LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 75/88

P7_TA(2013)0318

2011. gada ziņojums par ES finansiālo interešu aizsardzību – cīņa pret krāpšanu

Eiropas Parlamenta 2013. gada 3. jūlija rezolūcija par 2011. gada ziņojumu par ES finansiālo interešu aizsardzību – cīņa pret krāpšanu (2012/2285(INI))

(2016/C 075/12)

Eiropas Parlaments,

— ņemot vērā rezolūcijas par iepriekšējiem Komisijas un Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) gada ziņojumiem,

— ņemot vērā Komisijas ziņojumu Padomei un Eiropas Parlamentam “Eiropas Savienības finansiālo interešu aizsardzība – cīņa pret krāpšanu – 2011. gada ziņojums” (COM(2012)0408) un tā pavaddokumentus (SWD(2012)0227, SWD(2012)0228, SWD(2012)0229 un SWD(2012)0230) (1),

— ņemot vērā OLAF ziņojumu – 2011. gada ziņojums (2),

— ņemot vērā Revīzijas palātas gada pārskatu par budžeta izpildi 2011. finanšu gadā, ar iestāžu atbildēm (3),

— ņemot vērā Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai, Reģionu komitejai un Revīzijas palātai par Komisijas stratēģiju krāpšanas apkarošanai (COM(2011)0376),

— ņemot vērā Komisijas priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par cīņu pret krāpšanu, kas skar Savienības finanšu intereses, izmantojot krimināltiesības (COM(2012)0363),

— ņemot vērā priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par Hercule III programmu, lai veicinātu darbības Eiropas Savienības finansiālo interešu aizsardzības jomā (COM(2011)0914),

— ņemot vērā Līguma par Eiropas Savienības darbību 325. panta 5. punktu,

— ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam (4),

— ņemot vērā Padomes 1995. gada 18. decembra Regulu (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (5),

— ņemot vērā 2012. gada 10. maija rezolūciju par Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzību – krāpšanas apkarošana – 2010. gada ziņojums (6),

— ņemot vērā 2011. gada 15. septembra rezolūciju par ES centieniem korupcijas apkarošanā (7), 2010. gada 18. maija deklarāciju par Eiropas Savienības centieniem korupcijas apkarošanā (8) un Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai “Korupcijas apkarošana Eiropas Savienībā” (COM(2011)0308),

— ņemot vērā OLAF 2012. gada pārskatu un OLAF Uzraudzības komitejas ziņojumu par 2012. gadu,

— ņemot vērā Reglamenta 48. pantu,

— ņemot vērā Budžeta kontroles komitejas ziņojumu, kā arī Ārlietu komitejas un Lauksaimniecības un lauku attīstības komitejas atzinumus (A7–0197/2013),

A. tā kā par Eiropas Savienības finansiālo interešu aizsardzību un krāpšanas apkarošanu kopīgi atbild ES un dalībvalstis un tā kā ir svarīgi īstenot ciešu Komisijas un dalībvalstu sadarbību;

B. tā kā dalībvalstīm ir galvenā atbildība par apmēram 80 % Savienības budžeta izpildi, kā arī par pašu resursu, tostarp PVN un muitas nodevu, iekasēšanu;

C. tā kā Komisija nesen ir uzņēmusies vairākas svarīgas iniciatīvas saistībā ar krāpšanas apkarošanas politikas pasākumiem,

Vispārīgas piezīmes

1. uzsver, ka krāpšanas un citu nelikumīgu darbību, kas skar Eiropas Savienības finansiālās intereses, apkarošana ir Komisijas un dalībvalstu pienākums, kurš ir ietverts Līgumā par Eiropas Savienības darbību;

2. atgādina, ka ir vienlīdz svarīgi nodrošināt šo finansiālo interešu aizsardzību gan ES resursu iekasēšanas, gan arī izdevumu līmenī;

3. atzinīgi vērtē Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei “Eiropas Savienības finansiālo interešu aizsardzība – cīņa pret krāpšanu – 2011. gada ziņojums” (Komisijas gada ziņojums); taču pauž nožēlu, ka ziņojums aprobežojas ar dalībvalstu sniegtajiem datiem; norāda, ka dalībvalstis atšķirīgi definē līdzīgus nodarījumu veidus un ne visas dalībvalstis ievāc līdzīgus un detalizētus statistikas datus pēc vienotiem kritērijiem, un tādēļ ir sarežģīti ievākt ticamus un salīdzināmus statistikas datus ES līmenī; tādēļ pauž nožēlu, ka nav iespējams novērtēt pārkāpumu un krāpšanas faktisko kopējo līmeni atsevišķās dalībvalstīs vai noteikt un disciplinēt dalībvalstis, kurās ir augstākais pārkāpumu un krāpšanas līmenis, kā to atkārtoti ir prasījis Parlaments; tādēļ mudina visās dalībvalstīs noteikt standarta kritērijus pārkāpumu un krāpšanas novērtēšanai, saistot tos ar pienācīgām sankcijām, kas piemērojamas pārkāpumu izdarīšanā vainīgajiem;

4. uzsver, ka krāpšana ir apzinātas ļaundarības piemērs un noziedzīgs nodarījums, savukārt pārkāpums ir tiesību normu neievērošana, un pauž nožēlu par to, ka Komisijas ziņojumā nav detalizēti izvērtēta krāpšana un ka pārkāpumi ir apskatīti ļoti vispārīgi; norāda, ka Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 325. pants attiecas uz krāpšanu, nevis pārkāpumiem, un prasa nošķirt krāpšanu no kļūdām un pārkāpumiem;

5. konstatē, ka saskaņā ar Komisijas gada ziņojumu 2011. gadā tika ziņots par 1 230 krāpnieciskiem pārkāpumiem un ka to finansiālā ietekme – EUR 404 miljoni – salīdzinājumā ar 2010. gadu ir samazinājusies par 37 %; atzīst, ka divas galvenās jomas, kurās joprojām vērojams augstākais krāpšanas līmenis, ir kohēzijas politika un lauksaimniecība, kur krāpšanas finansiālā ietekme tiek lēsta attiecīgi EUR 204 miljonu un EUR 77 miljonu apmērā; tomēr apšauba to, ka šis samazinājums atspoguļo faktisko situāciju attiecībā uz krāpnieciskām darbībām – tā drīzāk ir zīme, ka uzraudzības un kontroles sistēmas dalībvalstīs ir nepilnīgas;

6. aicina Komisiju rūpīgi pārbaudīt dalībvalstu uzraudzības un kontroles sistēmu efektivitāti un nodrošināt, lai informācija par dalībvalstīs novērotajiem pārkāpumiem atspoguļotu reālo stāvokli;

7. uzsver – jau daudzus gadus atkārtoti vērojama situācija, ka dalībvalstis datus neiesniedz savlaicīgi vai to sniegtie dati ir neprecīzi; uzsver, ka nav iespējams veikt salīdzinājumus un objektīvi novērtēt krāpšanas līmeni Eiropas Savienības dalībvalstīs; norāda, ka Eiropas Parlaments, Komisija un OLAF nespēj pienācīgi veikt savas funkcijas attiecībā uz situācijas novērtējumu un turpmāku priekšlikumu izstrādi, un atkārtoti uzsver, ka šāda situācija nav pieļaujama; aicina Komisiju uzņemties pilnīgu atbildību par nepareizi izmaksāto ES budžeta līdzekļu atgūšanu; mudina Komisiju izstrādāt vienotus visās dalībvalstīs piemērojamus ziņošanas principus un nodrošināt, ka savāktie dati ir salīdzināmi, ticami un adekvāti;

8. uzsver, ka Eiropas Savienībai jācenšas nostiprināt e-pārvaldības principus, kas radītu priekšnoteikumus lielākai publisko finanšu pārredzamībai; vērš uzmanību uz to, ka pretēji skaidras naudas darījumiem elektroniskie darījumi tiek dokumentēti, tādējādi apgrūtinot krāpšanu un ļaujot vienkāršāk atklāt gadījumus, kuros pastāv aizdomas par krāpšanu; mudina dalībvalstis samazināt valstī noteiktās robežvērtības obligātiem bezskaidras naudas maksājumiem;

9. aicina Komisiju izvērtēt sakarību starp dalībvalstu sniegtajiem ziņojumiem par krāpšanu un to, ka trūkst saskaņotu krimināltiesību, kurās būtu noteikta vienota krāpnieciskas rīcības un nodarījumu definīcija Savienības finansiālo interešu aizsardzības jomā; norāda, ka dalībvalstu krimināltiesību sistēmu saskaņošana ir notikusi tikai ierobežotā apmērā;

10. uzsver, ka piecu gadu laikā 27 dalībvalstīs kopumā publicēti 233 pētījumi par krāpšanas gadījumiem saistībā ar ES līdzekļu nepareizu izlietojumu un ka valstis, kuras šā jautājuma izpētei pievērsušās visaktīvāk, ir Apvienotā Karaliste, Slovākija, Vācija, Bulgārija, Spānija, Rumānija un Igaunija (9); uzskata, ka pētnieciskajai žurnālistikai ir bijusi liela nozīme, izgaismojot krāpšanu, kas ietekmē Savienības finansiālās intereses, un tā ir vērtīgs informācijas avots, kas būtu jāņem vērā OLAF un dalībvalstu tiesībaizsardzības iestādēm vai citām attiecīgām iestādēm;

11. atgādina, ka Parlamenta 2011. gada 6. aprīļa rezolūcijā par Kopienu finanšu interešu aizsardzību – krāpšanas apkarošana – 2009. gada pārskats (10) bija pausta prasība ieviest dalībvalstu obligātās pārvaldības deklarācijas, kuras pienācīgi pārbaudītu valsts revīzijas iestāde un konsolidētu Revīzijas palāta; pauž nožēlu, ka nekas nav ticis darīts, lai to panāktu;

12. uzskata, ka ir ārkārtīgi svarīgi, lai krāpnieciskas darbības tiktu pienācīgi kontrolētas Eiropas līmenī; pauž izbrīnu par to, ka OLAF ģenerāldirektors, nosakot 2012. un 2013. gada izmeklēšanas politikas prioritātes, ieviesis paredzamās finansiālās ietekmes robežvērtības pa jomām, un līdz ar to gadījumiem, kuru paredzamā finansiālā ietekme nesasniegs minēto robežvērtību, tiks piešķirta pakārtota nozīme un tie, iespējams, vispār netiks izmeklēti; norāda, ka minētās robežvērtības ir šādas: muitas nozarei – EUR 1 000 000, SAPARD – EUR 100 000, lauksaimniecības fondiem – EUR 250 000, struktūrfondiem – EUR 500 000, ERAF – EUR 1 000 000, centralizētajiem izdevumiem un ārējam atbalstam – EUR 50 000 un ES personāla jomā – EUR 10 000; uzskata, ka tas ir nepieņemami; mudina ģenerāldirektoru mainīt līdzšinējo praksi un nekavējoties atteikties no robežvērtību izmantošanas veicamā darba prioritāšu noteikšanā;

13. prasa uzskatīt korupciju, kas ietekmē Eiropas Savienības finansiālās intereses, par krāpšanu LESD 325. panta 5. punkta piemērošanas nolūkā un aplūkot šo jautājumu Komisijas ikgadējā ziņojumā par Eiropas Savienības finansiālo interešu aizsardzību un krāpšanas apkarošanu;

14. norāda, ka notiesājošo spriedumu rādītājs lietās, kas saistītas ar nodarījumiem pret Savienības budžetu, dažādās Eiropas Savienības dalībvalstīs ievērojami atšķiras – no 14 % līdz 80 %; uzsver, ka dalībvalstu krimināltiesību sistēmas joprojām ir saskaņotas tikai ierobežotā apmērā, savukārt tiesu iestāžu sadarbība ir jāpastiprina; prasa vērienīgu Eiropas līmeņa tiesisko regulējumu, kā arī uzlabotu sadarbību un koordināciju starp visām dalībvalstīm, lai nodrošinātu bargu sankciju piemērošanu krāpniekiem un novērstu krāpnieciskas darbības;

15. norāda, ka saistībā ar 2011. gadā atklātajiem pārkāpumiem kopumā jāatgūst EUR 321 miljons un no šīs summas dalībvalstis jau ir atguvušas EUR 166 miljonus; šajā sakarībā norāda, ka tradicionālo pašu resursu (TPR) atguves rādītājs 2011. gadā palielinājās, sasniedzot 52 %, salīdzinājumā ar 46 % 2010. gadā;

16. pieņem zināšanai OLAF 2011. gada ziņojumu un pārskatu par tiesvedības progresu 2006.–2011. gadā uzsāktajos pasākumos, kurā norādīts, ka vairāk nekā pusē pasākumu vēl nav pieņemts tiesas lēmums (11); uzskata, ka īpaša uzmanība būtu jāpievērš lietām, kas saistītas ar krāpšanu muitas jomā, jo muita pieder pie jomām ar augstāko sistēmiskās korupcijas līmeni Eiropā;

17. ar bažām norāda, ka, ņemot vērā pašreizējo ekonomikas krīzi, Komisija jaunajā, vispusīgajā ES stratēģijā neparedz palielināt dalībvalstu tiesībaizsardzības iestādēm paredzēto ES finansējumu labākai ES finansiālo interešu aizsardzībai; uzskata, ka šai stratēģijai būtu jāizpaužas kā saskaņotai un vispusīgai reakcijai, kuras mērķis ir kontrabandas mazināšana un gūto ieņēmumu palielināšana, tādējādi nodrošinot, ka šādi ieguldījumi nākotnē atmaksājas;

Ieņēmumi – pašu resursi

18. atgādina, ka pareiza PVN un muitas nodokļu iekasēšana tieši ietekmē gan dalībvalstu ekonomiku, gan ES budžetu un ka visās dalībvalstīs būtu jāpiešķir lielākā prioritāte tam, lai uzlabotu ieņēmumu iekasēšanas sistēmas un nodrošinātu, ka visi darījumi tiek oficiāli reģistrēti, likvidējot to piederību ēnu ekonomikai;

19. šajā kontekstā uzsver, ka krāpšana nodokļu jomā un izvairīšanās no nodokļu maksāšanas rada būtisku risku ES publiskajām finansēm; uzsver, ka Eiropas Savienībā katru gadu tiek zaudēts aptuveni EUR 1 triljons ES publisko līdzekļu krāpšanas nodokļu jomā un izvairīšanās no nodokļu maksāšanas dēļ, un tas gadā veido aptuveni EUR 2 000 lielu summu uz katru Eiropas iedzīvotāju; norāda, ka vidējais nodokļu zuduma apmērs Eiropā šobrīd pārsniedz kopējos līdzekļus, ko dalībvalstis izlieto veselības aprūpei, un tas vairāk nekā četras reizes pārsniedz izglītībai izlietotos līdzekļus Eiropas Savienībā;

20. uzsver, ka ES budžeta un uz NKI pamatoto ieņēmumu līdzsvarošanas mehānisma dēļ katrs euro, kas zaudēts saistībā ar krāpšanu muitas nodokļu un PVN jomā, ir jāsamaksā ES iedzīvotājiem; uzskata par nepieņemamu to, ka uzņēmējus, kuri iesaistās krāpnieciskās darbībās, faktiski subsidē ES nodokļu maksātāji; uzsver, ka gan Komisijai, gan dalībvalstīm par svarīgāko prioritāti būtu jānosaka cīņa pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas; aicina dalībvalstis vienkāršot savas nodokļu sistēmas un padarīt tās pārredzamākas, jo pārlieku bieži krāpšanos ar nodokļiem veicina sarežģītas un nepārredzamas nodokļu sistēmas;

21. aicina Komisiju stiprināt koordināciju ar dalībvalstīm, lai savāktu uzticamus datus par neiekasētajiem muitas nodokļiem un PVN attiecīgajās valstīs, un regulāri ziņot par to Parlamentam;

22. atzinīgi vērtē to, ka 98 % TPR tiek atgūti bez īpašām grūtībām, taču norāda uz atšķirībām dažādās dalībvalstīs atlikušo 2 % atgūšanā (12);

Muita

23. uzsver, ka ciktāl tas attiecas uz TPR, ieņēmumi no muitas nodokļiem ir svarīgs dalībvalstu valdību ienākumu avots, kuras patur 25 %, lai segtu iekasēšanas izmaksas; atkārtoti norāda, ka efektīva pārkāpumu un krāpšanas novēršana šajā jomā aizsargā Eiropas Savienības finansiālās intereses un tai ir svarīga ietekme attiecībā uz iekšējo tirgu, izskaužot negodīgi gūtas priekšrocības, ko bauda uzņēmēji, kuri izvairās no nodokļu maksāšanas, salīdzinājumā ar tiem, kuri pilda šīs savas saistības; uzsver, ka šīs problēmas cēlonis ir nedeklarēts imports vai preces, kas nav nonākušas muitas uzraudzībā;

24. pauž nopietnas bažas par Revīzijas palātas secinājumu attiecībā uz to, ka valstu muitas uzraudzībā ir vērojamas nopietnas nepilnības (13);

25. uzsver, ka muitas savienība ir joma, kurā Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence, tāpēc Komisijas pienākums ir ieviest visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka muitas iestādes dalībvalstīs rīkojās tā, it kā tās būtu viena iestāde, un uzraudzīt šo pasākumu īstenošanu;

26. ierosina izskatīt iespēju izveidot krāpšanas apkarošanā specializējušos muitas ierēdņu grupu, kura ar savu darbu atbalstītu dalībvalstu muitas iestādes;

27. atgādina, ka 70 % muitas procedūru ES ir vienkāršotas; pauž patiesu satraukumu par Revīzijas palātas Īpašajā ziņojumā Nr. 1/2010 ietvertajiem konstatējumiem, kas atklāj nopietnas nepilnības šajā jomā, norādot vājas vai vāji dokumentētas revīzijas, automatizētu datu apstrādes paņēmienu niecīgu izmantošanu, vienkāršošanas prakses pārmērīgu izmantošanu un zemas kvalitātes ex-post revīzijas;

28. uzsver, ka mūsdienīgi IT risinājumi un tieša piekļuve datiem ir izšķiroši svarīga muitas savienības efektīvai darbībai; uzskata pašreizējos risinājumus par neapmierinošiem; pauž nopietnas bažas, jo īpaši par secinājumu pirmajā Eurofisc (14) 2011. gada darbības ziņojumā, kas publicēts 2012. gada maijā, attiecībā uz to, ka lielākajā daļā dalībvalstu nodokļu administrācijas iestādēm nav tiešas piekļuves muitas datiem un ka tāpēc nav iespējams veikt automatizētu kontrolpārbaudi ar nodokļu datiem;

29. pauž nožēlu par to, ka Komisija un dalībvalstis nav spējušas nodrošināt Modernizētā muitas kodeksa (MMK) savlaicīgu ieviešanu; uzsver, ka prognozētie finansiālie ieguvumi, no kuriem ir bijis jāatsakās saistībā ar kavēšanos jaunā muitas kodeksa ieviešanā, ir apmēram EUR 2,5 miljardi darbības izmaksu ietaupījumos atbilstīgi izmaksām pilnā režīmā un līdz pat EUR 50 miljardiem – paplašinātajā starptautiskajā tirdzniecības tirgū (15); aicina Komisiju veikt novērtējumu par pilnīgas MMK piemērošanas atlikšanas izmaksām, izsakot skaitļos sekas, kādas šādai atlikšanai būtu attiecībā uz budžetu;

30. uzsver, ka ir vēl intensīvāk jāapkaro krāpšana, kas saistīta ar muitas darbību, un atzinīgi vērtē Krāpšanas apkarošanas tranzīta informācijas sistēmas (ATIS) izveidi, kura darbojas kā centrāls reģistrs, nodrošinot, lai visas attiecīgās iestādes būtu pastāvīgi informētas par tranzīta preču apriti ES;

31. ņemot vērā ES un tās dalībvalstu un dažu trešo valstu 2011. gadā īstenoto kopīgo muitas operāciju sekmīgos rezultātus, mudina regulāri veikt šādas operācijas, lai apkarotu sensitīvu preču kontrabandu un krāpšanu konkrētās īpaša riska zonās; norāda, ka 2011. gadā veikto kopīgo muitas operāciju gaitā tika konfiscēti 1,2 miljoni cigarešu un atklāta krāpšana nodokļu un muitas jomā vairāk nekā EUR 1,7 miljonu apmērā;

PVN

32. atgādina, ka muitas procedūru pareiza piemērošana tieši ietekmē PVN aprēķināšanu; pauž nožēlu par Revīzijas palātas konstatētajām nepilnībām šajā jomā; it sevišķi pauž patiesu satraukumu par Revīzijas palātas secinājumu tās Īpašajā ziņojumā Nr. 13/2011 attiecībā uz to, ka 42. muitas procedūras (16) piemērošana vien 2009. gadā ir radījusi ekstrapolētus zaudējumus aptuveni EUR 2 200 miljonu apmērā (17) attiecībā uz tām septiņām dalībvalstīm, kurās tika veikta revīzija – tas veido 29 % no PVN, kas teorētiski būtu piemērojams visai tā importa ar nodokli apliekamajai summai, kas saskaņā ar 42. muitas procedūru 2009. gadā veikts šajās septiņās dalībvalstīs;

33. pauž nopietnas bažas par to, ka krāpšana PVN jomā ir plaši izplatīta; norāda, ka kopš tā ieviešanas PVN iekasēšanas modelis ir saglabājies nemainīgs; uzsver, ka, ņemot vērā daudzās izmaiņas, kas notikušas tehnoloģiskajā un ekonomikas vidē, tas ir novecojis; uzsver, ka iniciatīvām tiešo nodokļu jomā ir vajadzīgs Padomes vienprātīgs lēmums; pauž nožēlu, ka Padomē joprojām ir iestrēgusi divu svarīgu iniciatīvu izskatīšana, kuru mērķis ir apkarot krāpšanu PVN jomā, proti, priekšlikums Padomes direktīvai, ar ko attiecībā uz ātrās reaģēšanas mehānismu pret krāpšanu PVN jomā groza Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (COM(2012)0428), un priekšlikums Padomes direktīvai par grozījumiem Direktīvā 2006/112/EK attiecībā uz fakultatīvu un pagaidu apgrieztas maksāšanas sistēmas piemērošanu attiecībā uz noteiktu preču un pakalpojumu piegādi ar paaugstinātu krāpšanas risku (COM(2009)0511) (18);

34. norāda – lai cīnītos pret izvairīšanos no nodokļu nomaksas, ir nepieciešama darījumu reāllaika saikne ar nodokļu iestādēm;

35. uzskata, ka nereģistrētu darījumu novēršana var palīdzēt samazināt neiekasētās PVN summas;

Cigarešu kontrabanda

36. atzīst, ka ar lieliem nodokļiem apliekamu preču kontrabanda rada būtiskus zaudējumus ES un dalībvalstu budžeta ieņēmumos un ka tiešais zaudējums muitas ieņēmumos tikai cigarešu kontrabandas dēļ ir vairāk nekā EUR 10 miljardi gadā;

37. uzsver, ka cigarešu kontrabanda ir nozīmīgs finansējuma avots starptautiski strukturētām kriminālām organizācijām, un tādēļ norāda – lai cīnītos pret cigarešu un alkohola kontrabandu, kas tiek ievesta pār ES austrumu robežu, ir svarīgi pastiprināt iepriekš minētā Komisijas rīcības plāna ārējo dimensiju, kurā ir paredzēts atbalstīt veiktspējas pilnveidošanu kaimiņvalstīs, sniegt tehnisko palīdzību un piedāvāt apmācību, veicināt izpratni, pastiprināt operatīvo sadarbību, piemēram, veicot kopīgas muitas operācijas (JCO), kā arī apmainīties ar operatīvo informāciju un uzlabot starptautisko sadarbību; īpaši uzsver to, cik liela nozīme ir sadarbībai starp dalībvalstīm, Krieviju un Austrumu partnerības valstīm (Armēniju, Azerbaidžānu, Baltkrieviju, Gruziju, Moldovu un Ukrainu) šajā rīcības plānā ierosināto mērķtiecīgo pasākumu īstenošanā;

38. atzīst, ka austrumu robeža šajā kontekstā ir īpaši jutīga ģeogrāfiskā teritorija; atzinīgi vērtē Komisijas ziņojumu par rīcības plānu cigarešu un alkohola kontrabandas apkarošanai gar ES austrumu robežu;

39. atzinīgi vērtē OLAF darbības minētā rīcības plāna īstenošanā; jo īpaši atzinīgi vērtē to, ka veiksmīgi rezultāti tika gūti, īstenojot operāciju “Barrel”, kas ietvēra 24 dalībvalstu, Norvēģijas, Šveices, Horvātijas un Turcijas sadarbību, kā arī Nodokļu un muitas ģenerāldirektorāta, Eiropola, Frontex un Pasaules Muitas organizācijas aktīvu atbalstu, – operācijas gaitā tika konfiscēti 1,2 miljoni cigarešu;

40. atzinīgi vērtē to, ka 2012. gada 12. novembrī PVO Pamatkonvencijas par tabakas kontroli pušu konferences (COP) piektajā sesijā tika pieņemts Protokols par tabakas izstrādājumu nelikumīgas tirdzniecības novēršanu;

Izdevumi

41. atgādina, ka 94 % ES budžeta tiek ieguldīti dalībvalstīs un ka šajā ekonomiski sarežģītajā laikā ir būtiski svarīgi, lai visus naudas līdzekļus izlietotu piemēroti; tāpēc uzskata, ka cīņa pret krāpšanu attiecībā uz ES budžetu visās finansēšanas programmās, veicinot zaudēto līdzekļu atgūšanu, būtu jānosaka par prioritāti, lai nodrošinātu, ka ES budžets tiek izlietots tā galvenajiem mērķiem, piemēram, darbvietu radīšanai un izaugsmei;

42. pauž nožēlu, ka lielākā daļa pārkāpumu, kas saistīti ar ES līdzekļu izlietojumu, tiek izdarīti dalībvalstu līmenī;

43. uzsver, ka būtisks aspekts krāpšanas atklāšanā ir lielāka pārredzamība, kas nodrošina iespēju veikt pienācīgu kontroli; atgādina, ka Parlaments iepriekšējos gados mudināja Komisiju rīkoties, lai nodrošinātu vienuviet pieejamu pilnīgu informāciju (one-stop transparency) par ES līdzekļu saņēmējiem; pauž nožēlu, ka šis pasākums nav īstenots; tādēļ atkārtoti aicina Komisiju izstrādāt pasākumus tiesiskā regulējuma pārredzamības palielināšanai, kā arī sistēmu, saskaņā ar kuru ziņas par visiem ES līdzekļu saņēmējiem tiek iekļautas vienā konkrētā tīmekļa vietnē neatkarīgi no līdzekļu pārvaldītāja, pamatojoties uz standartkategorijām atbilstošu informāciju, kas visām dalībvalstīm jāsniedz vismaz vienā no Savienības darba valodām; aicina dalībvalstis sadarboties ar Komisiju un sniegt tai pilnīgu un uzticamu informāciju par dalībvalstu pārvaldīto ES līdzekļu saņēmējiem; aicina Komisiju novērtēt t. s. dalītās pārvaldības sistēmu un prioritārā kārtā iesniegt Parlamentam ziņojumu;

Lauksaimniecība

44. atzinīgi vērtē to, ka Nīderlande, Polija un Somija ir uzlabojušas savu atbilstību konsekventas ziņošanas jomā un ka ES 27 dalībvalstu kopējais atbilstības rādītājs ir aptuveni 93 %, uzrādot kāpumu salīdzinājumā ar 90 % rādītāju 2010. gadā;

45. tomēr uzsver – tā kā Eiropas Savienībā ir ziņots par vismaz 20 miljoniem sīkas korupcijas gadījumu publiskajā sektorā, tas nepārprotami liecina, ka šī parādība skar arī tās dalībvalstu publiskās pārvaldes daļas (un attiecīgos politiķus), kas atbild par ES līdzekļu pārvaldību un citām finansiālajām interesēm (19); norāda, ka pārkāpumu skaits lauksaimniecības jomā, par kuriem 2011. gadā ziņots kā par krāpnieciskiem (kopumā 139), neatbilst faktiskajai situācijai; norāda, ka Komisija ir vērsusies pie dalībvalstīm un paudusi bažas par to, ka ziņojumā par krāpnieciskiem gadījumiem iekļautie dati daļēji varētu būt kļūdaini; to atzīst pati Komisija, vēršot uzmanību uz to, cik mazs ir dažās dalībvalstīs paziņoto krāpšanas gadījumu skaits; prasa dalībvalstīm turpināt sadarbību un apmainīties ar paraugpraksi, lai reaģētu uz krāpnieciskiem gadījumiem un ziņotu par tiem Komisijai;

46. joprojām pauž bažas par aizdomīgi zemajiem krāpšanas gadījumu rādītājiem, par ko ziņojusi Francija, Vācija, Spānija un Apvienotā Karaliste, jo īpaši ņemot vērā šo valstu lielumu un saņemtā finansiālā atbalsta apmēru; pauž nožēlu, ka Komisijas gada ziņojumā nav sniegta noteikta atbilde uz jautājumu par to, vai zemais aizdomās par krāpšanu turamo gadījumu līmenis, ko norādījusi Francija, Vācija, Spānija un Apvienotā Karaliste, izriet no ziņošanas principu neievērošanas vai arī no šajās dalībvalstīs ieviesto kontroles sistēmu spējas atklāt krāpšanu; aicina minētās dalībvalstis iespējami drīz sniegt izsmeļošu un vispusīgu skaidrojumu attiecībā uz to paziņotajiem iespējamo krāpšanas gadījumu zemajiem rādītājiem;

47. norāda, ka dažās dalībvalstīs paziņoto krāpšanas gadījumu mazo skaitu varētu skaidrot ar to, ka gadījumus, ko vienā valstī atzīst par krāpšanu, citā valstī varētu uzskatīt par likumīgiem, un tādēļ mudina Komisiju noteikt un sniegt skaidrojumus par šādiem apstākļiem, standartizējot krāpšanas noteikšanas kritērijus un nosūtot tos visām dalībvalstīm;

48. aicina Komisiju pārbaudīt sistēmu ziņošanai par krāpšanas gadījumiem un saskaņot praksi, ko dalībvalstis izmanto, reaģējot uz krāpšanu un ziņojot par to Komisijai; uzskata, ka mērķis ir palielināt izmeklēšanas efektivitāti, vienlaikus palīdzot precizēt attiecīgo personu procesuālās tiesības;

49. norāda, ka KLP līdzekļu negodīgu izmantošanu turpmāk vajadzētu novērst, pamatojoties ne tikai uz problēmu uzskaites statistiku, bet arī analizējot krāpšanai izmantotos mehānismus, jo īpaši nopietnos gadījumos; tāpat uzskata, ka dalībvalstīm ir jāziņo Komisijai par visiem to atklātajiem pārkāpumiem un ka par pārkāpumiem, kas ziņojumos tiek atzīti par negodīgiem, jāveic ļoti rūpīga analīze;

50. norāda, ka saskaņā ar atjauninātās horizontālās regulas grozīto 43. pantu Komisijai vajadzētu būt pilnvarām samazināt vai apturēt ikmēneša vai starpposma maksājumus dalībvalstij, ja attiecīgajā valsts kontroles sistēmā trūkst vienas vai vairāku galveno sastāvdaļu vai tās efektīvi nedarbojas konstatēto trūkumu nopietnības vai nepārtrauktības dēļ, vai arī nelikumīgie maksājumi netiek atgūti ar pienācīgu rūpību, un ja: a) iepriekš minētie trūkumi ir ilgstoši un ir bijuši par iemeslu vismaz divu īstenošanas aktu pieņemšanai saskaņā ar minētās regulas 54. pantu, liedzot par attiecīgās dalībvalsts atbilstīgajiem izdevumiem saņemt Savienības finansējumu, vai b) Komisija secina, ka attiecīgā dalībvalsts tuvākajā laikā nespēs veikt vajadzīgos koriģējošos pasākumus atbilstoši rīcības plānam ar skaidriem progresa rādītājiem, kas jānosaka, apspriežoties ar Komisiju;

51. pauž bažas par to, ka kopējā ELGF maksājumu summa, kas dalībvalstu iestādēm līdz 2011. finanšu gada beigām vēl bija jāatgūst no saņēmējiem, sasniedza EUR 1,2 miljardus;

52. mudina Komisiju darīt visu iespējamo, lai ieviestu efektīvu līdzekļu atgūšanas sistēmu, ņemot vērā patlaban veicamās reformas laikā īstenotās izmaiņas, un savā nākamajā gada ziņojumā par ES finansiālo interešu aizsardzību informēt Eiropas Parlamentu par šajā jomā sasniegto progresu;

53. uzsver, ka ir jāatjauno “neliela pārkāpuma” procedūra un ka atjauninātās horizontālās regulas 56. panta 3. punktā paredzētā līdzekļu atgūšana nav jāveic gadījumos, kad jau radušās izmaksas apvienojumā ar paredzamajām atgūšanas izmaksām pārsniegs atgūstamo summu; aicina Komisiju, lai vietējā līmenī vienkāršotu administrēšanu, uzskatīt, ka šis nosacījums ir ievērots, ja no saņēmēja atgūstamā summa saistībā ar vienu maksājumu nepārsniedz EUR 300; norāda, ka administratīvā sloga samazināšana, ļaujot neatgūt nelielas un niecīgas summas, radīs valsts un reģionālajām iestādēm iespējas daudz efektīvāk izmeklēt nopietnākus pārkāpumus un veikt pret tiem atbilstošus pasākumus;

54. norāda, ka Komisija, pamatojoties uz lauksaimniecības jomā veiktajām revīzijām saistībā ar atbilstības pārbaudes procedūrām, īstenoja finanšu korekcijas kopumā par EUR 822 miljoniem; turklāt norāda, ka kopējā apstiprināto korekciju summa bija EUR 1 068 miljoni; ar bažām konstatē, ka 2011. gadā līdzekļu atguves rādītājs lauksaimniecības un lauku attīstības jomā samazinājās līdz 77 % (2010. gadā – 85 %);

55. uzsver, ka uzmanība jāpievērš veidiem, kā optimizēt atmaksāšanas procedūras, kas joprojām ir salīdzinoši garas;

Kohēzijas politika

56. atzinīgi vērtē to, ka 2011. gadā Komisija pabeidza īstenot finanšu korekcijas EUR 624 miljonu apmērā no kopumā EUR 673 miljoniem un ka kohēzijas politikas jomā līdzekļu atguves rādītājs uzlabojās, sasniedzot 93 % (2010. gadā — 69 %); tomēr uzsver, ka īstenoto finanšu korekciju kumulatīvais rādītājs ir tikai 72 % un ka vēl jāatgūst EUR 2,5 miljardi;

57. aicina Komisiju un dalībvalstis vienkāršot attiecīgos publiskā iepirkuma noteikumus, kā arī noteikumus par struktūrfondu pārvaldības procedūrām;

58. norāda, ka konkrētas lielas dalībvalstis, piemēram, Francija, nav ziņojušas par pārkāpumiem, kas būtu krāpnieciski kohēzijas politikas jomā 2011. gadā; aicina Komisiju izmeklēt, kādi tam ir iemesli, un noteikt, vai dalībvalstu uzraudzības un kontroles sistēmas, kas ziņo, ka nav krāpšanas, darbojas efektīvi;

59. atzinīgi vērtē to, ka Francijai ir izdevies pabeigt pārkāpumu pārvaldības sistēmas (IMS) ieviešanu;

Ārējās attiecības, atbalsts un paplašināšanās

60. ar bažām norāda, ka Eiropas Revīzijas palātas pārskata par 2011. gada budžeta izpildi 7. nodaļā (“Ārējās attiecības, atbalsts un paplašināšanās”) Revīzijas palāta norādīja uz kļūdām galīgajos maksājumos, kuras nebija atklātas Komisijas kontrolēs, un secināja, ka Komisijas veiktās kontroles nav pilnībā efektīvas; aicina Komisiju īstenot Revīzijas palātas ieteikumus, kā arī ieteikumus, kas pausti budžeta izpildes apstiprināšanas atzinumā, proti, uzlabot pārraudzības mehānismus, lai nodrošinātu līdzekļu efektīvu un pareizu izlietojumu;

61. ierosina Revīzijas palātas konstatējumus un ieteikumus, kas saistīti ar ES ārējām darbībām un jo īpaši – ar ES misijām, ņemt vērā, novērtējot sasniegumus salīdzinājumā ar izvirzītajiem mērķiem vai apsverot mandāta pagarināšanu, lai nodrošinātu piešķirto līdzekļu efektīvu un pareizu izlietojumu; pieņem zināšanai konstatējumu attiecībā uz dažiem trūkumiem Eiropas Ārējās darbības dienesta (EĀDD) rīkotajās iepirkuma procedūrās un izsludinātajos konkursos un aicina EĀDD savlaicīgi novērst šos trūkumus;

62. atzinīgi vērtē ES mēroga krāpšanas apkarošanas pasākumus, kuros paredzēta plašāka sadarbība ar trešām valstīm, piemēram, Krāpšanas apkarošanas tranzīta informācijas sistēmu, kas pieejama Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas valstīm, savstarpējo administratīvo palīdzību (MAA) un ar to saistītos pret krāpšanu vērstos noteikumus attiecībās ar trešām valstīm, kopīgās muitas operācijas, kas tika veiktas 2011. gadā, piemēram, operāciju “Fireblade”, kurā iesaistījās Horvātija, Ukraina un Moldova, un operāciju “Barrel” ar Horvātijas, Turcijas, Norvēģijas un Šveices līdzdalību; atzinīgi vērtē minēto pasākumu rezultātus un to finansiālo ietekmi;

63. paturot prātā to, ka globalizētajā pasaulē krāpšana arvien lielākā mērā norisinās starptautiskā mērogā, uzsver, ka ir svarīgi, lai pastāvētu stingrs tiesiskais regulējums, kurā paredzētas skaidras partnervalstu saistības, un atzinīgi vērtē pret krāpšanu vērstu noteikumu iekļaušanu jaunos vai atkārtoti noslēgtos divpusējos nolīgumos, tostarp nolīgumu projektos ar Afganistānu, Kazahstānu, Armēniju, Azerbaidžānu un Gruziju un – vienkāršotākā versijā – ar Austrāliju, un aicina Komisiju un EĀDD izstrādāt standarta klauzulu šādu noteikumu iekļaušanai visos jaunajos vai atkārtoti noslēgtajos divpusējos un daudzpusējos nolīgumos ar trešām valstīm;

64. pieņem zināšanai, ka ir samazinājies ar 2011. gada pārskatā pārbaudītajiem pirmspievienošanās līdzekļiem saistīto pārkāpumu skaits un finansiālā ietekme; atzinīgi vērtē to, ka saistībā ar pirmspievienošanās palīdzību nepamatoti izmaksāto ES līdzekļu atgūšanas līmenis ir ievērojami uzlabojies, tomēr norāda, ka tas joprojām ir tikai 60 %; vienlaikus atzīst, ka konstatēto pārkāpumu ziņā starp saņēmējiem pastāv nozīmīgas atšķirības, kas galvenokārt izskaidrojams ar to, cik tālu ir pavirzījusies IMS pieņemšana un īstenošana; tādēļ aicina Komisiju cieši uzraudzīt IMS īstenošanu visās valstīs, kuras saņem palīdzību no minētā instrumenta; atbalsta Komisijas pausto jo īpaši Horvātijai adresēto aicinājumu pilnībā ieviest IMS sistēmu, kas joprojām nav izdarīts, neraugoties pat uz sniegto apmācību un atbalstu, kā arī aicinājumu Bijušajai Dienvidslāvijas Maķedonijas Republikai ieviest minēto sistēmu; konstatē, ka saistībā ar gadījumiem, par kuriem ziņots 2011. gadā, ir atgūti EUR 26 miljoni;

65. atzinīgi vērtē Komisijas mērķi atbalstīt Horvātiju un Bijušo Dienvidslāvijas Maķedonijas Republiku to centienos ieviest IMS;

OLAF

66. atkārtoti uzsver, ka jāturpina stiprināt OLAF neatkarību, efektivitāti un lietderīgumu, tostarp OLAF Uzraudzības komitejas neatkarību un darbību; aicina OLAF un tā Uzraudzības komiteju veikt pasākumus, lai uzlabotu savas darba attiecības, kuras Apvienotās Karalistes Lordu palātas ES lietu komitejas ziņojumā raksturotas kā atklāti naidīgas, jo īpaši tādēļ, ka iesaistītās personas nav panākušas vienošanos par to, kāda īsti ir Uzraudzības komitejas loma; aicina Komisiju izvērtēt iespējas konstruktīvi iesaistīties, lai uzlabotu OLAF un tās Uzraudzības komitejas saziņu un darba attiecības;

67. atzinīgi vērtē panākumus, kas gūti sarunās par priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF), un atceļ Regulu (Euratom) Nr. 1074/1999 (COM(2011)0135), un uzskata, ka minētā regula ir jāpieņem cik vien iespējams drīz; tomēr pauž pārliecību, ka, raugoties uz jaunākajām norisēm saistībā ar OLAF, kā arī uz to, kā tikusi īstenota izmeklēšana, būtu jāņem vērā Uzraudzības komitejas 2012. gada darbības pārskata 3. pielikumā sniegtie ieteikumi; uzskata par nepieņemamu situāciju, kurā Uzraudzības komitejai – struktūrai, kas pārrauga procesuālo garantiju piemērošanu, pamattiesību ievērošanu un to, kā OLAF personāls ievēro iekšējos noteikumus par izmeklēšanas procedūrām, – vairākos gadījumos bijusi liegta tieša piekļuve pabeigtu izmeklēšanu dokumentiem, tai skaitā galīgajiem izmeklēšanas ziņojumiem, kas nosūtīti valstu tiesu iestādēm;

68. norāda, ka iepriekš minētā gaidāmā reforma cita starpā dos OLAF iespēju noslēgt administratīvas vienošanās ar trešo valstu attiecīgajām iestādēm un starptautiskām organizācijām, tādējādi nostiprinot OLAF spēju cīnīties ar krāpšanu jomās, kuras ir saistītas ar ES ārpolitiku; atzinīgi vērtē jauno krāpšanas apkarošanas stratēģiju (COM(2011)0376), cita starpā to, ka tā paredz iekļaut uzlabotus pret krāpšanu vērstus noteikumus jaunās 2014.–2020. gada daudzgadu finanšu shēmas izdevumu programmās; tomēr ar bažām pieņem zināšanai Komisijas secinājumu, ka trūkst pietiekami atturošu faktoru, kas dalībvalstīs kavētu ES budžeta ļaunprātīgu izmantošanu noziedzīgiem mērķiem, atzinīgi vērtē Komisijas ierosinātos risinājumus šai problēmai un iesaka, cik vien iespējams, iesaistīt arī trešās valstis – līdzekļu saņēmējas;

69. ņem vērā OLAF Uzraudzības komitejas bažas, ko tā pauda 2012. gada darbības pārskatā, jo īpaši attiecībā uz lietu, kura 2012. gada oktobrī tika nodota valstu tiesu iestādēm un kuras rezultātā no amata atkāpās Eiropas Komisijas loceklis, kā norādīts minētā pārskata 29. punktā; uzskata, ka atbildīgajām tiesu iestādēm būtu rūpīgi jāizvērtē šīs bažas; uzsver konfidencialitātes ievērošanas principu un politiskas neiejaukšanās nozīmi notiekošos tiesas procesos;

70. pauž dziļas bažas par OLAF Uzraudzības komitejas sniegtajām ziņām; uzskata par nepieņemamu to, ka OLAF ir veicis izmeklēšanas pasākumus, kas nav minēti nedz patlaban spēkā esošās OLAF regulas (Regula (EK) Nr. 1073/1999) 3. un 4. pantā iekļautajā pasākumu uzskaitījumā, nedz arī reformas gaitā izstrādātajā topošajā tekstā; norāda, ka minētajos izmeklēšanas pasākumos ietilpa sarunas teksta sagatavošana trešās personas telefona sarunai ar kādu izmeklēšanā iesaistītu personu, piedalīšanās šajā sarunā un tās ierakstīšana, un prasība valstu administrācijas iestādēm sniegt OLAF informāciju, kura tieši neietilpst šo iestāžu kompetences jomā un par kuru varētu uzskatīt, ka tā attiecās uz tiesībām uz privāto dzīvi un saziņu, un kuru OLAF var izmantot, apkopot un uzglabāt;

71. pauž sašutumu par šādām darbībām, jo saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru var uzskatīt, ka, izmantojot šādas metodes, valsts institūcija traucē personai baudīt tiesības uz privātās dzīves, sarakstes un/vai saziņas neaizskaramību, taču tas pieļaujams tikai likumā paredzētos gadījumos (Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pants, kas atbilst Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 8. pantam);

72. atkārtoti norāda – nav pieņemams, ka OLAF vai jebkāds cits Komisijas dienests pārkāpj pamattiesības; šajā sakarībā norāda uz OLAF Uzraudzības komitejas viedokli, ko tā paudusi 2012. gada darbības pārskata III pielikumā attiecībā uz to, ka OLAF, iespējams, ir veicis izmeklēšanas pasākumus, kas nav minēti pašreiz spēkā esošās regulas 3. un 4. pantā skaidri norādīto pasākumu sarakstā, cita starpā, sagatavojis sarunas tekstu trešās personas telefona sarunai ar kādu izmeklēšanā iesaistītu personu, piedalījies šajā sarunā un ierakstījis to; sagaida, ka OLAF sniegs apmierinošu paskaidrojumu par tādu izmeklēšanas pasākumu kā telefona sarunu ierakstīšana tiesisko pamatu;

73. atzinīgi vērtē Uzraudzības komitejas paziņojumu 2012. gada darbības pārskatā (53. punktā) par to, ka Tiesa noraidīja visas darbības OLAF lēmumu anulēšanai kā nepieņemamas, bet Ombuds nekonstatēja administratīvas kļūmes; turklāt norāda – Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājs (EDAU) konstatēja, ka OLAF kopumā ir ievērojusi datu aizsardzības noteikumus, izņemot vienu gadījumu, attiecībā uz kuru EDAU uzskata, ka OLAF pārkāpa tiesības uz personas datu aizsardzību, nevajadzīgi atklājot ziņotāja identitāti iestādei, kurā viņš strādāja;

74. pauž dziļas bažas par Uzraudzības komitejas konstatējumiem, ka OLAF nav iepriekš pārbaudījis to izmeklēšanas pasākumu likumību, kuri nav konkrēti uzskaitīti OLAF darbiniekiem paredzētajās norādēs par izmeklēšanas procedūrām (ISIP); norāda, ka šādi ir apdraudēta attiecīgo personu pamattiesību un ar tām saistīto procesuālo garantiju ievērošana;

75. prasa, lai OLAF informētu Parlamenta kompetento komiteju par tiesisko pamatu, kas sniedz tam pilnvaras piedalīties privātpersonu telefonsarunās un ierakstīt šīs sarunas bez minēto personu iepriekšējas piekrišanas, kā arī izmantot sarunu saturu administratīvās izmeklēšanas vajadzībām; līdzīgi tam, kā to pieprasījusi Padome, atkārtoti aicina OLAF sniegt Parlamentam juridisku analīzi par šo ierakstu likumību dalībvalstīs

76. norāda, ka izmeklēšanas sagatavošanas posmā pieļautu procesuālo pamatprasību pārkāpumu dēļ varētu rasties šaubas par to, cik likumīgs ir galīgais lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz OLAF veiktajām izmeklēšanām; uzskata, ka tas var būt ļoti riskanti, jo tādējādi šie pārkāpumi varētu ietekmēt Komisijas juridisko atbildību; aicina OLAF nekavējoties novērst šo trūkumu, uzdodot attiecīgi kvalificētiem tiesību ekspertiem pienācīgā termiņā veikt iepriekšējas pārbaudes;

77. uzskata, ka OLAF ģenerāldirektora tieša līdzdalība dažos ar izmeklēšanām saistītos uzdevumos, cita starpā iztaujājot lieciniekus, ir nepieņemama; norāda, ka, šādi rīkojoties, ģenerāldirektors nonāk interešu konflikta situācijā, jo saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90.a pantu un ISIP 23. panta 1. punktu viņa kompetencē ietilpst saņemt sūdzības par OLAF veiktajām izmeklēšanām un lemt par to, vai procesuālo garantiju neievērošanas gadījumā uzsākami attiecīgi pasākumi; aicina OLAF ģenerāldirektoru turpmāk atturēties no tiešas iesaistīšanās izmeklēšanas darbībās;

78. raizējas par to, ka OLAF ne vienmēr rūpīgi izvērtējis saņemto informāciju pietiekami nopietnu aizdomu aspektā; uzskata, ka šāda izvērtēšana ir būtiski svarīga, lai aizsargātu un nostiprinātu OLAF neatkarību attiecībās ar iestādēm, organizācijām, birojiem, aģentūrām un valdībām gadījumos, kad attiecīgās norādes ir sniegusi kāda no minētajām struktūrām;

79. uzskata, ka Uzraudzības komitejai būtu jāsaņem no OLAF informācija ikreiz, kad OLAF saņem sūdzību, kas attiecas uz pamattiesībām un procesuālajām garantijām;

80. sagaida, ka tiks sniegta papildu informācija par jautājumiem, kas minēti Uzraudzības komitejas gada pārskatā; prasa, lai visos minētajos jautājumos būtu nodrošināta pilnīga pārredzamība;

81. pauž nožēlu par to, ka laikposmā no 2006. līdz 2011. gadam dalībvalstis, pamatojoties uz OLAF veikto izmeklēšanu, īstenojušas tiesvedību tikai 46 % no lietām; uzskata, ka šis rādītājs ir nepietiekams, un atkārtoti aicina Komisiju un dalībvalstis nodrošināt efektīvu un savlaicīgu to ieteikumu īstenošanu, kas sniegti pēc OLAF veiktās lietu izmeklēšanas;

82. uzskata, ka dalībvalstīm jāuzliek par pienākumu ik gadu ziņot par turpmāko attīstību lietās, kuras OLAF nosūtījis to tiesu iestādēm, tostarp par šādās lietās piespriestām kriminālsankcijām un finansiālām sankcijām;

83. pauž bažas par to, ka Uzraudzības komitejas gada pārskatā ir norādīts, ka trūkst datu par OLAF ieteikumu īstenošanu dalībvalstīs; uzskata, ka šī situācija ir neapmierinoša, un aicina OLAF panākt, lai dalībvalstis sniegtu būtiskus un sīkus datus par OLAF ieteikumu īstenošanu, un pastāvīgi informēt Parlamentu;

84. konstatē, ka, pamatojoties uz OLAF veiktajām izmeklēšanām, 2011. gadā tika atgūti EUR 691,4 miljoni, un no šiem atgūtajiem līdzekļiem EUR 389 miljoni bija saistīti ar vienu konkrētu lietu Kalabrijas reģionā (Itālija) – ceļu būvdarbu finansēšanu struktūrfondu programmas ietvaros;

85. prasa, lai par iespējamiem krāpšanas gadījumiem vai pārkāpumiem, kuriem nav pārāk liela finansiālā ietekme, tādās jomās kā muita (kur OLAF noteiktais intervences slieksnis ir EUR 1 miljons) un struktūrfondi (attiecīgais slieksnis – EUR 50 000), tiktu ziņots dalībvalstīm, darot tām pieejamu informāciju un dodot iespēju rīkoties saskaņā ar valstī spēkā esošajām krāpšanas apkarošanas procedūrām;

86. pauž nopietnas bažas par OLAF efektivitāti un iekšējo darbību, vienlaikus norādot, ka spēcīgs un labi pārvaldīts OLAF ir būtisks elements cīņā pret krāpšanu un korupciju ar Eiropas nodokļu maksātāju naudu saistītos gadījumos; tādēļ mudina Komisiju sadarbībā ar Parlamenta kompetento komiteju un, atbildot uz tās jautājumiem, analizēt OLAF darbību likumību, veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai uzlabotu OLAF pārvaldību, un izstrādāt praktiskus risinājumus, lai līdz 2013. gada beigām novērstu nepilnības; aicina Komisiju un Padomi tikmēr apturēt visas diskusijas un lēmumu pieņemšanu par Eiropas Prokuratūras (EPPO) izveidi;

Komisijas iniciatīvas krāpšanas novēršanas pasākumu jomā

87. atzinīgi vērtē to, ka Komisija, reaģējot uz Parlamenta pieprasījumu, patlaban izstrādā metodoloģiju korupcijas izmaksu noteikšanai publiskajā iepirkumā, kas saistīts ar ES līdzekļiem;

88. atzinīgi vērtē Komisijas 2012. gada darba programmā minēto iniciatīvu uzlabot Eiropas Savienības finansiālo interešu aizsardzību un šajā nolūkā izstrādāto paziņojumu par Eiropas Savienības finansiālo interešu aizsardzību, izmantojot krimināltiesības un administratīvu izmeklēšanu; uzsver, ka šīs iniciatīvas mērķis ir noteikt stingrākas sankcijas par noziedzīgām darbībām, tostarp korupciju, un stiprināt Eiropas Savienības finanšu aizsardzību;

89. atzinīgi vērtē Komisijas jauno stratēģiju krāpšanas apkarošanai (COM(2011)0376) un 2011. gada jūnijā pieņemto šīs stratēģijas īstenošanai nepieciešamo iekšējo rīcības plānu (SEC(2011)0787), ņemot vērā to, ka šo dokumentu mērķis ir uzlabot krāpšanas novēršanu un atklāšanu ES līmenī; šajā sakarībā aicina Komisiju sniegt ziņojumu un novērtējumu par iedibinātajām krāpšanas apkarošanas stratēģijām ikvienā ģenerāldirektorātā;

90. atzinīgi vērtē Komisijas priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par cīņu pret krāpšanu, kas skar Savienības finanšu intereses, izmantojot krimināltiesības ((COM(2012)0363) – priekšlikums PIF direktīvai), ar kuru tiks aizstāta Konvencija par Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzību un tās pielikumā norādītie protokoli;

91. jo īpaši atzinīgi vērtē to, ka priekšlikumā PIF direktīvai Eiropas Savienības finansiālo interešu definīcija ietver PVN, saskaņā ar Tiesas spriedumu (20), kas apstiprināja, ka pastāv tieša saikne starp PVN ieņēmumu iekasēšanu atbilstīgi piemērojamajiem Eiropas Savienības tiesību aktiem, no vienas puses, un attiecīgo pievienotās vērtības nodokļa līdzekļu pieejamību Savienības budžetam, no otras puses, jo jebkādas nepilnības šo ieņēmumu iekasēšanā potenciāli rada samazinājumu minētajā budžetā;

92. atzinīgi vērtē priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par Hercule III programmu, lai veicinātu darbības Eiropas Savienības finansiālo interešu aizsardzības jomā (COM(2011)0914), kas būs turpinājums Hercule II programmai, kuras vidusposma novērtējums pierādīja tās pievienoto vērtību;

93. norāda – neraugoties uz to, ka Komisija veic visas šīs pozitīvās iniciatīvas, patlaban vairākumā gadījumu korupcijas apkarošanas politika tomēr ir pasīva; aicina Komisijas ģenerāldirektorātus stiprināt krāpšanas novēršanu savas atbildības jomās;

94. gaida, kad Komisija atbilstīgi savam paziņojumam 2013. gada jūnijā iesniegs likumdošanas priekšlikumu par Eiropas Prokuratūras izveidi, kas būs atbildīga par to, lai izmeklētu, sauktu pie atbildības un tiesātu personas, kas nodarījušas kaitējumu attiecībā uz līdzekļiem, ko pārvalda ES vai kas tiek pārvaldīti tās vārdā;

o

o o

95. uzdod priekšsēdētājam nosūtīt šo rezolūciju Padomei, Komisijai, Eiropas Savienības Tiesai, Eiropas Revīzijas palātai, OLAF Uzraudzības komitejai un OLAF.

(1) http://ec.europa.eu/anti_fraud/documents/reports-commission/2011_en.pdf

(2) http://ec.europa.eu/anti_fraud/documents/reports-commission/2011_en.pdf

(3) OV C 344, 12.11.2012., 1. lpp.

(4) OV L 298, 26.10.2012., 1. lpp.

(5) OV L 312, 23.12.1995., 1. lpp.

(6) Pieņemtie teksti, P7_TA(2012)0196.

(7) OV C 51 E, 22.2.2013., 121. lpp.

(8) OV C 161 E, 31.5.2011., 62. lpp.

(9) Eiropas Parlamenta pētījums “Ar ES līdzekļiem saistītas krāpšanas nepieļaušana ES 27 valstīs, izmantojot pētniecisko žurnālistiku (Deterrence of fraud with EU funds through investigative journalism in EU-27)”, 2012. gads, 71. lpp.

(10) OV C 296 E, 2.10.2012., 40. lpp.

(11) OLAF 2011. gada ziņojums, 6. tabula, 22. lpp.

(12) Parlamenta pasūtītais pētījums “Administratīvo pilnvaru īstenošanas atšķirības starp dalībvalstīm, atgūstot Eiropas Savienības tradicionālos pašu resursus”.

(13) Revīzijas palātas gada pārskats par budžeta izpildi 2011. finanšu gadā, ar iestāžu atbildēm.

(14) Tīkls ātrai paredzētās informācijas apmaiņai starp dalībvalstīm, kas izveidots, pamatojoties uz Regulu (ES) Nr. 904/2010.

(15) Eiropas Parlamenta pētījums “Ceļvedis uz digitālo vienoto tirgu”, pieejams tīmekļa vietnē: http://www.europarl.europa.eu/document/activities/cont/201209/20120914ATT51402/20120914ATT51402EN.pdf

(16) Režīms, ko importētājs izmanto, lai saņemtu atbrīvojumu no PVN, ja importētās preces pārvedīs uz citu dalībvalsti, un kur PVN ir maksājams galamērķa dalībvalstī.

(17) No kuriem EUR 1800 miljoni bija zaudējumi septiņās atlasītajās dalībvalstīs un EUR 400 miljoni – 21 dalībvalstī, kas izlases veida pārbaudē bija importēto preču galamērķa valsts.

(18) Komisāra A. Šemeta atbildes uz CONT komitejas iesniegto aptaujas lapu – pieejamas tīmekļa vietnē: http://www.europarl.europa.eu/committees/en/cont/publications.html?id=CONT00004#menuzone

(19) Īpašā komiteja organizētās noziedzības, korupcijas un naudas atmazgāšanas jautājumos (CRIM) 2012.–2013., dokuments par korupcijas jautājumiem “Areas of systemic corruption in the public administration of the Member States and measures in order to counter its negative effect for the EU”, 2012. gada novembris, 2. lpp.

(20) 2011. gada 15. novembra spriedums lietā C-539/09, Komisija pret Vāciju (OV C 25, 28.1.2012., 5. lpp.).