EIROPAS KOMISIJA Briselē, 6.6.2012 COM(2012) 280 final 2012/0150(COD) Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA, ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu sabiedrību sanācijas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvas 77/91/EEK un 82/891/EK, Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK un 2011/35/EK un Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (Dokuments attiecas uz EEZ) {SWD(2012) 166 final}

{SWD(2012) 167 final}



PASKAIDROJUMA RAKSTS 1.Priekšlikuma konteksts Finanšu krīze ir bijusi smags pārbaudījums iestāžu spējai tikt galā ar atsevišķu valstu un Savienības mēroga banku iestāžu problēmām. Savienības finanšu tirgi ir kļuvuši tādā mērā integrēti, ka vienas dalībvalsts iekšējie satricinājumi var drīz vien sākt ietekmēt arī pārējās dalībvalstis. Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija 2010. gada oktobrī nāca klajā ar paziņojumu, izklāstot plānus Savienības tiesiskajam regulējumam attiecībā uz krīzes pārvaldību finanšu nozarē. Šāds regulējums nodrošinātu iestādēm kopīgus un efektīvus instrumentus un pilnvaras, lai savlaicīgi risinātu ar banku krīzēm saistītās problēmas, aizsargājot finanšu stabilitāti un iespējami samazinot nodokļu maksātājiem ar maksātnespēju saistītos zaudējumus. Starptautiskā līmenī G20 valstu līderi ir aicinājuši "līdzšinējās pieredzes ietekmē pārskatīt noregulējuma režīmus un tiesību aktus bankrota jomā, kas nodrošinātu iespēju pienācīgi īstenot lielu un sarežģītu pārrobežu iestāžu likvidāciju". 2011. gada novembrī Kannās viņi apstiprināja Finanšu stabilitātes padomes pieņemtos "Finanšu iestāžu efektīvu noregulējuma režīmu galvenos atribūtus" ("Galvenos atribūtus"). Tajos izklāstīti pamatelementi, ko Finanšu stabilitātes padome uzskata par vajadzīgiem efektīvam noregulējuma režīmam. To īstenošanai būtu jādod iestādēm iespēja pareizi noregulēt finanšu iestādes, neliekot nodokļu maksātājiem ciest zaudējumus saistībā ar maksātspējas nodrošināšanu un vienlaikus saglabājot šo iestāžu svarīgo ekonomisko funkciju nepārtrauktību. Paredzēts, ka 2012. gada jūnijā G20 uzsāks darbu pie novērtējuma par to, kas panākts, īstenojot šos noteikumus dažādās jurisdikcijās. 2010. gada jūnijā Eiropas Parlaments pieņēma pašiniciatīvas ziņojumu par ieteikumiem saistībā ar pārrobežu krīzes vadību banku nozarē. Tajā uzsvēra nepieciešamību pēc Savienības mēroga sistēmas, lai pārvaldītu finansiālās grūtībās nonākušās bankas, un ieteica virzīties uz lielāku integrāciju un saskaņotību noregulējuma prasībās un noteikumos, kas attiecas uz pārrobežu iestādēm. 2010. gada decembrī, Padome (ECOFIN) apstiprināja secinājumus, aicinot izveidot Savienības mēroga režīmu krīzes novēršanai, pārvaldībai un risināšanai. Secinājumos uzsvērts, ka šis režīms būtu jāpiemēro attiecībā uz visu lielumu bankām, uzlabojot pārrobežu sadarbību, un tam jāsastāv no trim pīlāriem (sagatavošanas un preventīvie pasākumi, savlaicīga iejaukšanās un noregulējuma instrumenti un pilnvaras). Tie "saglabātu finanšu stabilitāti, aizsargājot vispārības un tirgu uzticību, noteiktu par prioritāti sagatavošanas un preventīvos pasākumus, nodrošinātu uzticamus noregulējuma instrumentus, padarītu iespējamu ātru un izlēmīgu rīcību, samazinātu bezrūpīgas rīcības risku un līdz minimumam ierobežotu vispārējās izmaksas, kas jāsedz no valsts līdzekļiem, nodrošinot taisnīgu sloga sadali starp finanšu iestāžu ieinteresētajām personām, veicinot raitu noregulējumu pārrobežu grupu gadījumā, nodrošinot tiesisko noteiktību un ierobežojot konkurences kropļojumus." Turklāt augsta līmeņa grupai 2012. gada otrajā pusē ir jāziņo Komisijai par to, vai papildus jau notiekošajām normatīvajām reformām būtu nepieciešamas Savienības banku strukturālās reformas, kas stiprinātu finanšu stabilitāti un uzlabotu efektivitāti un patērētāju aizsardzību. Grupas priekšlikumi tiks izvērtēti atsevišķi pēc darba pabeigšanas. Visbeidzot, 2012. gada 30. maijā Komisija norādīja, ka uzsāks darbu, lai "norādītu svarīgākos soļus ceļā uz pilnvērtīgu Ekonomikas un monetāro savienību", kas "cita starpā varētu aptvert jautājumus par virzību uz banku savienību (tostarp integrētu finansiālo uzraudzību) un noguldījumu garantiju vienotu sistēmu". 2.APSPRIEŠANĀS AR IEINTERESĒTAJĀM PERSONĀM UN IETEKMES NOVĒRTĒJUMU REZULTĀTI Laikā no 2008. gada līdz 2012. gadam Komisijas dienesti organizēja vairākas apspriešanās un diskusijas ar ekspertiem un galvenajām ieinteresētajām personām par banku atveseļošanu un noregulējumu. Pirms priekšlikuma pieņemšanas 2011. gada janvārī pēdējai sabiedriskajai apspriešanai tika publicēts Komisijas dienestu darba dokuments, kurā sīki aprakstīti iespējamie Komisijas dienestu apsvērtie politikas risinājumi. Apspriešana ilga līdz 2011. gada 3. martam. Par vienu no noregulējuma instrumentiem, tā saukto parādu norakstīšanas instrumentu, 2012. gada aprīlī tika organizētas mērķtiecīgas sarunas ar dalībvalstu ekspertiem un banku nozares, akadēmisko aprindu un juridisko sabiedrību pārstāvjiem. Šīs diskusijas attiecās uz parādu norakstīšanas instrumenta galvenajiem parametriem, tostarp jo īpaši uz noregulējuma kritērijiem, parādu norakstīšanas instrumenta darbības jomu, tā potenciālo minimālo līmeni, grupu noregulējumu, kā arī iepriekš iegūtu tiesību izmantošanu. Dokumenti, kas saistīti ar šīm sabiedriskajām apspriešanām, atrodami Eiropas Komisijas tīmekļa vietnē. Pamatojoties uz iepriekš minēto, Komisija ir sagatavojusi pievienoto tiesību akta priekšlikumu. Komisijas dienesti ir sagatavojuši arī priekšlikuma ietekmes novērtējumu (IN), kas atrodams Eiropas Komisijas tīmekļa vietnē. Ir ņemti vērā apsvērumi, kurus savā pirmajā un otrajā atzinumā 2011. gada maijā un jūnijā paudusi Ietekmes novērtējuma padome (INP). Turklāt ir atjaunināts IN teksts, ņemot vērā jaunākās tendences starptautiskajos forumos, kā arī 2012. gada aprīlī notikušās diskusijas par parādu norakstīšanas instrumentu. Konkrēti, pārskatītajā ietekmes novērtējumā ir uzlabots tiesiskā un institucionālā konteksta raksturojums, aprakstot valstu uzraudzības iestāžu un noregulējuma iestāžu pienākumus un attiecības starp parādu norakstīšanas priekšlikumu un plānotās Kapitāla prasību direktīvas (KPD IV) prasībām. Ietekmes novērtējuma tekstā sniegts labāks skaidrojums par risinājumu saturu, jo īpaši attiecībā uz tiem risinājumiem, kuri saistīti ar parādu norakstīšanas instrumentu. Pievienots arī apraksts par parādu norakstīšanas instrumenta ietekmi uz banku un nefinanšu uzņēmumu (MVU) finansējuma izmaksām. Ir pabeigta iedaļa, kas attiecas uz priekšlikuma saskanību ar citiem regulatīviem priekšlikumiem. Visbeidzot, ir precizēta uzraudzības un novērtēšanas kārtība, norādot vissvarīgākos rādītājus, uz kuriem jāattiecina uzraudzība.



Ietekmes novērtējuma secinājumi ir šādi. Ar ierosināto Savienības banku noregulējuma režīmu tiks sasniegti šādi mērķi: palielināt finanšu stabilitāti, samazināt bezrūpīgas rīcības risku, aizsargāt noguldītājus un svarīgos banku pakalpojumus, taupīt publiskā sektora līdzekļus un aizsargāt finanšu iestāžu iekšējo tirgu. Sagaidāms, ka šim režīmam būs labvēlīga sociālā ietekme: pirmkārt, samazinot sistēmisku banku krīžu iespējamību un izvairoties no ekonomiskās labklājības samazināšanās, kas seko banku krīzei, un, otrkārt, pēc iespējas samazinot nodokļu maksātāju zaudējumus finanšu iestādēm sniegtā maksātspējas nodrošināšanas atbalsta rezultātā. Režīma izmaksas radīsies, iespējams, palielinoties iestāžu finansējuma izmaksām saistībā ar to, ka tās vairs nevarēs paļauties uz valsts atbalsta saņemšanu, ka arī saistībā ar noregulējuma fondu izveides izmaksām. Iestādes varētu novirzīt šīs paaugstinātās izmaksas uz klientiem vai akcionāriem, mēģinot pazemināt noguldījumu procentu likmes, palielinot aizdevumu procentu likmes vai samazinot kapitāla atdevi. Taču konkurence var samazināt iestāžu spēju šīs izmaksas novirzīt pilnībā. Iespējamie ieguvumi, ko sniegs režīma piemērošana, samazinot sistēmiskas krīzes iespēju un tādējādi nodrošinot ilgtermiņa ekonomisko labklājību, ir daudz lielāki, nekā ar to saistītās izmaksas. 3.Vispārējs skaidrojums: sanācijas un noregulējuma režīms Nepieciešamība pēc efektīva sanācijas un noregulējuma režīma Bankas un ieguldījumu sabiedrības (turpmāk "iestādes") sniedz iedzīvotājiem, uzņēmumiem un ekonomikai kopumā ārkārtīgi būtiskus pakalpojumus (piemēram, noguldījumi, aizdevumi un maksājumu sistēmu darbība). To darbība lielā mērā ir balstīta uz uzticēšanos, un tās var ātri vien zaudēt dzīvotspēju, ja to klienti un darījumu partneri zaudē ticību to spējai pildīt savas saistības. Bankrota gadījumā bankas būtu jālikvidē saskaņā ar parastām maksātnespējas procedūrām. Tomēr finanšu iestāžu savstarpējā atkarība rada sistēmiskas krīzes risku, kad problēmas vienā bankā var ietekmēt visu sistēmu kopumā. Ņemot vērā šo sistēmisko risku un finanšu iestāžu nozīmīgo ekonomisko funkciju, parastā maksātnespējas procedūra dažos gadījumos var izrādīties nelietderīga, un, tā kā nav efektīvu instrumentu, lai pārvaldītu krīzes skartās iestādes, pārāk bieži ir nācies izmantot publiskā sektora līdzekļus, lai atjaunotu uzticību pat salīdzinoši nelielām iestādēm un tādējādi novērstu domino efektu, neļaujot finanšu iestāžu bankrotam radīt nopietnu kaitējumu reālajā ekonomikā.

Attiecīgi ir vajadzīgs efektīvs politiskais režīms, lai pienācīgā veidā pārvaldītu banku bankrotu un novērstu negatīvo ietekmi uz citām iestādēm. Šāda politiskā režīma mērķis būtu nodrošināt attiecīgajām varas iestādēm kopīgus un efektīvus instrumentus un pilnvaras, lai savlaicīgi risinātu ar banku krīzēm saistītās problēmas, aizsargājot finanšu stabilitāti un iespējami samazinot zaudējumus nodokļu maksātājiem. Sagatavošanās un novēršana, savlaicīga iejaukšanās un noregulējums Lai sasniegtu minētos mērķus, attiecīgo iestāžu pilnvarām būtu jāsastāv no trīs elementiem: i) sagatavošanās pasākumi un plāni, lai līdz minimumam samazinātu iespējamās problēmas (sagatavošanās un novēršana); ii) problēmu rašanās sākuma stadijā — pilnvaras laikus apturēt bankas situācijas pasliktināšanos un tādējādi izvairīties no maksātnespējas (savlaicīga iejaukšanās), un iii) ja iestādes maksātnespēja rada bažas attiecībā uz vispārības interesēm (kā definēts 27. un 28. pantā), skaidri noteikti līdzekļi, lai reorganizētu vai likvidētu banku noteiktajā kārtībā, vienlaikus saglabājot tās svarīgās funkcijas un pēc iespējas lielākā mērā ierobežojot jebkādus zaudējumus nodokļu maksātājiem saistībā ar maksātnespēju (noregulējums). Kopumā šīs pilnvaras iestādēm rada efektīvu režīmu sanācijas un, vajadzības gadījumā, noregulējuma veikšanai. Tā kā risku, kādu finanšu stabilitātei rada katra atsevišķa banka, nav iespējams pilnībā noskaidrot iepriekš, attiecīgajām iestādēm būtu jābūt šādām pilnvarām attiecībā uz jebkuru banku, neatkarīgi no tās lieluma vai tās darbības jomas. Noregulējums – īpašs maksātnespējas režīms iestādēm Vairumā valstu finansiālajās grūtības nonākušām bankām un uzņēmumiem, kas nav bankas, piemēro parastās maksātnespējas procedūras. Šīs procedūras ļauj vai nu reorganizēt uzņēmumu (kas nozīmē parāda sloga samazinājumu, par ko panākta vienošanās ar kreditoriem) vai likvidēt to un sadalīt zaudējumus starp kreditoriem, vai arī veikt abas minētās darbības. Visos šajos gadījumos akcionāriem un kreditoriem netiek atmaksāts pilnībā. Tomēr saistībā ar dažādām banku krīzēm gūtā pieredze liecina, ka maksātnespējas regulācijas tiesību akti ne vienmēr ir piemēroti, lai efektīvi risinātu ar finanšu iestāžu bankrotu saistītās problēmas, ja tajos nav pienācīgi ņemta vērā nepieciešamība novērst finanšu stabilitātes zudumus, saglabāt būtiskos pakalpojumus vai aizsargāt noguldītājus. Turklāt maksātnespējas procedūras ir ilgstošas, reorganizācijas gadījumā to ietvaros ar kreditoriem tiek veiktas sarežģītas pārrunas un vienošanās, un parādniekiem un kreditoriem var rasties zaudējumi, kas izpaužas kā kavēšanās, izmaksu pieaugums un rezultātu samazinājums. Noregulējums ir alternatīva maksātnespējas procedūrai — tas ir līdzeklis, lai pārstrukturētu vai likvidētu bankrotējušu banku, kuras bankrots radītu bažas attiecībā uz vispārības interesēm (tas apdraudētu finanšu stabilitāti, bankas svarīgo funkciju turpināšanu un/vai noguldījumu, klientu aktīvu un publiskā sektora līdzekļu drošību). Attiecīgi, ar noregulējuma palīdzību iestādēm vajadzētu sasniegt līdzīgus rezultātus kā parastas maksātnespējas procedūras gadījumā, ņemot vērā Savienības valsts atbalsta noteikumus attiecībā uz zaudējumu sadali starp akcionāriem un kreditoriem, vienlaikus aizsargājot finanšu stabilitāti un ierobežojot nodokļu maksātāju zaudējumus saistībā ar atbalstu maksātspējas nodrošināšanai. Šajā procesā būtu jānodrošina arī juridiskā noteiktība, pārredzamība un paredzamība attiecībā uz attieksmi pret bankas akcionāriem un kreditoriem un jāsaglabā vērtība, kas citādi varētu iet zudumā bankrota gadījumā. Turklāt, atņemot iestādēm nešaubīgo pārliecību par glābšanu, izmantojot finansējumu no publiskā sektora līdzekļiem, noregulējuma risinājuma piemērošanai vajadzētu motivēt neapdrošinātos kreditorus labāk novērtēt ar to ieguldījumiem saistīto risku. Turklāt noregulējuma veikšanai paredzētu valsts finansēšanas mehānismu izstrāde saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem nodrošinās iespēju sasniegt noregulējuma režīma vispārējos mērķus. Līdzsvars starp paredzamības nodrošināšanu ieguldītājiem un noregulējuma iestāžu rīcības brīvību Lai aizsargātu esošās īpašuma tiesības, bankas noregulējuma procedūru vajadzētu uzsākt brīdī, kad tā ir ļoti tuvu maksātnespējai, t. i., uz bankrota robežas. Tomēr lēmums par noregulējuma procedūras uzsākšanas brīdi var būt atkarīgs no vairākiem rādītājiem un faktoriem, kas saistīti ar dominējošajiem tirgus nosacījumiem vai ļoti specifiskām maksātspējas un likviditātes problēmām, kas nozīmē, ka noregulējuma iestādēm nepieciešama zināma rīcības brīvība. Tāpat konkrētām darbībām, kas veicamas noregulējuma procedūrā, nav jābūt iepriekš noteiktām attiecībā uz jebkuru banku — tās drīzāk būtu jāveic, ņemot vērā konkrētos apstākļus. Lai nodrošinātu pietiekamu konverģenci, valstu varas iestādēm veicot noregulējumu, ir vajadzīgs Savienības mēroga režīms, kurā piemēro līdzīgus līdzekļus, principus un procedūras. Izstrādājot šo režīmu, jāpanāk līdzsvars starp to, lai uzraudzības iestādes varētu rīkoties pēc saviem ieskatiem, ņemot vērā katra konkrētā gadījuma īpatnības, un lai tiktu nodrošināti vienlīdzīgi konkurences apstākļi un saglabāta vienotā tirgus integritāte. Eiropas Banku iestādei (EBI) ir jādod skaidrs uzdevums izdot pamatnostādnes un tehniskos standartus, lai nodrošinātu noregulējuma pilnvaras konsekventu piemērošanu, piedalīties noregulējuma plānošanā saistībā ar visām pārrobežu iestādēm un veikt saistošu starpniecību starp valstu varas iestādēm, ja rodas domstarpības par regulējuma piemērošanu. Visbeidzot, veiksmīgam noregulējumam ir nepieciešami pietiekami līdzekļi, piemēram, lai izsniegtu garantijas vai nodrošinātu īstermiņa aizdevumus un tādējādi palīdzētu noregulētā uzņēmuma svarīgajām daļām atgūt dzīvotspēju. Šie līdzekļi banku nozarei principā būtu jāpiešķir taisnīgā un samērīgā veidā un cik vien iespējams savlaicīgi (ņemot vērā ekonomiskās izmaksas). Kopumā šie pasākumi nodrošina, ka neatkarīgi no tā, kāda ir veiktā noregulējuma darbība, tās izmaksas galvenokārt sedz pašas iestādes un to īpašnieki un ieguldītāji. Iekšējais tirgus — attieksme pret pārrobežu grupām Pārrobežu grupās ietilpst iestādes, kas reģistrētas dažādās dalībvalstīs. Noregulējuma režīmā pārrobežu grupu pastāvēšana Eiropā tiek atzīta kā viens no galvenajiem integrācijas virzītājspēkiem Savienības finanšu tirgos. Režīmā paredzēti īpaši noteikumi pārrobežu grupām, kuri attiecas uz sagatavošanos un novēršanu (7., 8., 11., 12. un 15. pants), uz savlaicīgu iejaukšanos (25. pants) un uz noregulējuma posmu (80.–83. pants). Tajā paredzēti arī noteikumi attiecībā uz aktīvu nodošanu starp uzņēmumiem, kas saistīti ar kādu grupu finansiālu grūtību laikā (16.–22. pants). Noteikumu, kas attiecas uz grupām, mērķis ir radīt līdzsvaru starp uzdevumu nepieciešamības gadījumā panākt efektīvu noregulējumu grupai kopumā un aizsargāt finanšu stabilitāti gan dalībvalstīs, kurās attiecīgā grupa darbojas, gan Savienībā kopumā. Efektīvas pārrobežu grupu noregulējuma metodes ir vienīgais līdzeklis, kā panākt finanšu stabilitāti Eiropas Savienībā un līdz ar to uzlabot vienotā tirgus darbību arī krīzes laikā. Jo īpaši, un ņemot vērā arī vajadzīgos garantijas pasākumus uzņēmējai dalībvalstij, būtu jānodrošina efektīvs ātrs grupas noregulējums, kas samazina grupas vērtības zudumu, būtiskas funkcijas piešķirot grupas līmeņa noregulējuma iestādei. Neatkarīgi no būtiskajām funkcijām, kas tiek piešķirtas grupas noregulējuma iestādei, uzņēmējas valsts noregulējuma iestāžu intereses būs pietiekamā mērā ņemtas vērā, a) nosakot sadarbības kārtību starp noregulējuma iestādēm un izveidojot noregulējuma iestāžu kolēģijas, b) atzīstot, ka lēmumos attiecībā uz grupām ir jāņem vērā jautājums par finanšu stabilitāti visās dalībvalstīs, kurās grupa darbojas, c) izstrādājot skaidru lēmumu pieņemšanas procedūru, kas ļauj visām varas iestādēm izklāstīt savu viedokli, un vienlaikus nodrošinot, ka tiek pieņemts vienots lēmums attiecībā uz grupas noregulējumu, un d) izveidojot mehānismus konfliktu risināšanai starp noregulējuma iestādēm (ar EBI starpniecību). EBI veiks saistošas starpniecības uzdevumu, kā paredzēts EBI Regulā Nr. 1093/2010, jo īpaši tās 19. pantā. Šajā sakarā tiek piemēroti visi attiecīgie minētās regulas noteikumi, tostarp 38. panta un 44. panta 1. punkta noteikumi. Visiem šiem mehānismiem būtu jānodrošina, ka grupas noregulējums vai finansiālā atbalsta sniegšana starp saistītām iestādēm nekaitē kādām grupu daļām un tiek ņemta vērā tās dalībvalsts, kurā atrodas filiāle, finanšu stabilitāte. 4.PRIEKŠLIKUMA JURIDISKIE ASPEKTI 4.1.Juridiskais pamats Šā priekšlikuma juridiskais pamats ir LESD 114. pants, kurā paredzēta iespēja pieņemt pasākumus, lai tuvinātu valstu tiesību aktus, kuru mērķis ir iekšējā tirgus izveidošana un darbības nodrošināšana. Priekšlikums harmonizē valstu tiesību aktus par kredītiestāžu un ieguldījumu sabiedrību sanāciju un noregulējumu tādā mērā, cik tas vajadzīgs, lai dalībvalstu rīcībā būtu vienādi instrumenti un procedūras sistēmisko trūkumu novēršanai. Tādējādi harmonizētam režīmam vajadzētu veicināt finanšu stabilitāti iekšējā tirgū, nodrošinot minimālās iespējas iestāžu noregulēšanai visās dalībvalstīs un sekmējot sadarbību starp valstu varas iestādēm pārrobežu banku grupu bankrota gadījumos.

Tāpēc LESD 114. pants ir atbilstīgais juridiskais pamats. 4.2.Subsidiaritāte Saskaņā ar LES 5. panta 3. punktā noteikto subsidiaritātes principu jomās, kuras nav ekskluzīvā Savienības kompetencē, Savienība rīkojas tikai tad un tiktāl, ciktāl dalībvalstis centrālā vai reģionālā un vietējā līmenī nevar pietiekami labi sasniegt paredzētās darbības mērķus, bet ierosinātās darbības mēroga vai seku dēļ tie ir labāk sasniedzami Savienības līmenī. Vienīgi rīcība Savienības līmenī var garantēt, ka dalībvalstis īsteno pietiekamā mērā savietojamus pasākumus bankrotējošu iestāžu problēmu risināšanai. Lai gan Savienības banku nozare ir lielā mērā integrēta, sistēmas banku krīžu novēršanai eksistē dalībvalstu līmenī un būtiski atšķiras. Daudzu valstu tiesiskajās sistēmās iestādēm nav piešķirtas pilnvaras pienācīgi likvidēt finanšu iestādes, vienlaicīgi saglabājot finanšu stabilitātes nodrošināšanai svarīgos pakalpojumus un iespējami samazinot nodokļu maksātāju zaudējumus saistībā ar maksātspējas nodrošināšanu. Šādi atšķirīgi valstu tiesību akti nav piemēroti, lai atbilstoši rīkotos pārrobežu krīžu gadījumā, un sarežģī jebkādas vienošanās izcelsmes valsts un uzņēmējas valsts sadarbības ietvaros. Turklāt būtiskas atšķirības dažādu valstu piemērotajās noregulējuma procedūrās varētu radīt nepieņemamus riskus attiecībā uz finanšu stabilitāti un apdraudēt pārrobežu grupu efektīvu noregulējumu. Atbilstoša Savienības līmeņa noregulējuma režīma izveidei vajadzīga būtiska valstu prakses un procedūru saskaņošana, tāpēc Eiropas Savienībai būtu jāierosina vajadzīgie likumdošanas pasākumi. Tomēr noregulējums ir cieši saistīts ar nesaskaņotajām valstu tiesību aktu jomām, piemēram, maksātnespējas un īpašuma tiesību aktiem. Direktīva ir piemērots juridiskais instruments, jo ir nepieciešama transponēšana, lai nodrošinātu to, ka šā režīma īstenošanai būtu paredzētā iedarbība, ņemot vērā attiecīgo valsts tiesību aktu īpatnības. 4.3.Proporcionalitāte Saskaņā ar proporcionalitātes principu Savienības rīcības saturs un veids ir samērīgs ar Līgumu mērķu sasniegšanai nepieciešamo. Bankrotējušai bankai principā būtu jāpiemēro parastās maksātnespējas procedūras, kā jebkuram citam uzņēmumam. Tomēr banku nozare atšķiras no citām uzņēmējdarbības nozarēm ar to, ka tai ir ārkārtīgi svarīgas funkcijas ekonomikā un tā ir īpaši neaizsargāta pret sistēmiskām krīzēm. Tā rezultātā bankas likvidācijai var būt nopietnākas sekas nekā tad, ja no tirgus izstājas cits uzņēmums. Tas var attaisnot īpašu noteikumu un procedūru piemērošanu banku krīzes gadījumā. Tā kā atsevišķas bankas bankrota sistēmisko nozīmi nevar pilnīgi droši noteikt iepriekš, ierosinātais režīms krīzes pārvaldībai principā būtu jāpiemēro visām banku iestādēm, neatkarīgi no to lieluma un sarežģītības. Ja ir skaidrs, ka pasaules mēroga iestādes bankrots, tirgus nozīme un globālā savstarpējā saikne ar citām bankām varētu izraisīt būtiskus traucējumus pasaules finanšu sistēmā un nelabvēlīgas ekonomiskās sekas vairākās valstīs, tad skaidrs ir arī tas, ka, plašas krīzes apstākļos vienlaikus bankrotējot daudzām nelielām iestādēm, kas veido ievērojamu daļu no attiecīgās valsts banku nozares, var rasties vienlīdz postoša ietekme uz ekonomiku. Tāpēc šis režīms nodrošina, ka uzraudzības un noregulējuma iestāžu rīcībā ir īpaši noteikumi un procedūras, lai efektīvi risinātu problēmas saistībā ar jebkuras bankas bankrotu vai bankrotam tuvu situāciju sistēmiskā riska apstākļos. Saistībā ar sanācijas un noregulēšanas plāniem un izmantojot dažādus to rīcībā esošos instrumentus, valstu varas iestādes tomēr ņems vērā banku apdraudošo risku, tās lielumu un savstarpējo saistību ar citām bankām, lai pārliecinātos, ka režīms tiek piemērots atbilstīgā veidā. Tādējādi šie noteikumi ir proporcionāli rīcībai, kas nepieciešama mērķu sasniegšanai. Turklāt tiesību uz īpašumu ierobežojumi, ko var ietvert ierosināto pilnvaru īstenošana, ir saskaņā ar Pamattiesību hartu, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa. Tāpēc brīdim, kad tiek sākta iestādes noregulēšana, būtu jābūt iespējami tuvu maksātnespējai, un noregulēšanas pilnvaras vajadzētu izmantot tikai tad, ja tas vajadzīgs, lai sasniegtu vispārējas nozīmes mērķi — saglabāt finanšu stabilitāti Eiropas Savienībā. 4.4.Sīkāks priekšlikuma skaidrojums 4.4.1.Priekšmets un piemērošanas joma (1. pants) Šajā priekšlikumā risināti jautājumi attiecībā uz krīžu pārvarēšanu (sagatavošanos, sanāciju un noregulējumu) saistībā ar visām kredītiestādēm un atsevišķām ieguldījumu sabiedrībām. Priekšlikuma joma ir tāda pati kā Kapitāla prasību direktīvai (KPD), kura harmonizē konsultatīvas uzraudzības prasības iestādēm, tostarp finanšu iestādēm, kas ietilpst banku grupā, un ieguldījumu sabiedrībām. Režīmam ir jāattiecas uz ieguldījumu sabiedrībām, jo, kā liecina Lehman Brothers bankrots, šādu sabiedrību bankrotam var būt ievērojamas sistēmiskas sekas. Turklāt noregulējuma iestādes pilnvaras būtu jāpiemēro arī kontrolakciju sabiedrībām, ja viena vai vairākas kredītiestādes vai ieguldījumu sabiedrības, kas ir meitasuzņēmumi, atbilst noregulējuma nosacījumiem, un piemērot noregulējuma instrumentus un pilnvaras attiecībā uz mātesuzņēmumu ir nepieciešams, lai noregulētu vienu vai vairākus tā meitasuzņēmumus vai noregulēt grupu kopumā. 4.4.2.Noregulējuma iestādes (3. pants) Šis priekšlikums paredz, ka dalībvalstis publiskām administratīvajām iestādēm piešķir noregulējuma pilnvaras, lai garantētu, ka režīma mērķi tiek sasniegti laikus. Priekšlikumā nav norādīta konkrēta iestāde, kurai jāpiešķir noregulējuma iestādes statuss, jo tas nav vajadzīgs efektīva noregulējuma īstenošanai un tas būtu pretrunā ar dalībvalstu konstitucionālo un administratīvo kārtību. Tāpēc dalībvalstis pašas izraugās noregulējuma iestādes, piemēram, valstu centrālās bankas, finanšu uzraudzības iestādes, noguldījumu garantiju sistēmas, finanšu ministrijas vai īpašas iestādes. Noregulējuma iestādēm būs vajadzīga pienācīga kompetence un resursi, lai pārvaldītu banku noregulējumu valstu un pārrobežu līmenī. Ņemot vērā interešu konfliktu iespējamību, ir nepieciešams funkcionāli nodalīt noregulējuma darbības no citām izraudzītās iestādes darbībām. 4.4.3.Sanācijas un noregulējuma plāni (5.–13. pants) Savlaicīga uz sanācijas plāniem balstīta rīcība var novērst problēmu saasināšanos un samazināt bankas bankrota risku. Iestādēm būs jāizstrādā sanācijas plāni, kuros noteikta kārtība un pasākumi savlaicīgai rīcībai ar mērķi atjaunot iestāžu ilgtermiņa darbību finansiālās situācijas būtiska pasliktinājuma gadījumā. Grupām būs jāizstrādā plāni gan grupas līmenī, gan atsevišķu iestāžu līmenī grupas ietvaros. Uzraudzītāji novērtēs un apstiprinās sanācijas plānus. Noregulējuma plāni ļaus noregulēt iestādi, pēc iespējas samazinot nodokļu maksātāju zaudējumus saistībā ar maksātspējas nodrošināšanas atbalstu un vienlaikus aizsargājot svarīgākās ekonomikas funkcijas. Noregulējuma plānā, ko parastos apstākļos sagatavo noregulējuma iestādes sadarbībā ar uzraudzības iestādēm, būs paredzētas iestādes noregulējuma iespējas dažādu scenāriju gadījumā, tostarp sistēmiskas krīzes apstākļos. Šādos plānos jāiekļauj sīka informācija par noregulējuma instrumentu izmantošanu un jāparedz veidi, kā nodrošināt svarīgo funkciju nepārtrauktību. Grupu noregulējuma plānos iekļauj plānu gan grupai kopumā, gan katrai grupas iestādei. 4.4.4.Pilnvaras pārvarēt vai novērst noregulējamības traucējumus (14.–16. pants)

Pamatojoties uz noregulējuma plānu, noregulējuma iestādes novērtē, vai iestādi vai grupu ir iespējams noregulēt. Ja noregulējuma iestādes konstatē nozīmīgus šķēršļus iestādes vai grupas noregulējumam, tās var pieprasīt iestādei vai grupai veikt pasākumus, lai atvieglotu tās noregulējumu. Šādi pasākumi citu starpā var būt šādi: sarežģītības samazināšana, veicot izmaiņas juridiskajās vai darbības struktūrās, lai nodrošinātu to, ka svarīgās funkcijas var juridiski un ekonomiski atdalīt no citām funkcijām; pakalpojumu līgumu noslēgšana, lai nodrošinātu svarīgo funkciju uzturēšanu; maksimālo pieļaujamo individuālo un apvienoto riska darījumu ierobežošana; informācijas sniegšanas prasību noteikšana; ierosināto vai esošo darbību ierobežošana vai izbeigšana; jaunu uzņēmējdarbības veidu vai produktu izveidošanas ierobežošana vai aizkavēšana; papildu konvertējamu kapitāla instrumentu emisija. Grupu noregulējamības novērtējums ir balstīts uz koordinēšanu, apspriešanos un novērtējumu, ko grupas noregulējuma iestādes veic kopā ar meitasuzņēmumu noregulējuma iestādēm, pārējām attiecīgajām kompetentajām iestādēm un EBI. EBI būs liela nozīme, nodrošinot, ka noregulējamības novērtēšana un attiecīgo iestāžu preventīvo pilnvaru izmantošana notiek vienādi visās dalībvalstīs. Konkrēti, tai būs jāizstrādā tehniskie standarti, nosakot parametrus, kas nepieciešami noregulējuma plānu sistēmiskās ietekmes novērtēšanai, un tehniskie standarti, kuros precizēti jautājumi, kas jāpārbauda, novērtējot iestādes vai grupas noregulējamību. 4.4.5.Finansiālais atbalsts grupas iekšienē (17.–23. pants) Priekšlikuma mērķis ir novērst pašreizējos juridiskos ierobežojumus attiecībā uz finansiālā atbalsta sniegšanu no viena grupas uzņēmuma citam. Iestādes, kas darbojas grupas struktūrā, varēs slēgt vienošanās par finansiālā atbalsta sniegšanu (aizdevuma veidā, garantiju sniegšanas veidā vai aktīvu veidā, ko izmanto kā darījuma nodrošinājumu) citiem grupas uzņēmumiem, kuri nonākuši finansiālās grūtībās. Šāda savlaicīga finansiālā palīdzība var novērst atsevišķu grupas dalībnieku jaunradušās finansiālās problēmas. Vienošanos var iepriekš iesniegt apstiprināšanai visu iesaistīto struktūrvienību akcionāru sapulcē atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem, un tajā jābūt noteiktām vadības struktūru pilnvarām atbilstoši vienošanās noteikumiem vajadzības gadījumā piešķirt finansiālo atbalstu. Tādējādi līdz ar skaidrību par to, kad un kā ir pieejams šāds finansiālais atbalsts, palielināsies tiesiskā noteiktība. Vienošanās ir brīvprātīgas un ļauj banku grupām novērtēt, vai šāda vienošanās ir grupas interesēs (grupa var būt vairāk vai mazāk integrēta, un tai var būt vairāk vai mazāk vienota stratēģija), un noteikt uzņēmumus, kuri var slēgt vienošanos (var būt lietderīgi aizliegt slēgt vienošanos uzņēmumiem, kuru darbība ietver lielāku risku). Piesardzības nolūkos aktīvu nodevēja uzraudzītājs būs pilnvarots aizliegt vai ierobežot finansiālo atbalstu, kā to paredz vienošanās, ja šāda nodošana apdraud aktīvu nodevēja likviditāti, maksātspēju vai finanšu stabilitāti. 4.4.6.Savlaicīga iejaukšanās — īpaša vadība (23.–26. pants) Priekšlikums paplašina uzraudzītāju pilnvaras ļaut tiem īstenot savlaicīgu iejaukšanos gadījumos, kad pasliktinās iestādes finansiālā situācija vai maksātspēja. Priekšlikumā iecerētās pilnvaras papildina tās, kuras uzraudzītājiem jau ir piešķirtas ar KPD 136. pantu. Ar šīm pilnvarām netiek veikta atkāpe no jebkādām tiesībām vai procesuālām saistībām, kas izveidotas saskaņā ar uzņēmējdarbības tiesībām. Savlaicīgas iejaukšanās pilnvaras ietver pilnvaras pieprasīt iestādei īstenot kārtību un pasākumus, kas noteikti sanācijas plānā, pilnvaras izstrādāt rīcības programmu un grafiku tās īstenošanai, pilnvaras pieprasīt vadībai sasaukt vai tieši sasaukt akcionāru sapulci, ierosināt dienaskārtību un noteiktu lēmumu pieņemšanu un pilnvaras pieprasīt iestādei kopā ar tās kreditoriem izstrādāt parādu pārstrukturēšanas plānu. Turklāt uzraudzības iestādei būtu pilnvaras uz laiku iecelt īpašu vadītāju, ja uzskatāms, ka iestādes maksātspēja ir pietiekamā mērā apdraudēta. Galvenais īpašā vadītāja pienākums ir atjaunot iestādes agrāko finansiālo situāciju un veikt pārdomātu un piesardzīgu iestādes uzņēmējdarbības vadību. Īpašais vadītājs aizstās iestādes vadību un tam būs visas tās pilnvaras, neskarot parasto akcionāru tiesības. Pilnvaras iecelt īpašu vadītāju būs vadības un akcionāru disciplinēšanas elements, kā arī paņēmiens privātā sektora risinājumu piemērošanai problēmām, kuras to neatrisināšanas gadījumā var izraisīt iestādes bankrotu. 4.4.7.Noregulējuma nosacījumi (27. pants) Ar šo priekšlikumu nosaka kopīgus noregulējuma instrumentu piemērošanas priekšnosacījumus. Noregulējuma iestādes var veikt darbības tad, ja kāda iestāde ir maksātnespējīga vai ir ļoti tuvu maksātnespējas situācijai un, netiekot veiktām nekādām darbībām, tuvākajā nākotnē kļūs maksātnespējīga. Tajā pašā laikā ir nepieciešams garantēt, ka iejaukšanās pasākumi tiek uzsākti tikai gadījumos, kad iejaukšanās akcionāru tiesībās ir pamatota. Tāpēc noregulējuma pasākumi būtu jāīsteno tikai tad, ja iestāde ir bankrota procesā vai tai draud bankrots un nav neviena cita risinājuma, ar kura palīdzību iestādes darbību varētu atjaunot atbilstīgā laikposmā. Turklāt iejaukšanās ar noregulējuma pasākumu palīdzību jāpamato ar vispārības interešu aizsardzību, kā definēts 28. pantā. 4.4.8.Vispārīgie principi — jo īpaši tas, ka neviens kreditors nav sliktāks par citiem (29. pants) Režīms paredz vairākus vispārējus principus, kas būs jāievēro noregulējuma iestādēm. Šie principi cita starpā attiecas uz zaudējumu sadalīšanu un attieksmi pret akcionāriem un kreditoriem, un uz sekām, kādas noregulējuma instrumentu piemērošana varētu radīt attiecībā uz iestādes vadību. Saskaņā ar šo režīmu, tiklīdz zaudējumi ir konstatēti, piemērojot novērtējuma procedūru (30. pants), tos sadala starp akcionāriem un kreditoriem atbilstīgi iestādes prasījumu hierarhijai, ko nosaka katras valsts maksātnespējas režīms. Tomēr, kā jau tika norādīts iepriekš (skatīt 3. iedaļu), parastajos maksātnespējas režīmos nav pietiekami ņemti vērā jautājumi saistībā ar finanšu stabilitāti vai citi vispārējas intereses jautājumi. Tāpēc noregulējuma režīmā noteikti konkrēti zaudējumu sadalījuma principi, kas būtu jāievēro neatkarīgi no katras valsts maksātnespējas režīma. Šie principi ir šādi: a) zaudējumi vispirms pilnībā jāsadala starp akcionāriem un tad starp kreditoriem, un b) vienas un tās pašas kategorijas kreditoriem var piemērot atšķirīgu attieksmi, ja tas ir vispārības interesēs un, jo īpaši, lai saglabātu finanšu stabilitāti. Šie principi attiecas uz visiem noregulējuma instrumentiem. Turklāt attiecībā uz parādu norakstīšanas instrumentu šis režīms paredz detalizētāku prasījumu hierarhiju (43. pants). Šī sīkākā hierarhija papildinās un vajadzības gadījumā aizstās hierarhiju, kas noteikta katras valsts maksātnespējas regulācijas tiesību aktos. Gadījumos, kad kreditori ekonomikas izteiksmē saņem mazāk nekā tad, ja iestāde būtu likvidēta saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru, iestādēm ir jānodrošina, lai tie saņemtu starpību. Šo kompensāciju, ja tāda tiek veikta, izmaksā noregulējuma fonds. Principam, ka zaudējumi ir jāsadala vispirms akcionāru starpā un tad kreditoru starpā, kā arī faktam, ka noregulējuma darbība jāveic pirms jebkāda ārkārtas finansiālā atbalsta no publiskā sektora līdzekļiem, būtībā ir izšķirīga nozīme, nodrošinot to, ka tiek efektīvi sasniegts mērķis pēc iespējas samazināt nodokļu maksātāju zaudējumus (29. pants). 4.4.9.Novērtēšana (30. pants) Noregulējuma instrumentu un pilnvaru izmantošanas pamatā ir tādas iestādes, kura, domājams, bankrotēs, aktīvu un saistību reālās vērtības novērtējums. Šajā nolūkā režīms paredz veikt novērtēšanu, pamatojoties uz "tirgus vērtības" principu. Tas nodrošinās to, ka zaudējumus atzīst brīdī, kad iestādei tiek uzsākta noregulējuma procedūra.

Novērtējums būtu jāveic neatkarīgam ekspertam, ja vien nepastāv steidzamības apstākļi — šādā gadījumā noregulējuma iestādes veic pagaidu novērtējumu, ko pēc tam papildina galīgais novērtējums, kura veikšanā iesaistīts neatkarīgs eksperts. Noregulējuma iestādēm ir piešķirtas vajadzīgās pilnvaras, lai veiktu izmaiņas to noregulējuma darbībās, ņemot vērā iespējamās neatbilstības starp pagaidu un galīgo novērtējumu. 4.4.10.Noregulējuma instrumenti un pilnvaras (31.–64. pants) Ja ir spēkā priekšnosacījumi noregulējuma uzsākšanai, noregulējuma iestādes ir pilnvarotas piemērot šādus noregulējuma instrumentus: (a)uzņēmējdarbības pārdošana; (b)pagaidu iestāde; (c)aktīvu nodalīšana; (d)parādu norakstīšana. Lai piemērotu šos instrumentus, noregulējuma iestādes būs pilnvarotas pārņemt tādas iestādes kontroli, kura ir bankrotējusi, vai, domājams, bankrotēs, pārņemt akcionāru un vadītāju funkcijas, nodot aktīvus un saistības, kā arī panākt līgumsaistību izpildi. Noregulējuma instrumentus var piemērot atsevišķi vai kopā. Tie visi zināmā mērā paredz bankas pārstrukturēšanu. Šāda pārstrukturēšana nav raksturīga tikai parādu norakstīšanas instrumentam. Aktīvu nodalīšanas instruments jebkādos apstākļos ir jāpiemēro saistībā ar citiem instrumentiem (32. pants). Noregulējuma instrumentu izmantošanai būs jābūt atbilstīgai Savienības valsts atbalsta režīmam. Šajā sakarā par jebkāda publiskā sektora atbalsta un/vai noregulējuma fondu izmantošanu, lai palīdzētu noregulēt bankrotējušo iestādi, būs jāpaziņo Komisijai. Lai lemtu par šāda atbalsta saderību ar iekšējo tirgu, tas tiks izvērtēts saskaņā ar attiecīgajiem valsts atbalsta noteikumiem. Priekšlikumā izklāstīts minimālais noregulējuma instrumentu kopums, kas dalībvalstīm būtu jāpieņem. Tomēr, ja tie ir saderīgi ar Savienības noregulējuma režīma principiem un mērķiem un Līgumu par Eiropas Savienības darbību un nerada šķēršļus efektīvam grupas noregulējumam, valstu varas iestāžu rīcībā būs arī īpašie valsts līmeņa instrumenti un pilnvaras, lai rīkotos iestāžu bankrota gadījumā. Valsts noregulējuma iestādes varētu izmantot šos valsts līmeņa instrumentus un pilnvaras tikai tad, ja tās pamatotu, ka neviens no instrumentiem (atsevišķi vai kopā), kas iekļauti Savienības režīmā, neļauj tām veikt efektīvu noregulējumu. Uzņēmējdarbības pārdošanas instruments ļauj noregulējuma iestādēm īstenot iestādes vai tās uzņēmējdarbības pilnīgu vai daļēju pārdošanu saskaņā ar komerciāliem noteikumiem, neprasot akcionāru atļauju un nepakļaujoties procedūras noteikumiem, kas būtu spēkā citos apstākļos. Ciktāl tas iespējams šajos apstākļos, noregulējuma iestādēm būtu jāveicina iestādes vai tās uzņēmējdarbības daļu pārdošana. Pagaidu iestādes instruments ļauj noregulējuma iestādēm pilnībā vai daļēji nodot iestādes uzņēmējdarbību kādai publiskā sektora kontrolē esošai iestādei. Pagaidu iestādei jābūt licencētai saskaņā ar Kapitāla prasību direktīvu, un tās darbība tiks īstenota kā komercuzņēmumam, atbilstoši valsts atbalsta regulējumā noteiktajiem ierobežojumiem. Pagaidu iestāde darbojas tikai ierobežotu laiku, jo tās mērķis ir pārdot uzņēmējdarbību privātajam sektoram, tiklīdz tirgus nosacījumi ir tam piemēroti. Aktīvu nodalīšanas instrumenta mērķis ir radīt iespēju noregulējuma iestādēm nodot samazinātas vērtības vai problemātiskos aktīvus aktīvu pārvaldības struktūrai, lai tos laika gaitā pārvaldītu un pārdotu. Aktīvi būtu jānodod pēc tirgus vērtības vai ilgtermiņa ekonomiskās vērtības (saskaņā ar 30. pantu) tā, ka jebkurus zaudējumus atzīst brīdī, kad notiek nodošana. Lai samazinātu konkurences izkropļojumus un bezrūpīgas rīcības risku, šo instrumentu vajadzētu izmantot tikai kopā ar citu noregulējuma instrumentu. Parādu norakstīšanas instruments (37.–51. pants) Parādu norakstīšanas instruments sniegs noregulējuma iestādēm pilnvaras norakstīt bankrotējošās iestādes nenodrošināto kreditoru prasījumus un pārvērst parāda piedziņas prasījumus pašu kapitālā. Šo instrumentu var izmantot, lai rekapitalizētu iestādi, kas ir bankrotējusi vai, domājams, bankrotēs, ļaujot noregulējuma iestādēm to pārstrukturēt ar noregulējuma procedūras palīdzību un atjaunot tās dzīvotspēju pēc reorganizācijas un pārstrukturēšanas. Tas nodrošinātu varas iestādēm lielāku elastību, reaģējot uz lielu un sarežģītu finanšu iestāžu bankrotu. Tajā būtu ietverta arī par iestādes problēmām atbildīgo vadītāju nomaiņa un uzņēmējdarbības sanācijas plāna īstenošana. Noregulējuma iestādēm vajadzētu būt pilnvarotām norakstīt visas iestādes saistības. Tomēr ir dažas saistības, kas tiktu izslēgtas jau iepriekš (piemēram, nodrošinātās saistības, segtie noguldījumi un saistības ar atlikušo termiņu vairāk nekā viens mēnesis). Izņēmuma kārtā un tad, ja ir pamatota nepieciešamība nodrošināt iestādes svarīgās funkcijas un tās galvenos uzņēmējdarbības veidus vai finanšu stabilitāti (38. pants), noregulējuma iestāde varētu izslēgt atvasināto instrumentu saistības. Iespējamās izslēgšanas saskaņota piemērošana Savienības līmenī tiktu nodrošināta ar Komisijas deleģētajiem aktiem. Lai piemērotu parādu norakstīšanas instrumentu, ir nepieciešams, lai noregulējuma iestādes spētu nodrošināt, ka iestādes bilancē ir pietiekama saistību summa, kam varētu piemērot parādu norakstīšanas pilnvaras. Minimālā summa būs proporcionāla un pielāgota katrai iestāžu kategorijai, pamatojoties uz to apdraudošo risku vai to finansējuma avotu sastāvu (39. pants). Minimuma prasības saskaņota piemērošana Savienības līmenī tiktu nodrošināta ar Komisijas deleģētajiem aktiem. Piemēram, pamatojoties uz nesenajā finanšu krīzē gūto pieredzi un veiktajām modeļa simulācijām, atbilstīga procentuālā daļa no kopējām saistībām, kam varētu piemērot parādu norakstīšanas instrumentu, varētu būt vienāda ar 10 % no kopējām saistībām (izņemot pamatkapitālu). Kā paskaidrots 4.4.8. punktā, 43. un 44. pantā ir noteikta detalizēta hierarhija, kas papildina un vajadzības gadījumā aizstāj to hierarhiju, kas noteikta katras atsevišķas valsts maksātnespējas regulācijas tiesību aktos. Akcionāru prasījumi principā būtu pilnībā jāapmierina pirms subordinēto kreditoru prasījumiem. Tikai tad, ja šie prasījumi ir apmierināti, noregulējuma iestādes var noteikt zaudējumus augstāka ranga prasījumiem (43. un 44. pants). Tomēr var būt apstākļi, kad noregulējuma iestādes varētu iejaukties kreditoru tiesībās, pirms vēl ir pilnībā apmierināti akcionāru prasījumi. Tas ir specifiski parādu norakstīšanas instrumenta piemērošanai, un šādi apstākļi var rasties, ja noregulējamai iestādei varētu būt kāds atlikušais kapitāls (saskaņā ar noregulējuma nosacījumiem iestāde bankrotē vai, domājams, bankrotēs, ja tā ir iztērējusi visu vai būtībā visu savu kapitālu). Šajā gadījumā noregulējuma iestādes pēc tam, kad zaudējumi ir sadalīti starp akcionāriem un akcionāru prasījumu ir samazināti vai vairums no tiem ir anulēti, varētu konvertēt subordinētajā kapitālā un, ja nepieciešams, pirmās kārtas saistībās. Šai konvertēšanai būs jānotiek tādā veidā, lai tiktu būtiski mainīta pārējo akcionāru prasījumu struktūra. 4.4.11.Izbeigšanas ierobežojumi un garantijas darījuma partneriem (68.–73. un 77. pants) Noregulējuma instrumentu efektīvai piemērošanai ir nepieciešams ļaut noregulējuma iestādēm noteikt pagaidu aizliegumu izmantot kreditoru un darījuma partneru tiesības īstenot prasījumus un izbeigt, paātrināt vai citādi pārtraukt līgumsaistības pret bankrotējošo iestādi. Šāda pagaidu apturēšana, kas nebūtu ilgāka kā līdz plkst. 17:00 nākamajā darba dienā, nodrošina iestādēm laiku, lai noteiktu un novērtētu tos līgumus, kuri jānodod maksātspējīgai trešajai personai, lai izvairītos no riska, ka mainās finansiālo līgumu vērtība un apjoms, ja darījumu partneri izmanto tiesības līgumu izbeigt. Tiem darījumu partneriem, kuri joprojām iesaistīti darījumā ar bankrotējušo iestādi, līguma izbeigšanas tiesības pēc pagaidu apturēšanas tiek atjaunotas. Taču nodošanu trešajai personai nevajadzētu uzskatīt par saistību nepildīšanu, kas ir saistību izbeigšanas priekšnosacījums.

Šos vajadzīgos līgumtiesību ierobežojumus atsver garantijas darījuma partneriem, kas liedz kompetentajām iestādēm sadalīt radniecīgās saistības, tiesības un līgumus, proti, daļējas īpašuma nodošanas gadījumā radniecīgas vienošanās nodod vai nu visas, vai nenodod nevienu no tām. Vienošanās ietver izbeigšanas ieskaita līgumus, vienošanās par savstarpēju ieskaitu, īpašumtiesību nodošanas finanšu nodrošinājuma līgumus, garantijas vienošanās un strukturētas finansēšanas vienošanās. 4.4.12.Ierobežojums saistībā ar tiesvedības procesiem (78. un 77. pants) Saskaņā ar Pamattiesību hartas 47. pantu ieinteresētajām personām ir tiesības uz taisnīgu tiesas procesu un efektīvu to tiesību aizsardzību attiecībā uz pasākumiem, kas tās ietekmē. Tāpēc noregulējuma iestāžu pieņemtos lēmumus var nodot izskatīšanai tiesā. Tomēr, lai aizsargātu trešās personas, kas iegādājušās noregulējamās iestādes aktīvus, tiesības un saistības, īstenojot iestāžu noregulējuma pilnvaras, un lai nodrošinātu finanšu tirgu stabilitāti, pārskatīšanai tiesā nevajadzētu ietekmēt nevienu administratīvo aktu un/vai darījumu, kas noslēgti, pamatojoties uz atcelto lēmumu. Tāpēc tiesiskās aizsardzības līdzekļi attiecībā uz atceltu lēmumu būtu jāattiecina tikai uz kompensācijas piešķiršanu par nodarīto kaitējumu iesaistītajām personām. Turklāt tas ir nepieciešams, lai novērstu citu juridisku darbību sākšanu vai veikšanu saistībā ar banku, kurai tiek veikta noregulējuma procedūra. Tālab režīmā noteikts, ka, pirms valsts tiesnesis uzsāk maksātnespējas procedūras attiecībā uz kādu iestādi, viņš paziņo noregulējuma iestādei par visiem pieteikumiem; noregulējuma iestādei ir tiesības 14 dienu laikā no paziņojuma dienas izlemt, veikt noregulējuma darbības attiecībā uz konkrēto iestādi. 4.4.13.Pārrobežu noregulējums (80.–83. pants) Sanācijas un noregulējuma režīmā ņemts vērā dažu banku grupu pārrobežu raksturs, lai varētu radīt visaptverošu un integrētu sistēmu banku sanācijai un noregulēšanai Savienībā. Attiecīgi, sanācijas un noregulējuma plāni ir jāsagatavo un jāīsteno attiecībā uz grupu kopumā, ņemot vērā katras grupas īpatnības saistībā ar tās struktūru un atbildības sadalījumu starp uzņēmējas un izcelsmes valsts varas iestādēm. Tas tiks darīts, izmantojot pasākumus, kas prasīs pastiprinātu sadarbību starp valstu varas iestādēm un stimulu grupas pieejas piemērošanai visos sagatavošanās, sanācijas un noregulējuma posmos. Tiks izveidotas noregulējuma kolēģijas ar skaidri noteiktu vadību, piedaloties arī Eiropas Banku iestādei (EBI). EBI veicinās sadarbību starp noregulējuma vai kompetentajām iestādēm un vajadzības gadījumā nodrošinās starpniecību. Kolēģiju mērķis ir koordinēt sagatavošanas un noregulējuma pasākumus starp valstu varas iestādēm, lai nodrošinātu optimālu risinājumu Savienības līmenī. 4.4.14.Attiecības ar trešām valstīm (84.–89. pants) Tā kā daudzas Savienības iestādes un banku grupas darbojas trešās valstīs, efektīvam noregulējuma režīmam jāparedz sadarbība ar trešo valstu kompetentajām iestādēm. Priekšlikums nodrošina Savienības noregulējuma un kompetentajām iestādēm vajadzīgās pilnvaras, lai tās ārvalstu bankas bankrota gadījumā varētu atbalstīt noregulējuma darbības ārvalstīs, īstenojot to bankas aktīvu un saistību nodošanu, kuri atrodas šo iestāžu jurisdikcijā vai ko reglamentē to tiesību akti. Taču šādu atbalstu sniegs tikai tad, ja ārvalstu noregulējuma darbība garantē taisnīgu un vienlīdzīgu attieksmi pret vietējiem noguldītājiem un kreditoriem un neapdraud dalībvalsts finanšu stabilitāti. Savienības noregulējuma iestādēm būtu vajadzīgas pilnvaras piemērot noregulējuma instrumentus trešo valstu iestāžu vietējām filiālēm, ja finanšu stabilitātes saglabāšanas vai vietējo noguldītāju aizsardzības dēļ ir vajadzīgs atsevišķs noregulējums. Priekšlikumā paredzēts, ka atbalsts ārvalstu noregulējuma darbībām tiek piešķirts, ja noregulējuma iestādēm ir sadarbības līgums ar ārvalstu noregulējuma iestādi. Šādiem līgumiem vajadzētu būt veidam, kā nodrošināt efektīvu plānošanu, lēmumu pieņemšanu un koordinēšanu saistībā ar starptautiskajām grupām. EBI būtu jāizstrādā un jānoslēdz regulatīvas administratīvas vienošanās ar trešo valstu iestādēm saskaņā ar Regulas Nr. 1093/2010 33. pantu, un valstu varas iestādēm būtu jānoslēdz divpusējas vienošanās pēc iespējas saskaņā ar EBI pamatvienošanos noteikumiem. 4.4.15.Noregulējuma finansējums (90.-99. pants) Ja maksātnespējas procedūras tiek uzskatītas par nepiemērotām, ņemot vērā iespējamos finanšu stabilitātes riskus, noregulējums sniedz iespēju noregulējuma procesā labāk sadalīt noregulējuma izmaksas starp akcionāriem un kreditoriem. Tomēr ar to ne vienmēr pietiek, un var būt nepieciešams papildu finansējums, piemēram, lai nodrošinātu likviditāti pagaidu bankai. Pamatojoties uz līdzšinējo pieredzi, ir nepieciešams izveidot finansēšanas mehānismu, ko finansē pašas iestādes, lai iespējami samazinātu nodokļu maksātāju zaudējumus saistībā ar maksātspējas nodrošināšanas atbalstu. Šim nolūkam nepieciešamie noteikumi izklāstīti 90.–99. pantā. 89. pantā paredzēts izveidot finansēšanas mehānismu katrā dalībvalstī. Nolūki, kādiem to var izmantot — no garantijām līdz aizdevumiem un iemaksām —, ir norādīti 89. panta 2. punktā. Zaudējumus pirmām kārtām sedz akcionāri un kreditori, bet principā nevar tikt izslēgti arī citi finansēšanas mehānismi. 90. pantā izklāstīti noteikumi par iemaksām finansēšanas mehānismos, un starp tiem ir gan priekšiemaksas, ko papildina pēciemaksas, gan, ja nepieciešams, resursu aizņēmumi no finanšu iestādēm vai centrālās bankas. Lai nodrošinātu, ka jebkurā brīdī ir pieejami kādi līdzekļi un ņemot vērā procikliskumu, kas saistīts ar pēcfinansējumu, ir noteikts minimālais vēlamā kapitāla līmenis, kas, izmantojot priekšiemaksas, sasniedzams 10 gadu laika posmā. Pamatojoties uz paraugaprēķina rezultātiem, minimālais vēlamā kapitāla līmenis ir noteikts 1 % apmērā no segtajiem noguldījumiem. Lai uzlabotu valsts finansēšanas mehānismu elastīgumu, 97. pantā paredzētas tiesības vienas valsts finansēšanas mehānismam aizņemties no citas dalībvalsts finansēšanas mehānisma. Lai ņemtu vērā kompetences sadalījumu grupu noregulējumā starp dažādām valstu varas iestādēm, 98. pantā paredzēti noteikumi par attiecīgajām iemaksām grupu noregulējumā no valsts finansējuma mehānismiem. Šī iemaksa būs balstīta uz iepriekšēju vienošanos par iemaksu saistībā ar grupas noregulējuma plāniem. Valsts finansēšanas mehānismi kopā ar aizņēmumu mehānismiem un dažādu valstu mehānismu savstarpēju izmantošanu pārrobežu grupu noregulējuma gadījumā (98. pants) veido Eiropas finansēšanas noteikumu sistēmu. 99. pants attiecas uz noguldījumu garantiju sistēmu nozīmi noregulējuma režīmā. Noguldījumu garantiju sistēmas var iesaistīt noregulējumā divos veidos. Pirmkārt, noguldījumu garantiju sistēmām jāpalīdz nodrošināt pastāvīgu piekļuvi segtajiem noguldījumiem. Noguldījumu garantiju sistēmas patlaban ir izveidotas visās dalībvalstīs atbilstīgi Direktīvai 94/19/EK. Saskaņā ar tām individuālie noguldītāji saņem kompensācijas par nepieejamiem noguldījumiem līdz EUR 100 000 apmērā, pirms tos likvidācijas procesā pārņem cits kreditors. Turpretim noregulējums palīdz izvairīties no segto noguldījumu nepieejamības situācijas, kas ir vēlamāks risinājums no noguldītāju viedokļa. Tāpēc ir vēlams, lai noguldījumu garantiju sistēmu iemaksu summa atbilstu zaudējumiem, kādi tām būtu jāsedz parastas maksātnespējas procedūras gadījumā, kā norādīts 99. panta 1. punktā. Lai nodrošinātu pietiekamu finansējumu, ir noteikta noguldījumu garantiju sistēmu vieta prasījumu hierarhijā, saskaņā ar kuru noguldījumu garantiju sistēmas ir līdzvērtīgas ar nenodrošinātām prasījumiem, kuriem netiek dota priekšroka. Noguldījumu garantiju sistēmu ieguldījums ir jāveic naudā, lai pārņemtu zaudējumus, kas attiecas uz segtajiem noguldījumiem. Otrkārt, lai gan dalībvalstīm ir vismaz jāizmanto noguldījumu garantiju sistēmas skaidras naudas iegūšanai, lai nodrošinātu nepārtrauktu piekļuvi segtajiem noguldījumiem, tās saglabā rīcības brīvību attiecībā uz to, kā finansēt noregulējumu: tās var nolemt izveidot finansēšanas mehānismu atsevišķi no noguldījumu garantiju sistēmām vai izmantot savas noguldījumu garantiju sistēmas arī kā finansēšanas mehānismus saskaņā ar 91. pantu. Starp noguldījumu garantiju sistēmām un noregulējumu pastāv sinerģija. Ja ir spēkā noregulējuma režīms, kas aptur kaitīgās ietekmes izplatīšanos, samazinās bankrota gadījumu skaits un tādējādi arī iespēja, ka būs nepieciešami noguldījumu garantiju sistēmu maksājumi. Tāpēc šis priekšlikums ļauj dalībvalstīm izmantot noguldījumu garantiju sistēmas noregulējuma finansēšanai, lai izmantotu apjomradītus ietaupījumus. Ja abi mehānismi darbojas atsevišķi, noguldījumu garantiju sistēmas atbild par segto noguldītāju aizsardzību tādā apmērā un saskaņā ar tādiem nosacījumiem, kā izklāstīts 99. panta 1.–4. punktā, bet papildu finansējumu sniedz no atsevišķa finansēšanas mehānisma, kas izveidots saskaņā ar 91. pantu. Turpretim, ja dalībvalsts izvēlas vienotu finansēšanas mehānismu, to izmanto gan attiecībā uz zaudējumiem, kas ietekmē segtos noguldījumus, gan citiem mērķiem atbilstīgi 92. pantam. Šādā gadījumā noguldījumu garantiju sistēmām ir jāatbilst visiem nosacījumiem, kas attiecas uz iemaksām, aizņēmumiem un savstarpējo izmantošanu, kā noteikts 93.–98. pantā. Jebkurā gadījumā, kad pēc noguldījumu garantiju sistēmas iemaksas noregulējamā iestāde vēlākā posmā bankrotē un noguldījumu garantiju sistēmām nav pietiekamu līdzekļu, lai atmaksātu noguldītājiem, noguldījumu garantiju sistēmām ir jāveic pasākumi, lai iegūtu attiecīgās summas tieši no tās dalībniekiem.

Neatkarīgi no valsts finansēšanas mehānisma veida (t. i., noregulējuma fonds ir atsevišķi no noguldījumu garantiju shēmas vai noguldījumu garantiju shēma tiek izmantota kā noregulējuma fonds) noregulējuma fondu iejaukšanās, domājams, ietver valsts atbalsta elementus. 4.4.16.Atbilstība LESD 290. un 291. pantam Komisija 2009. gada 23. septembrī pieņēma priekšlikumus regulām, ar ko izveido EBI, EAFPI un EVTI. Šajā sakarā Komisija vēlas atgādināt savus paziņojumus saistībā ar LESD 290. un 291. pantu, kurus tā sniedza, pieņemot regulas, ar kurām izveido Eiropas uzraudzības iestādes, un kuros teikts: "Attiecībā uz normatīvo standartu pieņemšanas procesu Komisija uzsver finanšu pakalpojumu nozares unikālo raksturu, kas izriet no Lamfalisī struktūras un ir skaidri atzīts LESD 39. deklarācijā. Tomēr Komisijai ir nopietnas šaubas par to, vai tās lomas ierobežojumi deleģēto aktu pieņemšanā un īstenošanas pasākumu veikšanā ir saskaņā ar LESD 290. un 291. pantu". 4.4.17.Izmaiņas Likvidācijas direktīvā, Uzņēmējdarbības tiesību direktīvās un EBI regulā (104.–111. pants) Direktīvā 2001/24/EK paredzēta reorganizācijas un likvidācijas pasākumu savstarpēja atzīšana attiecība uz kredītiestādēm, kurām ir filiāles citās dalībvalstīs. Direktīvas mērķis ir nodrošināt, lai kredītiestāde un tās filiāles citās dalībvalstīs tiktu reorganizētas vai likvidētas atbilstīgi vienotības un vispārīguma principam, nodrošinot, ka ir tikai viens maksātnespējas procedūru kopums, kurā kredītiestādi uzskata par vienu vienību. Procedūru vienotība un vispārīgums nodrošina vienlīdzīgu attieksmi pret kreditoriem neatkarīgi no viņu pilsonības, uzturēšanās vietas vai pastāvīgās dzīvesvietas. Lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret kreditoriem arī noregulējuma procedūrās, Direktīvu 2001/24/EK groza, lai paplašinātu tās darbības jomu, iekļaujot tajā arī ieguldījumu sabiedrības un noregulējuma instrumentu piemērošanu visām struktūrām, uz kurām attiecas noregulējuma režīms. Savienības uzņēmējdarbības tiesību direktīvās ir iekļauti noteikumi par akcionāru un kreditoru aizsardzību. Daži no šiem noteikumiem var aizkavēt noregulējuma iestāžu ātru rīcību. Otrā uzņēmējdarbības tiesību direktīva nosaka, ka par jebkuru kapitāla palielinājumu akciju sabiedrībās jāvienojas kopsapulcē, bet Direktīvā 2007/36 (Akcionāru tiesību direktīva) noteikts, ka šāda sapulce jāizsludina 21 dienu pirms tās sasaukšanas. Tāpēc kredītiestādes finansiālās situācijas ātra atjaunošana ar kapitāla palielinājuma palīdzību nav iespējama. Tādēļ ar šo priekšlikumu tiek grozīta Akcionāru tiesību direktīva, lai ļautu kopsapulcei iepriekš nolemt, ka kopsapulces sasaukšanai ārkārtas situācijās, lai palielinātu kapitālu, piemērojams īsāks sasaukšanas periods. Šāda atļauja būs daļa no sanācijas plāna. Tas radīs iespēju ātri rīkoties, vienlaicīgi saglabājot akcionāru lēmumu pieņemšanas pilnvaras. Turklāt Uzņēmējdarbības tiesību direktīvās paredzēts, ka kapitāla palielinājums un samazinājums, kā arī uzņēmumu apvienošanās un sadalīšanas var notikt tikai ar akcionāru piekrišanu, un vienmēr, kad kapitāls tiek palielināts ar naudas iemaksu, ir spēkā pirmpirkuma tiesības. Turklāt Pārņemšanas piedāvājumu direktīvā noteikta obligātu piedāvājumu prasība, kad jebkura persona (arī valsts) kļūst par akciju īpašnieku biržā kotētā uzņēmumā tādā apjomā, kas pārsniedz kontrollīmeni (parasti 30–50 %). Lai novērstu šīs problēmas, priekšlikums ļauj dalībvalstīm atkāpties no šīm normām, kuras nosaka kreditoru un akcionāru atļaujas nepieciešamību vai citādi kavē efektīvu un ātru noregulējumu. Lai nodrošinātu, ka iestādes, kas atbild par noregulējumu, ir pārstāvētas ar Regulu (ES) Nr. 1093/2010 izveidotajā Eiropas finanšu uzraudzības sistēmā, un lai nodrošinātu, ka EBI ir speciālās zināšanas, kas nepieciešamas šajā direktīvā paredzēto uzdevumu veikšanai, būtu jāgroza Regula (ES) Nr. 1093/2010, iekļaujot minētās regulas kompetento iestāžu definīcijā arī valsts noregulējuma iestādes, kā definēts šajā direktīvā. 4.4.18.Stāšanās spēkā Direktīva stāsies spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī. Saskaņā ar vispārējo praksi noteiktais direktīvas transponēšanas termiņš ir 18 mēneši, t. i., līdz 2014. gada 31. decembrim. Uz noteikumiem par parādu norakstīšanas instrumentu attiecas ilgāks transponēšanas periods, un tas būtu jāpiemēro no 2018. gada 1. janvāra. Nosakot minēto termiņu, ir ņemti vērā novērotie esošu parādu termiņu cikli, nepieciešamība nepieļaut aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanu un nepieciešamība, lai iestādes līdz 2018. gadam būtu ieviesušas jaunās kapitāla prasības. Saskaņā ar dalībvalstu un Komisijas 2011. gada 28. septembra kopīgo politisko deklarāciju par skaidrojošiem dokumentiem dalībvalstīm saviem paziņojumiem par īstenošanas pasākumiem būtu jāpievieno atbilstības tabulas. Tas ir pamatoti, ņemot vērā direktīvas sarežģītību, kura attiecas uz dažādiem jautājumiem un kuras īstenošanai acīmredzot būs vajadzīgi daudzveidīgi īstenošanas pasākumi, un ņemot vērā faktu, ka dažas dalībvalstis jau ir pieņēmušas tiesību aktus, ar kuriem tās daļēji īsteno šo direktīvu. 5.IETEKME UZ BUDŽETU Iepriekš aprakstītajiem politiskajiem risinājumiem būs ietekme uz Savienības budžetu. Pašreizējais priekšlikums ietvertu prasību EBI i) izstrādāt aptuveni 23 tehniskos standartus un 5 vadlīnijas, ii) piedalīties noregulējuma kolēģijās, pieņemt lēmumus domstarpību gadījumos un īstenot saistošu starpniecību, kā arī iii) nodrošināt, ka tiek atzītas trešās valsts noregulējuma procedūras saskaņā ar 85. pantu, un noslēgt nesaistošas sadarbības pamatnolīgumus ar trešām valstīm saskaņā ar 88. pantu. Tehnisko standartu izstrāde jāpabeidz 12 mēnešu laikposmā pēc direktīvas spēkā stāšanās dienas, kā paredzēts, no 2013. gada jūnija līdz decembrim. Komisijas priekšlikumā ietverti EBI ilgtermiņa uzdevumi, kuru veikšanai no 2014. gada būs jāizveido 5 papildu amata vietas (pagaidu darbinieki). Turklāt ir paredzēts, ka 11 valsts norīkoti eksperti (SNE) veiks pagaidu uzdevumus tikai 2014. un 2015. gadā. 2012/0150 (COD) Priekšlikums EIROPAS PARLAMENTA UN PADOMES DIREKTĪVA,

ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu sabiedrību sanācijas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvas 77/91/EEK un 82/891/EK, Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK un 2011/35/EK un Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (Dokuments attiecas uz EEZ) EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME, ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 114. pantu, ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu, pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem, ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu, ņemot vērā Eiropas Centrālās bankas atzinumu, saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, tā kā: (1)Finanšu krīze, kas sākās 2008. gadā, pierādīja, ka Savienības līmenī ievērojami trūkst piemērotu instrumentu, lai efektīvi risinātu problēmas saistībā ar nestabilām vai bankrotējošām kredītiestādēm. Šādi instrumenti jo īpaši ir nepieciešami, lai novērstu maksātnespēju vai līdz minimumam samazinātu negatīvo ietekmi maksātnespējas gadījumā, saglabājot attiecīgās iestādes sistēmiski nozīmīgās funkcijas. Krīzes laikā šīs problēmas bija galvenais faktors, kas lika dalībvalstīm glābt kredītiestādes, šim nolūkam izmantojot valsts līdzekļus. (2)Savienības finanšu tirgi ir cieši integrēti un savstarpēji saistīti ar daudzām kredītiestādēm, kas intensīvi darbojas aiz valstu robežām. Pārrobežu kredītiestādes bankrots visdrīzāk ietekmēs finanšu tirgu stabilitāti dažādās dalībvalstīs, kurās tā darbojas. Dalībvalstu nespēja pārņemt kontroli pār bankrotējošu kredītiestādi un atrisināt šo problēmu tā, lai efektīvi novērstu plašāku sistēmisku kaitējumu, var samazināt dalībvalstu savstarpēju uzticēšanos un iekšējā tirgus ticamību finanšu pakalpojumu jomā. Tāpēc finanšu tirgu stabilitāte ir būtisks nosacījums iekšējā tirgus izveidošanai un darbībai. (3)Patlaban Savienības līmenī kredītiestāžu noregulēšanas procedūras nav saskaņotas. Dažas dalībvalstis kredītiestādēm piemēro tās pašas procedūras, ko tās piemēro citiem maksātnespējīgiem uzņēmumiem un kas dažos gadījumos ir pielāgotas kredītiestādēm. Pastāv ievērojamas būtiskas un procesuālas atšķirības tiesību aktos, noteikumos un administratīvajos aktos, ar ko reglamentē kredītiestāžu maksātnespēju dalībvalstīs. Turklāt finanšu krīze atklāja, ka vispārīgās korporatīvās maksātnespējas procedūras ne vienmēr ir piemērotas kredītiestādēm, jo tās ne vienmēr nodrošina pietiekamu iejaukšanās ātrumu, kredītiestāžu pamatfunkciju turpināšanu un finanšu stabilitātes saglabāšanu. (4)Tādēļ ir nepieciešams režīms, kas sniegtu iestādēm instrumentus, kuri ļautu pietiekami savlaicīgi un ātri iejaukties nestabilās vai bankrotējošās kredītiestādēs un tādējādi nodrošinātu kredītiestādes finanšu un ekonomisko pamatfunkciju turpināšanu, vienlaicīgi samazinot iestādes bankrota ietekmi uz finanšu sistēmu un nodrošinot, ka akcionāri un kreditori sedz pienācīgu zaudējumu daļu. Jaunas pilnvaras ļautu iestādēm saglabāt nepārtrauktu piekļuvi noguldījumiem un maksājumu darījumiem, vajadzības gadījumā ļautu tām pārdot dzīvotspējīgās uzņēmuma daļas un godīgā un prognozējamā veidā vienmērīgi sadalīt zaudējumus. Ar šo mērķu palīdzību būtu jānovērš finanšu tirgu destabilizēšana un jāsamazina nodokļu maksātāju izdevumi. (5)Dažas dalībvalstis jau ir ieviesušas tiesību aktu grozījumus, kas paredz bankrotējošu kredītiestāžu noregulējuma mehānismus; citas dalībvalstis ir norādījušas, ka plāno ieviest šādus mehānismus, ja tos nepieņems Savienības līmenī. Dažādās valstīs atšķirīgie kredītiestāžu noregulējuma nosacījumi, pilnvaras un procedūras var traucēt iekšējā tirgus vienmērīgu darbību un valstu varas iestāžu sadarbību bankrotējošu pārrobežu banku grupu gadījumos. Tas jo īpaši attiecas uz gadījumiem, kad atšķirīgu principu dēļ valstu varas iestādēm nav vienāds kontroles līmenis vai kad nav vienādu iespēju noregulēt kredītiestādes. Šie atšķirīgie noregulējuma režīmi var atšķirīgi ietekmēt arī banku finansējuma izmaksas dalībvalstīs un radīt konkurences izkropļojumus starp bankām. Efektīvi noregulējuma režīmi visās dalībvalstīs ir nepieciešami arī tādēļ, lai nodrošinātu, ka iestādes tiesības veikt uzņēmējdarbību nevar ierobežot ar tās izcelsmes dalībvalsts finansiālajām spējām pārvaldīt tās bankrotu. (6)Šie traucējumi būtu jāsamazina, un būtu jāpieņem noteikumi, lai nodrošinātu, ka netiek pārkāpti iekšējā tirgus noteikumi. Tādēļ, izstrādājot iestāžu noregulējuma reglamentācijas noteikumus, būtu jāņem vērā kopīgie minimālās saskaņošanas noteikumi. (7)Ņemot vērā to, ka paredzētās rīcības mērķus — kredītiestāžu noregulējuma noteikumu un procedūru saskaņošanu — nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka jebkuras iestādes bankrots ietekmēs visu Savienību, un tādējādi šos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var noteikt pasākumus saskaņā ar subsidiaritātes principu, kā noteikts Līguma par Eiropas Savienību 5. pantā. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi šo mērķu sasniegšanai. (8)Lai nodrošinātu konsekvenci ar esošajiem Savienības tiesību aktiem finanšu pakalpojumu jomā, kā arī cik vien iespējams augstu finanšu stabilitātes līmeni visā iestāžu spektrā, noregulējuma režīms būtu jāpiemēro ne tikai kredītiestādēm, bet arī ieguldījumu sabiedrībām, uz kurām attiecas uzraudzības normas, kas paredzētas Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija Direktīvā 2006/49/EK par ieguldījumu sabiedrību un kredītiestāžu kapitāla pietiekamību. Šis režīms būtu jāpiemēro arī finanšu kontrolakciju sabiedrībām, jauktām finanšu kontrolakciju sabiedrībām, kā noteikts Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 16. decembra Direktīvā 2002/87/EK par papildu uzraudzību kredītiestādēm, apdrošināšanas uzņēmumiem un ieguldījumu sabiedrībām finanšu konglomerātos un par grozījumiem Padomes Direktīvās 73/239/EEK, 79/267/EEK, 92/49/EEK, 92/96/EEK, 93/6/EEK un 93/22/EEK, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvās 98/78/EK un 2000/12/EK, jauktas darbības kontrolakciju sabiedrībām un finanšu iestādēm, ja šīs finanšu iestādes ir kādas kredītiestādes vai ieguldījumu sabiedrības meitasuzņēmumi. Krīze parādīja, ka saistīta grupas uzņēmuma maksātnespēja var ātri ietekmēt visas grupas maksātspēju un tādējādi pat radīt sistēmisku ietekmi. Tāpēc varas iestādēm būtu nepieciešami arī efektīvi līdzekļi rīcības īstenošanai attiecībā uz šiem uzņēmumiem, lai novērstu kaitīgo ietekmi un izveidotu konsekventu noregulējuma sistēmu visai grupai, ņemot vērā to, ka saistīta grupas uzņēmuma maksātnespēja var ātri ietekmēt visas grupas maksātspēju. (9)Šajā direktīvā paredzēto noregulējuma instrumentu un pilnvaru izmantošana var skart akcionāru un kreditoru tiesības. Jo īpaši varas iestāžu pilnvaras nodot iestādes akcijas vai visus aktīvus vai to daļu privātam pircējam bez akcionāru piekrišanas ietekmē akcionāru īpašumtiesības. Turklāt pilnvaras izlemt, kuras saistības pārvest no bankrotējošas kredītiestādes, lai nodrošinātu pakalpojumu turpināšanu un novērstu negatīvu ietekmi uz finanšu stabilitāti, var ietekmēt vienlīdzīgu attieksmi pret kreditoriem. (10)Saistībā ar sanācijas un noregulēšanas plāniem, izmantojot dažādus to rīcībā esošos instrumentus, valstu varas iestādēm vajadzētu ņemt vērā, cik liels risks apdraud banku, tās lielumu un savstarpējo saistību ar citām bankām, lai pārliecinātos, ka režīms tiek piemērots atbilstīgā veidā.

(11)Lai nodrošinātu vajadzīgo rīcības ātrumu, garantētu neatkarību no tirgus dalībniekiem un novērstu interešu konfliktus, dalībvalstīm būtu jānorīko valsts pārvaldes iestādes īstenot funkcijas un uzdevumus saistībā ar šajā direktīvā paredzēto noregulējumu. Dalībvalstīm būtu jānodrošina atbilstīgs līdzekļu piešķīrums minētajām noregulējuma iestādēm. Izraugoties valsts sektora iestādes, būtu jāparedz arī funkciju deleģēšana, par ko atbild noregulējuma iestāde. Tomēr nav nepieciešamības norādīt konkrētu iestādi, kas dalībvalstīm būtu jānorīko kā noregulējuma iestāde. Lai gan šā aspekta saskaņošana var atvieglot koordinēšanu, tā arī ievērojami iejauktos dalībvalstu konstitucionālo un administratīvo sistēmu darbībā. Pietiekamu saskaņotības līmeni var panākt arī ar mazāk ierobežojošu prasību: gadījumos, kad nepieciešama Savienības līmeņa saskaņošana, visām valstu varas iestādēm, kas iesaistītas iestāžu noregulēšanā, jābūt pārstāvētām noregulējuma kolēģijās. Tāpēc dalībvalstīm būtu jābūt iespējai brīvi izvēlēties tās iestādes, kuru atbildībā būs noregulējuma instrumentu piemērošana un šajā direktīvā paredzēto pilnvaru īstenošana. (12)Ņemot vērā kredītiestādes vai ieguldījumu sabiedrības bankrota iespējamo ietekmi uz dalībvalsts finanšu sistēmu un tautsaimniecību, kā arī iespējamo nepieciešamību izmantot valsts līdzekļus krīzes noregulēšanai, krīzes pārvaldības un noregulējuma procesā jau sākotnēji būtu cieši jāiesaista dalībvalstu finanšu ministrijas vai citas attiecīgās ministrijas. (13)Tādu iestāžu vai grupu, kas darbojas visā Eiropas Savienībā, efektīvam noregulējumam nepieciešama sadarbība starp kompetentajām un noregulējuma iestādēm uzraudzības un noregulējuma iestāžu kolēģijās visos posmos, uz kuriem attiecas šī direktīva, — no sanācijas un noregulējuma plānu sagatavošanas līdz pat faktiskam iestādes noregulējumam. Domstarpību gadījumos starp valstu iestādēm par lēmumiem, kas jāpieņem saskaņā ar šo direktīvu attiecībā uz iestādēm, Eiropas Banku iestādei (EBI) būtu kā pēdējai instancei jāuzņemas saistoša starpniecība. Šim nolūkam EBI būtu jābūt pilnvarotai pieņemt lēmumus, pieprasot valstu iestādēm veikt vai neveikt konkrētas darbības saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulā (ES) Nr. 1093/2010, ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi (Eiropas Banku iestādi), groza Lēmumu Nr. 716/2009/EK un atceļ Komisijas Lēmumu 2009/78/EK. (14)Lai nodrošinātu vienādu un konsekventu pieeju jomā, uz kuru attiecas šī direktīva, EBI būtu arī jāpilnvaro pieņemt pamatnostādnes un izstrādāt regulatīvos un tehniskos standartus, ko apstiprina Komisija, pieņemot deleģētus aktus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 290. pantu. (15)Lai efektīvi risinātu bankrotējošu iestāžu problēmas, varas iestādēm būtu jābūt pilnvarotām noteikt sagatavošanas un preventīvos pasākumus. (16)Ir svarīgi, lai visas iestādes sagatavotu un regulāri atjauninātu sanācijas plānus, kuros paredzēti pasākumi, kas šīm iestādēm jāveic dažādu apstākļu vai scenāriju gadījumā. Šādiem plāniem būtu jābūt sīki izstrādātiem un balstītiem uz reālistiskiem pieņēmumiem, kas ir piemērojami dažādos smagos un nesaudzīgos scenārijos. Tomēr prasība sagatavot sanācijas plānu būtu jāpiemēro samērīgā veidā, ņemot vērā iestādes vai grupas sistēmisko nozīmi. Šajā sakarā prasītajā saturā būtu jāņem vērā arī iestādes finansējuma avotu veids un tas, cik lielā mērā būtu droši pieejams grupas atbalsts. Iestādēm šie plāni būtu jāiesniedz uzraudzības iestādēm, lai tās plānus pilnībā novērtētu, arī to, vai tie ir visaptveroši un vai to īstenošana savlaicīgi atjaunotu iestādes dzīvotspēju pat finansiāla stresa periodos. (17)Ja kāda iestāde neiesniedz atbilstīgu sanācijas plānu, uzraudzības iestādēm būtu jābūt pilnvarotām pieprasīt attiecīgajai iestādei veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nepilnības plānā, tostarp veikt grozījumus tās uzņēmējdarbības modelī vai tās finansēšanas stratēģijā. Šī prasība var ietekmēt brīvību nodarboties ar uzņēmējdarbību, kas garantēta Pamattiesību hartas 16. pantā. Tomēr šo pamattiesību ierobežojumi ir vajadzīgi, lai sasniegtu finanšu stabilitātes mērķus un aizsargātu noguldītājus un kreditorus. Konkrētāk, šāds ierobežojums nepieciešams, lai stiprinātu iestāžu uzņēmējdarbību un nepieļautu, ka pārmērīgi palielinās iestādes lielums vai ka tā uzņemas pārmērīgus riskus, nespējot tikt galā ar problēmām un zaudējumiem un atjaunot pašu kapitāla bāzi. Ierobežojums ir samērīgs arī tāpēc, ka tikai preventīva rīcība var nodrošināt, ka tiek veikti atbilstīgi piesardzības pasākumi, tāpēc tas ir saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 52. pantu. (18)Noregulējuma plānošana ir būtisks efektīva noregulējuma elements. Varas iestāžu rīcībā būtu jābūt visai nepieciešamajai informācijai, lai izplānotu, kādā veidā iestādes vai pārrobežu grupas pamatfunkcijas var izolēt no pārējiem darījumiem un nodot tā, lai nodrošinātu pamatfunkciju saglabāšanu un turpināšanu. Tomēr prasība sagatavot noregulējuma plānu būtu jāvienkāršo, ņemot vērā iestādes vai grupas sistēmisko nozīmi. (19)Noregulējuma iestādēm nepieciešamas pilnvaras pieprasīt izmaiņas iestāžu vai grupu struktūrā un organizācijā, lai novērstu praktiskos šķēršļus noregulējuma instrumentu piemērošanai un lai nodrošinātu attiecīgo uzņēmumu noregulējamību. Ņemot vērā visu iestāžu potenciāli sistēmisko raksturu, finanšu stabilitātes saglabāšanai ir ārkārtīgi būtiski, lai noregulējuma iestādēm būtu iespēja noregulēt jebkuru iestādi. Lai tiktu ievērotas tiesības veikt uzņēmējdarbību, kā noteikts Pamattiesību hartas 16. pantā, iestāžu rīcības brīvībai būtu jābūt ierobežotai ar tiesībām veikt vienīgi to, kas ir vajadzīgs iestādes struktūras un darbību vienkāršošanai, vienīgi lai palielinātu tās noregulējuma iespējas. Turklāt visiem šādiem nolūkiem piemērotajiem pasākumiem būtu jāatbilst Savienības tiesību aktiem. Pasākumi nedrīkst būt tiešā vai netiešā veidā diskriminējoši pilsonības dēļ, un tos nevar pamatot arī ar primāro apsvērumu, ka tie ir veikti vispārības interesēs, lai nodrošinātu finanšu stabilitāti. Lai noteiktu, vai darbība tikusi veikta vispārības interesēs, noregulējuma iestādēm, kuras darbojas vispārības interesēs, būtu jābūt spējīgām sasniegt savus noregulējuma mērķus, nesaskaroties ar šķēršļiem, kas kavē tām piemērot noregulējuma instrumentus vai izmantot tām piešķirtās pilnvaras. Turklāt būtu jāparedz tikai tādi noteikumi, kas vajadzīgi, lai ar kādu darbību sasniegtu vajadzīgo mērķi. Nosakot veicamos pasākumus, noregulējuma iestādēm būtu jāņem vērā brīdinājumi un ieteikumi, ko sniegusi Eiropas Sistēmisko risku komiteja, kas izveidota ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Regulu (ES) Nr. 1092/2010 par Eiropas Savienības finanšu sistēmas makrouzraudzību un Eiropas Sistēmisko risku kolēģijas izveidošanu. (20)Ierosinātie pasākumi šķēršļu pārvarēšanai vai novēršanai saistībā ar iestādes vai grupas noregulējumu nedrīkstētu liegt iestādēm izmantot to tiesības uz uzņēmējdarbību, kas paredzētas Līgumā par Eiropas Savienības darbību. (21)Sanācijas un noregulējuma plānos nevajadzētu paļauties uz ārkārtas finansiālo atbalstu no publiskā sektora līdzekļiem vai pakļaut nodokļu maksātājus zaudējuma riskam. Piekļuve centrālo banku sniegtajam likviditātes nodrošinājumam, ieskaitot ārkārtas likviditātes nodrošinājumu, nebūtu jāuzskata par ārkārtas finansiālo atbalstu no publiskā sektora līdzekļiem, ja attiecīgā iestāde likviditātes nodrošināšanas brīdī ir maksātspējīga un likviditāte netiek nodrošināta plašāka atbalsta ietvaros; ja kredītlīnija ir pilnībā nodrošināta un nodrošinājumam piemēro diskontu attiecībā uz tā kvalitāti un tirgus vērtību; ja centrālā banka piemēro saņēmējam soda procentu likmi un ja pasākums tiek veikts pēc centrālās bankas iniciatīvas un to nepapildina nekādas pretgarantijas, ko sniedz valsts. (22)Viena pārrobežu grupas uzņēmuma finanšu atbalsta sniegšanu citam tās pašas grupas uzņēmumam pašlaik ierobežo vairāki valsts tiesību aktos paredzēti noteikumi. Šie noteikumi ir paredzēti, lai aizsargātu visu uzņēmumu kreditoru un akcionāru tiesības. Tomēr šie noteikumi neņem vērā vienas un tās pašas grupas uzņēmumu savstarpējo atkarību vai grupas intereses. Starptautiskā līmenī grupas interešu koncepcija ir attīstīta tikai atsevišķās tiesību sistēmās ar tiesību zinātnes vai tiesību normu palīdzību. Papildus katra atsevišķa grupas uzņēmuma interesēm šajā koncepcijā ņem vērā arī katra atsevišķa grupas uzņēmuma netiešo ieinteresētību grupas kopējā labklājībā. Tomēr šīs koncepcijas Savienības dalībvalstīs atšķiras un nenodrošina vajadzīgo tiesisko noteiktību. Tāpēc ir lietderīgi paredzēt nosacījumus attiecībā uz finansiālā atbalsta nodošanu starp pārrobežu banku grupas uzņēmumiem, lai nodrošinātu visas grupas finanšu stabilitāti. Finansiālajam atbalstam starp grupas uzņēmumiem būtu jābūt brīvprātīgam. Ir lietderīgi, ka tiesības veikt uzņēmējdarbību dalībvalstis ne tieši, ne netieši nesaista ar nosacījumu, ka pastāv vienošanās sniegt finansiālo atbalstu. (23)Lai saglabātu finanšu stabilitāti, ir svarīgi, lai kompetentās iestādes spētu uzlabot iestādes pasliktināto finansiālo un ekonomisko stāvokli, pirms tā sasniedz robežu, kad iestādēm nav vairs citas alternatīvas kā vien to noregulēt. Šim nolūkam būtu jāpiešķir kompetentajām iestādēm savlaicīgas iejaukšanās pilnvaras, tostarp pilnvaras aizstāt iestādes vadību ar īpašu vadītāju; tādā veidā tiktu izdarīts spiediens uz attiecīgo iestādi veikt finanšu stabilitātes atjaunošanas pasākumus un/vai reorganizēt uzņēmējdarbību, lai nodrošinātu tās dzīvotspēju agrīnā posmā. Īpašā vadītāja uzdevumam būtu jābūt veikt visus vajadzīgos pasākumus un veicināt risinājumus, lai atjaunotu iestādes agrāko finansiālo situāciju. Ieceļot īpašo vadītāju, tomēr nevajadzētu atkāpties no kādām akcionāru vai īpašnieku tiesībām vai procesuālajiem pienākumiem, kas noteikti Savienības vai atsevišķu valstu uzņēmējdarbības tiesību aktos, un būtu jārespektē Savienības vai dalībvalstu starptautiskās saistības, kas attiecas uz ieguldījumu aizsardzību. Savlaicīgas iejaukšanās pilnvarām būtu jāietver Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija Direktīvā 2006/48/EK par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu paredzēto pilnvaru izmantošana apstākļos, kas netiek uzskatīti par savlaicīgu iejaukšanos, kā arī citas pilnvaras, kas tiek uzskatītas par nepieciešamām iestādes stabilitātes atjaunošanai. (24)Noregulējuma sistēmai būtu jānodrošina iespēja laikus uzsākt noregulējumu, pirms finanšu iestāde nav kļuvusi maksātnespējīga saskaņā ar bilanci un pirms viss pašu kapitāls nav pilnībā iztērēts. Noregulējums būtu jāuzsāk tad, ja uzņēmums vairs nav dzīvotspējīgs vai ja ir domājams, ka tas vairs nebūs dzīvotspējīgs, un citi pasākumi ir izrādījušies nepietiekami, lai novērstu bankrotu. Faktam, ka iestāde neatbilst ar atļauju saistītajām prasībām, pašam par sevi nevajadzētu pamatot noregulējuma procedūras uzsākšanu, jo īpaši, ja iestāde joprojām ir vai varētu vēl būt dzīvotspējīga. Būtu jāuzskata, ka iestāde ir bankrotējusi vai, domājams, bankrotēs, ja tā pārkāpj vai, domājams, pārkāps prasības atļaujas atjaunošanai, jo tai ir radušies vai, domājams, radīsies zaudējumi, kuru rezultātā viss vai praktiski viss pašu kapitāls tiks iztērēts, ja iestādes aktīvi ir vai, domājams, būs mazāki nekā tās saistības, ja iestāde nav vai, domājams, nebūs spējīga norēķināties par savām saistībām paredzētajā termiņā, vai ja iestāde pieprasa ārkārtas finansiālo atbalstu no publiskā sektora līdzekļiem. Faktam, ka ir nepieciešamība pēc ārkārtas likviditātes palīdzības no kādas centrālās bankas, pašam par sevi nevajadzētu būt apstāklim, kas pietiekamā mērā pierāda, ka iestāde nav vai tuvākajā nākotnē nebūs spējīga norēķināties par savām saistībām noteiktajā termiņā. Lai saglabātu finanšu stabilitāti, jo īpaši sistēmiska likviditātes trūkuma gadījumā, centrālo banku sniegtajām valsts garantijām attiecībā uz likviditātes nodrošinājumu vai valsts garantijām nesen emitētām saistībām nebūtu jāiedarbina noregulējuma režīms, ja ir izpildīti vairāki nosacījumi. Jo īpaši valsts garantijas pasākumi būtu jāapstiprina saskaņā ar valsts atbalsta shēmu, un tie nedrīkst būt daļa no plašāka atbalsta pasākumu kopuma; galvojuma pasākumu izmantošanai būtu jābūt stingri ierobežotai laikā. Abos gadījumos bankām jābūt maksātspējīgām. (25)Noregulējuma iestāžu pilnvaras būtu jāpiemēro arī kontrolakciju sabiedrībām, ja ir bankrotējusi vai varētu bankrotēt gan kontrolakciju sabiedrība, gan meitasiestāde. Turklāt noregulējuma iestādes pilnvaras būtu jāpiemēro arī kontrolakciju sabiedrībām, neraugoties uz faktu, ka kontrolakciju sabiedrība varētu arī nebankrotēt, ja viena vai vairākas kredītiestādes vai ieguldījumu sabiedrības, kas ir meitasuzņēmumi, atbilst noregulējuma nosacījumiem, un piemērot noregulējuma instrumentus un pilnvaras attiecībā uz kontrolakciju sabiedrību ir nepieciešams, lai noregulētu vienu vai vairākus tās meitasuzņēmumus vai noregulētu grupu kopumā. (26)Ja iestāde ir bankrotējusi vai, domājams, bankrotēs, valstu varas iestāžu rīcībā būtu jābūt minimālam saskaņotam noregulējuma instrumentu un pilnvaru komplektam. Tās būtu jāizmanto atkarībā no vispārējiem apstākļiem, mērķiem un vispārīgiem principiem. Kad noregulējuma iestāde ir pieņēmusi lēmumu uzsākt iestādes noregulējuma procedūru, parastā maksātnespējas procedūra būtu jāizslēdz. Dalībvalstīm būtu jāspēj piešķirt noregulējuma iestādēm pilnvaras un instrumentus papildus tām pilnvarām un instrumentiem, kas šīm iestādēm piešķirti saskaņā ar šo direktīvu. Tomēr šo papildu instrumentu un pilnvaru izmantošanai būtu jāatbilst noregulējuma principiem un mērķiem, kā izklāstīts šajā direktīvā. Jo īpaši šādi instrumenti vai pilnvaras nedrīkst mazināt pārrobežu grupu noregulēšanas efektivitāti, un būtu jānodrošina, ka akcionāri sedz zaudējumus. (27)Lai novērstu pārmērīga riska uzņemšanos, ikvienai maksātnespējīgai iestādei būtu jābūt spējīgai izstāties no tirgus neatkarīgi no tās lieluma un savstarpējās saistības ar citām iestādēm, neradot sistēmiskus traucējumus. Bankrotējošu iestādi principā likvidē saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru. Tomēr likvidācija saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru varētu apdraudēt finanšu stabilitāti, pārtraukt būtisku pakalpojumu sniegšanu un ietekmēt noguldītāju aizsardzību. Šādā gadījumā noregulējuma instrumentu piemērošana ir vispārības interesēs. Tāpēc ar noregulējumu būtu jāsasniedz šādi mērķi: nodrošināt būtisku pakalpojumu nepārtrauktību, saglabāt finanšu sistēmas stabilitāti, samazināt pārmērīgu risku uzņemšanos, iespējami samazināt paļaušanos uz publiskā sektora finansiālo atbalstu bankrotējošām iestādēm un aizsargāt noguldītājus. (28)Pirms pieņemt lēmumu par maksātnespējīgas iestādes saglabāšanu, turpinot tās darbību, vienmēr būtu jāapsver iespēja to likvidēt saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru. Maksātnespējīgas iestādes saglabāšanai, turpinot tās darbību, izmanto pēc iespējas tikai privātus līdzekļus.To var panākt, pārdodot iestādi vai apvienojot ar citu pircēju no privātā sektora, vai arī norakstot iestādes saistības vai konvertējot tās parādu pašu kapitālā, lai veiktu rekapitalizāciju. (29)Piemērojot noregulējuma instrumentus un īstenojot noregulējuma pilnvaras, noregulējuma iestādēm būtu jānodrošina, lai akcionāri un kreditori segtu pienācīgu daļu no zaudējumiem, kā arī lai tiktu nomainīti vadītāji, samazinātas iestādes noregulējuma izmaksas un tiktu piemērota līdzīga attieksme pret visiem maksātnespējīgās iestādes vienas un tās pašas kategorijas kreditoriem. Ja noregulējuma instrumentu izmantošana ietver arī valsts atbalsta piešķiršanu, iejaukšanās būtu jāizvērtē saskaņā ar attiecīgajiem valsts atbalsta noteikumiem. Valsts atbalstu cita starpā var piesaistīt, ja noregulējuma fondi vai noguldījumu garantiju fondi iesaistās, lai palīdzētu noregulēt bankrotējušās iestādes. (30)Akcionāru un kreditoru tiesību ierobežojumi būtu jānosaka atbilstīgi Pamattiesību hartas 52. pantam. Tāpēc noregulējuma instrumenti būtu jāpiemēro tikai tām iestādēm, kuras ir bankrotējošas vai kuras, domājams, bankrotēs, un tikai tad, ja tas ir nepieciešams, lai sasniegtu mērķi par finanšu stabilitātes nodrošināšanu vispārības interesēs. Jo īpaši noregulējuma instrumenti būtu jāpiemēro tad, ja iestādi nevar likvidēt saskaņā ar parastām maksātnespējas procedūrām, nedestabilizējot finanšu sistēmu, un ja ir nepieciešami pasākumi, lai nodrošinātu sistēmiski svarīgu funkciju ātru nodošanu un turpināšanu, un ja nav reālu izredžu rast alternatīvu privātu risinājumu, tostarp izredžu, ka esošie akcionāri vai trešā persona palielinātu kapitālu pietiekamā apjomā, lai pilnībā atjaunotu iestādes dzīvotspēju.

(31)Īpašumtiesību aizskārumi nedrīkstētu būt nesamērīgi. To skartajiem akcionāriem un kreditoriem nevajadzētu rasties lielākiem zaudējumiem nekā tiem, kas būtu radušies, ja iestāde būtu likvidēta laikā, kad pieņemts lēmums par noregulēšanu. Ja noregulējamās iestādes aktīvi tiek daļēji nodoti privātam pircējam vai pagaidu bankai, noregulējamās iestādes atlikusī daļa būtu jālikvidē saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru. Lai aizsargātu likvidējamās iestādes akcionārus un kreditorus, tiem būtu jābūt tiesībām likvidācijas procesā saņemt savu prasījumu atmaksājuma summu, kas nav mazāka par summu, kuru tie saskaņā ar aplēsēm būtu atguvuši, ja visa iestāde būtu tikusi likvidēta saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru. (32)Lai aizsargātu akcionāru un kreditoru tiesības saņemt ne mazāk, kā tie saņemtu parastās maksātnespējas procedūras gadījumā, būtu jānosaka skaidri pienākumi attiecībā uz iestādes aktīvu un saistību novērtēšanu un jādod pietiekams laiks pienācīgi novērtēt, kāda attieksme tiem tiktu piemērota, ja iestāde būtu tikusi likvidēta saskaņā ar parasto maksātnespējas procedūru. Būtu jāparedz iespēja uzsākt šādu novērtēšanu jau savlaicīgās iejaukšanās posmā. Pirms jebkādu noregulēšanas darbību veikšanas būtu jāveic novērtējums par iestādes aktīvu un saistību vērtību un par attieksmi, kādu piemērotu akcionāriem un kreditoriem parastās maksātnespējas procedūras gadījumā. Šāda novērtējuma pārskatīšanai tiesā būtu jābūt iespējamai tikai kopā ar noregulējuma lēmumu. Turklāt būtu jāparedz pienākums pēc noregulējuma instrumentu piemērošanas veikt iepriekšēju salīdzinājumu starp attieksmi, kāda faktiski tikusi piemērota akcionāriem un kreditoriem, un attieksmi, kādu tie būtu saņēmuši parastas maksātnespējas procedūras gadījumā. Ja tiek konstatēts, ka akcionāriem un kreditoriem atmaksātā prasījumu summa ir mazāka par summu, kādu tie būtu saņēmuši parastas maksātnespējas procedūras gadījumā, tiem būtu jābūt tiesīgiem saņemt maksājumu šās starpības apmērā. Pretstatā novērtējumam pirms noregulējuma darbības, šajā gadījumā būtu jābūt iespējai apstrīdēt šo salīdzinājumu atsevišķi no noregulējuma lēmuma. Dalībvalstīm, piemērojot procedūru, vajadzētu būt tiesībām izlemt, kā kompensēt akcionāriem un kreditoriem jebkādu konstatētu atšķirīgu attieksmi. Šī starpība, ja tāda ir, būtu jāatmaksā no finansēšanas mehānisma, kas izveidots saskaņā ar šo direktīvu. (33)Ir svarīgi, lai zaudējumi tiktu apzināti uzreiz iestādes bankrota brīdī. Bankrotējošu iestāžu aktīvu un saistību novērtējuma pamatprincips ir to tirgus vērtība noregulējuma instrumentu piemērošanas brīdī un tiktāl, ciktāl tirgi darbojas pareizi. Ja patiešām pastāv tirgu funkciju traucējumi, novērtējumu var veikt, izmantojot pienācīgi pamatotas aktīvu un saistību ekonomiskās vērtības. Būtu jāparedz iespēja, ka noregulējuma iestādes steidzamības dēļ var ātri novērtēt bankrotējošas iestādes aktīvus un saistības. Šim novērtējumam būtu jābūt provizoriskam un jātiek piemērotam līdz brīdim, kad tiek veikts neatkarīgs novērtējums. (34)Ātra rīcība ir nepieciešama, lai uzturētu tirgus ticamību un mazinātu kaitīgo ietekmi. Tiklīdz iestādi uzskata par bankrotējošu vai rodas aizdomas par tās iespējamo bankrotu, noregulējuma iestādēm nekavējoties būtu jāsāk atbilstīgi rīkoties. Apstākļiem, kādos var notikt iestādes bankrots, jo īpaši ņemot vērā iespējamo situācijas steidzamību, jābūt tādiem, kas ļauj noregulējuma iestādēm veikt noregulējuma darbību, bez obligātas prasības iepriekš izmantot savlaicīgas iejaukšanās pilnvaras. (35)Tāpēc noregulējuma instrumenti būtu jāpiemēro pirms publiskā sektora kapitāla iepludināšanas vai līdzvērtīga ārkārtas finansiālā atbalsta no publiskā sektora līdzekļiem. Tomēr tas nedrīkstētu traucēt noregulējuma finansēšanai izmantot finanšu līdzekļus no noguldījumu garantiju sistēmām vai noregulējuma fondiem. Šajā sakarā iespēju izmantot ārkārtas finansiālo atbalstu no publiskā sektora līdzekļiem vai noregulējuma fondus (tostarp noguldījumu garantiju fondus), lai palīdzētu noregulēt bankrotējušas iestādes, vajadzētu novērtēt saskaņā ar attiecīgajiem valsts atbalsta noteikumiem. (36)Noregulējuma instrumentiem būtu jāietver uzņēmējdarbības pārdošana privātam pircējam, pagaidu iestādes izveidošana, bankrotējošās iestādes drošo aktīvu nodalīšana no nedrošajiem aktīviem un bankrotējošās iestādes parādu norakstīšana. (37)Ja noregulējuma instrumenti tikuši izmantoti, lai nodotu sistēmiski svarīgus pakalpojumus vai dzīvotspējīgu iestādes uzņēmējdarbību uz kādu stabilu uzņēmumu, piemēram, privātā sektora pircēju vai pagaidu iestādi, atlikusī daļa būtu jālikvidē piemērotā laikposmā, ņemot vērā jebkādu bankrotējušās iestādes vajadzību sniegt pakalpojumus vai atbalstu, lai ļautu pircējam vai pagaidu iestādei veikt darbības vai pakalpojumus, kas iegūti nodošanas rezultātā. (38)Tāds instruments kā uzņēmējdarbības pārdošana ļautu valstu iestādēm pārdot iestādi vai tās uzņēmējdarbības daļas vienam vai vairākiem pircējiem bez akcionāru piekrišanas. Piemērojot uzņēmējdarbības pārdošanas instrumentu, iestādēm vajadzētu veikt pasākumus attiecīgās iestādes vai tās uzņēmējdarbības daļas pārdošanai atklātā, pārredzamā un nediskriminējošā procesā, cenšoties panākt pēc iespējas lielāku pārdošanas cenu. (39)Lai aizsargātu akcionāru un kreditoru tiesības saņemt ne mazāk, kā tie saņemtu parastas maksātnespējas procedūras gadījumā, jebkuri ieņēmumi, kas gūti, daļēji nododot aktīvus, būtu jāizmanto noregulējamās iestādes labā. Ja tiek nodotas visas iestādes akcijas vai visi aktīvi, tiesības un saistības, tad jebkuri ieņēmumi, kas gūti no nodošanas, būtu jāizmanto bankrotējušās iestādes akcionāru labā. Ieņēmumi būtu jāaprēķina, atskaitot izmaksas, kas radušās iestādes bankrota rezultātā un noregulējuma procesā. (40)Lai savlaicīgi veiktu uzņēmējdarbības pārdošanu un saglabātu finanšu stabilitāti, būtiskas līdzdalības pircēja novērtēšana būtu jāveic nekavējoties, atkāpjoties no Direktīvā 2006/48/EK noteiktajiem termiņiem. (41)Informācijai par bankrotējušās iestādes pārdošanu un pārrunām ar potenciāliem pircējiem pirms uzņēmējdarbības pārdošanas instrumenta izmantošanas varētu būt sistēmiska nozīme. Lai nodrošinātu finanšu stabilitāti, ir svarīgi, lai šādas informācijas nodošanu atklātībai, kā to paredz Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 28. janvāra Direktīva 2003/6/EK par iekšējās informācijas ļaunprātīgu izmantošanu un tirgus manipulācijām (tirgus ļaunprātīga izmantošana), varētu aizkavēt uz laiku, kas ir nepieciešams iestādes noregulējuma plānošanai un strukturēšanai atbilstīgi pieļaujamam kavējumam, ko paredz tirgus ļaunprātīgas izmantošanas režīms. (42)Kā iestādei, kuru kontrolē noregulējuma iestāde, pagaidu iestādes galvenais mērķis būtu nodrošināt, ka tiek turpināta finanšu pamatpakalpojumu sniegšana maksātnespējīgās iestādes klientiem un finanšu pamatdarbību veikšana. Pagaidu iestāde būtu jāvada tā, lai nodrošinātu dzīvotspējīgas darbības turpināšanu, un tā būtu cik vien iespējams drīz jāatgriež tirgū vai jālikvidē, ja tā nav dzīvotspējīga. (43)Ar aktīvu nodalīšanas instrumentu būtu jānodrošina, ka varas iestādes var nodot vājos vai pasliktinātos aktīvus uz atsevišķu struktūru. Šis instruments būtu jāizmanto tikai kopā ar citiem instrumentiem, novēršot to, ka bankrotējošā iestāde iegūst pārmērīgu konkurējošu priekšrocību. (44)Ar efektīvu noregulējuma režīmu būtu pēc iespējas jānovērš tas, ka bankrotējošās iestādes noregulējuma izmaksas sedz nodokļu maksātāji. Tam būtu jānodrošina, ka arī lielas un sistēmiski nozīmīgas iestādes var noregulēt, neapdraudot finanšu stabilitāti. Šo mērķi panāk ar parādu norakstīšanas instrumentu, attiecinot uz iestādes akcionāriem un kreditoriem pienācīgu zaudējumu apmēru un liekot tiem segt atbilstīgu daļu no šīm izmaksām. Šim nolūkam Finanšu stabilitātes padome ierosināja ietvert noregulējuma režīmā likumā noteiktās pilnvaras norakstīt parādu kā papildu iespēju apvienojumā ar citiem noregulējuma instrumentiem. (45)Lai noregulējuma iestādes varētu elastīgi sadalīt zaudējumus starp kreditoriem visdažādākajos apstākļos, būtu jānodrošina, lai tās varētu piemērot parādu norakstīšanas instrumentu gan situācijās, kad to mērķis ir noregulēt bankrotējošo iestādi tā, lai tā turpinātu darboties, ja ir reālas izredzes atjaunot iestādes dzīvotspēju, gan situācijās, kad sistēmiski svarīgi pakalpojumi tiek nodoti pagaidu iestādei un atlikusī bankrotējušās iestādes daļa izbeidz darbību un tiek likvidēta. (46)Ja parādu norakstīšanas instrumentu piemēro, lai atjaunotu bankrotējošās iestādes kapitālu, tādējādi nodrošinot tās darbības turpināšanu, noregulējumu ar parādu norakstīšanas instrumenta palīdzību vienmēr veic kopā ar tādiem instrumentiem kā vadības nomaiņa un iestādes un tās darbību pārstrukturēšana tādā veidā, lai novērstu tās bankrota cēloņus. Šī pārstrukturēšana būtu jāpanāk, ieviešot uzņēmējdarbības reorganizēšanas plānu. Attiecīgos gadījumos šādiem plāniem būtu jābūt saderīgiem ar pārstrukturēšanas plānu, kas iestādēm ir jāiesniedz Komisijai saskaņā ar Savienības valsts atbalsta shēmu. Jo īpaši, papildus pasākumiem, kuru mērķis ir atjaunot iestādes ilgtermiņa dzīvotspēju, šajā plānā būtu jāiekļauj pasākumi atbalsta ierobežošanai līdz minimumam, izmaksu sloga sadalīšanai un konkurences izkropļojumu mazināšanai. (47)Parādu norakstīšanas instrumentu nav lietderīgi piemērot nodrošinātiem, finansiāli nodrošinātiem vai citādi garantētiem prasījumiem. Taču, lai nodrošinātu parādu norakstīšanas instrumenta efektivitāti un tā mērķu sasniegšanu, vēlams, lai to varētu piemērot pēc iespējas plašākam klāstam bankrotējošās iestādes nenodrošināto saistību. Tomēr ir lietderīgi izslēgt konkrētus nenodrošināto saistību veidus no parādu norakstīšanas instrumenta piemērošanas jomas. Sabiedriskās kārtības un efektīva noregulējuma nolūkā parādu norakstīšanas instrumentu nevajadzētu piemērot noguldījumiem, kas aizsargāti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 30. maija Direktīvu 94/19/EK par noguldījumu garantiju sistēmām, saistībām pret bankrotējošas iestādes darbiniekiem vai komercprasībām, kuras attiecas uz iestādes ikdienas darbībai nepieciešamajām precēm un pakalpojumiem. (48)Noguldītājiem, kuri tur noguldījumus, kas ir garantēti saskaņā ar noguldījumu garantiju sistēmu, nevajadzētu piemērot parādu norakstīšanas instrumentu. Tomēr noguldījumu garantiju sistēma veicina noregulēšanas procesa finansēšanu tādā apmērā, ciktāl tam būtu bijis jāatlīdzina zaudējumi noguldītājiem. Parādu norakstīšanas pilnvaru īstenošana nodrošinātu to, ka noguldītājiem joprojām būtu piekļuve saviem noguldījumiem — tas ir galvenais iemesls, kāpēc noguldījumu garantiju sistēmas ir izveidotas. Ja šo sistēmu iesaistīšana šādos gadījumos netiktu paredzēta, tas radītu nepamatotas priekšrocības attiecībā pret pārējiem kreditoriem, kas būtu pakļauti noregulējuma iestādes pilnvaru īstenošanai. (49)Kopumā noregulējuma iestādēm vajadzētu piemērot parādu norakstīšanas instrumentu tā, lai nodrošinātu līdzvērtīgu attieksmi pret kreditoriem un prasījumu likumisko klasificēšanu atbilstīgi piemērojamiem maksātnespējas regulācijas tiesību aktiem. Zaudējumi vispirms būtu jāsedz ar pamatkapitāla instrumentiem un jāsadala starp akcionāriem, vai nu anulējot akcijas, vai būtiski mainot prasījumu struktūru. Ja ar šiem instrumentiem nepietiek, subordinētais parāds būtu jākonvertē vai jānoraksta. Visbeidzot, pirmās kārtas saistības būtu jākonvertē vai jānoraksta, ja pakārtotās saistības ir pilnībā konvertētas vai norakstītas. (50)Lai izvairītos no tā, ka iestādes strukturē savas saistības tādā veidā, kas mazina parādu norakstīšanas instrumenta efektivitāti, ir lietderīgi noteikt, ka iestāžu rīcībā visu laiku jābūt pašu kapitāla, subordinētā parāda un pirmās kārtas saistību kopsummai, uz ko attiecas parādu norakstīšanas instruments un kuru nosaka kā kopējo iestādes saistību proporciju, kas nav uzskatāmi par pašu kapitālu saskaņā ar Direktīvu 2006/48/EK vai Direktīvu 2006/49/EK. Noregulējuma iestādēm būtu jābūt arī iespējai pieprasīt, lai šo procentuālo daļu pilnībā vai daļēji veidotu pašu kapitāls un subordinētais parāds.

(51)Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka brīdī, kad konstatēts, ka emitentiestāde nav dzīvotspējīga, zaudējumus sedz ar papildu 1. līmeņa un 2. līmeņa kapitāla instrumentiem. Attiecīgi noregulējuma iestādēm pilnībā būtu jānoraksta minētie instrumenti vai tie jākonvertē 1. līmeņa pašu kapitāla instrumentos brīdī, kad konstatēts, ka iestāde nav dzīvotspējīga, un pirms jebkādas noregulējuma darbības veikšanas. Šim nolūkam par brīdi, kad konstatē, ka iestāde nav dzīvotspējīga, uzskata brīdi, kad attiecīgā valsts varas iestāde nosaka, ka iestāde atbilst noregulējuma kritērijiem, vai brīdi, kad minētā varas iestāde nolemj, ka iestāde vairs nebūs dzīvotspējīga, ja netiks norakstīti minētie kapitāla instrumenti. Fakts, ka varas iestādes noraksta vai konvertē instrumentus šajā direktīvā paredzētajos apstākļos, būtu jāatzīst instrumentu reglamentējošajos noteikumos un jebkādos prospektos vai piedāvājuma dokumentos, kas publicēti vai iesniegti saistībā ar šiem instrumentiem. (52)Saglabājot iestādes darbību, parādu norakstīšanas instrumentam vajadzētu maksimāli palielināt kreditoru prasījumu vērtību, uzlabot tirgus noteiktību un atjaunot darījuma partneru uzticību. Lai atjaunotu ieguldītāju un tirgus darījumu partneru uzticību un mazinātu parādu norakstīšanas instrumenta ietekmi, ir nepieciešams atļaut līdz 2018. gada 1. janvārim nepiemērot šo instrumentu. (53)Noregulējuma iestādēm nepieciešamas visas juridiskās pilnvaras, kuras dažādās kombinācijās var izmantot, piemērojot noregulējuma instrumentus. Tām būtu jāietver tiesības nodot bankrotējošās iestādes akcijas vai aktīvus, tiesības vai saistības citai struktūrai, piemēram, citai iestādei vai pagaidu iestādei, pilnvaras norakstīt vai anulēt akcijas vai norakstīt vai konvertēt bankrotējošās iestādes parādu, pilnvaras aizstāt vadību un pilnvaras noteikt pagaidu moratoriju maksājumu prasījumiem. Var būt nepieciešamas arī papildu pilnvaras, tostarp pilnvaras pieprasīt no citām grupas daļām pamatpakalpojumu nepārtrauktību. (54)Nav jānosaka konkrēti līdzekļi, ar kuru palīdzību noregulējuma iestādēm jāiejaucas maksātnespējīgā iestādē. Noregulējuma iestādēm būtu jābūt iespējai izvēlēties, vai pārņemt kontroli ar tiešu iejaukšanos iestādē vai ar izpildrīkojumu. Attiecīgo lēmumu tām būtu jāpieņem atkarībā no lietas apstākļiem. Šķiet, ka šajā posmā efektīvai sadarbībai starp dalībvalstīm nav nepieciešamības noteikt vienu modeli. (55)Noregulējuma sistēmā būtu jāietver procesuālās prasības, lai nodrošinātu, ka noregulējuma pasākumi tiek pienācīgi izziņoti un nodoti atklātībai. Tomēr, tā kā informācija, ko noregulējuma procesā iegūst noregulējuma iestādes un to profesionālie padomdevēji, var būt konfidenciāla, pirms noregulējuma lēmuma nodošanas atklātībai uz šo informāciju būtu jāattiecina efektīvs konfidencialitātes režīms. (56)Valstu varas iestādēm nepieciešamas pagaidu pilnvaras, lai nodrošinātu akciju vai parāda instrumentu un aktīvu, tiesību un saistību efektīvu nodošanu. Šīs pilnvaras ietver pilnvaras atcelt trešo personu tiesības, kas izriet no nodotajiem instrumentiem vai aktīviem, pilnvaras nodrošināt līgumu izpildi un procedūru nepārtrauktību attiecībā uz nodoto aktīvu un akciju saņēmēju. Tomēr tās neskar darbinieku tiesības izbeigt darba līgumu. Tāpat tās neskar personas tiesības izbeigt līgumu citu iemeslu dēļ, kas nav bankrotējošas iestādes aizstāšana ar jaunu iestādi. Noregulējuma iestādēm nepieciešamas arī pagaidu pilnvaras, lai pieprasītu atlikušajai iestādei, kas tiek likvidēta parastajā maksātnespējas procedūrā, sniegt pakalpojumus, kas nepieciešami, lai iestāde, kurai nodoti aktīvi vai akcijas ar uzņēmējdarbības pārdošanas instrumentu vai pagaidu iestādes instrumentu, varētu veikt savu uzņēmējdarbību. (57)Saskaņā ar Pamattiesību hartas 47. pantu ieinteresētajām personām ir tiesības uz taisnīgu tiesas procesu un efektīvu to tiesību aizsardzību attiecībā uz pasākumiem, kas tās ietekmē. Tāpēc noregulējuma iestāžu pieņemtos lēmumus var nodot izskatīšanai tiesā. Tomēr, tā kā šās direktīvas mērķis ir piedāvāt risinājumu ārkārtējas steidzamības situācijām un tā kā jebkura noregulējuma iestādes lēmuma apturēšana var kavēt galveno funkciju nepārtrauktību, ir jāparedz, ka nekāda pārskatīšanas pieteikuma iesniegšana un nekāds starplaikā izdots tiesas rīkojums nevar apturēt noregulējuma lēmuma izpildi. Turklāt, lai aizsargātu trešās personas, kas līdz ar iestāžu noregulējuma pilnvaru īstenošanu iegādājušās noregulējamās iestādes aktīvus, tiesības un saistības, un lai nodrošinātu finanšu tirgu stabilitāti, pārskatīšanai tiesā nevajadzētu ietekmēt nevienu administratīvo aktu vai darījumu, kas noslēgti, pamatojoties uz atceltu lēmumu. Tāpēc tiesiskās aizsardzības līdzekļiem attiecībā uz atceltu lēmumu būtu jābūt ierobežotiem, ietverot tikai kompensācijas piešķiršanu par nodarīto kaitējumu iesaistītajām personām. (58)Efektīva noregulējuma interesēs un nolūkā izvairīties no jurisdikcijas kolīzijas, ir jānodrošina, lai netiek sāktas vai turpinātas parastās maksātnespējas procedūras attiecībā uz bankrotējošu iestādi, kamēr noregulējuma iestāde īsteno tās noregulējuma pilnvaras vai piemēro noregulējuma instrumentus. Tāpat ir lietderīgi un nepieciešami uz ierobežotu laiku atlikt noteiktas līgumā paredzētas saistības, lai noregulējuma iestādei būtu laiks noregulējuma instrumentus ieviest praksē. (59)Lai nodrošinātu, ka noregulējuma iestādēm, nododot aktīvus un saistības privātā sektora pircējam vai pagaidu iestādei, ir pietiekami daudz laika, lai noteiktu, kuri līgumi ir jānodod, ir lietderīgi noteikt samērīgus ierobežojumus darījumu partnera tiesībām izslēgt, paātrināt vai citādi izbeigt finanšu līgumus pirms nodošanas veikšanas. Šāds ierobežojums ir nepieciešams, lai ļautu iestādēm iegūt patiesu priekšstatu par bankrotējošas iestādes bilanci bez vērtības un darbības jomas izmaiņām, ko radītu šādu izbeigšanas tiesību plaša īstenošana. Lai pēc iespējas minimāli iejauktos darījumu partneru līgumiskajās tiesībās, izbeigšanas tiesību ierobežojumu vajadzētu piemērot tikai saistībā ar noregulējuma darbību un saglabāt tiesības uz izbeigšanu, kas izriet no citu saistību neizpildes (tostarp nesamaksāta vai nepiegādāta drošības iemaksa). (60)Lai saglabātu leģitīmas kapitāla tirgus darbības dažu, bet ne visu bankrotējošas iestādes aktīvu, tiesību un saistību nodošanas gadījumā, ir lietderīgi iekļaut aizsardzības pasākumus, lai novērstu saistīto saistību, tiesību un līgumu sadalīšanu. Šā