu ceļošanas dokumentu izsniegšanu atgriešanas vajadzībām. Vajadzības gadījumā tā varētu iesaistīt tīklus, kas darbojas atgriešanas jomā. Frontex var arī palīdzēt organizēt, koordinēt un līdzfinansēt atgriešanas operācijas uz izcelsmes valstīm vai tranzītvalstīm. Frontex būtu jāparedz, ka, veicot kopīgus atgriešanas lidojumus, notiek sistemātiskas starpnosēšanās priekšposteņa dalībvalstīs. Lai varētu veikt identificēšanu, ir svarīgi, ka dalībvalstis, it īpaši priekšposteņa dalībvalstis, veic nepieciešamos pasākumus, lai izvairītos no tā, ka migranti bēg un sāk tālāku pārvietošanos uz citām dalībvalstīm. Kā norādīts Eiropas programmā migrācijas jomā, Komisija 2016. gadā sniegs tiesību aktu priekšlikumus, lai stiprinātu Frontex pilnvaras atgriešanas jomā. Neskarot aģentūras izvērtēšanas rezultātus, kas tiks pabeigta 2015. gadā, un ietekmes novērtējumu, kas pievienots priekšlikumiem, Komisija izpētīs veidus, kā aģentūrai piešķirt lielākas pilnvaras, kas attiektos gan uz ārējo robežu pārvaldības operatīvās sadarbības koordinēšanu, gan arī uz nelikumīgu migrantu atgriešanu. Tā ierosinās izveidot īpašu Frontex atgriešanas [jautājumu] biroju, lai labāk atspoguļotu aģentūras lomu atgriešanas jautājumos. Jo īpaši, balstoties uz karsto punktu pieejā gūto pieredzi, tā apsvērs Frontex ātras reaģēšanas atgriešanas vienību izveidi, kuras piedāvās atbalstu identificēšanai, konsulārai sadarbībai ar trešām valstīm, kā arī dalībvalstu vajadzībām organizēs atgriešanas operācijas. Tā apsvērs arī iespēju ļaut aģentūrai sākt atgriešanas operācijas (pašreiz tikai dalībvalstis var iniciēt šādas operācijas), kā arī koordinēt un organizēt atgriešanas operācijas no vienas dalībvalsts. Komisija izpētīs arī veidus, kā paplašināt atbalstu, ko Frontex saistībā ar nelikumīgu migrantu atgriešanu sniedz ES kaimiņvalstīm, nodrošinot tehnisku atbalstu un veidojot spējas. Papildus Frontex spēju uzlabošanai sniegt operatīvo atbalstu, būtu jāuzlabo tās analītiskās spējas atgriešanas un atpakaļuzņemšanas jautājumos. Jo īpaši attiecībā uz risku analīzi būtu jāpaplašina aģentūras pilnvaras vākt un analizēt datus par trešo valstu valstspiederīgo nelikumīgu tālāku pārvietošanos ES teritorijā, lai palīdzētu atgriezt tos trešo valstu valstspiederīgos, kuriem nav likumīgu tiesību uzturēties ES. Būtu jākonsolidē aģentūras kā ES centra loma apmaiņai ar praktisko pieredzi un zināšanām atgriešanas jautājumos, izmantojot atgriešanas jautājumu tiešo kontaktpunktu tīklu. Frontex uzdevumu pildīšanai atgriešanas jomā būtu jāatvēl pienācīgi resursi. Komisija ir ierosinājusi 2016. gada budžetā piešķirt Frotex papildu EUR 5 miljonus, kas īpaši paredzēti atgriešanas darbībām. Tas ļautu aģentūrai 2016. gadā šim mērķim atvēlēt EUR 15 miljonus. Tiesību aktu priekšlikumiem Frontex pilnvaru nostiprināšanai būs pievienoti noteikumi par attiecīgu finanšu līdzekļu atvēlēšanu tās uzdevumu izpildei. Tūlītēji pasākumi Sistemātiskāka Frontex koordinēto kopīgo atgriešanas operāciju izmantošana Frontex veikta eskorta vadītāju un eskortētāju apmācība (procesā) Vidēja termiņa pasākumi Tiesību aktu priekšlikumi Frontex pilnvaru paplašināšanai atgriešanas jomā (2016) 5.Integrēta atgriešanas pārvaldības sistēma Komisija sekmēs un vadīs integrētas atgriešanas pārvaldības sistēmas izstrādi, savienojot visus ES finansētus tīklus un programmas, kas pievēršas atgriešanai un atpakaļuzņemšanai. Tas veidos sinerģijas starp Eiropas saskaņoto pieeju atgriešanai attiecībā uz trešām valstīm (EURINT), ERIN un Eiropas atgriešanās sadarbības koordinatoru tīklu (EURLO) . Šiem tīkliem būtu jādarbojas savstarpēji papildinošā veidā, lai panāktu vienotu un efektīvu atgriešanas pārvaldības sistēmu kopā ar Frontex, kas operacionālā līmenī koordinēs šo integrēto atgriešanas pārvaldības sistēmu. Tiem jo īpaši būtu ātri jāizvieto mobilas darba grupas, kas palīdzētu identificēt migrantus un izsniegt ceļošanas dokumentus to repatriēšanai, jāpārbauda paraugprakses un jāizplata tās plašākai izmantošanai. Šādai koordinēšanai būtu jāpalielina atgriešanas prakšu konverģence dalībvalstu starpā un jāattur no tālākas pārvietošanās. Komisija izpētīs veidus, kā panākt to, lai izcelsmes valstis nelikumīgu migrantu atgriešanas gadījumos vairāk akceptētu ES laissez-passer, tostarp uzlabojot dokumentu drošības īpašības. Eiropas sadarbības koordinatoriem migrācijas jomā (EMLO), kas tiks izvietoti ES delegācijās galvenajās izcelsmes vai tranzīta valstīs, būtu jāveicina sadarbība ar minēto valstu iestādēm attiecībā uz to valstspiederīgo atpakaļuzņemšanu, kas ES uzturas nelikumīgi. EMLO būtu jāstrādā cieši kopā ar imigrācijas sadarbības koordinatoru (ISK) tīklu, kuri atrodas šajās valstīs, un ar ES aģentūrām, jo īpaši ar Frontex sadarbības koordinatoriem, kas nosūtīti darbā uz šīm valstīm, kā arī ar tīkliem, kas nodarbojas ar atgriešanu, piemēram EURLO. Pēc 2016. gadā plānotās to ES tiesību aktu izvērtēšanas, kas attiecas uz ISK , Komisija izpētīs, vai tos ir nepieciešams pārskatīt, lai palielinātu ISK tīkla pievienoto vērtību.

Komisija grasās arī pilnībā izmantot iespējas, ko attiecībā uz atgriešanas informācijas analīzes un apmaiņas uzlabošanu piedāvā EMT. Uzticami, salīdzināmi un saskaņoti statistikas dati ir būtiski, lai izstrādātu atbilstošus politikas risinājumus. Lai gan dalībvalstis statistikas datus par atgriešanu iesniedz Eurostat, ir konstatētas nekonsekvences. Šo jautājumu risinās īpaša kvalitātes darba grupa, kurā būs pārstāvēta Komisija, Eurostat un attiecīgās ES aģentūras. Tūlītēji pasākumi Integrētas atgriešanas pārvaldības sistēmas izveide Noteikt EMLO uzdevumus un prioritārās valstis EMLO izvietošanai Plāns atgriešanas statistikas datu vākšanas uzlabošanai Vidēja termiņa pasākumi EMLO izvietošana nozīmīgākajās trešās valstīs ES tiesību aktu par ISK izvērtēšana un iespējami tiesību aktu priekšlikumi to pārskatīšanai Izpētīt veidus, kā uzlabot ES laissez-passer atzīšanu trešās valstīs III.Atpakaļuzņemšanas sadarbības stiprināšana ar izcelsmes valstīm un tranzītvalstīm Pieaugoša sadarbība atgriešanas un atpakaļuzņemšanas jautājumos ar galvenajām nelikumīgu migrantu izcelsmes un tranzīta valstīm ir būtiska, lai palielinātu atgriešanas rādītājus un kavētu turpmāku nelikumīgu migrāciju. Āfrikas valstis, no kurienes nāk liels migrantu skaits, kas nelikumīgi ierodas un uzturas ES, ir prioritāte. Atgriešanas rādītāji uz Āfrikas valstīm ir zem 30 % – stipri zem vidējā atgriešanas rādītāja no ES, kurš arī ir nepietiekams, proti, 40 %. Gaidāmais Valetas migrācijas samits sniedz nozīmīgu iespēju atpakaļuzņemšanas jautājumu risināt plašākā diskusijā par sadarbību migrācijas jomā starp ES un Āfriku. Savu valstspiederīgo atpakaļuzņemšana ir pienākums, kas izriet no starptautiskajām paražu tiesībām. Attiecībā uz Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna (ĀKK) valstīm šis pienākums ir noteikts arī Kotonū nolīguma 13. pantā. Eiropas programmā migrācijas jomā jau uzsvērta stingrāku pasākumu nepieciešamība, lai trešās valstis pildītu pienākumus uzņemt atpakaļ savus valstspiederīgos. Eiropadome 2015. gada 25. un 26. jūnijā lūdza, lai tiktu mobilizēti visi līdzekļi sadarbības uzlabošanai atpakaļuzņemšanas jautājumos. Komisija centīsies prioritāri nodrošināt, lai atpakaļuzņemšanas saistības tiktu faktiski un bez kavēšanās īstenotas. Vienlaikus tā pievērsīs uzmanību iesākto sarunu ātrai noslēgšanai un vajadzības gadījumā sarunu uzsākšanai par jauniem atpakaļuzņemšanas nolīgumiem ar galvenajām izcelsmes valstīm. Turklāt ES vajadzētu sākt augsta līmeņa politisko dialogu ar attiecīgajām valstīm par atpakaļuzņemšanu un ievērojami uzlabot operatīvo sadarbību. Lai sasniegtu šos mērķus, ES vajadzētu apvienot atbilstošas sviras attiecībās ar partnervalstīm. 1.Atpakaļuzņemšanas saistību efektīva īstenošana Komisija centīsies nodrošināt, lai tiek īstenotas atpakaļuzņemšanas saistības saskaņā ar īpašiem atpakaļuzņemšanas nolīgumiem un Kotonū nolīgumu. ES līdz šim ir noslēgusi 17 atpakaļuzņemšanas nolīgumus. Kopumā nelikumīgu migrantu atgriešana un atpakaļuzņemšana valstīs, kuras ir noslēgušas šādu nolīgumu ar ES, ir vieglāka. Regulāras sanāksmes apvienotu atpakaļuzņemšanas komiteju ietvaros ļauj uzraudzīt šo nolīgumu īstenošanu un ir noderīgs līdzeklis praktisku problēmu apspriešanai un risināšanai. Komisija pilnībā izmantos šīs komitejas, lai turpinātu uzlabot praktisko sadarbību un palielinātu atgriešanas rādītājus uz partnervalstīm. Turklāt Komisija pievērsīs uzmanību ātrai to saistību īstenošanai, ko ES un ĀKK valstis uzņēmušās saskaņā ar Kotonū nolīguma 13. pantu, t. i., savus valstspiederīgos uzņemt atpakaļ bez papildu formalitātēm. Komisija kopā ar EĀDD, dalībvalstīm un Frontex Subsahāras Āfrikā organizēs regulāras divpusējas sanāksmes par atpakaļuzņemšanu ar galvenajām izcelsmes valstīm, lai iedzīvinātu šo Kotonū nolīguma noteikumu. Mērķis ir uzlabot praktisko sadarbību, izveidojot komunikācijas kanālus, nosakot pasākumus nelikumīgu migrantu laicīgai identificēšanai un izsniedzot ceļošanas dokumentus vai izmantojot ES laissez-passer atgriešanas vajadzībām. Prioritārās valstis, ar kurām tiks organizētas šādas sanāksmes, ņemot vērā migrācijas tendences, ir Nigērija, Senegāla, Mali, Etiopija, Kongo Demokrātiskā Republika, Gvineja, Kotdivuāra, Etiopija un Gambija, . Tūlītēji pasākumi Jāorganizē divpusējas tikšanās par atpakaļuzņemšanu ar Subsahāras valstīm, sākot ar Nigēriju un Senegālu 2.Notiekošo sarunu noslēgšana un jaunu sarunu uzsākšana par atpakaļuzņemšanas nolīgumiem Kaut arī ES austrumu robežas šobrīd ir labi nodrošinātas ar atpakaļuzņemšanas nolīgumiem, ES dienvidu puse, kas šobrīd ir pakļauta spēcīgam migrācijas spiedienam, nav nodrošināta, tomēr patlaban notiek sarunas par vairākiem nolīgumiem. Viens no galvenajiem klupšanas akmeņiem sarunās par atpakaļuzņemšanas nolīgumiem ar Ziemeļāfrikas valstīm ir "trešās valsts valstspiederīgo" klauzula, kas liek valstīm uzņemt atpakaļ trešo valstu valstspiederīgos, kas to teritoriju šķērsojuši tranzītā, lai gan dažreiz šīs valstis pat negribīgi sadarbojas attiecībā uz savu valstspiederīgo atpakaļuzņemšanu.

Savu valstspiederīgo atpakaļuzņemšanai Subsahāras Āfrikas valstīs, kā noteikts Kotonū nolīgumā, vajadzētu mazināt spiedienu uz tranzītvalstīm, jo nelikumīgie migranti atgrieztos tieši to piederības valstīs. Tam savukārt vajadzētu atvieglot nolīgumu noslēgšanu ar Ziemeļāfrikas valstīm. Komisija izpētīs arī nepieciešamību sākt sarunas par atpakaļuzņemšanas nolīgumiem ar citām galvenajām nelikumīgu migrantu izcelsmes valstīm vai tranzītvalstīm. Tādu valstu gadījumā, kas galvenokārt ir izcelsmes valstis un nevis tranzītvalstis, "trešās valsts valstspiederīgo" klauzula ir mazāk būtiska. Tūlītēji pasākumi Sākt vai atsākt sarunas ar Ziemeļāfrikas valstīm Vidēja termiņa pasākumi Izpētīt sarunu sākšanu par jauniem atpakaļuzņemšanas nolīgumiem ar galvenajām izcelsmes valstīm 3.Augsta līmeņa politiskie dialogi par atpakaļuzņemšanu Saskaņā ar Eiropadomes 2015. gada 25. un 26. jūnija lūgumu ES papildus iesaistīsies augsta līmeņa politiskajos dialogos ar attiecīgajām nelikumīgu migrantu izcelsmes valstīm un tranzītvalstīm. Augsta līmeņa dialogos, kurus sāks ES Augstā pārstāve ārlietās un drošības politikas jautājumos, galvenā uzmanība būtu jāpievērš valstīm, kurās ir nepieciešama politiska iesaistes un ietekmes izmantošana vai nu esošo saistību īstenošanai, vai arī lai noslēgtu atpakaļuzņemšanas nolīgumus vai sāktu sarunas par tiem. Ar tiem nodrošinās, ka atgriešanas un atpakaļuzņemšanas jautājumi ir noteikti par prioritāti attiecībās ar šīm valstīm. ES palīdzība un politika būtu jāizmanto, lai stimulētu partnervalstu gatavību sadarboties ar ES. Kopā ar Augsto pārstāvi šajos dialogos būtu jāpiedalās arī attiecīgajiem Eiropas Komisijas locekļiem. To sagatavošanā un turpmāko pasākumu veikšanā būtiski svarīga loma būs ES delegācijām. Ņemot vērā neatgriezto nelikumīgo migrantu skaitu un attiecību ar ES vispārējo stāvokli, iespējamās prioritārās valstis augsta līmeņa dialogiem par atpakaļuzņemšanu ir Maroka, Alžīrija, Ēģipte, Nigērija, Senegāla, Gvineja, Mali, Kongo Demokrātiskā Republika, Kotdivuāra, Etiopija, Gambija, Afganistāna, Bangladeša, Pakistāna un Šrilanka. Vienlaikus ES pilnībā izmantos forumu, kas izveidots vispārējās pieejas migrācijai un mobilitātei ietvaros, piemēram, Rabātas un Hartūmas procesu, zīda ceļa partnerību, mobilitātes dialogus un partnerības sadarbības stiprināšanai atpakaļuzņemšanas jautājumos. Tūlītēji pasākumi Prioritāro valstu saraksta un augsta līmeņa dialogu grafika sastādīšana Vidēja termiņa pasākumi Augsta līmeņa politisko dialogu sākšana un uzturēšana 4.Reintegrācijas atbalsts un spēju veidošana Lai uzlabotu praktisko sadarbību un atgriešanas ilgtspēju, Komisijai un dalībvalstīm būtu jāpieliek papildu pūles, atbalstot repatriantu reintegrāciju un stiprinot to piederības valstu spējas uzņemt viņus atpakaļ. Reintegrācijai paredzētais atbalsts būtu jāsniedz individuālā un arī valsts līmenī, lai ar reintegrācijas līdzekļiem nodrošinātu gan repatriantus, gan arī piederības valsti. Īpašs atbalsts būtu jāpiešķir arī tranzītvalstīm, lai veicinātu tādu trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu (gan brīvprātīgu, gan piespiedu), kuri dodas tranzītā caur to teritoriju, vai arī vajadzības gadījumā un, ja tas iespējams, būtu jāpalīdz noslēgt atpakaļuzņemšanas nolīgumus ar citām trešām valstīm. Atpakaļuzņemšanas spēju veidošanā uzmanība būtu jāpievērš tam, lai uzlabotu atbildīgo iestāžu spējas laikus atbildēt uz atpakaļuzņemšanas pieprasījumiem, kā arī lai sekmētu un paātrinātu valstspiederīgo identificēšanu to izcelsmes valstī. Prioritātēs ietilpst centralizētu un automatizētu civilo reģistru un sistēmu izveide biometrisko pasu un personu apliecinošu dokumentu izsniegšanai, atpakaļuzņemšanas pieprasījumu automatizētas nosūtīšanas un apstrādes līdzekļu (piemēram, pirkstu nospiedumu noņemšanas iekārtu) ieviešana vai tādu materiālo resursu nodrošināšana, kas nepieciešami atpakaļuzņemšanas pieprasījumu apstrādei un repatriantu uzņemšanai, piemēram, transportlīdzekļi vai telpas pagaidu izmitināšanai. Turklāt trešām valstīm varētu sniegt tehnisku palīdzību, lai atbalstītu to centienus īstenot atpakaļuzņemšanas pasākumus vai sagatavot nolīgumus ar citām trešām valstīm. Lai atvieglotu šādus pasākumus, Komisija AMIF ietvaros ir izveidojusi īpašu Atpakaļuzņemšanas spēju veidošanas instrumentu (RCBF) EUR 5 miljonu apmērā. Turpmākajos gados tas tiks paplašināts, piešķirot papildu finansējumu. Ar RCBF starpniecību finansējums tiks nodrošināts trešām valstīm, kas ir noslēgušas vai drīzumā varētu noslēgt atpakaļuzņemšanas nolīgumu ar ES, un tām valstīm, ar kurām ES cenšas uzlabot sadarbību atpakaļuzņemšanas jomā. RCBF galveno uzmanību pievērsīs spēju veidošanai, tostarp repatriantu reintegrācijai, un ļaus ES laikus reaģēt steidzamu vajadzību gadījumā. ES atbalstīs arī brīvprātīgas atgriešanās programmas no galvenajām tranzītvalstīm, jo ir lielāka iespējamība, ka migranti brīvprātīgas atgriešanās iespēju uz savu piederības valsti izmantos tranzītvalstī – tādā ceļojuma posmā, kad tie vēl nav samaksājuši visu naudas summu kontrabandistiem un vēl var izvairīties no lielākajiem riskiem, piemēram, Vidusjūras vai Sahāras tuksneša šķērsošanas. Brīvprātīgas atgriešanās programma no tranzītvalstīm atpakaļ uz izcelsmes valstīm, pilnībā ievērojot neizraidīšanas principu, būtu jāatbalsta, izmantojot reģionālās attīstības un aizsardzības programmu Ziemeļāfrikā un Āfrikas ragā, kā arī mobilitātes partnerības un kopīgo programmu migrācijas un mobilitātes jomā. Šādas programmas būtu jāizstrādā attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kas dodas tranzītā caur Rietumbalkānu valstīm. Būtu jāatvēl pietiekams finansējums no visiem attiecīgajiem avotiem, īpaši no attīstības palīdzības instrumentiem, lai atbalstītu repatriantu reintegrāciju to izcelsmes valstīs. Reintegrācijas atbalsts būtu jāiekļauj esošajās shēmās izcelsmes valstīs, piemēram, arodizglītības un izglītības programmās, mikrofinansēšanas un uzņēmējdarbības atbalstā, kas būtu vēl vairāk jāpaplašina. ES trasta fondam, kas būs viens no galvenajiem Veletas migrācijas samita rezultātiem, būtu jāsniedz būtisks ieguldījums reintegrācijā un spēju veidošanā trešās valstīs.