KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI par Direktīvas 2006/48/EK piemērošanu mikrokredītam /* COM/2012/0769 final */





SATURS 1........... Ievads............................................................................................................................ 3 2........... Mikrokreditēšanas vide Eiropas Savienībā....................................................................... 3 2.1........ Mikrokredīts ir jēdziens, kam ir dažādas definīcijas.......................................................... 3 2.2........ Plašais definīciju klāsts atspoguļojas mikrokredītu sniedzēju dažādībā............................... 4 2.2.1..... Pārskats par iestāžu veidiem, kas Eiropas Savienībā sniedz mikrokredītus........................ 4 2.2.2..... Banku iestādēm ir svarīga nozīme ES, lai gan mikrokredīts nereti ir tikai to papilddarbība.. 5 2.2.3..... Nebanku iestādes, kas galvenokārt piešķir mikrokredītus, ir vēl viens svarīgs mikrokredītu sniedzējs 6 2.2.4..... Publiskais sektors ir viens no mikrokredītu tirgus ietekmīgākajiem dalībniekiem................. 6 3........... Mikrokreditēšanas darbību uzraudzība ES, piemērojot Direktīvu 2006/48/EK.................. 7 3.1........ Lielai daļai mikrokredītu sniedzēju nepiemēro Direktīvā 2006/48/EK noteiktās uzraudzības prasības 7 3.2........ Vairāki faktori mazina Direktīvā 2006/48/EK noteikto uzraudzības prasību ietekmi uz mikrokreditēšanas darbībām, lai gan ir iespējama neliela apgrūtinoša ietekme................................................................ 7 3.2.1..... Direktīvā 2006/48/EK neņem vērā mikrokredīta specifisko būtību................................... 7 3.2.2..... Pieeja publiskā sektora garantiju shēmām ļauj mikrokredīta sniedzējiem būtiski samazināt pašu kapitāla līmeni, kas vajadzīgs, lai segtu kredītrisku, kuram viņi ir pakļauti........................................................ 7 3.2.3..... Lielāko daļu mikrokredītu var atbrīvot no liela riska darījumu ierobežojuma, kas paredzēts koncentrācijas riska ierobežošanai.................................................................................................................. 9 3.2.4..... Direktīvas prasības attiecībā uz riska pārvaldību palīdz banku mikroaizdevējiem mazināt savus riskus 9 3.2.5..... Direktīvā 2006/48/EK ir noteikts, ka banku mikroaizdevējiem ir jānodrošina atbilstība uzraudzības noteikumiem, lai mazinātu likviditātes risku................................................................................................ 9 3.2.6..... Direktīva 2006/48/EK var būt saistīta ar lieliem administratīviem slogiem, kas var samazināt mikrokredīta kā banku darbības jomas pievilcību, vienlaikus nostiprinot finanšu ieguldītāju uzticību mikrokredītu sniedzējiem 10 4........... Secinājumi.................................................................................................................... 10 KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI par Direktīvas 2006/48/EK piemērošanu mikrokredītam 1. Ievads Dalībvalstis, finanšu iestādes, valstu uzraudzības iestādes un citas struktūras mikrokredītu parasti atzīst par efektīvu finansēšanas kanālu darba vietu radīšanai un sociālajai iekļaušanai, kas var mazināt pašreizējās finanšu krīzes negatīvo ietekmi, vienlaikus sekmējot uzņēmējdarbību un ekonomikas izaugsmi ES. Tāpēc vairākos pēdējos gados mikrokredīta attīstība ir bijusi viena no Eiropas Komisijas darbakārtības prioritātēm. Eiropas Komisija 2007. gada novembrī publicēja savu paziņojumu „Eiropas iniciatīva mikrokredīta attīstībai nolūkā atbalstīt izaugsmi un nodarbinātību”, lai veicinātu labvēlīgāku vidi mikrokredītu izsniegšanai. Vairākus pēdējos mēnešus Eiropas Komisija ir tieši sadarbojusies gan ar mikrokreditēšanas nozari, gan dalībvalstu publiskā sektora iestādēm, lai noteiktu, ar kādiem šķēršļiem mikrokredīta sniedzēji saskaras, piedāvājot savus pakalpojumus visā ES, un lai apsvērtu, kā šos šķēršļus varētu pārvarēt, kā arī vai ir nepieciešamība īstenot reglamentējošu darbību valsts vai ES līmenī. Eiropas Komisijas vadītajā pārskatīšanas un diskusiju posmā notika arī konference, ko 2011. gada 2. decembrī organizēja kopā ar Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteju. Vēlmi attīstīt mikrokredītu Eiropas Savienībā sarunu gaitā par Direktīvu 2009/111/EK[1] pauda arī pārējie ES likumdevēji. Viņi prasīja Eiropas Komisijai pārskatīt Direktīvas 2006/48/EK[2] piemērošanu mikrokredītam. Kā noteikts Direktīvas 2006/48/EK 156. pantā, Eiropas Komisijai ir jāsagatavo ziņojums par šīs pārskatīšanas rezultātiem, iesniedzot to Eiropas Parlamentam un Padomei kopā ar atbilstīgiem priekšlikumiem. Nākamajā sadaļā ir paskaidrots, ko tieši nozīmē mikrokredīts, īpašu uzmanību koncentrējot uz mikroaizdevējiem, lai varētu skaidri novērtēt šīs kreditēšanas darbības dalībniekus un svarīgākos jautājumus. Trešajā sadaļā ir sniegts pārskats par mikroaizdevēju uzraudzību ES un noteikta to uzraudzības prasību ietekme uz mikrokreditēšanas darbību, kas izriet no Direktīvas 2006/48/EK piemērošanas. Ziņojuma beidzamajā daļā ir izdarīti secinājumi par to, vai ES banku uzraudzības prasības ir vai nav jāgroza. 2. Mikrokreditēšanas vide Eiropas Savienībā 2.1. Mikrokredīts ir jēdziens, kam ir dažādas definīcijas Mikrokredītam nav vienotas definīcijas. Terminu „mikrokredīts” parasti lieto, runājot par maziem aizdevumiem, ko izsniedz cilvēkiem, kuri nav iesaistīti tradicionālajā finanšu sistēmā vai kuri nevar piekļūt bankām, kas palīdzētu šādiem cilvēkiem izveidot vai attīstīt uzņēmumus. Tomēr atkarībā no sociālās vides, ekonomikas situācijas un politikas mērķiem būtiski atšķiras dažādu dalībvalstu un ieinteresēto personu starpā lietotā mikrokredīta definīcija. Pieprasījumu pēc mikrokredīta uztur plašs aizņēmēju spektrs. Mikrokredīts var būt pieejams tikai „mikrouzņēmējiem” jeb pašnodarbinātām personām, kam vajadzīgs finansējums maziem uzņēmumiem. Mikrokredīts var arī būt vērsts tikai uz citām grupām, piemēram, sociāli atstumtiem cilvēkiem, kas cenšas risināt ārkārtas situācijas, finansēt izglītību vai pat iegādāties mājsaimniecības preces. Mikrokredīti parasti ir ļoti nelieli, īstermiņa un bez nodrošinājuma, kā arī tiem parasti ir biežāk veicami atmaksas maksājumi un augstākas procentu likmes nekā tradicionālajiem banku aizdevumiem. Tomēr papildus iepriekš izklāstītajam vispārīgajam aprakstam mikrokredītus arī piešķir saskaņā ar ļoti atšķirīgiem aizdevuma noteikumiem un nosacījumiem. Piemēram, aizdevuma atmaksas termiņš parasti ir mazāks par sešiem mēnešiem, bet var arī būt līdz 10 gadiem. Attiecībā uz procentu likmēm svarīgs faktors, kas nosaka likmju līmeni, ir tas, vai ir pieņemti tiesību akti augļošanas jomā. Ja šādi tiesību akti augļošanas jomā ir, aizdevējiem nav atļauts piemērot procentu likmi, kas augstāka par noteiktu maksimālo likmi. Dalībvalstīs, kur šādu ierobežojumu nav, procentu likmes var būt augstākas nekā valstīs, kurās nav tiesību aktu augļošanas jomā. Summu ziņā mikrokredīts parasti ir aizdevums, kas nepārsniedz EUR 25 000[3]. Tomēr daudzas Eiropas ieinteresētās personas mikrokredītu definē vai nu kā aizdevumus ar daudz mazākām, vai daudz lielākām summām. Mikroaizdevēju veiktās darbības var ietvert ne tikai aizdevumu izsniegšanu, bet arī citus finanšu pakalpojumus, piemēram, uzkrājumu produktus, norēķinu kontus, maksājumu pakalpojumus, pārvedumu pakalpojumus, apdrošināšanu, līzingu utt. Tomēr šis plašais finanšu pakalpojumu klāsts būtu jāsauc par „mikrofinansējumu” un jāizmanto plašākā nozīmē nekā termins „mikrokredīts”. Konsekventas un vispārēji izmantotas mikrokredīta definīcijas neesība kavē informācijas un datu apkopošanu par šo darbību, kas apgrūtina mikrokredīta attīstības izsekošanu ES. Ticamus faktus un skaitļus par mikrokredīta un saistīto pakalpojumu apjomu, it sevišķi par ES kopumā, ir grūti atrast. Aizdevumus ar līdzīgām pazīmēm var klasificēt gan kā mikrokredītu, gan tradicionālus aizdevumus atkarībā no konteksta. Uz tiem var atsaukties kā uz patērētāju aizdevumiem, aizdevumiem privātpersonām, korporatīvajiem aizdevumiem vai aizdevumiem maziem un vidējiem uzņēmumiem (turpmāk – MVU). 2.2. Plašais definīciju klāsts atspoguļojas mikrokredītu sniedzēju dažādībā 2.2.1. Pārskats par iestāžu veidiem, kas Eiropas Savienībā sniedz mikrokredītus Dažādās definīcijas ir atspoguļotas juridisko formu dažādībā, ko izmanto mikrokredītu sniedzēji. Mikrokredītu sniedzējus var iedalīt dažādās kategorijās, proti, komercbankas un krājbankas, kooperatīvi, mikrofinansēšanas iestādes, nebanku finanšu iestādes, kredītapvienības, dibinājumi un citi bezpeļņas organizāciju veidi, piemēram, nevalstiskas organizācijas un asociācijas. ES mikrokredītu nozarē arī pastāv dažāda izmēra iestādes un atšķirīgi uzņēmējdarbības modeļi. Turklāt papildus aizdevēju klasificēšanai pēc iestāžu veidiem mikroaizdevējus var iedalīt sīkākās papildu grupās: – iestādes, kam ir jāsaņem licence bankas darbības veikšanai, atšķirībā no iestādēm, kurām ir jāreģistrējas kādā no banku uzraudzības iestādēm, bet kurām nav jāsaņem licence, vai atšķirībā no iestādēm, kam ir tikai jāreģistrējas kā juridiskai personai; – iestādes, kam ir bezpeļņas iestādes statuss, atšķirībā no iestādēm, kuru mērķis ir peļņas gūšana; – privātas iestādes atšķirībā no publiskā sektora iestādēm; – aizdevēji, kam mikrokreditēšana ir to pamatdarbība, atšķirībā no aizdevējiem, kuriem mikrokreditēšana veido samērā mazu daļu no viņu uzņēmējdarbības portfeļa. Aizdevējus var iedalīt atšķirīgās kategorijās arī pēc to aizņēmēju kategorijām, proti, nebanku iestādes bieži izsniedz mikrokredītus, ko saņem trūcīgas mājsaimniecības, savukārt mikrokredītus mikrouzņēmumiem un maziem un vidējiem uzņēmumiem galvenokārt izsniedz bankas. Mikroaizdevēji var atšķirties arī pēc tā, kādus produktus un pakalpojumus viņiem ir atļauts piedāvāt saskaņā ar tiesību aktiem, vai viņiem piemēro uzraudzību un kā tiek iegūti līdzekļi administratīvām un uzņēmējdarbības operācijām. Šī atšķirība ir saistīta ar regulatīvo vidi katrā valstī (skatiet 3. sadaļu). Dažās Eiropas Savienības dalībvalstīs ir banku monopols, kas nozīmē, ka aizdevumus sniedz tikai banku iestādes. Savukārt citās dalībvalstīs nebanku iestādēm ir atļauts izsniegt mikrokredītus. Ir arī daži izņēmumi, kad konkrētās jurisdikcijas nebanku iestādēm ir atļauts izsniegt mikrokredītus, neraugoties uz banku monopolu. Tam, ka ES tiesību aktos nebanku mikroaizdevējiem banku nozarē ir vienīgi aizliegts pieņemt noguldījumus, nav nekādas nozīmes. 2.2.2. Banku iestādēm ir svarīga nozīme ES, lai gan mikrokredīts nereti ir tikai to papilddarbība Banku sistēma ar krājbanku, kooperatīvu un komercbanku starpniecību ir svarīga institucionāla mikrokredīta sniedzēja Eiropas Savienībā. Bankas var iedalīt četrās galvenajās grupās atkarībā no uzņēmējdarbības modeļiem: – bankas, kas veic regulāru mikrokreditēšanas darbību un kam ir specializētas aizdevumu nodaļas; – bankas, kas mikrokredītus piešķir ar atsevišķu dibinājumu starpniecību; – bankas, kas iesaistās partnerībā ar publiskā sektora finanšu iestādēm, kuras nosaka kreditēšanas politiku un uzņemas pilnu risku par aizdevumiem (saskaņā ar konkrētiem nosacījumiem), savukārt bankas ir atbildīgas par kredītlēmuma pieņemšanu; – bankas, kas ir netieši iesaistītas mikrokreditēšanā, nodrošinot aizdevumu vairumpiedāvājumu, kā arī kreditēšanas un likviditātes mehānismus finanšu iestādēm, kuras specializējas mikrokredītu sniegšanā. Lai gan lielākajai daļai minēto banku iestāžu mikrokreditēšana ir tikai papildu darbība, to nereti uzskata par iespēju piedalīties uzņēmumu attīstībā, kas nākotnē varētu nest peļņu. Tādā gadījumā kombinētā pārdošana (kad aizdevuma izsniegšana dod bankām iespēju pārdot aizdevējiem arī citus pakalpojumus) var palīdzēt mikrokredīta finansēšanu padarīt rentablāku. Bankas arī var motivēt iespējamie ieguvumi no sadarbības ar publiskā sektora struktūrām ar publiskā un privātā sektora partnerību starpniecību. 2.2.3. Nebanku iestādes, kas galvenokārt piešķir mikrokredītus, ir vēl viens svarīgs mikrokredītu sniedzējs Vairākumā dalībvalstu lielāko daļu mikrokredītu sniedz nebanku iestādes. Pašreizējie nebanku iestāžu modeļi ir gan nevalstiskas organizācijas, gan bezpeļņas asociācijas, gan labdarības iestādes, gan kredītapvienību un reliģisku iestāžu trasti un nodibinājumi. Saskaņā ar ES tiesību aktiem banku nozarē nebanku iestādēm ar dažiem izņēmumiem nav atļauts pieņemt iedzīvotāju noguldījumus, un tos drīkst pieņemt tikai licencētas un uzraudzītas banku iestādes. Šo nebanku iestāžu galvenā darbība ir mikrokredītu piešķiršana sociāli vai finansiāli atstumtām grupām. Laika gaitā dažas no šīm nebanku mikrokredītu organizācijām izveidojas par peļņu gūstošiem uzņēmumiem, piemēram, regulētām banku iestādēm. Šo institucionālo pārveidi nereti veicina nepieciešamība pēc papildu kapitāla un vēlme piedāvāt plašāku pakalpojumu klāstu, piemēram, noguldījumu pieņemšanu. Dažās dalībvalstīs tiek veidota partnerība starp bezpeļņas organizācijām un banku vai publiskā sektora iestādēm. Bezpeļņas organizācijas veic finansējuma pieteikumu iesniedzēju neformālu atlasi un piedāvā viņiem atbalstu pēc tam, kad kredīti ir piešķirti, savukārt banku vai publiskā sektora iestādes nodrošina kredītu finansējumu. 2.2.4. Publiskais sektors ir viens no mikrokredītu tirgus ietekmīgākajiem dalībniekiem Neraugoties uz to, ka ir grūti izmērīt mikrokredītu nozares lielumu, viens no tā ietekmīgākajiem dalībniekiem ES ir publiskais sektors, kas sniedz atbalstu banku un nebanku iestādēm, lai novērstu plaisas vai bankrotus mikrokredītu tirgū. Šo atbalstu sniedz dažādi publiskā sektora dalībnieki, sākot no valstij piederošām bankām, līdz ES struktūrfondiem un citām publiskā sektora garantiju, aizdevumu vai pašu kapitāla shēmām valsts, reģionālā un Eiropas līmenī. ES politikā augsta prioritāte piešķirta mikrokredītiem, kas ļauj iestādēm saņemt finansējumu no dažādiem Eiropas avotiem, piemēram, Eiropas Sociālā fonda, Eiropas Reģionālās attīstības fonda, Eiropas Investīciju fonda, Eiropas apvienotajiem resursiem mazajiem, vidējiem un mikrouzņēmumiem (JEREMIE programma, ko finansē struktūrfondi), konkurētspējas un inovācijas programmas (CIP) un Eiropas Progresa mikrofinansēšanas instrumenta (Progress Microfinance). Šo ES programmu mērķis ir mudināt finanšu iestādes piešķirt mikrokredītus. Arī citas ES programmas, nodrošinot garantijas un tehnisko atbalstu, palīdz mikrokredītu sniedzējiem uzlabot pārvaldību, mazināt riskus un daļēji kompensēt augstās administratīvās izmaksas saistībā ar mikrokreditēšanu, piemēram, vienotā rīcība mikrofinanšu institūciju atbalstam Eiropā (JASMINE), kas galvenokārt koncentrē uzmanību uz nebanku mikrokredītu sniedzēju spēju veidošanu. Valsts un reģionālā līmenī tiek īstenoti vairāki pasākumi, lai veicinātu mikrokredītu finansēšanu un daļēji dalītu mikroaizdevēju risku ar garantiju shēmu starpniecību. Tiek īstenotas arī publiskā sektora programmas, kas sniedz tiešu finansiālu atbalstu mikroaizdevējiem un aizņēmējiem. Valstīs, kurās ir valstij piederošas bankas, tās parasti ir galvenās finansējuma nodrošinātājas mikrokreditēšanas darbībām. 3. Mikrokreditēšanas darbību uzraudzība ES, piemērojot Direktīvu 2006/48/EK 3.1. Lielai daļai mikrokredītu sniedzēju nepiemēro Direktīvā 2006/48/EK noteiktās uzraudzības prasības Mikroaizdevēju izmantoto institucionālo formu daudzveidība ir atspoguļota tiesisko regulējumu dažādībā, ko piemēro šiem mikrokredītu sniedzējiem ES. Vispārīgi runājot, tikai mikroaizdevējiem, kas darbojas saskaņā ar Eiropas tiesību aktiem banku nozarē, ir jānodrošina atbilstība Direktīvas 2006/48/EK prasībām. Eiropas tiesību akti banku nozarē ir piemērojami, ja no iedzīvotājiem tiek pieņemti noguldījumi vai citi atmaksājami līdzekļi un ja vienlaikus tiek piešķirti kredīti uz sava rēķina saskaņā ar kredītiestādes definīciju, kā noteikts Direktīvas 2006/48/EK 4. panta 1. punktā. Tas nozīmē, ka mikroaizdevējiem, kas nepieņem noguldījumus, nav jāiegūst banku licence un nav jāatbilst Direktīvas 2006/48/EK uzraudzības prasībām, ja vien dalībvalstis nepiemēro stingrāku pieeju, ļaujot tikai licencētām banku iestādēm piešķirt mikrokredītus. Turklāt, lai gan ar Direktīvu 2006/48/EK ir zināmā mērā saskaņoti banku iestāžu uzraudzības tiesību akti, regulatīvā pieeja nebanku iestāžu sniegtajam mikrokredītam dažādās valstīs būtiski atšķiras. Lielākajā daļā dalībvalstu nav īpašu noteikumu, kas attiektos uz šiem nebanku mikroaizdevējiem, kuri ietilpst vispārēji piemērojamo korporatīvo tiesību aktu darbības jomā, taču valsts tiesību aktos var būt noteikti īpaši tiesiskie regulējumi attiecībā uz mikrokredīta sniegšanu, kā tas ir, piemēram, Itālijā. Šiem konstatējumiem ir divi aspekti: – iestādēm ar līdzīgiem darbības veidiem ES nepiemēro vienādas regulatīvās prasības; – ņemot vērā Direktīvas 2006/48/EK ierobežoto piemērošanas jomu, tās ietekme uz mikrokredītu, iespējams, nav tik negatīva, kā varēja būt gaidāms. 3.2. Vairāki faktori mazina Direktīvā 2006/48/EK noteikto uzraudzības prasību ietekmi uz mikrokreditēšanas darbībām, lai gan ir iespējama neliela apgrūtinoša ietekme 3.2.1. Direktīvā 2006/48/EK neņem vērā mikrokredīta specifisko būtību ES tiesību aktos banku nozarē nav ņemta vērā mikrokredīta specifiskā būtība. Mikrokredīta sniegšana tiek uzskatīta par parastu kreditēšanas darbību un ietilpst to noteikumu darbības jomā, kurus piemēro aizdevumu finansēšanai un sniegšanai. Tieši tā ir Direktīvas 2006/48/EK gadījumā, jo tajā nav nekādas atsauces uz īpašiem uzraudzības noteikumiem saistībā ar mikrokredītu. Tas nozīmē, ka nav paredzēts ne atbrīvojums, kas bankām ļautu savām mikrokreditēšanas darbībām nepiemērot uzraudzības prasības, ne īpaši noteikumi, kuri mazinātu uzraudzības prasību stingrību salīdzinājumā ar prasībām, ko piemēro citām banku darbībām. 3.2.2. Pieeja publiskā sektora garantiju shēmām ļauj mikrokredīta sniedzējiem būtiski samazināt pašu kapitāla līmeni, kas vajadzīgs, lai segtu kredītrisku, kuram viņi ir pakļauti Mikrokredīti var būt saistīti ar augstu kredītrisku, t. i., risku, ka aizņēmējs nepildīs saistības pirms pamatsummas un paredzēto procentu atmaksas saskaņā ar aizdevuma līgumu mikroaizņēmēju iespējamu pārmērīgu parādsaistību un to garantiju trūkuma dēļ, kādas parasti pieprasa bankas. Informācijas asimetrijas dēļ šis kredītrisks var netikt pietiekami novērtēts. Direktīvā 2006/48/EK ir noteikts, ka banku mikroaizdevējiem ir jābūt obligātam pašu kapitālam, lai segtu šo kredītrisku un saglabātu savu maksātspēju aizņēmēju saistību neizpildes gadījumā. Saskaņā ar šo direktīvu banku iestādes var aprēķināt obligāto kapitālu, izmantojot atšķirīgas dažādu sarežģītības pakāpju metodes, proti, standartizēto pieeju un uz iekšējiem reitingiem balstītu pieeju. Saskaņā ar standartizēto pieeju, kas ir visvienkāršākā un visbiežāk lietotā pieeja, kuru piemēro mazas banku iestādes, pašu kapitāla minimālo līmeni nosaka attiecībā uz mikrokredītu risku. Šo risku mērī riska svērumos (t. i., jo riskantāks bankai ir konkrētais aizdevums, jo augstāks ir riska svērums). Saskaņā ar standartizēto pieeju mikrokredītiem piešķir svērumu 75 %[4] apmērā, sākot no brīža, kad pastāv zema korelācija starp mikrokredītiem[5]. Banku rīcībā jābūt 1. līmeņa kapitālam vismaz 4 % apmērā no mikrokredītu riska svērtās summas un kopējam kapitālam vismaz 8 % apmērā. Tas nozīmē, ka obligātais kopējais kapitāls ir EUR 600, ja mikrokredīta vērtība ir EUR 10 000 (jeb 6 % no aizdevuma vērtības pēc 75 % svēruma). Tomēr vairākumā dalībvalstu vietējā, valsts vai reģionālā līmeņa publiskā sektora iestādes ir īstenojušas kredītu garantiju shēmas, kas uzņemas daļu riska, ar ko saskaras mikroaizdevēji. Šajās garantiju shēmās parasti ir noteikta maksimālā summa, ko var nodrošināt, izteikta kā absolūtā vērtība un/vai kā procentuāla daļa no aizņemtās summas (parasti 60–80 % no aizdevuma). Gan standartizētā, gan uz iekšējiem reitingiem balstītā pieeja ļauj banku iestādēm piešķirt galvotāja riska svērumu aizsargātajai daļai (savukārt mikroaizņēmēja riska svērums tiek piešķirts neaizsargātajai daļai). Tā kā šādām valsts garantijām riska svērums nereti ir 0–20 % apmērā, var tikt būtiski samazināts pašu kapitāla obligātais līmenis, kas banku mikrokredītu sniedzējiem ir jānodrošina, lai segtu mikrokredītu radīto kredītrisku. Tādēļ šķiet, ka spēkā esošās kapitāla prasības negatīvi neietekmē mikrokreditēšanas darbības, jo pašu kapitāla līmenis var būt daudz zemāks par 6 % no aizdevuma summas. Kapitāla prasību vispārīgs paaugstinājums un kapitāla kvalitātes nostiprināšana ir paredzēta gaidāmajos uzraudzības noteikumos (Kapitāla prasību direktīva IV/Kapitāla prasību regula), par ko pašlaik notiek sarunas un kas, sākot no 2013. gada, aizstās Direktīvu 2006/48/EK. Šo jauno noteikumu, kas transponē „Bāzeles III” regulējumu Eiropas tiesību aktos banku nozarē, mērķis ir nostiprināt ES banku nozari un finansiālo stabilitāti. Tomēr MVU ir pauduši bažas par šo jauno noteikumu[6] ietekmi uz aizdošanas nosacījumiem, ņemot vērā alternatīvu (papildus banku kanālam) finansējuma resursu ierobežoto pieejamību. Tādēļ Kapitāla prasību direktīvas IV/Kapitāla prasību regulas priekšlikumā ir ieviests noteikums (Kapitāla prasību regulas 485. pants), kas paredz, ka Eiropas Komisijai ir jāpārskata kapitāla prasības attiecībā uz riska darījumiem ar MVU pēc tam, kad ir pagājuši trīs gadi kopš Kapitāla prasību direktīvas IV/Kapitāla prasību regulas stāšanās spēkā. Eiropas Komisija 2011. gada jūlijā pilnvaroja Eiropas Banku iestādi (turpmāk — EBI) analizēt esošo riska svērumu, kas piemērojami MVU aizdevumiem[7], atbilstību un novērtēt ietekmi, ko rada i) šo riska svērumu iespējamā samazināšana un ii) robežvērtības palielināšana no EUR 1 miljona līdz EUR 5 miljoniem, zem kuras riska darījumiem ar MVU var piemērot šos riska svērumus. Savā 2012. gada oktobrī pabeigtajā ziņojumā EBI rosina būt piesardzīgiem saistībā ar riska svērumu vai robežvērtības pastāvīgām izmaiņām, ja nav pieejamas atbilstīgas liecības, kas pamato atkāpšanos no Bāzeles vienošanās. Tomēr EBI ierosina alternatīvus pasākumus, lai atvieglotu aizdevumu nosacījumus MVU, piemēram, i) pagaidu atbrīvojuma ieviešanu no kapitāla saglabāšanas, ii) kapitāla prasību samazināšanu ekonomiska rakstura sarežģījumu laikā vai iii) pagaidu atbalstoša atskaitījuma ieviešanu, ko piemēro kapitāla prasībām, nemainot riska svērumus. Neapsteidzot sarunu procesu par Kapitāla prasību direktīvas IV/Kapitāla prasību regulas priekšlikumu, jebkurš no ierosinātajiem pasākumiem arī nodrošinātu ieguvumus mikrokredītu sniedzējiem, jo mikrokredītam piemērotu pieeju, kas salīdzināma ar aizdevumiem MVU piemērojamo pieeju. 3.2.3. Lielāko daļu mikrokredītu var atbrīvot no liela riska darījumu ierobežojuma, kas paredzēts koncentrācijas riska ierobežošanai Ņemot vērā mikrokredītu nelielo apjomu, teorētiski nav neviena aizdevuma, kura vērtība pārsniegtu 25 % no banku mikrokredītu sniedzēju tiesību aktos noteiktā pašu kapitāla (koncentrācijas riska ierobežojums). Taču, ja mikrokredītus nodrošina tas pats darījuma partneris, piemēram, valsts valdība vai vietējā pašvaldība, to aizdevumu daļu, kas ir nodrošināta, varētu arī uzskatīt par galvotāja, nevis mikroaizņēmēju, saistībām, un rezultātā var tikt pārkāpts šis 25 % ierobežojums. Tomēr publiskā sektora galvotāja risku var atbrīvot no liela riska darījumu ierobežojuma piemērošanas. 3.2.4. Direktīvas prasības attiecībā uz riska pārvaldību palīdz banku mikroaizdevējiem mazināt savus riskus Direktīvā 2006/48/EK ir noteikts, ka banku mikroaizdevējiem jābūt ieviestam vispusīgam riska pārvaldības procesam, lai noteiktu, novērtētu, uzraudzītu un kontrolētu visus savus riskus. Šādas prasības palīdz mikroaizdevējiem nostiprināt savas iekšējās kontroles sistēmas, kā arī attīstīt un izstrādāt efektīvas riska pārvaldības prasmes un stratēģiju, kas savukārt var nostiprināt to ticamību un rentabilitāti, vienlaikus uzlabojot mikrokredītu nozares finansiālo stabilitāti. Efektīvu iekšējās kontroles sistēmu izstrāde arī ļauj banku mikroaizdevējiem samazināt pakļautību kredītriskiem, noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijai un darbinieku īstenotai krāpniecībai. 3.2.5. Direktīvā 2006/48/EK ir noteikts, ka banku mikroaizdevējiem ir jānodrošina atbilstība uzraudzības noteikumiem, lai mazinātu likviditātes risku Runājot par aktīviem, banku mikroaizdevējiem varētu trūkt pietiekama neapgrūtinātu, augstas kvalitātes likvīdu aktīvu rezerve, kas tiem ļautu izturēt likviditātes stresu, ņemot vērā to, ka mikrokredīti nereti ir nelikvīdi un tos ir grūti pārvērst likvīdos instrumentos (ar segtu obligāciju emitēšanu vai vērtspapīrošanu). Runājot par saistībām, iestādes, kas pieņem noguldījumus, var saskarties ar noguldījumu aizplūdes risku, it sevišķi ja tām nav piekļuves stabiliem likviditātes avotiem no citām banku, publiskā sektora iestādēm vai starptautiskām iestādēm. Direktīvā 2006/48/EK ir noteikts, ka banku iestādēm, tostarp mikroaizdevējiem, ir jābūt pilnvērtīgai likviditātes pārvaldības stratēģijai, politikas virzieniem un procesiem, lai ikdienā noteiktu, izmērītu, uzraudzītu un kontrolētu likviditātes risku, kā arī ārkārtas rīcības plāniem, lai risinātu likviditātes problēmas. 3.2.6. Direktīva 2006/48/EK var būt saistīta ar lieliem administratīviem slogiem, kas var mazināt mikrokredīta kā banku darbības jomas pievilcību, vienlaikus stiprinot finanšu ieguldītāju uzticību mikrokredītu sniedzējiem Direktīvā 2006/48/EK noteikto uzraudzības prasību piemērošana var būt nesamērīgi dārga gan uzraudzības iestādēm, gan banku mikroaizdevējiem, it sevišķi ja banku mikroaizdevēji nerada būtiskus riskus kopējai banku un maksājumu sistēmai. Ja mēra kā procentuālu daļu no kopējiem aktīviem, tad jo mazāki ir banku mikroaizdevēji, jo augstākas var būt izmaksas, kas izriet no uzraudzības prasību piemērošanas. Tas var pazemināt mikrokreditēšanas rentabilitāti un samazināt tās kā bankas darbības jomas pievilcību. Tomēr dažas uzraudzības prasības, it sevišķi tās, kuras attiecas uz uzraudzības ziņojumu sniegšanu, riska novērtēšanas procesu un kapitāla pietiekamību, var atbilst šo iestāžu nelielajam izmēram un sarežģītībai, un tas palīdz mazināt administratīvo slogu. Lai gan mikrokredītu iestādēm nav būtiskas sistēmiskas ietekmes uz finanšu stabilitāti, bankrots jebkurā no tām varētu ietekmēt citu banku mikroaizdevēju ticamību. Tāpēc būtu atzinīgi jāvērtē samazinātā attiecīgo sabiedrību bankrota iespējamība, ko nodrošina direktīva. Turklāt banku uzraudzības prasības var uzlabot finanšu ieguldītāju uzticību mikrokredītu sniedzējiem kā drošam ieguldītāju līdzekļu galamērķim. Šāda uzticība var palīdzēt mikrokreditēšanas iestādēm piesaistīt vairāk ilgtermiņa līdzekļu, kas viņiem ļautu sasniegt ievērojamāku apjomu un saviem klientiem piedāvāt plašāku pakalpojumu klāstu. 4. Secinājumi Eiropas Komisija atzīst vajadzību veicināt mikrokredītu sniegšanu un mikrokredītu sniedzēju attīstību. Būtu jāatceras, ka Eiropas Komisija šajā jomā aktīvi darbojas, it sevišķi ar iniciatīvām JEREMIE un JASMINE, kā arī ar Eiropas Progresa mikrofinansēšanas instrumentu, ko sāka izmantot 2010. gadā, lai palielinātu mikrokredīta pieejamību, tādējādi mazinot gados jaunu cilvēku bezdarbu un palīdzot viņiem izveidot vai attīstīt savus uzņēmumus. Šajā kontekstā ne Eiropas Komisija, ne vairākas dalībvalstu publiskā sektora iestādes neuzskata, ka Direktīvā 2006/48/EK noteiktās uzraudzības prasības kavē mikrokreditēšanas darbību attīstību. Kā iepriekš norādīts šajā ziņojumā, šo uzraudzības noteikumu ietekme uz mikrokredītu ES nešķiet tik negatīva, kā varētu būt gaidāms, kas nozīmē, ka nav vajadzības šos noteikumus pielāgot mikrokreditēšanas darbību specifikai. Turklāt mikrokreditēšanā ir iesaistīts plašs dalībnieku spektrs, uz kuriem netiek attiecināti līdzīgi tiesību akti vai noteikumi un kuriem dalībvalstīs piemēro dažādas pieejas atkarībā no ieviestā politikas regulējuma un tiesību aktiem. Ņemot vērā šīs atšķirīgās situācijas kopā ar konsekventas un vispārēji izmantotas mikrokredīta definīcijas neesību, jebkādi grozījumi uzraudzības un regulatīvajā regulējumā būtu iepriekš rūpīgi jāapsver, lai nodrošinātu, ka tiek efektīvi veicinātas mikrokreditēšanas darbības. Varētu arī pamatot, ka nav vajadzīga nekāda uzraudzības reforma, ja uzskata, ka mikrokredīta attīstību lielā mērā sekmē ar uzraudzību nesaistīti faktori. Tas nenozīmē, ka uzraudzības regulējumam nav nekādas ietekmes uz šādu darbību attīstību, bet gan ka uzraudzības faktoriem nav izšķirīgas nozīmes mikrokredīta attīstībā, tādēļ uzraudzības reformas nav vajadzīgas. To vietā reformās uzmanību varētu koncentrēt uz vairākām jomām, kas neietilpst uzraudzības sfērā. Piemēram, viens no veidiem, kā veicināt mikrokredītu sniegšanu, varētu būt labvēlīgākas vispārējās vides radīšana iestādēm, kas specializējas mikrokreditēšanā, atvieglojot to piekļuvi finanšu resursiem. Šādu attīstību varētu veicināt ar aizdevumu garantiju plašāku nodrošināšanu, mudinot ciešāku sadarbību starp bankām un nebanku iestādēm vai veicinot lielāku finanšu pārredzamību. Saskaņā ar šādu pieeju brīvprātīgi rīcības kodeksi, piemēram, tādi, kādus pēdējos gados ir izdevusi pati mikrokredītu nozare vai — vēl nesenāk — Eiropas Komisija[8], var palīdzēt nodrošināt augstāku atpazīšanas un ticamības līmeni tiem mikrokredītu sniedzējiem, kas šos kodeksus ievēro. Mikrokreditēšanu pozitīvi var ietekmēt arī patērētāju aizsardzības vides pārskatīšana saistībā ar mikrokredītiem, kas neietilpst Direktīvas 2006/48/EK darbības jomā, un jebkādiem atbilstīgiem uzlabojumiem. Visbeidzot, vairāk uzmanības veltot iestāžu sistēmai saistībā ar pašnodarbinātību un mikrouzņēmumiem, arī varētu palielināt to sekmju iespējamību un padarīt mikrokredītus rentablākus. Turklāt varētu veicināt pasākumus, kas vienkāršo juridiskos un administratīvos režīmus vai kas sekmē vienmērīgu pāreju starp bezdarbu vai atkarību no sociālajiem pabalstiem un pašnodarbinātību. [1] Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīva 2009/111/EK, ar ko groza Direktīvu 2006/48/EK, Direktīvu 2006/49/EK un Direktīvu 2007/64/EK attiecībā uz bankām, kuras saistītas ar galvenajām iestādēm, dažiem pašu kapitāla posteņiem, lieliem riska darījumiem, uzraudzības pasākumiem un krīzes pārvaldību. [2] Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija Direktīva 2006/48/EK par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu. [3] Eiropas Komisija atsaucas uz šo summu ES mikrokredītu programmās. [4] Faktiski visiem riska darījumiem ar maziem un vidējiem uzņēmumiem, tostarp mikrokredītiem, ir vienāds riska svērums neatkarīgi no darījuma partnera lieluma, būtības (kreditēšanas vai likviditātes instruments, personīgais aizdevums utt.) un riska profila. [5] Mikrokredīta portfelim vajadzētu būt mazākam riskam par tā sastāvā esošo mikrokredītu svērto vidējo risku, ja tajā ir ievērojams skaits aizdevumu un ja šo aizdevumu kredītrisks nepasliktinās vai neuzlabojas vienlaikus. [6] It sevišķi tā saukto kapitāla saglabāšanas rezervju ieviešana (2,5 % no riska svērtajiem aktīviem papildus pašreizējai 8 % prasībai), ko pakāpeniski ieviesīs no 2016. līdz 2019. gadam. [7] Kapitāla prasību direktīvā IV/Kapitāla prasību regulā šie riska svērumi ir saglabāti nemainīgi. [8] Eiropas Komisija 2011. gada oktobrī izdeva vispusīgu Eiropas Ētikas kodeksu mikrokredītu nodrošināšanai, ko izstrādāja kopā ar atsevišķiem mikrokredītu sniedzējiem, bankām un to attiecīgajām valsts un Eiropas tirdzniecības struktūrām, regulatoriem, akadēmiķiem un reitingu aģentūrām.