Gan augstu patērētāju aizsardzības līmeni, gan sekmīgi funkcionējoša iekšējā tirgus rašanos ir izdevies panākt daļēji. Visefektīvākie direktīvas noteikumi ir noteikumi, kas attiecas uz atteikuma tiesībām un pirmstermiņa atmaksu, kā arī noteikumi, ar ko reglamentē gada procentu likmi. Turpretī noteikumi par kredītspējas novērtēšanu un kredītu datubāzēm nav bijuši pilnīgi efektīvi. Iemesli, kādēļ direktīva ir bijusi tikai daļēji efektīva, izriet kā no pašas direktīvas (piemēram, dažu pantu neprecīziem formulējumiem), tā no ārējiem faktoriem, piemēram, praktiskās piemērošanas un izpildes dalībvalstīs un ar direktīvu neaptvertajiem patēriņa kredītu tirgus aspektiem.

Šajā ziņojumā ir izklāstīti svarīgākie izvērtējuma rezultāti un atziņas, kas gūtas, piemērojot direktīvu pēdējos desmit gadus, un aprakstīti ar direktīvas 27. panta 2. punktu noteiktie apsvērumi . Tajā ir izmantoti Komisijas dienestu izstrādāta visaptveroša izvērtējuma dokumenta rezultāti; to publicē vienlaikus ar šo ziņojumu.

Šajā situācijā Komisija nolēma veikt pilnīgu direktīvas izvērtējumu, lai vērtētu tās efektivitāti, lietderīgumu, saskanību, piemērotību, kā arī ES pievienoto vērtību . Izvērtējums tika veikts saskaņā ar labāka regulējuma principiem, ieskaitot atklātu sabiedrisko apspriešanu no 2019. gada janvāra līdz aprīlim, kā arī citas darbības, kas ietver apspriešanos ar ieinteresētajām personām.

Direktīva lielākajā daļā dalībvalstu izraisīja ievērojamas patēriņa kredītu vides reformas. Dalībvalstīm nācās vai nu izstrādāt un ieviest pavisam jaunu tiesisko regulējumu kredītu tirgum, vai grozīt esošos tiesību aktus. Ciktāl šajā direktīvā bija iekļauti saskaņoti noteikumi, dalībvalstis savos tiesību aktos nedrīkstēja saglabāt vai ieviest noteikumus, kas atšķiras no direktīvā paredzētajiem. Tomēr dalībvalstīm deviņos neobligātos noteikumos tika atļauta elastīga rīcības brīvība izmantot konkrētas regulatīvās iespējas. Turklāt dažos direktīvas noteikumos ir paredzēti konkrēti mērķi, bet nav skaidri noteikts sasniedzamais rezultāts. Šādi dalībvalstīm tika dota zināma papildu rīcības brīvība direktīvas īstenošanā.

Direktīvas mērķis nav mudināt patērētājus vairāk ņemt kredītus, bet gan nodrošināt tiem visu nepieciešamo informāciju, lai pirms kredīta ņemšanas pārdomātu un salīdzinātu piedāvājumus, kā arī sniegt tiem tiesības gadījumos, ja tie pārdomātu. Tā aptver no 200 EUR līdz 75 000 EUR lielus patēriņa kredītus, piemēram, aizdevumus personīgajam patēriņam, pārtēriņa kredītus un kredītkartes, kā arī nenodrošinātus aizdevumus, kuru summa pārsniedz 75 000 EUR un kuru mērķis ir mājokļa nekustamā īpašuma renovācija. Direktīva neattiecas uz atsevišķiem konkrētiem patēriņa kredītu veidiem (piemēram, noteiktiem bezprocentu kredītiem, noteiktiem līzinga līgumiem).

Daži no šiem jaunajiem produktiem patlaban neietilpst direktīvas darbības jomā. Vienlaikus daži no tiem rada īpašu risku patērētājiem, jo ar tiem saistītie maksājumi var būt vai nu jau sākotnēji ļoti augsti, vai ar laiku strauji pieaugt, radot risku, ka patērētāja parāds nekontrolējami pieaugs.

Patēriņa kredītu tirgū, pateicoties inovācijai vai pielāgotiem aizguvumiem no korporatīvo finanšu nozares, ir parādījušies jauni produkti, piemēram, īstermiņa kredīts ar augstām izmaksām, atjaunojams kredīts vai vienādranga aizdevums.

Digitalizācijas rezultātā tirgū ir arī ienākuši jauni tirgus dalībnieki, kas piedāvā kredītlīgumus dažādās formās, piemēram, platformu kredītus vai vienādranga aizdevumus. Minētais ir radījis diskusijas par to, vai uz jauniem tirgus dalībniekiem attiecas un būtu attiecināma direktīvas darbības joma un vai direktīvā paredzētā pašreizējā “kreditora” definīcija ir pietiekama. Digitalizācija ir arī likusi apšaubīt, vai pašreizējie panti par informāciju, kas sniedzama pirms līguma noslēgšanas, ir piemēroti bezpapīra videi, kurā tiek izmantoti digitāli rīki, piemēram, mobilie tālruņi un planšetdatori.

Direktīvas pievienotā vērtība izpaužas tādējādi, ka ar to tika panākts augsts patērētāju tiesību aizsardzības līmenis ES un mazināta ES tiesiskā regulējuma sadrumstalotība, ieviešot konkrētus saskaņošanas pantus (piemēram, standartizētus informācijas sniegšanas formātus), tādējādi uzlabojot patērētāju tiesību aizsardzību un mazinot šķēršļus pārrobežu kredītu izsniegšanai.

Direktīva kopumā ir saskaņota ar citiem ES līmeņa patērētāju tiesību politikas pasākumiem un tiesību aktiem, kā arī papildina tos. Lai gan nav būtisku nesakritību ar citiem attiecīgajiem ES līmeņa tiesību aktiem, tālāka saskaņošana vai sinerģija ar šiem tiesību aktiem varētu palīdzēt uzlabot juridisko skaidrību no patērētāju un kreditoru viedokļa. Viens no šādiem piemēriem attiecas uz kredītspējas novērtēšanu un iespējamo vajadzību labāk saskaņot direktīvu attiecīgi ar Hipotekāro kredītu direktīvu un Vispārīgo datu aizsardzības regulu.

Direktīvas stāšanās spēkā ir radījusi vairāku veidu sākotnējās un pastāvīgās izmaksas (piemēram, privātiem uzņēmumiem — personāla apmācības un sākotnējās izveides izmaksas; publiskajām iestādēm — pārraudzības, atbilstības nodrošināšanas un izpildes panākšanas izmaksas). Tomēr galvenais konstatējums ir tāds, ka svarīgākais ieguvums no direktīvas, proti, mazāks kaitējums patērētājiem, atsver šīs izmaksas.

Direktīvas 8. pantā ir paredzēts pienākums novērtēt patērētāja kredītspēju pirms kredīta piešķiršanas patērētājam. Pantā ir noteikts kreditora pienākums novērtēt “patērētāja kredītspēju, pamatojoties uz pietiekamu informāciju, kas attiecīgā gadījumā iegūta no patērētāja, un, ja nepieciešams, uz ziņām, kas iegūtas no attiecīgās datubāzes”, konkrētāk nenosakot pārbaudāmo informāciju vai nosacījumus, ar kādiem kreditors var atzīt patērētāju par kredītspējīgu. Pārbaudāmo informāciju un lēmumu pieņemšanas procesu nosaka dalībvalstu līmenī, un kredītspējas novērtēšanas nianšu tālākā regulēšanā dalībvalstīm ir atstāta ievērojama rīcības brīvība.

Cita ar pārredzamību saistīta problēma, kas ir parādījusies pēdējās desmitgades laikā, attiecas uz televīzijā un radio pārraidītajām patēriņa kredītu reklāmām. Direktīvas 4. panta noteikumu dēļ svarīga informācija tiek vai nu parādīta ļoti īsu laiku, vai izrunāta ļoti ātri, nedodot patērētājiem pietiekamu laiku, lai to aptvertu un iegaumētu. Minētais liecina par praktiskajām grūtībām panākt, lai pašreizējais direktīvas 4. pants būtu vienlīdz lietderīgs visu veidu plašsaziņas līdzekļos.

Direktīvas 2. pantā noteiktie izņēmumi no tās darbības jomas ir ievērojami un aptver dažus plaši izmantotus aizdevumus, kā arī aizdevumus, attiecībā uz kuriem ir dokumentāri pierādīts, ka tie noteiktos gadījumos biežāk rada kaitējumu patērētājiem, piemēram, bezprocentu aizdevumus, ātros aizdevumus, līzinga līgumus bez pienākuma veikt pirkumu vai līgumus ar lombardiem.

Gada procentu likme ir kredīta kopējās izmaksas patērētājam, kas ir izteiktas gada procentos no kredīta kopsummas. Lai gan iepriekšējos tiesību aktos, kas attiecās uz patēriņa kredītiem, jau pastāvēja noteikums par gada procentu likmi, ar direktīvu tika pavisam harmonizēta gada procentu likmes aprēķināšana, sniedzot saskaņotu formulu tās aprēķināšanai visās dalībvalstīs. Tādēļ ar direktīvu ir nodrošināts kopīgs un salīdzināms rīks, kas ir ļoti efektīvs un sniedz patērētājiem augstu pievienoto vērtību .

Patērētājam ir dots 14 kalendāro dienu termiņš, kurā tas var atteikties no kredītlīguma, nenorādot nekādu pamatojumu. Turklāt pirmstermiņa atmaksas noteikums ļauj patērētājam pilnīgi vai daļēji jebkurā laikā atmaksāt vēl nesamaksāto parādu, kas izriet no kredītlīguma.

Vairums dalībvalstu ir paredzējušas papildu noteikumus par kredītspējas novērtēšanu un piekļuvi datubāzēm, sīkāk nosakot, kā jāveic kredītspējas novērtēšana, kā arī nosakot kreditoriem papildu pienākumus. Lielākā daļa dalībvalstu, kas paredzēja ko vairāk par vienkāršu pienākumu pārbaudīt aizņēmēja maksātspēju, ir paredzējušas dokumentus, kas patērētājiem jāiesniedz to kredītspējas novērtēšanai .

Vienīgais direktīvā noteiktais kredītspējas novērtēšanas datu avots ir dalībvalstīs pastāvošās kredītu datubāzes, kurās tiek glabāta informācija par patērētāju esošajiem kredītiem un iespējamo saistību neizpildi. Direktīvas 9. pantā, kas attiecas uz pieeju datubāzei, katrai dalībvalstij ir noteikts pienākums nodrošināt citu dalībvalstu kreditoriem pieeju attiecīgajā dalībvalstī izmantotajām datubāzēm. Tomēr direktīvā nekas nav teikts par šādas pieejas nodrošināšanas kārtību, kā rezultātā atsevišķas dalībvalstis ir noteikušas dažādas pieejas prasības. Turklāt kredītu datubāzes un tajās iekļautā informācija dažādās dalībvalstīs atšķiras — tās var būt publiskas vai privātas, kā arī saturēt pozitīvus datus (proti, datus par visiem personas saņemtajiem kredītiem) vai negatīvus datus (proti, tikai datus par saņemto kredītu saistību neizpildi), vai abu veidu datus.

Katras dalībvalsts datubāzu atšķirības apgrūtina kreditora uzdevumu izpildi pārrobežu darbībā.

Papildus dalībvalstu atšķirīgajai 8. un 9. panta vispārējo prasību ieviešanai praksē, dažas dalībvalstis ieviesa kreditoriem dažādas citas prasības attiecībā uz kredītspējas novērtēšanu, piemēram, noteikumus, kas aizliedz kreditoriem izbeigt kredītlīgumu vai piemērot sankcijas un maksājumus par kavētiem maksājumiem, ja kredītspējas novērtēšana nav notikusi pareizi.

Tādēļ pašreizējie direktīvas noteikumi kredītspējas novērtēšanas noteikumu un datubāzu savietojamības jomā ir radījuši sadrumstalotu situāciju, kas apgrūtina patēriņa kredītu iekšējā tirgus labāku darbību.

Direktīvas izpildes panākšana

Direktīvas 23. pants nosaka, ka dalībvalstīm ir jāpieņem noteikumi par sankcijām, kas piemērojamas par valsts noteikumu, kuri pieņemti saskaņā ar direktīvu, pārkāpumiem, un ka šīm sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.

Šādi rīkojoties, dalībvalstis kopumā par valsts noteikumu, ar kuriem transponē direktīvu, pārkāpumiem ir paredzējušas civiltiesiskus un administratīvus sodus, taču dažas dalībvalstis papildus civiltiesiskiem un administratīviem sodiem ir paredzējušas iespēju piemērot kriminālsodus. Tā rezultātā ir izveidojušās nozīmīgas atšķirības starp to sankciju veidiem un apmēru, ko valstu iestādes izmanto direktīvas piemērošanā. Turklāt, lai gan nelielā dalībvalstu vairākumā pastāv tikai viena izpildstruktūra, kas atbild par direktīvas ievērošanu, daudzas dalībvalstis direktīvas dažādo aspektu pareizas īstenošanas nodrošināšanai ir iecēlušas vairākas struktūras; dažās dalībvalstīs kompetentā iestāde ir atkarīga no kredīta sniedzēja veida, proti, no tā, vai kredīta sniedzējs ir banka vai nebanku aizdevējs. Tas, ka pastāv vairākas kompetentās iestādes ar atšķirīgām tiesībām piemērot sankcijas, kā arī dažādas kompetentās iestādes dažādu veidu operatoriem, ir ietekmējis dažādu pakalpojumu sniedzēju kategoriju konkurences pozīcijas un piemērošanas vienveidīgumu.

3.Direktīvā paredzēto regulatīvo iespēju izmantošana dalībvalstīs

Iepriekš uzsvērtās direktīvas nepilnības vēl vairāk ir pastiprinājuši ar dažiem direktīvas elementiem saistīto dalībvalstu regulatīvo iespēju rezultāti. Lai gan ar direktīvu tika noteikts pienākums izstrādāt īpašu saskaņotu tiesisko regulējumu patērētāju aizsardzībai, kas tās ieviešanas laikā daudzās dalībvalstīs nepastāvēja, valstu likumdevējiem tika ļauts elastīgi īstenot deviņus neobligātus noteikumus, piedāvājot dalībvalstīm iespēju izmantot atsevišķas regulatīvās iespējas.

Direktīvas 27. panta 2. punktā minētās regulatīvās iespējas

Saskaņā ar direktīvas 2. panta 5. punktu dalībvalstis var nolemt direktīvu daļēji piemērot kredītlīgumiem, ko noslēgušas organizācijas, kas ir izveidotas to biedru savstarpējam labumam . Šādu elastīgumu ir izmantojušas dažas dalībvalstis .

Saskaņā ar direktīvas 2. panta 6. punktu dalībvalstis var izvēlēties piemērot tikai dažus direktīvas pantus situācijās, kad patērētājs jau nav izpildījis sākotnējā kredītlīguma saistības, ja kreditors un patērētājs vienojas par atliktiem maksājumiem vai atmaksas metodi. Lielākā daļa dalībvalstu ir izmantojušas šo iespēju.

Saskaņā ar direktīvas 4. panta 1. punkta otro daļu ar valsts tiesību aktiem var noteikt, ka reklāmās par kredītlīgumiem, kurā nav norādījumu par procentu likmi vai jebkādiem skaitļiem, kas ir saistīti ar kredīta izmaksām patērētājam, ir jānorāda gada procentu likme. Tikai dažas dalībvalstis ir izmantojušas direktīvas 4. panta 1. punktā paredzēto elastību.

Saskaņā attiecīgi ar direktīvas 4. panta 2. punkta c) apakšpunktu un 10. panta 5. punkta f) apakšpunktu dalībvalstis var noteikt, ka gada procentu likme nav jāiekļauj informācijā, ko patērētājiem sniedz tādu kredītlīgumu reklāmas stadijā un līguma stadijā, kuri izpaužas kā konta pārtēriņa pakalpojumi un kredīts ir jāatmaksā pēc pieprasījuma vai trīs mēnešu laikā. Daudzas dalībvalstis ir izmantojušas 10. panta 5. punkta f) apakšpunktā paredzēto iespēju , savukārt 4. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzēto iespēju ir izmantojis nedaudz mazāks skaits dalībvalstu .

Vairākas dalībvalstis izvēlējās izmantot direktīvas 6. panta 2. punktā paredzēto elastīgumu, kas ļauj dalībvalstīm neiekļaut gada procentu likmi informācijā, kas sniedzama pirms līguma noslēgšanas, 2. panta 3. punktā minēto īpašo kredītlīgumu (pārtēriņa iespējas, kad kredīts jāatmaksā pēc pieprasījuma vai trīs mēnešu laikā) gadījumā.

Saskaņā ar direktīvas 10. panta 1. punkta otro daļu dalībvalstis var paredzēt noteikumus attiecībā uz kredītlīgumu noslēgšanas spēkā esību, kas atbilst Eiropas Savienības tiesību aktiem. Visas dalībvalstis ir izvēlējušās iekļaut papildu noteikumus attiecībā uz kredītlīgumu noslēgšanas spēkā esību.

Direktīvas 14. panta 2. punkts ir saistīts ar atteikuma tiesībām saistītos kredītlīgumos. Tajā ir noteikts, ka situācijā, kad direktīvas spēkā stāšanās laikā valsts tiesību aktos jau noteikts, ka līdzekļus nevar izsniegt patērētājam, pirms nav pagājis noteikts termiņš, dalībvalstis var izņēmuma kārtā noteikt, ka direktīvas 14. panta 1. punktā minēto 14 kalendāro dienu termiņu pēc patērētāja nepārprotami izteikta pieprasījuma var saīsināt līdz attiecīgajam noteiktajam termiņam. Dalībvalstis direktīvas 14. panta 2. punktu ir izmantojušas reti , jo tā piemērošana ir visai specifiska.

Direktīvas 16. pants attiecas uz patērētāja kredītlīgumā paredzēto saistību pirmstermiņa atmaksu un kreditora iespējām saņemt kompensāciju. Ar direktīvas 16. panta 4. punktu ir noteikts, ka dalībvalstis var noteikt, ka kreditoriem ir tiesības uz kompensāciju par pirmstermiņa atmaksu vienīgi ar nosacījumu, ka pirms termiņa atmaksātā summa pārsniedz valsts tiesību aktos noteikto robežlielumu (kas nedrīkst pārsniegt 10 000 EUR 12 mēnešu periodā (16. panta 4. punkta a) apakšpunkts)), un ka tie izņēmuma kārtā var pieprasīt lielāku kompensāciju, ja tie var pierādīt, ka ciestie zaudējumi pārsniedz parasto kompensācijas summu (16. panta 4. punkta b) apakšpunkts). Daudzas dalībvalstis faktiski ir paredzējušas robežvērtību, no kuras kreditors var pieprasīt kompensāciju (16. panta 4. punkta a) apakšpunkts). Saistībā ar direktīvas 16. panta 4. punkta b) apakšpunktu vairākas dalībvalstis ir izvēlējušās pieņemt tiesību aktus arī attiecībā uz situācijām, kad kreditors var pierādīt, ka pirmstermiņa atmaksas dēļ ir cietis zaudējumus, kas pārsniedz ar direktīvas 16. panta 2. punktu noteiktās robežvērtības .

Citas dalībvalstu regulatīvās izvēles, jo īpaši attiecībā uz darbības jomu