Elektroenerģijas sektorā vērojama skaidra paradigmas maiņa, proti, pāreja uz atjaunīgiem energoresursiem. No 2010. līdz 2018. gadam saules un vēja enerģijas kumulatīvā jauda ES ir pieaugusi no 110 GW līdz 261 GW. Viens no galvenajiem to sekmējošajiem faktoriem ir no saules fotoelementiem un vēja iegūtas elektroenerģijas izmaksu kritums: laikā no 2009. līdz 2018. gadam šīs izmaksas samazinājās par attiecīgi gandrīz 75 % un aptuveni 50 % (atkarībā no tirgus), un tam par iemeslu bija kapitāla izmaksu samazināšanās, efektivitātes kāpums un uzlabojumi piegādes ķēdēs, kā arī konkursa procedūru izmantošana atbalsta shēmās. Piemēram, Vācija un Nīderlande kopš 2016. gada vidus nulles subsīdiju piedāvājumu satvarā ir piešķīrusi vairāk nekā 3,1 GW atkrastes jaudas. 2020. gada jūlijā 18 dalībvalstis (lielākām) AER-E iekārtām atbalsta līmeņus nosaka iepirkuma konkursa procesā. Ierobežot elektroenerģijas mazumtirdzniecības cenas palīdzētu turpmāka virzība uz pilnībā tirgū balstītiem AER-E projektiem, jo samazinātos ar atbalstu saistītā komponente.

Atjaunīgie energoresursi rada ieguvumus ne tikai enerģētikas savienības dimensijās, bet arī daudzās citās jomās. Atjaunīgie energoresursi sekmē ekonomisko izaugsmi un darbvietu izveidi Eiropā, it sevišķi vietējā mērogā. Pašlaik šajā nozarē ES ir nodarbināti vairāk nekā 1,5 miljoni cilvēku, un tās gada apgrozījums tiek lēsts 158,9 miljardu EUR vērtībā. Nesen sagatavotajā ziņojumā par enerģijas cenām un izmaksām Eiropā dokumentēts, ka viens no būtiskajiem faktoriem, kas veicinājis enerģijas vairumcenu kritumu pēdējos gados, ir atjaunīgās enerģijas apjomu pieaugums. Tas, savukārt, varētu pazemināt enerģijas izmaksas rūpniecībai un uzlabot rūpniecības konkurētspēju. Visbeidzot, jāpatur prātā, ka digitalizācija un zemākas tehnoloģiju izmaksas atjaunīgos energoresursus padara par reālu dzinējspēku, kas patērētājus iespēcina uzņemties svarīgu lomu enerģētikas pārkārtošanā.

Energosistēmas integrācijas stratēģijā ir uzsvērts, ka nākotnē Eiropas enerģētikas pamatā jābūt aizvien lielākam ģeogrāfiski izkliedēti iegūtas atjaunīgās enerģijas īpatsvaram, tajā elastīgi jāintegrē dažādi enerģijas nesēji, vienlaikus saglabājot resursefektivitāti un novēršot piesārņojumu un biodaudzveidības izzušanu. Tīra un atjaunīga enerģija būs arī viens no pamatakmeņiem, uz kā balstīsies ekonomikas atveseļošana pēc Covid-19 krīzes. Komisijas 2020. gada 27. maijā publicētajā atveseļošanas plānā ir uzsvērts, ka jānodrošina energosistēmas labāka integrācija — kā daļa no plašākiem centieniem sekmēt investīcijas svarīgākajās tīrajās tehnoloģijās un vērtību ķēdēs, kā arī veicināt noturību visās ekonomikas nozarēs. Atveseļošanas un noturības mehānisma kontekstā dalībvalstis izstrādā nacionālos atveseļošanas un noturības plānus, kas atbilst Eiropas pusgada kontekstā apzinātajām valstij specifiskajām problēmām un prioritātēm, īpaši tām, kuras saistītas ar zaļo un digitālo pārkārtošanos vai izriet no tās. Atveseļošanas un noturības plāni saskan arī ar informāciju, ko dalībvalstis iekļāvušas Eiropas pusgada kontekstā sagatavotajās valsts reformu programmās, saskaņā ar Regulu (ES) 2018/1999 sagatavotajos nacionālajos enerģētikas un klimata plānos un to atjauninājumos, teritoriālajos taisnīgas pārkārtošanās plānos, ko paredz Taisnīgas pārkārtošanās fonds, un partnerības nolīgumos un programmās, ko paredz ES fondi.

·“spēcīga sadarbība”: 1700 GWh kopējais statistiskais pārvedums no Igaunijas (1000 GWh) un Lietuvas (700 GWh) uz Luksemburgu, 16 000 GWh statistiskais pārvedums no Dānijas uz Nīderlandi, un 80 GWh statistiskais pārvedums no Igaunijas uz Maltu;

Laikā no 2017. gada līdz 2018. gadam atjaunīgās enerģijas īpatsvars dažādos sektoros ir audzis lielākajā daļā dalībvalstu. Transporta sektorā, kurā visām dalībvalstīm būtu jāsasniedz viens un tas pats 10 % mērķrādītājs, to apsteidza tikai divas dalībvalstis — Somija un Zviedrija. Četrām dalībvalstīm līdz šā mērķrādītāja sasniegšanai pietrūkst 1 % (Francija, Nīderlande, Austrija un Portugāle), bet atlikušajām dalībvalstīm 10 % mērķrādītāja sasniegšanai būs nepieciešams straujš pieaugums. Viens no iespējamajiem risinājumiem, ko pieļauj ILUC direktīva, varētu būt statistiskie pārvedumi transporta sektorā.

Aplūkojot atjaunīgās enerģijas patēriņa absolūto līmeni ES, ir vērojams būtisks pieaugums no 189 Mtoe 2015. gadā līdz 209 Mtoe 2018. gadā, t. i., kāpums par 10,6 %. Tomēr tajā pašā periodā enerģijas bruto galapatēriņš pieauga no 1126 Mtoe līdz 1160 Mtoe, kā dēļ ir samazinājusies ietekme uz atjaunīgās enerģijas īpatsvaru, jo to aprēķina kā atjaunīgās enerģijas galapatēriņa attiecību pret enerģijas bruto galapatēriņu.

Atjaunīgās enerģijas īpatsvars, kas bija robežās no 7,4 % Nīderlandē līdz 54,6 % Zviedrijā 2018. gadā (sk. 2. attēlu), atspoguļo dalībvalstu energoresursu struktūru vēsturisko daudzveidību un to atšķirīgo atjaunīgās enerģijas potenciālu, kā arī dažādos panāktā progresa līmeņus.

Izmaksu samazināšanās ir arī viens no galvenajiem faktoriem, kas veicina atjaunīgo energoresursu izmantošanu korporatīvajā sektorā, jo īpaši tad, ja korporatīvie enerģijas patērētāji ar atjaunīgās enerģijas projekta attīstītāju slēdz tiešu elektroenerģijas iepirkuma līgumu. 2015.–2019. gadā atjaunīgo energoresursu elektroenerģijas apjoms, kas Eiropā bija jāpiegādā saskaņā ar noslēgtajiem korporatīvajiem elektroenerģijas iepirkuma līgumiem, trīskāršojās no 847 MW līdz 2487 MW.

Dalībvalstis savā piektajā valsts progresa ziņojumā par panākto atjaunīgās enerģijas jomā ziņoja par pasākumiem, ar kuriem tās racionalizē administratīvās procedūras, kas piemērojamas atjaunīgās enerģijas projektiem (saskaņā ar RED I 13. pantu). Ārējā analīzē secināts, ka kopumā liela daļa no attiecīgajiem RED I paredzētajiem pasākumiem dalībvalstīs ir īstenota sekmīgi. Daži šo pasākumu piemēri: atvieglotas procedūras neliela mēroga projektiem, sistēmu operatoru pienākums sniegt izmaksu aplēses un citu nepieciešamo informāciju, prasības attiecībā uz to, kā sadalāmas izmaksas par elektrotīkla attīstīšanu un atjaunīgās enerģijas jaudu pieslēgšanu tīklā, AER-E iekļaušana nacionālajā tīkla attīstības plānā un atbalsta shēmas, kas sekmē atjaunīgo energoresursu izmantošanu.

Tiek sagaidīts, ka 2020. gadā ES kopumā 10 % mērķrādītāju apsteigs par aptuveni 2 % un visos izvērtētajos scenārijos savu saistošo RED noteikto AER-T sektora mērķrādītāju sasniegs (un apsteigs) 16 no 27 dalībvalstīm. Šā saraksta augšgalā ir Zviedrija, kam seko Somija, Nīderlande, Īrija, Malta, Horvātija un Portugāle; salīdzinājumā ar mērķrādītāju tās visas uzrāda vairāk nekā 50 % pārpalikumu. Pārējās dalībvalstis, kuras, visticamāk, sasniegs AER-T mērķrādītājus, ir Beļģija, Vācija, Grieķija, Francija, Itālija, Ungārija, Austrija, Rumānija un Slovēnija. Tiek gaidīts, ka atlikušās 11 dalībvalstis ar pašreizējo rīcībpolitiku savus saistošos RED AER-T sektora mērķrādītājus nesasniegs, lai arī 3 dalībvalstis (Dānija, Spānija un Polija) no mērķrādītāja sasniegšanas atpaliek mazāk nekā par 0,5 %. Visvairāk atpaliek Igaunija, Kipra, Luksemburga un Lietuva — to deficīts pārsniedz 25 %.

Saskaņā ar šā modeļa prognozēm atjaunīgo energoresursu īpatsvars ES 2020. gadā sasniegs 22,8 %–23,1 % (sk. tālāk 3. attēlu). Tiek arī konstatēts, ka no daudzām atsevišķām dalībvalstīm atlikušajos gados tiek sagaidīti labi rezultāti, proti, ka sasniegtais īpatsvars apsteigs to mērķrādītājus. Tomēr pastāv nopietns risks, ka trīs dalībvalstis (Beļģija, Francija un Polija) mērķrādītāju nesasniegs. Vēl divām dalībvalstīm, proti, Nīderlandei un Luksemburgai, mērķrādītāja nesasniegšanas risks klasificējams kā mērens. Atsaucei attēlā iekļauta arī 2020. gada bāzes līnija, ko dalībvalstis norādījušas savos galīgajos nacionālajos enerģētikas un klimata plānos.

· “vāja sadarbība”: 1100 GWh statistiskais pārvedums uz Luksemburgu (400 GWh no Igaunijas un 700 GWh no Lietuvas), 8000 GWh statistiskais pārvedums no Dānijas uz Nīderlandi, un 80 GWh statistiskais pārvedums no Igaunijas uz Maltu.

Lielākā daļa ES patērēto biodegvielu ir biodīzeļdegviela (77 %, taukskābju metilesteris vai hidrogenēta augu eļļa) vai bioetanols (16 %). Citas šķidrās biodegvielas (6 %) nav konkretizētas. Aptuveni 59 % izejvielu, kas izmantotas 2018. gadā ES patērētās biodīzeļdegvielas ražošanai, ir importēti vai iegūti no importētām izejvielām, savukārt 41 % iegūts no ES izejvielām — galvenokārt rapša (26 %), lietotas cepamās eļļas (8 %) un dzīvnieku taukiem (5 %). Galvenās izcelsmes valstis ārpus ES ir Indonēzija (17 %) un Malaizija (8 %) — ES biodīzeļdegvielas ražošanai izmanto no šīm valstīm importētu palmu eļļu —, kā arī Argentīna (9 %), kas eksportē no sojas pupām izgatavotu biodīzeļdegvielu (sk. 3. tabulu).

3. tabula. ES patērētās biodīzeļdegvielas izejvielu izcelsme (2018, %, ktoe). Avots: Navigant analīze.

ES patērēto etanolu ražo galvenokārt no ES izejvielām (73 %), tai skaitā no kviešiem (34 %), kukurūzas (24 %) un cukurbietēm (14 %), un tikai nelielu daudzumu iegūst no celuloziska etanola. No trešo valstu izejvielām iegūtais bioetanols ieņem aptuveni 27 % ES bioetanola tirgus un ir galvenokārt ražots no kukurūzas, kuras izcelsmes valsts ir Ukraina, Brazīlija, ASV un Kanāda (sk. 4. tabulu).

Kvieši Kuku-rūza Mieži Rudzi Triti-kāle Cukur-bietes Cukur-niedres Celuloze Nezināms/cits Kopā (%) Kopā (ktoe) ES 34 % 24 % 14 % 0 % 73 % 2199 Ukraina 0 % 4 % 0 % 4,5 % 134 Brazīlija 2 % 1 % 2,6 % 79 Kanāda 0 % 1 % 0,8 % 24 ASV 0 % 2 % 2,2 % 68 Krievija 1 % 0 % 1,6 % 50 Pakistāna 2 % 1,6 % 49 Cits variants 0 % 1 % 1 % 2 % 4,0 % 119 Nezināms 2 % 3 % 5 % 9 % 285 Kopā (%) 37 % 34 % 2 % 3 % 5 % 14 % 4 % 0 % 2 % 100 % Kopā (ktoe) 1101 1016 70 79 136 425 116 8 54 3006

4. tabula. ES patērētā bioetanola izejvielu izcelsme (2018, %, ktoe). Avots: Navigant analīze.

Papildus biodīzeļdegvielai un bioetanolam Zviedrijā un Vācijā autotransporta sektorā tiek patērēts neliels daudzums biogāzes, attiecīgi 118 ktoe un 33 ktoe.

Cietais biokuri-nāmais Bio-gāze Bioben-zīns Biodīzeļ-degviela Citas šķidrās biodegvielas Petrolejas tipa reaktīvā biodegviela Šķidrās biodegvielas kopā Kopā Autotransports - 153,8 2997,2 13 629,9 0,7 - 16 627,8 16 781,7 Dzelzceļš 0,0 0,0 0,0 26,3 0,0 - 26,3 26,3 Iekšzemes gaisa transports - - 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 0,0 Vietējā kuģošana2) - 0,0 2,0 5,0 0,0 - 6,9 6,9 Nespecificēts transports - 0,0 0,0 5,6 0,0 0,0 5,6 5,6 Kopā 0,0 153,8 2999,2 13 666,7 0,7 0,0 16 666,6 16 820,5

1) Eurostat kategorijas “kokogles” un “cietie sadzīves atkritumi” nav iekļautas tabulā, jo atbilstoši Eurostat nrg_bal_c transporta sektorā tās netiek patērētas. Eurostat kategorijā “patēriņš cauruļvadu transportā” biodegviela netiek patērēta, tāpēc tā tabulā nav iekļauta. Šķidro biodegvielu kopējais apjoms ir biobenzīna, biodīzeļdegvielas, citu šķidro biodegvielu un petrolejas tipa reaktīvās biodegvielas kopējais apjoms. Mazticamas kombinācijas (piem., cietais biokurināmais aviācijā) ir apzīmētas ar “-”. 2) Vietējā kuģošanā iekļauti visi apjomi, kas piegādāti visu valstu karogu kuģiem Eiropā, ietverot arī iekšzemes kuģošanas un jahtu patēriņu.

5. tabula. Kopējais bioenerģijas galapatēriņš ES transporta apakšsektoros (2018, ktoe). Avots: [Eurostat nrg_bal_c]1).

2.Pārskats par ES patērēto biodegvielu ietekmi

Tiek lēsts, ka 2018. gadā ES biodegvielu patēriņa apmierināšanai vajadzīgo kultūraugu audzēšanai bija nepieciešami 7,4 Mha zemes. No šā apjoma 3,4 Mha (46 %) atrodas ES teritorijā, bet 3,8 Mha (51 %) — trešās valstīs. Atlikušie 0,2 Mha (3 %) ir miežiem, rudziem un tritikālei, kuru izcelsmes valstis nav zināmas. Biodegvielu ražošanai atvēlētais kopējais aramzemes daudzums ES veidoja 3 % (ja par pamatu ņem aplēsi, ka ES kopējā aramzemes platība ir 117 Mha). No šīs biodegvielu ražošanai atvēlētās zemes kopplatības 72 % aizņēma rapsis. 2018. gadā 0,5 % no pasaules zemes apjoma, kas tiek izmantots biodegvielas ieguves kultūru audzēšanai, bija ES patērēto biodegvielu ieguvei. ES patērēto biodegvielu ieguvei nepieciešami 8,5 % zemes, kas visā pasaulē izmantota rapša audzēšanai, un 5,2 % zemes, kas visā pasaulē izmantota palmu eļļas ieguvei. Tiek lēsts, ka ES ražoto vai patērēto biodegvielu ražošanai nepieciešamo izejvielu ieguvei lielākajā daļā trešo valstu tika izmantots mazāk nekā 1 % to kopējās aramzemes platības.

Pēdējo gadu laikā nav novērota korelācija starp pārtikas cenām un biodegvielas pieprasījumu. Jebkāda ietekme uz pārtikas cenām globālā pārtikas tirgus dinamikas kontekstā ir nenozīmīga. Lielākā daļa dalībvalstu nenovēroja nekādu ietekmi uz cenām, kas būtu saistīta ar lielāku bioenerģijas pieprasījumu konkrētajā valstī. Pēdējās reizes, kad bija novērojams būtisks pārtikas cenu pieaugums, bija laika periodā no 2006. līdz 2008. gadam un 2011. gadā. Kopš 2011. gada globālās pārtikas cenas ir nokritušās līdz 2010. gada līmenim. Literatūrā paaugstinātajām pārtikas cenām, kas bija vērojamas laikā no 2006. līdz 2008. gadam un 2011. gadā, kad pārtikas cenas bija sasniegušas savas virsotnes, ir minēti citi pārtikas cenu pieauguma iemesli, kas ar biodegvielas ražošanu nav saistīti. Tomēr jāatzīmē, ka no 2008. līdz 2016. gadam augošā globālā pārtikas un lopbarības kultūru pieprasījuma dēļ lauksaimniecības sektoram bija pastāvīgi jākāpina ražošanas apjomi, kas tika paveikts, gan palielinot ražas apjomus, gan paplašinot lauksaimniecības platības. Tiek lēsts, ka biodegvielu industrijā 2018. gadā bija nodarbināti 208 000 cilvēku un tā bija trešā lielākā darbvietu radītāja atjaunīgās enerģijas sektorā — aiz vēja enerģijas un cietās biomasas nozarēm (attiecīgi 314 000 un 387 000). Valstis, kurās, pateicoties to lielajām lauksaimniecības zemes platībām, nodarbināto skaits šajā sektorā ir vislielākais, ir Rumānija (40 000 darbvietu) un Polija (41 200 darbvietu). Francija ieņem trešo vietu (29 100 darbavietu), jo tā ražo izejvielas un tai ir arī biodegvielas ražotnes.

ES patērēto biodegvielu ražošanai nepieciešamo izejvielu audzēšana var negatīvi ietekmēt vidi. Papildus netiešajai ietekmei rodas arī tāda ietekme, kas parasti ir atkarīga no apstākļiem konkrētajā vietā un no izmantotās lauksaimniecības prakses; tā ir pielīdzināma citiem mērķiem audzētu kultūru ietekmei. Šīs negatīvās ietekmes uz vidi piemēri ir ūdenstilpju eitrofikācija, ūdens trūkums, augsnes erozija, augsnes sablīvēšanās, gaisa piesārņojums, biotopu izzušana un biodaudzveidības zudums. Ilgtspējības kritēriji aizliedz tādu negatīvu ietekmi kā zemes platību ar lielu oglekļa uzkrājumu līmeni vai biodaudzveidības ziņā augstvērtīgu teritoriju pārveidošanu. Savos progresa ziņojumos lielākā daļa dalībvalstu norāda, ka, salīdzinot ar kopējo lauksaimniecisko darbību, biodegvielu ražošanai vajadzīgo izejvielu audzēšanas apjomi ir ierobežoti, tāpēc tās uzskata, ka saistītā ietekme uz vidi ir zema. Vairākas dalībvalstis norāda, ka visa lauksaimnieciskā ražošana tiek regulēta attiecībā uz ietekmi uz vidi, tāpēc nav sagaidāms, ka biodegvielu izejvielu kultūru audzēšanas ietekme varētu būt lielāka nekā citu kultūru audzēšanas ietekme.

Saskaņā ar dalībvalstu sniegto informāciju 2018. gadā kopējais emisiju aiztaupījums no atjaunīgo energoresursu izmantošanas transporta sektorā ES bija 45,6 Mt CO2ekv.. Dalībvalstu ziņojumos ir norādīts kopējais SEG emisiju aiztaupījums no transporta un nav skaidrots, kāda nozīme tajā ir atjaunīgo energoresursu elektroenerģijai un (dažādu veidu) biodegvielām. Tomēr, paturot prātā biodegvielu milzīgo īpatsvaru AER-T sektorā (89 %), ir pamatoti pieņemt, ka emisiju aiztaupījums lielākoties ir panākts ar biodegvielu izmantošanu. Ņemot vērā RED noteiktās provizoriskās ILUC emisiju faktoru aplēses, kopējais biodegvielu izmantojuma radītais emisiju aiztaupījums transporta sektorā ir 24 Mt CO2ekv. (diapazons no 18,8 Mt līdz 33,8 Mt). ILUC emisiju līmenis ir atkarīgs no dažādiem faktoriem, un tas nav precīzi izmērāms. Tomēr rezultāti rāda, ka pārtikas un lopbarības kultūru izcelsmes biodegvielu pienesums dekarbonizācijai ir ierobežots, un to izmantošana enerģijas ražošanā būtu jāsamazina līdz minimumam — neatkarīgi no tā, vai enerģija tiek ražota ES vai importēta. Šādā kontekstā RED II ierobežo no pārtikas un lopbarības kultūrām ražoto biodegvielu apjomus, ko var ieskaitīt kopējā atjaunīgo energoresursu īpatsvarā un atjaunīgo energoresursu īpatsvarā transporta sektorā, un paredz pakāpenisku atteikšanos no biodegvielām ar augstu ILUC riska līmeni. Tomēr šī direktīva dod iespēju pakāpenisko atteikšanos neattiecināt uz tām degvielām, kas ir sertificētas kā zema ILUC riska degvielas.

Šīs pieejas īstenošanai Komisija 2019. gada 13. martā pieņēma deleģēto aktu, kurā izklāstīti noteikumi attiecībā uz augsta ILUC riska biodegvielu noteikšanu un zema ILUC riska biodegvielu sertificēšanu un kurā palmu eļļa identificēta kā augsta ILUC riska izejviela. Tāpēc, ja vien biodegvielas, kas ražotas no palmu eļļas, nespēs izpildīt stingros zema ILUC riska degvielu kritērijus, notiks pakāpeniska atteikšanās no tām. 2021. gadā Komisija pārskatīs datus par augsta ILUC riska biodegvielām un izveidos trajektoriju to pakāpeniskai izskaušanai līdz 2030. gadam.