1. iedaļa. Kopsavilkums

Šī atbilstības pārbaude attiecas uz divām sistēmām, ko uzņēmumi var izmantot pēc brīvprātības principa, proti, Regulu (EK) Nr. 66/2010 par ES ekomarķējumu (turpmāk “ES ekomarķējuma regula”) un Regulu (EK) Nr. 1221/2009 par organizāciju brīvprātīgu dalību Kopienas vides vadības un audita sistēmā (EMAS) (turpmāk “EMAS regula”). Saskaņā ar Komisijas Labāka regulējuma pamatnostādnēm atbilstības pārbaudes ietvaros izskatīja minēto sistēmu nozīmīgumu, lietderīgumu, efektivitāti, saskaņotību un ES pievienoto vērtību.

Atbilstības pārbaudes procesam izmantoja divus atsevišķus izvērtējuma pētījumus, kurus atbalstīja ieinteresēto personu līdzdalība, tostarp sabiedriskā apspriešana par ES ekomarķējumu un mērķorientēta apspriešanās ar ieinteresētajām personām par EMAS. Šī apspriešanās ar ieinteresētajām personām bija sevišķi svarīga, jo atbilstības pārbaudes vispusīgumu zināmā mērā ierobežoja brīvprātīgās dalības nosacījums šajās sistēmās, kā arī sistēmu ietekmes kvantificēšanai nepieciešamo datu trūkums. Tā kā nav kopīgi noteiktas metodes organizāciju veikuma vides jomā un ražojumu ekoloģisko raksturlielumu kvantificēšanai un salīdzinošajai vērtēšanai, nav arī iespējams sistemātiski salīdzināt ražojumus un organizācijas, kas piedalās sistēmās, ar ražojumiem un organizācijām, kas tajās nepiedalās. Turklāt regulās nav noteikti skaidri mērķi par to apguvi, tādēļ nav iespējams kvantitatīvi izvērtēt, vai sistēmas ir vai nav nodrošinājušas gaidītos rezultātus.

Tomēr atbilstības pārbaude ļāva novērtēt sistēmu darbību un rezultātus, lai izdarītu secinājumus par to, kas darbojas un/vai kas nedarbojas labi.

Svarīgākie konstatējumi par to, kā regulas sasniedz savus mērķus, kādi tie identificēti un izvērtēti saskaņā ar atbilstības pārbaudes intervences loģiku, ir tādi, ka regulas:

•palīdz samazināt patēriņa un ražošanas ietekmi uz vidi (vispārīgais mērķis); •palīdz veicināt organizāciju veikuma vides jomā pastāvīgu uzlabošanu un popularizē ražojumus, kuru ietekme uz vidi ir iespējami maza (konkrētie mērķi), pateicoties ES ekomarķējuma kritērijiem un EMAS organizācijās novērotajiem ekoloģiskajiem uzlabojumiem (darbības mērķis).

Tomēr:

•šo ieguldījumu būtiski ierobežo apmērs, kādā ražotāji un organizācijas apgūst EMAS un ES ekomarķējumu (darbības mērķis), ko nosaka ārējo ieinteresēto personu, tostarp darījumu partneru, patērētāju, kā arī iestāžu, informētības ierobežotība, kura noved pie ierobežotas tirgus un administratīvās/regulatīvās atzinības par dalību sistēmās, un ko nosaka dalības kritēriji, kuri dažos gadījumos var būt ES rūpniecībai grūti izpildāmi; •šis ieguldījums ir ierobežots salīdzinājumā ar risināmo problēmu kopējo apmēru, proti, nepieciešamību samazināt patēriņa un ražošanas kopējo ietekmi uz vidi.



Neraugoties uz šiem ierobežojumiem, regulas joprojām ir nozīmīgas kā daļa no to ES politikas pasākumu kopuma, ar kuriem reaģē uz pieaugošo nepieciešamību mainīt pašreizējos patēriņa paradumus un ražošanas modeļus, kā to atspoguļo pašreizējie stratēģiskie politikas mērķi, tostarp stratēģija “Eiropa 2020”, Ceļvedis par resursu efektīvu izmantošanu Eiropā, Septītā vides rīcības programma un ES rīcības plāns pārejai uz aprites ekonomiku. Salīdzinot ar pārējiem ES politikas instrumentiem, EMAS un ES ekomarķējums (kopā ar zaļo publisko iepirkumu) ir unikāli, jo to mērķis ir mazināt ietekmi uz vidi visā aprites ciklā, pievēršoties arī Eiropas patēriņa pieaugošajai ietekmei valstīs ārpus ES, kurās nereti ražo ražojumus un materiālus un no kurām tos ieved ES. Attiecībā uz EMAS ir radies jautājums par tās turpmāko nozīmīgumu, jo 2015. gadā pārskatītajā ISO 14001 tiek pārņemts aizvien lielāks skaits EMAS pamatelementu, lai gan visi no tiem vēl nav pārņemti.

Regulas var uzskatīt par daļēji lietderīgām, jo tās nodrošina:

•ražojumu ar ES ekomarķējumu labākus ekoloģiskos raksturlielumus. Tomēr nav iespējams pārbaudīt kvantitatīvo ekoloģiskās izcilības kritēriju (tirgū pieejamo ražojumu labākie 10–20 % ekoloģisko raksturlielumu), jo nav kopīgi noteikta nekāda salīdzināšanas metodika un trūkst vispusīgu datu. Tāpat dažos gadījumos, kad ES ekomarķējuma kritēriju spēkā esības termiņš tiek pagarināts, neveicot rūpīgu tirgus situācijas attīstības analīzi, ES ekomarķējums, iespējams, vairs neatspoguļo ekoloģisko izcilību;

•EMAS sertificētām organizācijām labāku veikumu vides jomā saistībā ar lielāko daļu pamatrādītāju, tostarp enerģijas, ūdens un CO2 jomā. Pamatrādītāji atkritumu un materiālu jomā nav viennozīmīgi, proti, vairāk nekā 75 % EMAS reģistrēto uzņēmumu, no vienas puses, ir panākuši pozitīvu ietekmi uz veikumu atkritumu un materiālu jomā, bet, no otras puses, uzrāda negatīvu vidējo veikumu, kas aprēķināts no pamatrādītāju ziņojumu izlases. Pētījumi liecina, ka EMAS kopumā nodrošina lielāku veikuma vides jomā uzlabojumu par ISO 14001.

Tomēr instrumentu vispārējo lietderību samazina ierobežotā apguve, proti,

•EMAS un ES ekomarķējuma apguve nav pietiekama, lai funkcionētu kā kopējā tirgus dzinējspēks un lai tādējādi panāktu būtiskas izmaiņas attiecībā uz vispārējiem patēriņa paradumiem un ražošanas modeļiem, šādā veidā nodrošinot ievērojamus ekoloģiskus ieguvumus, kuri būtu plašāki un neattiektos tikai uz uzņēmumiem un organizācijām, kas izlemj piedalīties šajās sistēmās. Abu regulu ierobežoto apguvi nosaka informētības un atpazīstamības tirgū trūkums, nepietiekama atzinība sabiedriskajā politikā un atbilstības un pārbaudes izmaksas.

Attiecībā uz ES ekomarķējumu trūkst popularizēšanas pasākumu, ir daudz un stingras kritēriju prasības un ir grūti nodrošināt atbilstību 6. panta 6. punktam, kas aizliedz izmantot bīstamas vielas. Tāpat būtiski atšķiras apguves līmeņi attiecībā uz dažādiem ražojumu veidiem — vairākām ražojumu grupām nav nekādas apguves vai ir tikai neliela apguve, kas, no vienas puses, atspoguļo šķēršļus, kādi pastāv attiecībā uz dažām konkrētām ražojumu grupām, un, no otras puses, to, ka, izraugoties grupas, kurām vajadzētu izstrādāt/pārskatīt kritērijus, netiek izmantota stratēģiska pieeja.

Attiecībā uz EMAS papildu šķēršļus rada tas, ka tā netiek integrēta sabiedriskajā politikā stimulu un atbrīvojumu no citām reglamentējošām prasībām (normatīvs atvieglojums) veidā, popularizēšanas pasākumu trūkums un tas, ka pastāv globāli atzīta un mazāk prasīga vides vadības sistēma (ISO 14001), kam tirgū ir vadošā pozīcija.

Abu sistēmu lietderība dalībvalstīs atšķiras — dažās nav panākta nekāda vai ir panākta ļoti neliela apguve, savukārt citās ir gūti labāki rezultāti, piemēram, Vācijā un Spānijā, kur attiecīgi ir 1882 un 1289 reģistrēti EMAS objekti, un Francijā un Itālijā, kur attiecīgi ir 555 un 359 reģistrētas ES ekomarķējuma licences. Šādas atšķirības galvenokārt nosaka dalībvalstu ieguldīto resursu līmenis, kā arī tas, vai ir īstenotas iniciatīvas, lai šos instrumentus integrētu plašākā vides politikas virzienu kopumā. Piemēram, sasaistot EMAS ar noteikumiem par vides pārbaudēm, var motivēt organizācijas pieņemt EMAS un saņemt normatīvu atvieglojumu; līdzīgi ekomarķējuma izmantošanu var sekmēt, to sasaistot ar zaļo publisko iepirkumu.