LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 170/11

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Statistikas instrumenti brīvprātīgā darba novērtēšanai” (pašiniciatīvas atzinums)

2014/C 170/02

Ziņotājs: KRZYSZTOF Pater

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu 2013. gada 14. februārī nolēma izstrādāt pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“Statistikas instrumenti brīvprātīgā darba novērtēšanai”

(pašiniciatīvas atzinums).

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Ekonomikas un monetārās savienības, ekonomiskās un sociālās kohēzijas specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2013. gada 14. novembrī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 494. plenārajā sesijā, kas notika 2013. gada 10. un 11. decembrī (2013. gada 10. decembra sēdē), ar 109 balsīm par, 1 balsi pret un 5 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1. Tā kā brīvprātīgais darbs ir

1.1.1. nozīmīgs iekļaujošas izaugsmes virzītājspēks, kas palielina gan sociālo kapitālu, gan cilvēkkapitālu un veicina paaudžu solidaritāti, vienlaikus radot arī ievērojamu saimniecisku vērtību,

1.1.2. svarīgs faktors daudzās sociālās politikas jomās un politikas pasākumu sabiedriskās ietekmes rādītājs, kas būtu efektīvi jāvērtē un jāuzrauga, lai lēmumu pieņēmēji saņemtu pareizu informāciju,

1.1.3. pētījumu temats, kas patlaban nav pietiekami analizēts, jo apsekojumi ir nesistemātiski un pārlieku ierobežoti, tajos netiek aplūkoti tādi jautājumi kā tieša brīvprātīgā palīdzība cilvēkiem, kuri nav nevienā organizatoriskā struktūrā, un netiek pētīta brīvprātīgā darba saimnieciskā vērtība,

1.2. Komiteja aicina Eiropas Komisiju

1.2.1. radīt apstākļus, lai varētu sākt metodikas izstrādi un eksperimentālus pētījumus ar mērķi noteikt principus brīvprātīgā darba izpētei, ko veiktu ES dalībvalstu statistikas biroji. To darot, būtu jāizmanto gan Starptautiskās Darba organizācijas rokasgrāmata par brīvprātīgā darba novērtēšanu, gan to valstu pieredze, kuras jau veikušas pētījumus, ievērojot rokasgrāmatā ieteiktos risinājumus;

1.2.2. turpmākajos gados izstrādāt vienotu brīvprātīgā darba izpētes metodiku un nodrošināt tās pieņemšanu, un tāpēc Eiropas Komisijai būtu jāierosina atbilstoša regula, kurā noteikts, ka dalībvalstīs jāveic sistemātiski pētījumi;

1.2.3. gādāt, lai dalībvalstu statistikas biroji iesaistītos brīvprātīgā darba pētniecībā jau pirms regulas pieņemšanas;

1.2.4. apkopot un regulāri publicēt informāciju, kas iegūta brīvprātīgā darba izpētē, kuru veic valstu vai ES līmenī;

1.2.5. ES un dalībvalstu līmenī veikt saistošus juridiskus pasākumus, kas bezpeļņas sektoram ļautu publiskās subsīdijas līdzfinansēt ar brīvprātīgo darbu, ja tā saimnieciskā vērtība noteikta, pamatojoties uz ticamiem statistikas datiem, kas savukārt iegūti ar tādiem statistikas paņēmieniem, kuri izstrādāti saskaņā ar šo atzinumu.

1.3. EESK izmanto šo izdevību arī, lai atgādinātu, ka brīvprātīgajam darbam ir vajadzīga labvēlīga vide un atbalsts. Konkrēti ierosinājumi par brīvprātīgajam darbam labvēlīgu vidi tika pausti saistībā ar Eiropas Brīvprātīgā darba gadu (2011. g.), un to vidū ir ierosinājums pastāvīgi atbalstīt brīvprātīgo darbu, kas dod ievērojamu sabiedrisko labumu (1).

2. Vispārīga informācija

2.1. Saskaņā ar [ES iestāžu] plaši lietotu definīciju ar brīvprātīgo darbu saprot jebkādu formālu vai neformālu brīvprātīgu darbību, ko persona veic pēc brīvas gribas, izvēles un motivācijas, negaidot finansiālu labumu.

2.2. Šādai izpratnei atbilst brīvprātīgā darba definīcija, kas ir vēl precīzāka un sniegta Starptautiskās Darba organizācijas rokasgrāmatā par brīvprātīgā darba novērtēšanu – dokumentā, ko izmanto kā konceptuālu sistēmu formāla vai neformāla brīvprātīgā darba vērtēšanai dažādās kultūrvidēs un tiesiskajās sistēmās. Atbilstīgi šai definīcijai brīvprātīgs darbs ir neapmaksāts, neobligāts darbs, proti, laiks, ko persona bez atlīdzības veltī darbībām, kuras pie savas mājsaimniecības nepiederošu cilvēku labā attiecīgā persona veic tieši vai ar kādas organizācijas starpniecību (2). Šī definīcija, kurā precīzi izklāstītas brīvprātīgā darba pazīmes, būtu izmantojama starptautiskos salīdzinošos pētījumos. Dažādās valstīs lietotajās definīcijās jāņem vērā visas būtiskās brīvprātīgā darba īpatnības, lai pētījuma joma tiktu noteikta vienādi un neatkarīgi no vietējiem apstākļiem.

2.3. Pēdējos gados, īpaši saistībā ar Eiropas Brīvprātīgā darba gadu (2011. g.), daudzos EK, EP, Padomes, EESK, RK un Eiropas pilsoniskās sabiedrības organizāciju dokumentos norādīts, ka brīvprātīgajam darbam ir saikne ar tādām ES pamatvērtībām kā aktīvs pilsoniskums un solidaritāte ar grūtībās nonākušajiem. Uzsvērts, ka brīvprātīgais darbs ievērojami palielina to sociālās labklājības daļu, kuru neatspoguļo IKP, un būtiski ietekmē cilvēku dzīves kvalitāti. Ja runājam par sistēmisku ietekmi, jānorāda, ka brīvprātīgais darbs palīdz radīt sociālo kapitālu, veidot un nostiprināt uzticēšanās un sadarbības saiknes, kā arī popularizēt vispārpieņemtas sociālās normas un vērtības. Neformāls brīvprātīgais darbs ir būtisks veids, kā ieguldīt cilvēkkapitālā, piem., iesaistoties neformālajā aprūpē vai bērnu un jauniešu izglītībā, savukārt formālām brīvprātīgām darbībām ir būtiska nozīme arī starpdisciplināru iemaņu izkopšanā un jaunu arodprasmju apguvē. Eiropas novecojošajai sabiedrībai ārkārtīgi svarīga ir arī vecāka gadagājuma ļaužu brīvprātīgā aprūpe, arī tā, ko nodrošina viņi paši. Visas šīs iezīmes, kuras norāda uz brīvprātīgā darba lomu sociālās kohēzijas veicināšanā un nodarbinātības sekmēšanā, nozīmē, ka tas uzskatāms par svarīgu iekļaujošas izaugsmes – viena no trim ES attīstības stratēģijas “Eiropa 2020” stūrakmeņiem – sastāvdaļu.

2.4. Nozīmīgs debašu elements bija ieteikumi, kuros uzsvērta nepieciešamība vākt salīdzināmus datus, kas atspoguļotu brīvprātīgā darba sociālo un saimniecisko nozīmi. Šajā saistībā tika norādīts uz SDO rokasgrāmatā ierosināto metodiku kā piemērotu modeli statistikas pētījumu veikšanai šajā jomā (3).

2.5. Minētie ieteikumi neapšaubāmi bija saistīti ar secinājumu, ka nepietiek datu par brīvprātīgo darbu, un tā tas ir vēl joprojām.

2.6. Atsevišķās valstīs ir veikti daži brīvprātīgā darba pētījumi, kuros aplūkoti daudzi svarīgi brīvprātīgā darba aspekti (ne tikai apmērs, kādā notiek iesaistīšanās brīvprātīgajā darbā, vai dalībnieku demogrāfiskie rādītāji, bet arī, piemēram, viņu motivācija). Taču izmantot šos pētījumus ES mēroga analīzei neļauj tādi šķēršļi kā brīvprātīgā darba definīcijas tvēruma un definēšanas paņēmienu nesaskaņotība, kā arī citas metodoloģiskas atšķirības (piem., pētījumā aplūkotais laikposms, atšķirīgas aptaujāto personu vecuma kategorijas, pētniecības metožu atšķirības vai rezultātu precizitāte) un pētījumu datu dažādība. Kā uzsvērts ziņojumā, ko pēc Eiropas Komisijas pieprasījuma sagatavojis konsultāciju uzņēmums GHK, rezultātu atšķirības nereti mērāmas 30–40 procentpunktu diapazonā (4).

2.7. Regulāri apkopoti un starptautiskā līmenī salīdzināmi dati par brīvprātīgo darbu ir pieejami ļoti ierobežotā apmērā un galvenokārt attiecas uz to, cik aktīva ir iesaistīšanās [dažādi definētajā] brīvprātīgajā darbā, kas norit ar organizāciju starpniecību (formālais brīvprātīgais darbs), un kāds ir šā darba veicēju demogrāfiskais profils. Dažkārt pētījumos aplūkoti arī citi jautājumi, piemēram, brīvprātīgā darba veikšanas biežums (5). Daži no šiem pētījumiem neaprobežojas tikai ar vispārīgiem jautājumiem par kādu konkrēti definētu brīvprātīgā darba veidu, bet aplūko vairākus (līdz pat divpadsmit) organizāciju veidus vai nodarbes, kurām cilvēki ziedojuši savu brīvo laiku (6). Salīdzinoši visretāk aplūkotais jautājums ir brīvprātīgajam darbam veltīto stundu skaits (7).

2.8. Lai gan atsevišķu starptautisku pētījumu rezultāti ievērojami atšķiras, tāpat kā valstu rezultāti atšķiras no starptautiskiem rezultātiem, var teikt, ka brīvprātīgais darbs – pat tad, ja vērā ņem vienīgi formālu brīvprātīgo darbu, – ir plaši izplatīts. Saskaņā ar dažādām aplēsēm Eiropas Savienībā ir no 92 līdz 150 miljoniem brīvprātīgo, kas vecāki par 15 gadiem, tātad visās ES valstīs kopumā 22–36 % pieaugušo dažādās organizācijās veic brīvprātīgu, neapmaksātu darbu (8). Galveno ES iestāžu nostāja brīvprātīgā darba jautājumā balstās uz samērā piesardzīgām aplēsēm, proti, pieņēmumu, ka brīvprātīgo ir ne vairāk kā 100 miljoni (9).

2.9. Pamatojoties uz patlaban pieejamajiem datiem par brīvprātīgo darbu, nav iespējams veikt analīzi, kas prasīta EK, Parlamenta, Eiropadomes vai EESK dokumentos. Šobrīd nevar pārliecinoši novērtēt ne brīvprātīgā darba nozīmi tautsaimniecībā, ne arī tā ieguldījumu ES līmeņa politikā. Nav iespējams precīzi noteikt, cik daudz laika kopumā tiek veltīts brīvprātīgajam darbam un kāda ir tā vērtība naudas izteiksmē, tātad nevar novērtēt arī tā apmēru, kas izteikts, izmantojot vispārējus ekonomikas rādītājus, piemēram, valsts nodarbinātības līmeni (valsts tautsaimniecībā nodarbināto skaitu) vai IKP. Vienīgie patlaban pieejamie dati, kuri gan attiecas tikai uz bezpeļņas organizāciju veikto formālo brīvprātīgo darbu un kuri vērtēti ar ne visai konsekventām metodēm, iegūstami bezpeļņas sektora salīdzinošajā pētījumā, ko koordinēja Johns Hopkins universitāte. Šie dati atspoguļo bezpeļņas struktūrās veiktā brīvprātīgā darba daļu, kas izteikta procentos no IKP un ekonomiski aktīvo iedzīvotāju nodarbinātības potenciāla, bet gan tikai trijās ES valstīs: Čehijas Republikā (0,2 % no IKP, 0,5 % no ekonomiski aktīvajiem iedzīvotājiem), Francijā (attiecīgi 1,4 % un 3,2 %) un Beļģijā (0,7 %; dati nav pieejami) (10).

2.10. Pamatojoties uz SDO rokasgrāmatā izklāstītajiem metodoloģiskajiem principiem, triju ES valstu (Polijas, Ungārijas un Itālijas) statistikas biroji jau ir vākuši datus par brīvprātīgā darba apjomu un vērtību, un šādus apsekojumus gatavojas veikt vēl dažas citas valstis (11). Patlaban ir pieejami 2011. gada dati par Poliju. Tie liecina, ka kopumā formālais un neformālais brīvprātīgais darbs ir ekvivalents 9,6 procentiem no visā valsts ekonomikā veiktā darba apjoma (kurā ietverts arī brīvprātīgais darbs) un atbilst 2,8 % no plaši definētā IKP. Polijā, kur vairāku paaudžu ģimenes saiknes ir īpaši ciešas, brīvprātīgais darbs galvenokārt bijis neformāls – tā īpatsvars visu valsts tautsaimniecībā nodarbināto, tostarp brīvprātīgo, vidū veidoja 8 %, un tā devums plaši definētajā iekšzemes kopproduktā bija 2,2 %. Formālais brīvprātīgais darbs abās minētajās kategorijās atbilda attiecīgi 1,6 un 0,6 procentiem (12).

3. SDO rokasgrāmata – visaptveroša un universāla pieeja brīvprātīgā darba izpētei

3.1. Kā norādīts iepriekš, gandrīz visos ES dokumentos brīvprātīgā darba vērtēšanas rokasgrāmata, kas sagatavota SDO vadībā, ir minēta kā piemērots modelis statistikas pētījumiem šajā jomā. Arī Starptautiskajā darbaspēka statistiķu konferencē atzīts, ka rokasgrāmatā ieteiktā metodika ir piemērots pamats brīvprātīgā darba izpētei. Ierosināts brīvprātīgo darbu iekļaut oficiālajā darbaspēka statistikā (13). Rokasgrāmatā ieteiktos risinājumus plaši atbalsta arī trešā sektora dalībnieki, piemēram, tajā sniegto brīvprātīgā darba pētniecības modeli popularizē daudzas NVO (14).

3.2. SDO rokasgrāmatā ieteiktā metodika palīdz atrisināt arī problēmu, ko rada tādu datu trūkums vai nepilnīgums, kuri raksturo brīvprātīgo darbu trešajā sektorā, – problēmu, kura aplūkota iepriekšminētajā bezpeļņas sektora salīdzinošajā pētījumā un vēlāk uzsvērta kā būtisks šķērslis, kas traucē iegūt precīzus statistikas datus par bezpeļņas sektora nacionālajiem kontiem un satelītkontu (15).

3.3. Metodikas pamatā ir operatīva definīcija parādībai, kas rokasgrāmatā dēvēta par brīvprātīgo darbu. Tā nevis balstīta uz konkrētu terminu vai terminiem, ko pētījumu nolūkos vienoti izmanto apsekotajās valstīs, bet gan drīzāk ir aprakstoša definīcija, kurā uzsvērtas trīs pamatiezīmes. Par brīvprātīgu uzskata darbu, a) kurš ir arī produktīvs, b) par kuru netiek maksāta atlīdzība, c) kurš nav obligāts, d) kurš nesniedz nekādu labumu tā veicēja mājsaimniecībai. Rokasgrāmatā ir sniegti vairāki papildu skaidrojumi, kas palīdz novērst jebkādas šaubas par kritēriju interpretāciju (16).

3.4. Rokasgrāmatā ierosinātais plašais pētījumu tvērums ļauj apmierināt daudzu ieinteresēto personu vajadzību pēc informācijas. Rokasgrāmatas piedāvāto brīvprātīgā darba pamatdefinīciju var piemērot plaša spektra pētījumiem – gan formāla (SDO nomenklatūrā – netieša), gan neformāla (SDO nomenklatūrā – tieša) brīvprātīgā darba izpētei. Turklāt pētījumu tvērumā tiek iekļauts nevis tikai kāds viens sektors, bet arī, piemēram, brīvprātīgais darbs trešajā sektorā un publiskā sektora institūcijās. Ierosināts arī nošķirt datus atsevišķās jomās un institucionālajos sektoros. Iegūtie dati ir gan skaidri definēti, gan elastīgi lietošanā.

3.5. SDO rokasgrāmatā ieteiktā pētījumu metode balstās uz vairākiem pamatprincipiem, kas nodrošina konsekvenci neatkarīgi no tā, kāda veida apsekojums ir pētījuma pamatā; šie principi ir šādi: a) aptvert iespējami plašus iedzīvotāju slāņus, iekļaujot visas attiecīgās personu grupas; b) izmantot rokasgrāmatā lietoto brīvprātīgā darba definīciju un terminus šāda darba aprakstīšanai; c) aplūkot visus brīvprātīgā darba veidus (t.i., gan tādu brīvprātīgo darbu, ko veic kādas organizācijas labā vai ar tās starpniecību, gan tādu, ko veic tieši, pie savas mājsaimniecības nepiederošu personu vai kopienas labā); d) izmantot visus mainīgos lielumus, kas ietverti ieteiktajā apsekojuma modulī: brīvprātīgajam darbam veltīto laiku (faktiski nostrādāto stundu skaitu), darbības veidu (nodarbošanos), brīvprātīgā darba veikšanas jomu (nozari vai institucionālo sektoru); e) gādāt par to, lai brīvprātīgās darbības būtu iespējams transformēt standartizētos profesiju klasifikācijas (ISCO) un nozaru (standartizētās klasifikācijas NACE vai ICNPO, ko lieto bezpeļņas sektora darbībām) kodos, kas izmantojami darba tirgus papildu analīzei, arī brīvprātīgā darba saimnieciskās vērtības noteikšanai (17).

3.6. Ierosinātā metodika ļauj pētījumus orientēt galvenokārt uz to, lai iegūtu vajadzīgos datus par brīvprātīgā darba apjomu un vērtību standartizētās ekonomikas mērvienībās, kas dod iespēju tos salīdzināt ar valsts nodarbinātības rādītājiem vai IKP. Savāktos datus var izmantot, lai noteiktu dažādu veidu brīvprātīgā darba apjomu un vērtību pa institucionālajām un ekonomikas nozarēm, pēc darbības veida, reģiona, urbanizācijas līmeņa utt.

3.7. Pamatojoties uz datiem, kas iegūti, izmantojot brīvprātīgā darba moduli, var analizēt arī vairākus sociālus aspektus. Var aplūkot brīvprātīgā darba apmēru un intensitātes pakāpi, kā arī veidus, kādos tas izpaužas (cilvēku vai organizāciju labā; oficiālu struktūru gadījumā var noteikt, kāda ir darbības joma vai sektors). Šādā analīzē var pievērsties dažādiem brīvprātīgo darbu raksturojošiem aspektiem: demogrāfiskajām īpatnībām (piem., vecumam, dzimumam, ģimenes stāvoklim), norises vietai (piem., reģionam, teritorijas lielumam), kā arī profesionālajam statusam, izglītības līmenim un materiālajam stāvoklim. Ja brīvprātīgā darba moduli papildina ar vēl citiem jautājumiem, ir iespējams analizēt brīvprātīgā darba veicēju motivāciju, neiesaistīšanās iemeslus utt.

3.8. Precīzus un drošus datus respondenti parasti var sniegt vienīgi par nesenu pagātni, tāpēc rokasgrāmatā paredzēts, ka pārskata periods jautājumiem par brīvprātīgo darbu ir četras nedēļas. To nosaka nepieciešamība pēc iespējas precīzāk noskaidrot, cik stundu veltīts brīvprātīgajam darbam. Tomēr četru nedēļu laikposms ir ievērojami īsāks nekā brīvprātīgā darba pētījumos parasti izmantotais 12 mēnešu periods. Ja pārskata periods ir īsāks, arī brīvprātīgā darba apjoma rādītāji (brīvprātīgo skaits) ir zemāki, turklāt iespējams, ka iegūtie rezultāti nav precīzi, jo tos ietekmējušas sezonālās svārstības. Tāpēc salīdzināmības labad ieteicams pēc iespējas izmantot četru nedēļu periodu, vienlaikus meklējot iespēju arī līdzsvarot sezonalitāti, un atlasīt pietiekami lielu aptaujas dalībnieku grupu, lai vēlāk varētu aplēst stundu daudzumu dažādās grupās.

3.9. Brīvprātīgā darba pētniecības metode, kas ieteikta rokasgrāmatā, veidota darbaspēka apsekojuma (DSA) vai citu mājsaimniecību apsekojumu moduļa veidā. DSA izmantošanai ir vairākas priekšrocības: a) pilnīgi salīdzināmi un ticami pētījuma rezultāti, kas iegūti, izmantojot apjomīgu reprezentatīvu paraugu un universālu metodiku (DSA), b) vismazākais iespējamais slogs oficiālajai statistikas sistēmai un respondentiem, c) iespēja analizēt brīvprātīgā darba datus, tos sasaistot ar datiem, kuri iegūti ar DSA un raksturo demogrāfisko, sociālo un profesionālo stāvokli, d) zemas respondentu sasniegšanas izmaksas, e) iespēja izmantot intervētājus, kam ir pieredze dažādu darba veidu reģistrēšanā ar oficiālās statistikas kategoriju – it īpaši profesiju klasifikācijas (ISCO) – palīdzību, f) pētījumiem piemērots kognitīvais konteksts (jautājumi par neapmaksātu darbu dabiski papildina jautājumus par algotu darbu).

3.10. DSA moduļa izmantošana brīvprātīgā darba pētījumos saistīta arī ar dažiem ierobežojumiem un problēmām, kas risināmas atbilstīgi vietējiem apstākļiem vai pēc visaptverošas pieejas principa: a) tā kā darbaspēka apsekojumos klātienes interviju vietā arvien biežāk tiek izmantotas telefoniskās aptaujas, intervētāji spiesti ievērot noteiktus intervijas laika ierobežojumus, un tādēļ var tikt iegūti zemāki brīvprātīgā darba rādītāji, sevišķi valstīs, kur trūkst plašas izpratnes par brīvprātīgo darbu un kur par to ikdienā netiek runāts. Tāpēc intervijās nepieciešams papildu laiks paskaidrojumiem un piemēriem (18), b) iepriekš minēto problēmu var risināt, iekļaujot jautājumus no moduļa, kas paredzēts brīvprātīgā darba novērtēšanai plaša mēroga aptaujās, kurās izmanto tiešu intervētāja un respondenta kontaktu (klātienes metodi) (19), c) SDO rokasgrāmatas autori piedāvā universālus risinājumus dažām iepriekš aplūkotajām problēmām, kas saistītas ar moduļa integrēšanu brīvprātīgā darba pētījumos. Piemēram, ir secināts, ka informācijai, ko iegūst no pilnvarotiem (netiešiem) respondentiem, ir zemāka kvalitāte, tāpēc ieteicams intervēt tikai tās personas, uz kurām apsekojums attiecas, nevis izmantot tādu informāciju par kādas personas veiktu brīvprātīgo darbu, kura iegūta no dzīvesbiedra vai kāda cita mājsaimniecības locekļa. Ja ir grūti piemērot tādas sarežģītas universālās klasifikācijas kā NACE, rokasgrāmatas autori piedāvā izmantot vienkāršākas klasifikāciju sistēmas, piemēram, ICNPO (20).

3.11. Rokasgrāmata par brīvprātīgā darba novērtēšanu ir vispusīga, tajā sniegtas arī vadlīnijas pētījumu organizēšanai un veikšanai, kā arī ieteikumi rezultātu noformēšanai un izklāstam. Brīvprātīgā darba vērtības noteikšanai rokasgrāmata iesaka ņemt vērā visas aizstāšanas izmaksas, izmantojot valsts vidējo atalgojumu tajā nodarbošanās veidā (profesijā) un tautsaimniecības vai institucionālajā nozarē, pie kuras pieder attiecīgā struktūra, kurā veikts brīvprātīgais darbs.

3.12. Līdzās visaptverošajai pieejai attiecībā uz ierosinātajiem risinājumiem un to stingrajam pamatojumam SDO rokasgrāmatā saglabāts arī pietiekams elastīgums daudzos jautājumos, kurus valsts līmenī var risināt, ievērojot vietējos apstākļus. Tas attiecas uz tādiem aspektiem kā formulējumu pielāgošana vietējām īpatnībām un vairāk vai mazāk detalizēti paņēmieni brīvprātīgā darba vērtības aprēķināšanai (daži citi piemēri aplūkoti 3.10. punktā). No otras puses, lai dati būtu starptautiski salīdzināmi, jāizmanto galvenie brīvprātīgā darba definīciju elementi.

3.13. Rokasgrāmatas elastīguma pamatā ir vēlme panākt, lai tā būtu universāla un plaši pielietojama neatkarīgi no ievērojamajām kultūras un sociālajām atšķirībām pasaulē. Eiropas Savienībā šīs atšķirības ir relatīvi nelielas, tāpēc ir iespējams izstrādāt vienotāku metodiku, kas savukārt ļautu iegūt labāk salīdzināmus datus.

4. Kas būtu darāms

4.1. Dati par brīvprātīgo darbu ir ļoti nepieciešami, jo brīvprātīgais darbs būtiski veicina iekļaujošu izaugsmi un stiprina sociālo kohēziju, sociālo kapitālu un cilvēkkapitālu, sekmē ikdienēju mācīšanos, integrāciju darba tirgū un paaudžu solidaritāti, tāpēc ES līmenī ir jānodrošina tādi apstākļi, kas veicina sistemātiskus, salīdzināmus dalībvalstu pētījumus brīvprātīgā darba jomā. EESK saprot, ka jānodrošina atbilstoša visu jauno paskumu, ko īsteno ES iestādes un dalībvalstis, finanšu stabilitāte un tāpēc apņēmusies apsvērt visas iespējas, kā atbalstīt un finansēt brīvprātīgā darba novērtēšanai vajadzīgos pētījumus, tostarp 4.2. punktā minēto priekšlikumu.

4.2. Atbilstīgi ES dokumentos publicētajiem ieteikumiem, kuros dalībvalstis aicinātas pilnveidot brīvprātīgā darba pētniecību, pamatojoties uz SDO rokasgrāmatu, EESK mudina Eiropas Komisiju tuvākajos gados izstrādāt vienotu brīvprātīgā darba pētniecības metodiku un nodrošināt tās pieņemšanu, ierosinot atbilstošu regulu, kurā noteikts, ka dalībvalstīm jāveic regulāra izpēte.

4.3. Pirms regulas pieņemšanas Komisijai būtu jāatbalsta metodiskais darbs un eksperimentāli pētījumi, lai varētu izstrādāt vienotus principus, kas valstu statistikas birojiem jāievēro brīvprātīgā darba pētījumos, kuros būtu jāņem vērā SDO rokasgrāmatas pamatprincipi un to valstu pieredze, kas jau veikušas pētījumus atbilstīgi rokasgrāmatā ieteiktajai metodei. Izstrādājot regulējumu, būtu jātiecas mazināt izmaksas un birokrātiju. Tālab labākā pieeja būtu apvienot brīvprātīgā darba pētniecību ar kādu no citiem pētniecības virzieniem, kuros patlaban darbojas dalībvalstu statistikas biroji.

4.4. Tā kā ir ļoti vajadzīgi dati par formālā un neformālā brīvprātīgā darba apjomu un tā ietekmi uz vispārējo labklājības līmeni un atsevišķām sabiedriskās dzīves jomām gan dalībvalstīs, gan Eiropas Savienībā kopumā, ir jārada apstākļi, lai Eiropas Komisija varētu apkopot un publiskot pietiekami saskanīgus datus no dalībvalstu un ES līmeņa pētījumiem. Viens no iespējamiem veidiem, kā pētīt brīvprātīgā darba rezultātus, ir, piemēram, izmantot Pieaugušo izglītības apsekojumu, kurā varētu vākt un analizēt datus par to, kā brīvprātīgais darbs palīdz apgūt iemaņas, kas vajadzīgas vēlamā darba iegūšanai.

4.5. Publiskajām iestādēm ir jāatzīst un jānovērtē brīvprātīgā darba saimnieciskā vērtība. Eiropas Komisijai un dalībvalstīm būtu jāizstrādā noteikumi, kuros tiktu paredzēts, ka brīvprātīgais darbs ir viens no publiski finansētu projektu līdzfinansēšanas veidiem. Pieredze un dati, kas tiks iegūti, pēc vienotas metodikas visā Savienībā pētot brīvprātīgā darba saimniecisko vērtību, ievērojami palīdzēs izstrādāt praktiskus risinājumus.

Briselē, 2013. gada 10. decembrī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Henri MALOSSE

(1) OVC 181, 21.06.2012., 150. lpp.

(2) Rokasgrāmata par brīvprātīgā darba novērtēšanu, Starptautiskā Darba organizācija, Ženēva, 2011. g.

(3) 1) Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Paziņojums par ES politiku un brīvprātīgo darbu: pārrobežu brīvprātīgā darba atzīšana un veicināšana Eiropas Savienībā” (COM(2011) 568 final); 2) “Brīvprātīgā darba loma sociālajā politikā” (Padomes secinājumi, Eiropas Savienības Padome, 2011. g.); 3) OVC 181, 21.06.2012., 150. lpp.

(4) GHK ziņojums “Volunteering in the European Union” [Brīvprātīgais darbs Eiropas Savienībā], GHK, 2010. g.

(5) Piemēram, Eiropas sociālā pārskata (ESS) vajadzībām katru otro gadu tiek vākti dati par to, cik daudz cilvēku, kurus motivē vēlme darīt labu vai nepieļaut ļaunumu, iesaistās politisko partiju vai citu organizāciju un asociāciju darbā. Savukārt 2006. un 2012. gada aptaujā respondentiem tika jautāts, cik bieži pagājušo 12 mēnešu laikā viņi iesaistījušies sabiedriskā labuma vai labdarības organizāciju darbā.

(6) Eiropas vērtību pētījums (EVS) un dažas aptaujas, kas veiktas saistībā ar Eirobarometra apsekojumu, kuru koordinējis Komunikācijas ĢD (Eirobarometrs 66.3/2006, 73.4/2010, 75.2/2011).

(7) Pētījums par dzīves kvalitāti Eiropā (EQLS 2003, 2007), Eirobarometrs 60.3 (2003/2004). Visplašākie dati par laiku, kas veltīts bezpeļņas darbam kādā organizācijā, neformālai citu mājsaimniecību atbalstīšanai vai dalībai organizāciju, grupu vai komiteju sanāksmēs, tiek apkopoti saistībā ar Laika izlietojuma apsekojumu, kurā tiek ņemtas vērā arī gada laikā vērojamās sezonālās atšķirības.

(8) Šo aprēķinu avots ir GHK ziņojums “Brīvprātīgais darbs Eiropas Savienībā” (2010.g.).

(9) Norāde uz 100 miljoniem brīvprātīgo atrodama Eiropas Parlamenta Reģionālās attīstības komitejas 2008. gada ziņojumā “Brīvprātīgo darba nozīme ekonomiskajā un sociālajā kohēzijā” (2007/2149 (INI)), dokuments A6- 0070/2008.

(10) Šo rezultātu pamatā ir bezpeļņas organizāciju pētījumi. Tajos tika aprēķināts bezpeļņas sektorā brīvprātīgi nostrādāto stundu kopskaits, kas tika pārvērsts pilnas slodzes darbavietu ekvivalentā, lai to varētu salīdzināt ar attiecīgajā valstī nodarbināto cilvēku skaitu. Pēc tam tika noteikta brīvprātīgā darba vērtība, minēto ekvivalento darbavietu skaitu reizinot ar vidējām algām attiecīgajā bezpeļņas sektorā. Ar šādu metodi iegūtie brīvprātīgā darba apjoma un vērtības rādītāji var būt zemāki nekā ar SDO rokasgrāmatā aprakstīto metodi iegūtie, jo organizācijas visbiežāk neuzskaita brīvprātīgajā darbā nostrādātās stundas un nemēdz rēķināties ar tādu brīvprātīgo darbu, kas tiek veikts neregulāri. Turklāt iegūtie rezultāti attiecas tikai uz bezpeļņas sektoru, turpretī SDO metodika ļauj novērtēt visu formālo brīvprātīgo darbu visās institucionālajās jomās. Publikācija, kurā gūta informācija par šajā punktā aplūkotajiem rezultātiem: Salamon, L. M., Sokolowski, S. W., Haddock, M. A., Tice, H.S, The State of Global Civil Society and Volunteering. Latest findings from the implementation of the UN Nonprofit Handbook, Center for Civil Society Studies – Johns Hopkins universitāte, 2013. g.

(11) Portugāles statistikas iestāde jau ir izmēģinājusi moduli darbaspēka apsekošanai saskaņā ar SDO rokasgrāmatu; vēlmi sākt līdzīgus pētījumus paudušas arī Īrijas un Spānijas statistikas iestādes.

(12) Nałęcz, S., Goś-Wójcicka, K., (red.) Volunteering through organizations and other forms of volunteer work outside own household – 2011. Polijas Centrālais statistikas birojs, Varšava, 2012. g.

(13) Saskaņā arī rezolūciju, ko 2013. gada 11. oktobrī pieņēmusi 19. Starptautiskā darbaspēka statistiķu konference, darba statistiskajā definīcijā ietverts arī brīvprātīgais darbs. Tāpēc ir ierosināts to noteikt par regulāru statistikas izpētes objektu.

(14) Piemēram, alianse EYV 2011, Eiropas Brīvprātīgo centrs (CEV), Johns Hopkins Pilsoniskās sabiedrības pētījumu centrs (CCSS) un Associazione Promozione e Solidarietà (SPES).

(15) Handbook on non-profit institutions in the System of National Accounts, ANO Statistikas nodaļa, Ņujorka, 2003. g.

(16) Rokasgrāmatai ir pieejams oficiāls tulkojums franču, spāņu, itāļu un melnkalniešu valodā, un to var lejupielādēt www.ilo.org vai www.evmp.eu.

(17) Rokasgrāmatā par brīvprātīgā darba novērtēšanu izklāstīto noteikumu (10. lpp.) saīsināta un precizēta versija. ISCO – Starptautiskā standartizētā profesiju klasifikācija, NACE – saimniecisko darbību statistiskā klasifikācija Eiropas Savienībā, ICNPO – starptautiskā bezpeļņas organizāciju klasifikācija.

(18) Nałęcz, S., Sharing the Experience of Volunteer Work Measurement. Lessons from pioneer implementation of the ILO methodology by the Central Statistical Office of Poland, http://evmp.eu/wp-content/uploads/Lessons-Podgorica-GUSISP.pdf.

(19) Cappadozzi, T., Sharing the Italian experience on the project of measurement of unpaid volunteer work. http://evmp.eu/wp-content/uploads/Cappadozzi_Presentation_EVMP-Conference_Madrid_3.28.2012.pdf.

(20) Visās trijās valstīs, kuras saskaņā ar SDO rokasgrāmatu līdz šim ir vērtējušas brīvprātīgo darbu, izmantotas vienkāršotas klasifikācijas.