IETEKMES NOVĒRTĒJUMA KOPSAVILKUMS

1.Politiskais konteksts

1.2007. gadā Eiropadome izvirzīja mērķi līdz 2020. gadam samazināt primārās enerģijas patēriņu par 20 % (salīdzinot ar 2007. gada prognozēm). Ar Energoefektivitātes direktīvu (EED) ir izveidots vienots energoefektivitātes veicināšanas pasākumu satvars, lai nodrošinātu minētā mērķa sasniegšanu. EED ir noteikts, ka Komisijai līdz 2014. gada jūnijam jānovērtē, vai ES varēs sasniegt enerģijas patēriņa mērķi, un vajadzības gadījumā jāierosina turpmāki pasākumi.

2.Nesenajā Eiropas enerģētiskās drošības stratēģijā (EEDS) ir uzsvērts, ka energopatēriņa ierobežošana "ir viens no visefektīvākajiem līdzekļiem, ar ko var samazināt ES atkarību no ārējiem enerģijas piegādātājiem, kā arī cenu pieauguma radīto ietekmi".

3.Paziņojumā par politiku līdz 2030. gadam lielos vilcienos ir noteikts ES klimata un enerģētikas satvars laikposmam no 2020. līdz 2030. gadam . Lai gan tajā ir teikts, ka "siltumnīcefekta gāzu emisijas samazināšanai par 40 % 2030. gadā būtu nepieciešami lielāki enerģijas ietaupījumi aptuveni 25 % apmērā", tajā ir arī norādīts, ka precīzs energotaupības politikas mērķis un pasākumi, kas jāveic, lai to sasniegtu, tiks noteikti EED pārskatīšanā, balstoties uz analīzi, kura ir 2030. gada satvara un paziņojumā par politiku līdz 2030. gadam ierosināto siltumnīcefekta gāzu samazinājuma un atjaunojamo energoresursu mērķu pamatā.

2.Gūtā pieredze un problēmas izklāsts

4.ES primārās enerģijas patēriņš laikposmā no 2000. līdz 2006. gadam pieauga no 1618 Mtoe līdz 1721 Mtoe, taču turpmākajos gados tas ir samazinājies. Lai gan ekonomikas krīze, kas sākās 2008. gadā, būtiski ietekmēja enerģijas pieprasījumu, lielāka ietekme bija energoefektivitātes pieaugumam (kuru noteica cenas un politika). Energoefektivitāte ir uzlabojusies kopš 2000. gada, un kopš 2008. gada ir paātrinājies uzlabojumu temps. Tomēr, ja līdz 2020. gadam turpināsies pašreizējās tendences, aptuveni 1/3 energopatēriņa patēriņa samazinājuma salīdzinājumā ar 2007. gada atsauces scenāriju radīsies no zemākas izaugsmes, nekā plānots, un tikai aptuveni 2/3 no energoefektivitātes pieauguma.

5.Laikposmā no 2008. līdz 2012. gadam primārās enerģijas patēriņš samazinājās lielākajā daļā dalībvalstu. To lielā mērā noteica izmaiņas saimnieciskās darbības apjomā, kā arī izmaiņas elektroenerģijas ražošanas un rūpniecības struktūrā. Dažās valstīs papildus minētajiem faktoriem energopatēriņu ietekmēja arī izmaiņas patēriņā (piemēram, mājokļu vidējās platības palielinājums).

6.Energoefektivitātes politikas satvars pēdējos gados ir būtiski mainījies. Ir skaidri noteikts ES mērķis par 20 % enerģijas patēriņa samazinājumu, dodot politisko impulsu, sniedzot norādījumus ieguldītājiem un nosakot atskaites punktu progresa izmērīšanai. Eiropas līmenī līdz šim visefektīvākā politika ir bijusi ražojumu efektivitātes standartu noteikšana, ietverot ražojumu ekodizainu un tiesību aktus attiecībā uz automašīnu un vieglo kravas automobiļu CO2 emisijām. Ēku energoefektivitātes direktīva (2010. gada pārstrādātā versija) un 2012. gada Energoefektivitātes direktīva var veicināt vēl lielāku energoefektivitātes pieaugumu ES, ja dalībvalstis tās pienācīgi īstenos. Tomēr EED ilgtermiņa potenciālu zināmā mērā ierobežo fakts, ka dažu galveno noteikumu piemērošanas termiņš beidzas 2020. gadā.

7.Valstu līmenī dalībvalstis ziņo par panākumiem dažādu politikas pasākumu īstenošanā. Jaunākā informācija, ko dalībvalstis sniedza savos 2014. gada valsts energoefektivitātes rīcības plānos, rāda, ka vairākas dalībvalstis turpina nostiprināt valsts politiku, paredzot jaunus pasākumus EED īstenošanai.

8.Neraugoties uz šo progresu, analīze liecina, ka ar pašreizējo tempu ES energoefektivitātes mērķis 2020. gadam, proti, energopatēriņa samazinājums par 20 %, tiks izpildīts 18–19 % apmērā.

9.Dažādas analīzes attiecībā uz laikposmu pēc 2020. gada, tostarp Starptautiskās Enerģētikas aģentūras un Fraunhofer ISI analīzes, rāda, ka pašreizējais politikas satvars nav pietiekams, lai izmantotu visas iespējas, ko sniedz rentabla energotaupība. Ietekmes novērtējumā, kas pievienots Komisijas paziņojumam par politiku līdz 2030. gadam, ir arī skaidri norādīts, ka pašreizējā politika (kā parādīts atsauces scenārijā) nenodrošinās rentablu pāreju uz mazoglekļa ekonomiku un radīs tikai 21 % enerģijas ietaupījumu līdz 2030. gadam salīdzinājumā ar 2007. gada prognozēm.

10.Galvenais iemesls, kāpēc tiek prognozēts, ka 2020. gada mērķis netiks izpildīts ir, ka, neraugoties uz nesenajām pozitīvajām izmaiņām, reizēm dalībvalstu līmenī nav pietiekamas apņēmības īstenot spēkā esošo tiesisko regulējumu. Attiecībā uz perspektīvu pēc 2020. gada jānorāda, ka daži galvenie politikas instrumenti tika izstrādāti laikposmam līdz 2020. gadam, tāpēc tie nenodrošina ilgtermiņa stimulu izdarīt ieguldījumus energoefektivitātē. Turklāt pat ar spēkā esošajiem noteikumiem joprojām attiecībā uz energoefektivitāti nav novērsti nozīmīgi šķēršļi.

11.Iepriekš minēto faktoru dēļ vispārējā problēma ir tā, ka nav pilnībā izmantotas iespējas rentabli ietaupīt enerģiju (gan īstermiņā, gan ilgtermiņā), tāpēc energoefektivitātes ieguldījums ES enerģētikas politikas mērķu sasniegšanā ir pārāk mazs. Tam ir šādas sekas: (a) augsts enerģijas pieprasījums palielina ES atkarību no enerģijas importa, jo īpaši no gāzes importa; (b) neizmantotais energoefektivitātes potenciāls negatīvi ietekmē enerģijas cenas un ierobežo ES ekonomikas konkurētspēju; (c) augsts enerģijas pieprasījums sadārdzina pāreju uz mazoglekļa ekonomiku, jo daudzi energoefektivitātes pasākumi ir vislētākais veids, kā samazināt SEG emisiju.

3.Subsidiaritāte

12.Dalībvalstis ir energoefektivitātes politikas galvenās īstenotājas, tāpēc ES darbībām jābūt precīzi orientētām, un tām jāatbalsta dalībvalstu pasākumi. ES uzdevums ir: (a) izstrādāt vienotu satvaru, kurš veidotu pamatu saskaņotiem un savstarpēji papildinošiem mehānismiem, taču vienlaikus dalībvalstīm būtu rīcības brīvība un pienākums izvēlēties līdzekļus, ar kuriem sasniegt apstiprinātos mērķus; (b) izveidot platformu paraugprakses apmaiņai un stimulēt spēju veidošanu; (c) noteikt minimālos standartus jomās, kurās pastāv iekšējā tirgus izkropļošanas risks, ja dalībvalstis pieņems individuālus pasākumus; (d) veicināt energoefektivitāti, izmantojot ES instrumentus, piemēram, sniedzot finansējumu.

4.Darbības joma un mērķi

13.Galvenais mērķis ir nodrošināt, lai energoefektivitāte veicinātu konkurētspējīgas, ilgtspējīgas un drošas ES energosistēmas izveidi.

14.Konkrētie mērķi ir šādi: