LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 347/41

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Lauksaimniecība Vidusjūras reģiona (Euromed) valstīs (tostarp sieviešu darba nozīme lauksaimniecības nozarē un kooperatīvu loma)”

(pašiniciatīvas atzinums)

(2010/C 347/06)

Ziņotājs: NARRO kgs

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 2009. gada 26. februārī saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu nolēma izstrādāt pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“Lauksaimniecība Vidusjūras reģiona (Euromed) valstīs (tostarp sieviešu darba nozīme lauksaimniecības nozarē un kooperatīvu loma”).

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Ārējo attiecību specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2010. gada 3. februārī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 460. plenārajā sesijā, kas notika 2010. gada 17. un 18. februārī (18. februāra sēdē), ar 156 balsīm par un 7 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi.

1.1. Vidusjūras reģiona valstu lauksaimniecība ir ļoti daudzveidīga. Atšķiras ne tikai ražošanas sistēmas, bet arī attīstības līmenis, valsts atbalsts lauksaimniecībai un ekonomikas struktūras. Neskatoties uz to, visās Vidusjūras baseina valstīs lauksaimniecība ir lauku rajonu nozīmīgākā nozare un to ekonomikas virzītājspēks.

1.2. Lauksaimniecības produktu tirdzniecības neapturamais liberalizācijas process ietekmēs Vidusjūras reģiona valstu lauksaimniecības ilgtspēju. Liberalizācijai nevajadzētu būt Vidusjūras reģiona valstu mērķim; tai vajadzētu būt līdzeklim, lai visā Vidusjūras reģionā sasniegtu nozīmīgo saimnieciskās, sociālās un reģionālās attīstības mērķi.

1.3. EESK uzskata, ka vajadzētu noteikt pārejas posmu, lai attiecīgo valstu lauksaimniecības sistēmās varētu ieviest nepieciešamās izmaiņas, tām palīdzot rast drošus risinājumus lauksaimniecības nozares problēmām, ko izraisījusi ekonomikas, tirdzniecības un zināšanu globalizācija.

1.4. Eiropas Komisijas ietekmes novērtējumos par Vidusjūras reģiona brīvās tirdzniecības zonas ietekmi uz lauksaimniecību ir skaidri norādīts, kas būs “lielākie zaudētāji”. Dienvideiropas valstu reģioni, kuros audzē augļus un dārzeņus, nevarēs konkurēt ar Vidusjūras reģiona valstīm, savukārt Vidusjūras reģiona dienvidu valstīs kontinentālā ražošana (labības, piena, gaļas utt. ražošana) pakāpeniski tiks pārtraukta. Pašreizējā liberalizācijas procesā ir jānodrošina paaugstināta riska produktu aizsardzība.

1.5. Tā kā pašreizējā pārmaiņu posmā Vidusjūras reģiona valstu lauksaimniecības nozarei ir raksturīgas tādas tendences kā pārtikas krīze un liberalizācija, publiskajām iestādēm jānāk klajā ar vērienīgu ilgtermiņa stratēģiju, lai arī turpmāk saglabātu lauksaimniecības nozares dzīvotspēju. Stratēģijas pamatā jābūt šādiem trim faktoriem: apmācība, tehnoloģijas un pētniecība, lai atvieglotu pāreju uz tādu lauksaimniecības nozari, kas pirmām kārtām orientētos uz kvalitāti, pievienoto vērtību un tirdzniecības sistēmas uzlabošanu.

1.6. Vidusjūras reģiona valstīs jāīsteno tāda valstu politika, kas nodrošina liberalizācijas seku efektīvu pārvaldību. EESK uzskata, ka ir jāīsteno īstermiņa un vidējā termiņa politikas, ar ko ES ražotājiem nozarēs, kuras tirdzniecības liberalizācija skar visvairāk, paredz reālu kompensāciju, izmantojot papildu atbalsta pasākumus. Vienlaikus jāīsteno politika darbības dažādošanai lauku reģionos un lauksaimnieku un viņu uzņēmumu atbalstam, palīdzot pielāgoties jaunajiem ražošanas apstākļiem.

1.7. Vidusjūras reģiona valstīm jāīsteno uz lauksaimniecības nozari orientētas apmācības politikas, lai veicinātu augstas kvalitātes nodarbinātību, palīdzētu darba ņēmējiem pielāgoties jaunā ražošanas modeļa prasībām un ierobežotu masveida aizplūšanas no lauku reģioniem negatīvo ietekmi uz nodarbinātību un migrācijas plūsmām.

1.8. EESK uzskata: lai atbalstītu lauksaimniecības nozares attīstību Vidusjūras reģiona valstīs, pirmkārt, ir jāstiprina vietējo lauksaimniecības nozares organizāciju loma, īstenojot attīstības projektus, kuru mērķis ir palielināt lauksaimnieku pārstāvību un līdzdalību lēmumu pieņemšanas procesā.

1.9. Lai Vidusjūras reģiona valstu lauksaimniecības nozare būtu konkurētspējīgāka, ir vajadzīga dinamiskāka realizācijas stratēģija. Jaunās stratēģijas pamatelementi būs arī kooperatīvi un citas ražotāju organizācijas, un ražotājiem jādod iespēja izmantot šos instrumentus, lai apvienotu piedāvājumu un uzlabotu savu stāvokli tirgū. EESK atbalsta iniciatīvas, kas uzlabos pārtikas ķēdes darbību un peļņas sadali ķēdē.

1.10. EESK uzskata, ka ir būtiski palielināt sieviešu un jauniešu nozīmi lauksaimniecības nozarē un lauku kopienās. Lai arī Vidusjūras reģiona dienvidu valstīs sievietes sniedz ievērojamu ieguldījumu lauksaimniecībā, viņu darbs lielā mērā paliek nepamanīts, nav pietiekami apmaksāts un bieži ir būtiski atkarīgs no sociālajiem faktoriem. Jāīsteno jaunas strukturālas politikas un iniciatīvas, lai atzītu sieviešu darba vērtību, dotu viņām iespēju izkļūt no ēnu ekonomikas un veicinātu apvienību izveidi, tādējādi sekmējot uzņēmējdarbības garu, kas ir vajadzīgs arī lauksaimniecības nozarē.

1.11. Vidusjūras reģiona lauksaimniecības nozares attīstībā nozīmīgs faktors ir ūdens resursu apsaimniekošana. Viena no nopietnākajām problēmām, ko klimata pārmaiņas izraisīs šajās valstīs, būs lauksaimniecības nozarei pieejamo ūdens resursu samazināšanās. EESK atzīst nepieciešamību īstenot jaunas uzraudzības un modernizācijas politikas, lai šos vērtīgos resursus varētu ne tikai taupīt, bet arī pēc iespējas racionālāk izmantot. Visām šādām politikām jābūt balstītām uz tādu jaunu tehnoloģiju izmantošanu, kas nodrošina apūdeņošanas nozares sociālo, ekonomisko un ekoloģisko dzīvotspēju.

1.12. Turklāt jāsadarbojas ne tikai iestādēm; jāveicina arī pilsoniskās sabiedrības pārstāvju ciešāka savstarpējā sadarbība. Tāpēc Eiropas Savienībai īpaši jāsekmē reģionālā sadarbība un vairāk jāiesaista pilsoniskās sabiedrības pārstāvji, lai dalītos pieredzē un īstenotu konkrētus projektus Vidusjūras reģiona valstu lauksaimniecības organizāciju atbalstam, tādējādi veicinot daudzfunkcionālu lauksaimniecības modeli. Kopumā jāatzīmē, ka jāstiprina Savienības Vidusjūrai lauksaimniecības dimensija un jāsekmē virzība Vidusjūras reģiona bankas izveidē.

2. Ievads.

2.1. Līdz ar Barselonas procesa uzsākšanu 1995. gadā strauji attīstījās ES attiecības ar Vidusjūras reģiona kaimiņvalstīm (1) un tika izstrādātas pamatnostādnes miera un saimnieciskās labklājības zonas izveidei minētajā reģionā. Šobrīd, 15 gadus pēc Barselonas deklarācijas, ir gūti tikai viduvēji panākumi, un ES Vidusjūras reģiona dienvidu valstu partneri ir zināmā mērā vīlušies.

2.2. Nesenā politiskā iniciatīva, proti, Savienība Vidusjūrai (2008), kuras izveidi īpaši atbalstīja Francija un Vācija, ir pierādījums tam, ka pēc vairāku gadu stagnācijas Vidusjūras jautājums atkal ir ES darba kārtības prioritāte, un līdz ar to atkal notiek aktīvas debates par lauksaimniecību, kas 21. gadsimtā ir stratēģiska nozare.

2.3. EESK nolēma izstrādāt šo pašiniciatīvas atzinumu, lai sniegtu ieguldījumu ļoti svarīgajās debatēs par to, kādai vajadzētu būt lauksaimniecības nozares lomai Vidusjūras reģiona baseinā. Šīs nozares attīstībā ir iestājies svarīgs posms, kur raksturos nozīmīgas globālas problēmas.

2.4. Tā kā Vidusjūras reģiona valstu lauksaimniecības sistēma ir ļoti sarežģīta, nav iespējams sīki izanalizēt ikdienas problēmas katrā nozarē. Komiteja tomēr vēlas uzsākt stratēģiskas diskusijas par Vidusjūras reģiona valstu lauksaimniecības nozares nākotni, vispirms pievēršoties jautājumam par to, kā lauksaimniecības produktu brīvā tirdzniecības zona varētu ietekmēt Vidusjūras baseina valstis. Liberalizācija ietekmē ne tikai tirdzniecības nozari; tā ievērojami ietekmē arī attiecīgās valsts ekonomikas un sociālo attīstību un vidi.

2.5. Agrāk Vidusjūras reģiona dienvidu valstis ir asi kritizējušas Eiropas Savienību par tās pārmērīgo protekcionismu lauksaimniecības jomā, savukārt ES ir paudusi bažas par to, ka daudzus Eiropas reģionus negatīvi ietekmē dažu preču, īpaši augļu un dārzeņu, imports no Marokas, kas, pateicoties tās lauksaimniecības potenciālam un tam, ka kultūras un ģeogrāfiskās atrašanās vietas ziņā tā ir tuvu Eiropai, ir viena no vadošajām lauksaimnieciskās ražošanas valstīm Vidusjūras reģionā. Vēl viena nozīmīga lauksaimnieciski attīstīta Vidusjūras reģiona valsts ir ES kandidātvalsts Turcija, kur lauksaimniecība ir lielākā tautsaimniecības nozare. Turcijai ir īpaši liels lauksaimniecības potenciāls, ko uzskata par Eiropas “zaļo rezervi”. Pēdējos gados Vidusjūras reģionā arī Ēģipte ir kļuvusi par vienu no valstīm ar vislielāko lauksaimniecības potenciālu.

2.6. Analizējot lauksaimniecības nozari Vidusjūras reģionā, papildus tradicionālajam pārskatam ir jāizstrādā sīkāks, stratēģisks un ilgtermiņa redzējums, lai varētu apzināt sinerģijas iespējas un veicināt lauksaimniecības nozares saimniecisko un sociālo dzīvotspēju visā reģionā.

2.7. Vidusjūras reģiona dienvidu valstis, gatavojoties gaidāmajām pārmaiņām, varētu izmantot un ņemt vērā Eiropas Savienības pieredzi tādās jomās kā, piemēram, apņemšanās ražot augstas kvalitātes produktus, uzsvars uz ražojumu izcelsmes nozīmi, infrastruktūras modernizācija un apmācība. Svarīgas atziņas tomēr var gūt ne tikai no pozitīvas pieredzes. Eiropā vērojamās problēmas, piemēram, lauksaimniecības atbalsta pretrunīgās politikas, ilgtermiņa plānošanas trūkums un nelīdzsvarotība pārtikas ķēdē, kur nevienādā piegāde rada priekšrocības lieliem mazumtirgotājiem, ilustrē dažus no riskiem, kas Vidusjūras reģiona valstīs būtu jāņem vērā pašreizējā posmā, kuru var uzskatīt par “nozīmīgu pārejas posmu lauksaimniecības nozarē”.

2.8. Dienvidu valstīs lauksaimniecība ir nepārprotami sadalīta: dinamiska uz eksportu orientēta nozare, kurā kapitālu iegulda tirdzniecības jomas nozīmīgi pārstāvji, no vienas puses, un uz vietējiem tirgiem, kuros sīksaimniecību darbība saimnieciski nav pietiekami organizēta, orientēta lauksaimniecība, no otras puses.

3. Tirdzniecības liberalizācija.

3.1. Saskaņā ar ceļvedi, kas pieņemts, sākot Barselonas procesu (1995), lauksaimniecības produktiem jāpiemēro preferenciāls režīms. Šo produktu tirgu pakāpenisku liberalizāciju nodrošina, izveidojot preferenciālas un abpusējas piekļuves režīmu un ņemot vērā tradicionālās tirdzniecības plūsmas un attiecīgās lauksaimniecības politikas (2). Kopš 2005. gada prioritārs pasākums ir brīvās tirdzniecības zonas izveide 2010. gadā. Minētais datums uzskatāms nevis par galīgu, bet gan par aptuvenu termiņu, jo brīvās tirdzniecības zonas izveides temps valstīs ir atšķirīgs.

3.2. Eiropas Savienība pēdējos gados lauksaimniecības jomā ir parakstījusi jaunus un vērienīgus nolīgumus ar Izraēlu, Jordāniju un Ēģipti. Ar Maroku notiek plašas un daudzpusīgas sarunas, un, neraugoties uz to, ka Eiropas pārstāvji, kas piedalās sarunas, sniedz vienīgi ierobežotu informāciju, sagaidāms, ka pēc nesenās sarunu noslēgšanas nolīgumu parakstīs 2010. gadā. No pārējām Vidusjūras reģiona valstīm jaunas sarunu kārtas ir uzsākusi tikai Tunisija un nesen arī Alžīrija.

ES un Vidusjūras reģiona valstu sarunas par lauksaimniecības jautājumiem

3.3. Eiropas Savienībā ir daudzveidīgi protekcionisma instrumenti, kas bieži mijiedarbojas, proti, kvotas, muitas nodokļi, laika grafiki, ievešanas atļaujas, iekļuves cenas utt. Tādējādi var secināt, ka Eiropas Savienība parasti ir nodrošinājusi lauksaimniekiem atbalstu, īstenojot muitas pasākumus, jo parastajam KLP atbalstam ir tikai neliela nozīme konkurencē ar Vidusjūras reģiona valstu ražojumiem (3). Papildus muitas pasākumiem (kas aizvien vairāk zaudē savu nozīmi), lauksaimniecības produktu tirdzniecībā nozīmīgi ir tādi faktori kā attālums, ražošanas izmaksas un infrastruktūra.

3.4. Eiropas organizācija COPA-COGECA, kas apvieno ES nozīmīgākās lauksaimniecības organizācijas un kooperatīvus, dokumentā par nostāju attiecībā uz Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumiem norādīja, ka Eiropas Savienībai sarunās jāievēro noteikti pamatprincipi. Tā uzsvēra arī nepieciešamību saglabāt jēdzienu “paaugstināta riska produkts” un iekļuves cenu augļiem un dārzeņiem, pastiprināt muitas pārbaudes krāpšanas novēršanai, izveidot efektīvu fitosanitārās uzraudzības sistēmu un ņemt vērā produktu sezonalitāti, sekmējot ražošanas un realizācijas plānu kopīgu pārvaldību (4).

3.5. Ražotāji no Vidusjūras reģiona dienvidu valstīm saskaras ar grūtībām Eiropas fitosanitāro normu piemērošanā. Prasības, ko piemēro no Vidusjūras reģiona valstīm ievestajiem lauksaimniecības produktiem, dzīvnieku labturības kritēriju, izsekojamības un vides standartu ziņā nav tik stingras kā Kopienas produktiem piemērojamās prasības. EESK aicina Eiropas Savienību nodrošināt Vidusjūras reģiona valstu partneriem nepieciešamo tehnisko palīdzību tirdzniecības un tehnoloģiju nodošanas jautājumos, un sniegt atbalstu izsekojamības un agrās brīdināšanas sistēmu izveidē.

3.6. Komiteja vairākkārt ir uzsvērusi, ka izsekojamība un kvalitātes sertifikācija ir svarīgs Kopienas lauksaimniecības modeļa pamatelements. Pateicoties Eiropas Savienībā izveidotajai sistēmai, ir iespējams iegūt informāciju par pārtikas precēm visā ražošanas un piegādes ķēdē un precīzi izsekot produkta virzībai caur visiem ražošanas, apstrādes un izplatīšanas posmiem. Lauksaimniecības jautājumiem veltītajās sarunās ar Vidusjūras baseina valstīm izsekojamības prasības jāuzskata par prioritāti.

3.7. Lai arī Vidusjūras reģiona valstīs lauksaimniecības nozares liberalizācija vēl nav pabeigta, liberalizēti ir 90 % tirdzniecības darījumu. Eiropas Savienība ir pasaulē nozīmīgākais pārtikas preču importētājs, un patlaban tiek īstenoti tirdzniecības liberalizācijas pasākumi vēl nebijušā apmērā. Tomēr vēl joprojām saglabājas vairākas paaugstināta riska produktu kategorijas, kam piemēro īpašus noteikumus, lai attiecīgie ražotāji neciestu zaudējumus, ja ievērojami palielināsies lauksaimniecības produktu, īpaši augļu un dārzeņu, imports.

3.8. Augļu un dārzeņu ražošanas nozarei ir svarīga nozīme liberalizācijas procesā, jo tās ražojumu īpatsvars sasniedz gandrīz pusi to lauksaimniecības pārtikas produktu kopapjomā, ko uz Eiropas Savienību eksportē no Vidusjūras reģiona valstīm, kuras nav ES dalībvalstis. Daudzi Dienvideiropas reģioni ir specializējušies augļu un dārzeņu audzēšanā, un to tautsaimniecības lielā mērā ir atkarīgas no šīs nozares. Divdesmit ES reģionos augļi un dārzeņi veido vairāk nekā pusi no lauksaimnieciskās ražošanas kopapjoma. Eiropas Savienībai ir jānodrošina, lai ar Vidusjūras reģiona dienvidu valstīm noslēgtajos lauksaimniecības nolīgumos būtu nodrošināta tādu produktu aizsardzība, kas uzskatāmi par “paaugstināta riska produktiem” un ko minētie nolīgumi ietekmētu visnegatīvāk.

3.9. Eiropas Komisijas veiktie ietekmes novērtējumi par tirdzniecības liberalizāciju Vidusjūras reģiona valstīs (5) skaidri liecina, ka daļējas vai pilnīgas liberalizācijas gadījumā Eiropas Savienība palielinātu noteiktu “kontinentālu” produktu (graudaugu, piena produktu un gaļas) eksportu. Savukārt atsevišķās valstīs, piemēram, Marokā, minēto nozaru ražošanas apjoms strauji samazinātos un piecpadsmit gadu laikā piena ražošana samazinātos par 55 %, gaļas — par 22 % un kviešu ražošana — par 20 % (6). Monokultūru risks varētu būt cēlonis apgādes trūkumam un atkarībai no importa.

3.10. EESK uzskata, ka attiecīgajos asociācijas nolīgumos būtu jāiekļauj kritēriji un klauzulas, kas dod iespēju pārbaudīt to, kā brīvā tirdzniecība ietekmē abas puses, un jo īpaši to, vai ir sasniegts Kopienas ārpolitikas galīgais mērķis: panākt progresu vides aizsardzībā, darba tiesībās un, galvenais, vietējo iedzīvotāju, tātad ne tikai lielo vietējo vai ārvalstu uzņēmējsabiedrību sociālajā un saimnieciskajā attīstībā. Tāpēc ir svarīgi nodrošināt, ka Eiropas tirgus atver tikai tad, ja ir ievēroti obligātie sociāli profesionālie, vides un veselības aizsardzības standarti, ņemot vērā pārtikas nekaitīguma un Eiropas patērētāju drošības intereses un vienlaikus uzlabojot dzīves un darba apstākļus Vidusjūras reģiona dienvidu valstīs.

3.11. EESK uzskata, ka jāievieš atbilstīgi mehānismi un jāpilnveido jau esošie, lai nodrošinātu atbilstību klauzulām, ko abas puses ir pieņēmušas asociācijas nolīgumos iekļautajos jautājumos par tirdzniecības liberalizāciju, jo īpaši saistībā ar muitas noteiktajiem daudzumiem un kvotām.

Valsts iestāžu loma liberalizācijas procesā

3.12. Vidusjūras reģiona dienvidu valstīm patlaban jārisina nozīmīgi jautājumi, kas ir ietekmējuši arī Eiropas Savienību, proti, kādai jābūt valsts pārvaldes iestāžu lomai tirgus liberalizācijā un ierobežojumu atcelšanā. Eiropas Savienībā, īpaši līdz ar KLP attīstību, ir notikušas pārsteidzošas pārmaiņas, kas varētu būt piemērs Vidusjūras reģiona dienvidu valstīm. Mācoties no Eiropas kaimiņvalstu sasniegumiem un trūkumiem, tās vidējā termiņā un ilgtermiņā varētu īstenot efektīvas un saskaņotas publiskās politikas, lai ar lielāku pārliecību darbotos globalizācijas apstākļos, kas dažos gadījumos var negatīvi ietekmēt lauksaimniecības nozari. Ņemot vērā tās ieguldījumu valstu IKP, starptautiskajās sarunās lauksaimniecībai nekad nedrīkst piemērot tādu pašu pieeja kā citām nozarēm.

3.13. Vēl pirms neilga laika lauksaimniecība nebija to Vidusjūras reģiona valstu, kuras nav ES dalībvalstis, politikas prioritāte, un Eiropas Savienības un starptautisko organizāciju sadarbības fondu līdzekļi tika novirzīti citām nozarēm (7), liecinot par īstermiņa skatījumu, kas kavējis lauksaimniecības attīstību minētajās valstīs. Pēdējos gados politiķi ir sākuši domāt savādāk.

3.14. Līdz ar 2008. gada pārtikas krīzi, kad cēlās pamata izejvielu cenas un palielinājās bažas par liberalizācijas ietekmi, dažas līdz šim pasīvas valstu un reģionālās iestādes bija spiestas piešķirt jaunu virzību tradicionālajai pieejai lauksaimniecības nozarei, kuras pamatā bija ražošanas apjoma palielināšana, galveno uzmanību pievēršot lauksaimniecības produktu eksportam.

3.15. Vidusjūras reģiona valstu valdībām jāīsteno tāda lauksaimniecības stratēģija, lai nozare koncentrētos uz kvalitāti, pievienoto vērtību un realizācijas sistēmas uzlabošanu. Lai arī pieeja ir skaidra un Vidusjūras reģiona valstīs to atbalsta visas iesaistītās puses, reālā situācija ir savādāka, jo saimniecisko resursu trūkums ir grūti pārvarams šķērslis.

3.16. Visās ar lauksaimniecību saistītās politikās, ko turpmāk īstenos Vidusjūras reģiona valstīs, jāiekļauj šādi pamatelementi: apmācība, tehnoloģisks atbalsts un pētniecība. Minēto triju faktoru mijiedarbības rezultātā vajadzētu uzlaboties Vidusjūras reģiona lauksaimniecības nozares pozīcijai un dzīvotspējai, lai iedzīvotājus nodrošinātu ar pārtiku un cīnītos ar nabadzību un masveida izceļošanu no lauku rajoniem.

3.17. Lai gan daudzas Vidusjūras reģiona valstis savos paziņojumos uzsver atbalstu pētījumiem lauksaimniecības jomā, tās nav apliecinājušas nepieciešamo politisko gribu izveidot tiem labvēlīgu tiesisko vidi. Pētniecības centieni ir jāpastiprina, lai uzlabotu kultivēšanas tehnikas un, strauji palielinot kvalitāti, iegūtu jaunas tirgus nišas. Tā kā iedzīvotāju skaits palielinās, ar vienā hektārā saražotajiem produktiem pašreiz jāpaēdina trīs reizes vairāk cilvēku nekā pirms četrdesmit gadiem. Lai palielinātu ražīgumu, jābūt pieejamiem tehnoloģiskajiem sasniegumiem, un biotehnoloģijas var patiesi veicināt ražīgāku un videi draudzīgāku lauksaimniecību (8). Nākotnē pētniecībai jāstiprina publiskā un privātā sektora sadarbība un jāuzlabo iestāžu savstarpējās koordinācija, lai varētu apmierināt lauksaimniecības nozares un lauksaimnieku pamatvajadzības.

Marokas “Zaļais plāns” — instruments pārmaiņām lauksaimniecības nozarē

3.18. Jauna domāšanas veida piemērs ir Marokas “Zaļais plāns”, ar ko tā nāca klajā 2008. gada aprīlī un kurā ir iekļauta interesanta jauna lauksaimniecības stratēģija Magriba valstīm. Plānā ir paredzēts, ka, veicot apjomīgas publiskās investīcijas (9), lauksaimniecība 10 līdz 15 gadu laikā jāpadara par tautsaimniecības nozīmīgāko virzītājspēku, lai sasniegtu divus svarīgus mērķus: moderna, lauksaimniecības nozare ar augstu pievienoto vērtību un sīkzemnieku ienākumu palielināšana.

3.19. Lai sasniegtu vērienīgos mērķus, Marokas valdība ir izstrādājusi reģionālos plānus, kuros galvenā uzmanība pievērsta triju veidu projektiem. Pirmkārt, tie atvieglos pāreju no graudaugu kultūru audzēšanas uz augstākas pievienotās vērtības kultūraugiem, kas ir mazāk atkarīgi no ūdens. Otrkārt, ir izstrādāti plāni intensīvās zemkopības uzlabošanai, lai lauksaimniekiem varētu piedāvāt jaunas ražošanas metodes. Visbeidzot reģionālie plāni palīdzēs dažādot ražošanu un veicināt reģionālo un vietējo produktu pārdošanu.

Liberalizācija — zaudētāji abos Vidusjūras krastos

3.20. Reģionālā līmenī liberalizācija īpaši negatīvi ietekmēs tos Eiropas reģionus, kas specializējas augļu un dārzeņu ražošanā. Tie vienmēr ir vieni no vismazāk attīstītākajiem un nelabvēlīgākajā stāvoklī esošajiem Eiropas reģioniem: piemēram, Andalūzija (Spānijā), Tesālija (Grieķijā), Kalabrija (Itālijā), Douru ziemeļu reģions (Portugālē). Starptautiskais Vidusjūras reģiona lauksaimniecības pētniecības centrs (CIHEAM) (10) 2007. gadā Komisijas uzdevumā izstrādāja ietekmes novērtējumu, kurā izdarīts kategorisks secinājums, ka liberalizācijai nebūs negatīvas ietekmes visā Eiropā, bet tā izpaudīsies dažos konkrētos reģionos, kas būs patiesie zaudētāji liberalizācijas dēļ.

3.21. Vidusjūras reģiona dienvidu valstu mazie ražotāji tieši izjutīs robežu atvēršanas negatīvās sekas, tā kā viņi būs spiesti pārtraukt ražošanu, jo nevarēs konkurēt ar kontinentālajām precēm, ko ražo Vidusjūras reģiona ziemeļu kaimiņvalstis. Liberalizācijas apstākļos jānodrošina nepieciešamie instrumenti, lai mazie ražotāji, kas ir visneaizsargātākā iesaistītā puse, varētu gūt labumu no jaunajiem nolīgumiem. Prioritāte jāpiešķir politikām, kuru mērķis ir atbalstīt viņu ienākumus, organizēt un modernizēt viņu lauku saimniecības.

3.22. Valsts iestādēm jācenšas novērst pašreizējā bīstamā tendence, kad liberalizācijas procesā galvenie ieguvēji ir lielsaimniecības, starptautiski uzņēmumi un ārvalstu kapitāla ieguldītāji. Tirgus atvēršanas priekšrocības ir vienmērīgi un taisnīgi jālīdzsvaro visā ražošanas ķēdē.

Ražošanas nozares organizēšana, ņemot vērā jaunās tirgus struktūras

3.23. Eiropas Savienībā nelīdzsvarotība starp dažādiem pārtikas ķēdes operatoriem nopietni kaitē ražošanas nozarei, kas nespēj konkurēt ar dominējošo pozīciju, ko ir izdevies iegūt mazumtirgotājiem. Šāda iespējama lielo tirgus dalībnieku koncentrācija notiks arī attīstoties lauksaimniecībai Vidusjūras baseina otrā pusē. Lauksaimnieki varētu zaudēt saikni ar savas valsts tirgu un tikt pakļauti lielveikalu prasībām.

3.24. Lauksaimniecības nozares konkurētspēja nav atkarīga tikai no ražošanas procesa uzlabošanas cenas un kvalitātes ziņā. Lai jēdziens “konkurētspēja” iegūtu patiesu nozīmi, īpaši svarīga ir produktu realizācijas stratēģija. Ņemot vērā ražošanas nozares lielo sadrumstalotību, vienam no jaunās stratēģijas galvenajiem pamatelementiem neapšaubāmi jābūt tādu dažādu struktūru nostiprināšanai un attīstīšanai, kas ļauj koncentrēt piedāvājumu, piemēram, ražotāju grupas, kooperatīvi utt.

3.25. Organizēt ražotāju kooperatīvo kustību nav vienkārši. Vidusjūras reģiona dienvidu valstīs lauksaimniecības kooperatīvu attīstību joprojām kavē daudzi šķēršļi, lai gan tiek pieņemti jauni tiesību akti, lai radītu nepieciešamo pamatu to attīstībai. Vidusjūras reģiona valstīs kooperatīvi saskaras ar šādām nozīmīgākajām problēmām: trūkst atbilstoša personāla, lai kooperatīvu vadītu kā uzņēmumu; saimniecisko resursu nestabilitāte; pārlieku lielā atkarība no valsts atbalsta; neelastīgi tiesību akti un grūtības piekļūt tirgiem. Lai kooperatīvu veidošana būtu veiksmīga, ir jāpārvar minētie šķēršļi un jāpieņem jauna attieksme, pamatojoties uz kolektīvu. Vissvarīgāk tomēr ir panākt, lai visā Vidusjūras reģionā lauksaimnieki varētu turpinātu ražošanu un nebūtu spiesti darbu nozarē pārtraukt.

3.26. Veidojot kooperatīvus un veicot organizatoriskus pasākumus, lauksaimnieki var uzlabot savu stāvokli un pārvarēt galveno trūkumu, proti, sadrumstalotību. Veiksmīgs piemērs ir Marokā izveidotais piensaimniecības nozares kooperatīvs COPAG, kas ražo 170 miljonus litru gadā, t.i., 11 % no valsti ražotā kopapjoma. Tas ir kļuvis par modeli, ko lietderīgi piemērot arī citās nozarēs. Minētais kooperatīvs rada pievienoto vērtību, sadala subsīdijas un saviem dalībniekiem garantē minimālo cenu. Dažās valstīs, piemēram, Libānā, daudzus kooperatīvus tomēr izveido tikai tādēļ, ka ir vajadzīgs šāds statuss, lai piekļūtu nevalstisko organizāciju īstenotajām attīstības programmām, un tad, kad līdzekļi beidzas, šādi kooperatīvi pārtrauc darboties un izzūd.

3.27. Vidusjūras reģiona valstīs apvienību attīstībai un darbības sekmēšanai vajadzīgs valsts pārvaldes iestāžu stingrs atbalsts. Dalību kooperatīvos varētu atbalstīt ar attiecīgiem stimulējošiem pasākumiem, lai lauksaimniekiem tā kļūtu par lietderīgu un ienesīgu instrumentu. Kooperatīvu izveide pati par sevi nav panākumu garantija; kooperatīviem jābūt dinamiskiem un jāizrāda uzņēmējdarbības gars, ja tie vēlas konkurēt globalizētā tirgū, konsolidējot savu dalībnieku ieņēmumus un uzlabojot viņu piekļuvi ieguldījumiem, pakalpojumiem un tirgiem.

4. Sociālās pārmaiņas Vidusjūras reģiona valstu lauksaimniecības nozarē.

4.1. Lauksaimniecības produktu brīvajai tirdzniecībai jāsekmē sociālā attīstība un reģionu īpatnības un pilnībā jābūt ar tām saderīgai. Komiteja uzskata, ka sīki jāanalizē sociālās izmaksas, ko rada iekļaušanās pasaules tirdzniecības sistēmā, lai izvērtētu šā neapturamā procesa ietekmi un palīdzētu neaizsargātākajām kopienām sagatavoties pārmaiņām. Lai arī precīzi makroekonomikas dati liecina, ka Vidusjūras reģiona tirdzniecības kopapjomā lauksaimniecības ražojumu īpatsvars ir neliels (7 % eksportā un 9 % importā), šo produktu ražošanas politiskā un sociālā ietekme ir daudz lielāka.

4.2. Vidusjūras reģiona lauku rajonu sociālo neaizsargātību raksturo nabadzība, bezdarbs, infrastruktūras trūkums, zemes degradācija un pastāvīga izceļošana no šiem rajoniem. Tāpat kā tas noticis Eiropas Savienībā, Vidusjūras reģiona valstīs, tām pielāgojoties globalizācijai, samazināsies lauksaimniecībā iesaistīto skaits un iedzīvotāju skaits īpaši nelabvēlīgā situācijā esošajos lauku rajonos un palielināsies spiediens uz migrācijas plūsmām.

4.3. Lai mazinātu liberalizācijas negatīvo ietekmi lauku apgabalos, valsts līmeņa un reģionālajām iestādēm jāīsteno tāda lauku attīstības politika, kas uzlabotu mazu saimniecību konkurētspēju, radītu patiesas alternatīvas nodarbinātības iespējas lauksaimniekiem, kuri ir spiesti pārtraukt lauksaimniecisko ražošanu, un dotu iespēju lauku reģioniem sekmīgi un droši diversificēt šo nozari, kas ir būtiska viņu sociālekonomiskajai videi. Bīstamo tendenci, proti, iedzīvotāju skaita samazināšanos lauku reģionos, varēs novērst tikai tad, ja lauksaimniecības nozarē sekmīgi varēs iekļauties sievietes un jaunieši.

Sievietes un jaunieši kā pārmaiņu veicinātāji

4.4. Dažos nākamajos gados Vidusjūras reģiona dienvidu valstīs sievietes un jaunieši kļūs par lauksaimniecībā notiekošo pārmaiņu patiesu virzītājspēku. Vidusjūras reģiona ilgtspējīgas attīstības stratēģijā ir aicināts īstenot programmas, kas palīdz stiprināt sieviešu lomu lēmumu pieņemšanā un tādu jaunu vadošu darbinieku izglītošanā, kuri darbotos lauksaimniecības nozarē un lauku rajonos un, pateicoties savai inovācijas un sagatavošanas spējai, varētu būt pārmaiņu veicinātāji.

4.5. Vidusjūras reģiona valstīs sievietes aizvien vairāk ir iesaistītas lauksaimniecības nozarē. Viņu nozīme lauksaimniecībā aizvien palielinās, un viņām ir īpaši lielas iespējas, ņemot vērā iedzīvotāju skaita pieaugumu, vides pārmaiņas un vīriešu migrāciju no reģioniem uz pilsētu centriem vai apgabaliem ar augstāku labklājības līmeni (11). Diemžēl, oficiālo datu nav daudz un tie sniedz tikai nelielu pārskatu par sieviešu patieso ieguldījumu lauksaimniecības nozarē.

4.6. Vidusjūras reģiona valstīs ir īstenotas daudzas interesantas iniciatīvas, lai uzlabotu lauku reģionos dzīvojošo sieviešu stāvokli. Marokā programmas MEDA līdzekļi ļāvuši finansēt argana eļļas kooperatīvus, kuros darbojas tikai sievietes — šo modeli ir pārņēmušas arī citas reģiona valstis. Libānā 2008. gada tika izveidots Nacionālais novērošanas centrs sievietēm lauksaimniecības nozarē un lauku reģionos (NOWARA) (12), kas palīdzēja īstenot vairākas iniciatīvas, lai veicinātu dzimumu līdztiesību lauksaimniecības nozarē, apzinot programmas un pasākumus, kuru mērķis ir uzlabot sieviešu iespējas piekļūt ražošanas resursiem.

4.7. Attieksme pret sievietēm lauksaimniecības nozarē dažādās valstīs ievērojami atšķiras. Libānā lauksaimniecības darbus veic tikai 3,4 % sieviešu, Alžīrijā stāvoklis ir līdzīgs, un sieviešu līdzdalība saimnieciskajā darbībā ir ļoti ierobežota. Savukārt Ēģiptē lauksaimniecības nozarē sievietes veic pusi darba, lai arī viņām nav atļauts pārvaldīt mantoto lauku saimniecību. Sīrijā stāvoklis ir vēl sliktāks, jo atbilstoši sociālajām normām sievietēm ir jāatsakās no iespējamajām zemes īpašuma tiesībām. Marokā ir īpaši augsts lauksaimniecībā strādājošo sieviešu īpatsvars, proti, apmēram 60 %, savukārt Turcijā šis rādītājs sasniedz 70 %. Sievietes šajās valstīs veic galvenokārt darbietilpīgus darbus, kas nav mehanizēti. Viņas ir atbildīgas par ražas novākšanu un pārtikas produktu uzglabāšanu, un lielā mērā piedalās sēšanas, apūdeņošanas, kaitēkļu apkarošanas un mēslošanas darbos.

4.8. Sievietes, kas Vidusjūras reģiona valstīs strādā lauksaimniecībā, saskaras ar virkni nozīmīgu šķēršļu, kuri ietekmē viņu attīstību darbā: augsts analfabētisma līmenis un izglītības trūkums, darbs bez atlīdzības, ierobežotas iespējas iegūt īpašumtiesības, lēmumu pieņemšana bez sieviešu līdzdalības, sliktāki darba apstākļi nekā vīriešiem, ierobežotas iespējas piekļūt kredītiem un, protams, reliģiskie un sociālie faktori, kas sievietēm liedz lēmumu pieņemšanas tiesības. Diemžēl ir jāīsteno vēl daudzi pasākumi, lai nodrošinātu dzimumu līdztiesību lauksaimniecības nozarē un lauku vidē. Tādēļ Vidusjūras reģiona valstīm šis uzdevums būtu jāuzskata par prioritāti (13).

5. Klimata pārmaiņu ietekme uz Vidusjūras reģiona valstu lauksaimniecību.

5.1. Visi līdzšinējie pētījumi liecina, ka klimata pārmaiņas visvairāk ietekmēs Vidusjūras reģionu. Ņemot vērā tā ģeogrāfiskos un klimatiskos apstākļus, klimata pārmaiņas Vidusjūras reģiona valstu lauksaimniecību varētu ietekmēt īpaši negatīvi, sevišķi, ņemot vērā iedzīvotāju skaita pieaugumu šajā reģionā un ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas uzsvērto nepieciešamību palielināt pārtikas ražošanas apjomu. Daži negatīvās ietekmes piemēri ir:

— kultūru izzušana un bioloģiskās daudzveidības zudums,

— pastiprināta pārtuksnešošanās un neauglīgo platību paplašināšanās,

— jaunu katastrofu un slimību rašanās,

— zemāka ražība un īpaša ražošanas nestabilitāte,

— ūdens resursu samazināšanās.

5.2. Lai pielāgotos klimata pārmaiņām, steidzami jāīsteno attiecīgi pasākumi un jāizstrādā piemēroti instrumenti, lai lauksaimniecības nozarē uzlabotu riska pārvaldību. Jāattīsta jaunas un izturīgākas šķirnes, lauksaimnieki ikdienā jākonsultē tehniskos jautājumos, un īpaša uzmanība jāpievērš tam, lai lauksaimniecības nozarei būtu pieejami pētījumi un jaunās tehnoloģijas.

Ūdens resursi un lauksaimniecība

5.3. Neapšaubāmi, ka klimata pārmaiņas visvairāk ietekmēs ūdens resursus, kas ir nozīmīgākais faktors Vidusjūras reģiona lauksaimniecības nozares attīstībā. EESK jau ir analizējusi ūdens resursu samazināšanās ietekmi uz lauksaimniecību (14) un atkārtoti brīdina, ka valstu politika jāvirza uz ūdens resursu ilgtspējīgāku izmantošanu. Jāpanāk, lai ūdens resursu samazināšanās apstākļos arī turpmāk nodrošinātu labklājību, izmantojot lauksaimnieciskās ražošanas iespējas, pievienoto vērtību, nodarbinātību utt.

5.4. Centrs “Plan Bleu” (15) jau ir norādījis, ka ūdens pieprasījums Vidusjūras reģiona dienvidu un austrumu valstīs līdz 2025. gadam palielināsies par 25 %. Šis palielinātais pieprasījums būs jāpārvalda šo vērtīgo resursu trūkuma un nepietiekamības apstākļos. EESK uzskata, ka ūdens resursu ilgtspējīga pārvaldība nenozīmē tikai apūdeņošanas apmēru samazināšanu; tās pamatā jābūt arī labākas uzraudzības un modernizācijas rīcībpolitikām.

5.5. Vidusjūras reģiona lauksaimniecībā apūdeņošanai ir stratēģiska nozīme. Ēģiptē aramzeme ir pilnībā apūdeņota; Maroka ir iecerējusi līdz 2025. gadam palielināt apūdeņotās platības par 450 000 hektāriem; Izraēlā ir pasaulē attīstītākās tehnoloģijas lauksaimniecības nozarē izmantojamo ūdens resursu pārvaldībai, savukārt Tunisija sekmīgi ir īstenojusi apūdeņošanā izmantojamo ūdens resursu pārvaldības programmu, ko ļoti atzinīgi novērtējusi ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija un Pasaules banka.

5.6. Tunisijas valdība, lai īstenotu savu stratēģisko plānu, nolēmusi uzlabot publiskā un privātā sektora partnerību. Stratēģijā paredzēti šādi pasākumi: lauksaimniecības līgumu noslēgšana, paredzot iniciatīvas lauksaimnieku stimulēšanai; programmas, kuru mērķis ir uzlabot apūdeņotu platību izmantošanu, atvieglojot pāreju uz kultūrām ar augstāku pievienoto vērtību un mazāku ūdens patēriņu; baseinam paredzēto kvotu sadale, kā arī cenu noteikšanas sistēma, kas nodrošina izmaksu atgūšanu. Andalūzijas reģionu Spānijā var minēt kā piemēru apūdeņošanas sistēmas sekmīgai modernizācijai, jo šajā reģionā tikai trīsdesmit gadu laikā uz pusi samazināts nepieciešamais ūdens daudzums uz vienu hektāru.

5.7. EESK atzīst nepieciešamību ieviest jaunas tehnoloģijas, lai ūdeni varētu ne tikai taupīt, bet arī pēc iespējas racionālāk izmantot. Jāapzina dažādi instrumenti lauksaimniecībā izmantojamo ūdens resursu pārvaldībai, piemēram, lokalizētas apūdeņošanas sistēmas, ūdens attīrīšana un atsāļošana, jauna infrastruktūra, šķirnes, kas ģenētiski ir labāk piemērotas izmaiņām ūdens daudzumā, netradicionāla ūdens izmantošana utt.

Briselē, 2010. gada 18. februārī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja priekšsēdētājs Mario SEPI

(1) Vidusjūras reģiona valstu savienība aptver 27 ES dalībvalstis un šādas Vidusjūras reģiona valstis: Alžīrija, Maroka, Tunisija, Turcija, Ēģipte, Izraēla, Palestīnas pašpārvalde, Sīrija, Libāna, Jordānija, Horvātija, Albānija, Melnkalne, Bosnija un Hercegovina, Monako, Mauritānija un (novērotāja statusā) Lībija.

(2) Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu tirdzniecības ministru regulārajās konferencēs politiski tiek stimulēti liberalizācijas procesa tirdzniecības aspekti. Pēdējā ministru konference notika 2009. gada novembrī EESK mītnē Briselē.

(3) Augļu un dārzeņu ražošanas nozares īpatsvars ES lauksaimnieciskās ražošanas kopapjomā ir 16 %, bet tai piešķirtā atbalsta apjoms nepārsniedz 4,5 % no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (EAGGF) izdevumiem.

(4) EESK atzinums par tematu “Importēto lauksaimniecības un pārtikas produktu nekaitīgums” (OV C 100, 30.4.2009., 60. lpp.).

(5) Ilgtspējas ietekmes novērtējums, Eu-Med Ag Pol.

(6) Šos datus skatīt pētījumā “Izstrādāt tirdzniecības stratēģiju Vidusjūras reģiona dienvidu valstīm” (Defining a trade strategy for Southern Mediterranean Countries). Antoine Bouet, International Food Policy Research Institute, 2006.

(7) No Vidusjūras reģiona valstīm piešķirtajiem Vidusjūras reģiona un Eiropas attīstības līguma (MEDA) kopējiem līdzekļiem tikai 5 % bija paredzēti lauksaimniecībai un lauku attīstībai.

(8) EESK atzinums par tematu “ES uzdevumi pasaules mēroga pārtikas problēmu risināšanā” (OV C 100, 30.4.2009., 44. lpp.).

(9) Nākamajos desmit gados Maroka caur Lauksaimniecības attīstības aģentūru ieguldīs apmēram 150 miljonus dirhamu, lai īstenotu “Zaļajā plānā” paredzētos pasākumus.

(10) Pētījums par tirdzniecības liberalizācijas starp ES un Vidusjūras reģiona valstīm ietekmi, EU-MED AGPOL, izstrādājis CIHEAM- IAM Montpellier.

(11) Sievietēm ir īpaši liela nozīme lauksaimnieciskajā ražošanā reģionos, kur notiek ievērojama migrācija uz pilsētu teritorijām.

(12) Sīkāku informāciju skatīt: www.nowaralebanon.org

(13) Skat. EESK atzinumu par tematu “Sieviešu uzņēmējdarbības veicināšana EUROMED reģionā”, CESE 1004/2007, 12.06.2007. Minētos jautājumus apsprieda arī 2009. gada 11. un 12. novembrī Marakešā notikušajā Otrajā ministru konferencē par sieviešu lomas sabiedrībā stiprināšanu.

(14) Skatīt EESK atzinumus “Klimata pārmaiņas un lauksaimniecība”, OV C 27, 3.2.2009., 59. lpp., “Meklējot risinājumu sausuma un ūdens trūkuma problēmai”, OV C 224, 30.8.2008., 67. lpp.

(15) “Plan Bleu” ir centrs sadarbībai Vidusjūras reģiona vides un attīstības jautājumos, un ir saistīts ar ANO programmu Vidusjūras reģionam (ANO vides programma/Vidusjūras Rīcības plāns (UNEP/MAP)).