1.Ievads

ES pārkārtošanās uz resursefektīvu un klimatneitrālu aprites ekonomiku, kā arī iecere panākt nulles piesārņojuma līmeni un nepieciešamība aizsargāt un uzlabot biodaudzveidību ir rosinājušas vispārēju plastmasas ražošanas, izmantošanas un likvidēšanas veidu pārskatīšanu. Neraugoties uz centieniem palielināt plastmasas ilgtspēju un apritīgumu, Eiropā 2020. gadā tikai 14 % plastmasas atkritumu tika reciklēti iekšzemē, bet pārējie vai nu incinerēti ar enerģijas atgūšanu, apglabāti poligonos, kļuvuši par drazu, vai eksportēti. Ņemot vērā šo galvenokārt lineāro modeli un liecības, ka ražošana nākamajos 20 gados divkāršosies, ir steidzami jāuzlabo plastmasas vispārējā vidiskā ilgtspēja. Tomēr siltumnīcefekta gāzu (SEG) emisiju, atkritumu rašanās, plastmasas drazas un plastmasas radītā piesārņojuma ievērojama samazināšana ir sarežģīts izaicinājumu kopums.

Meklējot risinājumus šiem izaicinājumiem, mūsu ikdienas dzīvē parādās biobāzēta, bionoārdāma un kompostējama plastmasa, kas ir alternatīva pašlaik dominējošajām konvencionālajām plastmasām. Šādu veidu plastmasu izmanto tādiem pielietojumiem kā iepakojums (tas veido gandrīz pusi no šādu veidu plastmasas pieprasījuma), kam seko patēriņa preces un tekstilizstrādājumi, kā arī tādās nozarēs kā lauksaimniecība, transports un būvniecība. Pasaulē šādu veidu plastmasa veido 1 % no kopējās plastmasas ražošanas jaudas, kas ir vairāk nekā 2 miljoni tonnu gadā. Eiropā tiek ražota ceturtdaļa no šā apjoma, bet Āzijā — gandrīz puse. Paredzams, ka to ražošanas apjoms pieaugs straujāk nekā iepriekšējos gados un līdz 2025. gadam divkāršosies to daļa no kopējās plastmasas ražošanas jaudas.

Biobāzētu, bionoārdāmu un kompostējamu plastmasu Eiropā un starptautiskā mērogā plaši uzskata par videi draudzīgāku nekā konvencionālo plastmasu, ko ražo no fosilajiem resursiem un kura nav bionoārdāma. Tajā pašā laikā ir arvien vairāk zinātnisku pierādījumu un lielāka izpratne, ka ir jāievēro vairāki nosacījumi, lai nodrošinātu, ka šādu veidu plastmasas ražošanai un izmantošanai kopumā ir pozitīvi vidiski iznākumi un ka tā nepastiprina tādas problēmas kā piesārņojums ar plastmasu, klimata pārmaiņas un biodaudzveidības izzušana. Lai gan plastmasas ražošana no biomasas vai gādāšana, lai plastmasas izstrādājumi varētu bionoārdīties noteiktās saņēmējvidēs, var sagādāt virkni priekšrocību salīdzinājumā ar konvencionālo plastmasu, šiem risinājumiem ir savas ilgtspējas problēmas un kompromisi, kas būtu labi jāizprot un pienācīgi jāņem vērā. Tiem arī nevajadzētu novērst uzmanību no nepieciešamības plastmasas aprites ciklu saskaņot ar aprites ekonomiku un prioritāri nodrošināt, ka vispirms tiek samazināts resursu izmantojums, ka visu ievadresursu — arī biobāzētu ievadresursu — materiāli ciklā tiek saglabāti pēc iespējas ilgāk un ka otrreizējām izejvielām tiek dota priekšroka salīdzinājumā ar primārajām izejvielām.

Lai gan ES rīcībpolitikas un tiesību akti pievēršas dažiem biobāzētās, bionoārdāmās un kompostējamās plastmasas aspektiem un pielietojumiem, par pamatu gan publiskā, gan privātā sektora lēmumiem būtu labāk izmantot sistēmiskāku pieeju. Šādas pieejas pamatā vajadzētu būt Eiropas zaļajam kursam, Aprites ekonomikas rīcības plānam un ES Plastmasas stratēģijai. Turklāt Nulles piesārņojuma rīcības plāna mērķis ir līdz 2030. gadam par 50 % samazināt jūras piedrazojumu ar plastmasu un par 30 % samazināt vidē nonākošās mikroplastmasas daudzumu. ES Augsnes stratēģijas uzmanības centrā ir augsnes kontaminācijas novēršana avotā.

Šīs rīcībpolitikas prioritārā secībā veicina šādu mērķu sasniegšanu: samazināt plastmasas daudzumu, to atkalizmantot un reciklēt, lai minimalizētu enerģijas un resursu patēriņu un materiālus pēc iespējas ilgāk noturētu ekonomiskajā ciklā, vienlaikus tiecoties panākt no toksikantiem brīvu vidi.

Sistēmiskākas pieejas mērķis būs panākt precīzu līdzsvaru starp nepieciešamību samazināt atkarību no fosilajiem resursiem, kuras ietekme ir spēcīgi izpaužas pašreizējā enerģētiskajā krīzē, ko izraisījis Krievijas brutālais karš pret Ukrainu, un panākt nodrošinātību ar pārtiku, ko ietekmē zemes izmantošana biomasas ražošanai, kurai jāapmierina konkurējošas prasības.

Šā biobāzētas, bionoārdāmas un kompostējamas plastmasas rīcībpolitikas satvara mērķis ir nodrošināt labāku izpratni par izaicinājumiem un ieguvumiem, kas izriet no šādas plastmasas izmantošanas. Tajā ir arī izklāstīti nosacījumi, kas nodrošina, ka to ražošanas un patēriņa ietekme uz vidi kopumā ir pozitīva. Tā mērķis ir novērst rīcībpolitikas nepilnības, ievirzīt turpmāko ES rīcībpolitiku vai tiesību aktus šādos jautājumos un palīdzēt tirgu orientēt tā, lai izvairītos no jebkādas ilgtnespējīgas attīstības. Vienota izpratne visā ES par šo plastmasas materiālu izmantošanu turklāt nāks par labu vienotajam tirgum un novērsīs atšķirību rašanos nacionālā līmenī, kas tirgu sadrumstalo.

2.Jēdzieni. Biobāzēta, bionoārdāma vai kompostējama plastmasa?

Nosaucot plastmasu par biobāzētu, tiek norādīts uz izejvielām vai ievadresursiem, kas tiek izmantoti tās ražošanā. Konvencionālā plastmasa tiek ražota no fosilajiem resursiem (naftas un dabasgāzes), savukārt biobāzēta plastmasa tiek ražota no biomasas. Pašlaik biomasa galvenokārt tiek iegūta no augiem, kas tiek ar nolūku audzēti izmantošanai par ievadresursiem fosilo resursu aizstāšanai, piemēram, cukurniedrēm, graudaugiem, eļļas augiem, vai to veido nepārtikas resursi, piemēram, koksne. Citi avoti ir organiskie atkritumi un blakusprodukti, piemēram, lietota pārtikas eļļa, cukurniedru izspaidas un taleļļa. Plastmasu var pilnībā vai daļēji izgatavot no biobāzētiem ievadresursiem. Kā redzams attēlā, biobāzēta plastmasa var būt vai nu bionoārdāma, vai bionenoārdāma.

Konvencionālā plastmasa tās kalpošanas laika beigās nesadalās, savukārt plastmasa, ko dēvē par bionoārdāmu, ir izstrādāta tā, lai kalpošanas laika beigās sadalītos, visām tās organiskajām sastāvdaļām (polimēriem un organiskajām piedevām) pārvēršoties galvenokārt oglekļa dioksīdā un ūdenī, jaunā mikrobu biomasā, minerālsāļos un, ja nav skābekļa, metānā. Lai tas notiktu, papildus noteiktām plastmasas materiāla īpašībām ir nepieciešami piemēroti apstākļi saņēmējvidē un pietiekams laiks. Tāpēc plastmasas bionoārdīšanās jāskata ne tikai no materiāla īpašību viedokļa, bet galvenokārt no sistēmas īpašību viedokļa, kur ar materiālu un vidi saistītie faktori ir vienlīdz svarīgi. Kā redzams tālāk, bionoārdāma var būt gan biobāzēta, gan fosila plastmasa.

Kompostējama plastmasa ir bionoārdāmas plastmasas apakškopa, kas projektēta tā, lai bionoārdītos kontrolētos apstākļos, parasti — rūpnieciskajā kompostēšanā īpašos kompostēšanas vai anaerobiskās noārdīšanas kompleksos. Bionoārdāmās plastmasas atkritumi, ko nosūta uz rūpniecisku kompostēšanu, vispirms ir jāsavāc. Ir izstrādāts Eiropas standarts rūpnieciski kompostējamam iepakojumam, bet ne mājsaimnieciskajai kompostēšanai, jo pēdējā gadījumā kompostēšanas apstākļi var būtiski atšķirties.

1. attēls. Alternatīvas konvencionālajām plastmasām (avots: Eiropas Vides aģentūra)