KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI VIENOTI EIROPAS TIRDZNIECĪBAS NOTEIKUMI, KAS VEICINĀS PĀRROBEŽU DARĪJUMUS VIENOTĀ TIRGŪ /* COM/2011/0636 galīgā redakcija */





1. Pamatojums Viens no Eiropas Savienības būtiskākajiem sasniegumiem ir iekšējais tirgus, kas aptver 500 miljonus patērētāju. Tā pamatbrīvības dod tiesības uzņēmumiem un pilsoņiem brīvi pārvietoties un mijiedarboties Savienībā, kurā nepastāv robežas. Pakāpeniska šķēršļu nojaukšana starp dalībvalstīm ir sniegusi daudzas priekšrocības pilsoņiem, piemēram, brīvību ceļot, studēt un strādāt ārvalstīs. Pilsoņi kā patērētāji ir baudījuši vairākas ekonomiskas dabas priekšrocības, piemēram, zemākas lidojumu cenas un zemāku maksu par zvaniem no mobiliem telefoniem, esot ārvalstīs, kā arī iespēju piekļūt lielākai produktu dažādībai. Tirgotāji ir varējuši paplašināt savu darbību pāri robežām, importējot vai eksportējot preces, sniedzot pakalpojumus vai uzsākot uzņēmējdarbību ārvalstīs. Tādējādi tie gūst labumu no apjomradītiem ietaupījumiem un plašākām uzņēmējdarbības iespējām, ko piedāvā vienotais tirgus. Par spīti šiem iespaidīgajiem panākumiem, šķēršļi starp ES dalībvalstīm vēl joprojām saglabājas. Tie ne vienmēr ļauj pilsoņiem un uzņēmējiem pilnībā izmantot vienotā tirgus priekšrocības, jo īpaši attiecībā uz pārrobežu tirdzniecību. Daudzi no šiem šķēršļiem rodas atšķirību dēļ starp valstu tiesību sistēmām. Viens no galvenajiem šķēršļiem, kas traucē pārrobežu tirdzniecību, ir atšķirības starp 27 ES dalībvalstu līgumtiesību sistēmām. Visi saimnieciskie darījumi balstās uz līgumiem. Tāpēc atšķirības noteikumos par to, kā līgumi tiek noslēgti vai izbeigti, kāda atlīdzība ir jāsniedz, ja piegādāta prece ar trūkumiem, vai kādi procenti ir jāmaksā, gadījumā ja maksājums ir veikts ar nokavējumu, ikdienas situācijās jūt gan patērētāji, gan uzņēmēji. Attiecībā uz tirgotājiem, šīs atšķirības rada papildu sarežģītību un papildu izmaksas, jo īpaši, ja tie vēlas eksportēt preces un pakalpojumus uz vairākām dalībvalstīm. Attiecībā uz patērētājiem šīs atšķirības apgrūtina iepirkšanos ārvalstīs; šī problēma ir īpaši jūtama, veicot pirkumus tiešsaistē. · Grūtības, kas tirgotājiem rodas atšķirīgu līgumtiesību dēļ Ar līgumtiesībām saistītu šķēršļu pastāvēšanai var būt negatīva ietekme uz uzņēmumiem, kas vēlas tirgoties pāri robežām, un tie var atturēt tirgotājus no darbības uzsākšanas jaunos tirgos. Tiklīdz tirgotājs izlemj pārdot preces patērētājiem vai uzņēmējiem citās dalībvalstīs, tas saskaras ar sarežģītu tiesisko vidi, ko veido atšķirīgās ES pastāvošās līgumtiesības. Viens no pirmajiem soļiem ir noskaidrot kādi tiesību akti ir piemērojami līgumam. Ja līgumam ir piemērojami ārvalstu tiesību akti, tirgotājam ir jāiepazīstas ar to prasībām, jāsaņem juridiskas konsultācijas un, iespējams, jāpielāgo līgums šīm ārvalstu tiesībām. Tirgojoties tiešsaistē, tirgotājam var būt nepieciešams pielāgot savu tīmekļa vietni, lai atspoguļotu noteikumus, kas ir spēkā mērķa valstī. Grūtības noskaidrot ārvalstu līgumtiesību noteikumus tirgotāji minēja kā pirmo no šķēršļiem uzņēmumu darījumos ar patērētājiem un kā trešo darījumos starp uzņēmumiem[1]. Šo šķēršļu pārvarēšana bieži nozīmē darījumu izmaksu rašanos. Šie šķēršļi visvairāk ietekmē mazos un vidējos uzņēmumus (MVU), īpaši mikrouzņēmumus un mazos uzņēmumus, jo izmaksas, kas saistītas ar darbības uzsākšanu vairākos ārvalstu tirgos ir īpaši augstas attiecība pret to apgrozījumu. Darījumu izmaksas, lai eksportētu uz vienu dalībvalsti, var sasniegt līdz pat 7 % no mikrouzņēmuma, kas darbojas mazumtirdzniecības jomā, gada apgrozījuma. Lai eksportētu uz četrām dalībvalstīm šīs izmaksas varētu pieaugt līdz 26 % no šī uzņēmuma gada apgrozījuma[2]. Tirgotāji, kas atturas no pārrobežu darījumiem tāpēc, ka pastāv ar līgumtiesībām saistīti šķēršļi, katru gadu neveic iespējamu ES iekšējo tirdzniecību 26 miljardu euro apmērā[3]. · Grūtības, kas patērētājiem rodas atšķirīgu līgumtiesību dēļ 44 % patērētāju atzīst, ka neskaidrība par savām tiesībām attur tos no iepirkšanās citās ES dalībvalstīs[4]. Trešdaļa patērētāju apsvērtu iepirkšanos tiešsaistē no citas ES valsts, ja būtu piemērojami vienoti ES noteikumi[5]; pašlaik to dara tikai 7 %[6]. Viņu nedrošība bieži vien ir saistīta ar rūpēm par to, ko viņi var pasākt, ja kaut kas nenotiek, kā paredzēts, un neskaidrību par savām tiesībām, iepērkoties citā valstī. No otras puses, patērētāji, kas ir droši un aktīvi meklē produktus visā ES, jo īpaši tiešsaistē, bieži no tirgotāja saņem atteikumu pārdot vai piegādāt preci. Vismaz 3 miljonu patērētāju ir saskārušies ar šo pieredzi viena gada laikā. Praksē mēģinājumi iegadāties preces tiešsaistē pārrobežu kontekstā biežāk neizdodas nekā izdodas[7] un bieži tiek izbeigti ar vilšanos izraisošiem paziņojumiem kā, piemēram, "šī prece nav pieejama jūsu mītnesvietas valstī". Komisijas mērķis ir nojaukt atlikušos šķēršļus pārrobežu tirdzniecībai, palīdzot tirgotājiem veikt darījumus un padarot pārrobežu iepirkšanos vienkāršāku patērētājiem. Ir pierādīts, ka divpusējā tirdzniecība starp valstīm, kuru tiesību sistēmām ir kopējas saknes, piemēram, starp Ziemeļvalstu paražu tiesību juridiskās tradīcijas valstīm, ir par 40 % augstāka nekā tirdzniecība starp divām valstīm, kurām nav šādu kopēju tradīciju[8]. Ņemot vēra šos apstākļus, Eiropas Komisija iekļāva juridisku instrumentu par Eiropas līgumtiesībām savā 2011. gada darba programmā[9], uz ko tika vērsta īpaša Eiropas Parlamenta uzmanība vēstulē, kuru Komisijas priekšsēdētājs Žozē Manuels Barozu nosūtīja Eiropas Parlamenta priekšsēdētājam Jerži Buzekam[10]. Nepieciešamība novērst šķēršļus, ko rada atšķirības līgumtiesībās, ir īpaši atzīta stratēģijā "Eiropa 2020"[11] un vairākos citos ES stratēģiskajos dokumentos. To skaitā ir Stokholmas programmas īstenošanas rīcības plāns[12], Digitālā programma Eiropai[13], kuros minēts fakultatīvs līgumtiesību instruments, kā viens no galvenajiem pasākumiem, kas veicinātu digitālo ekonomiku; pārskats par "Eiropas mazās uzņēmējdarbības aktu"[14], kura mērķis ir novērst šķēršļus, tai skaitā šķēršļus, kuri ir saistīti ar līgumtiesībām, kas kavē MVU potenciālo izaugsmi, un Akts par vienoto tirgu[15], kurā izvirzīta doma par juridisku instrumentu, kas veicinātu pārrobežu darījumus. Turklāt Gada izaugsmes pētījumā, ar kuru tika uzsākts pirmais Eiropas pusgads, tika uzsvērts juridiska instrumenta, kas attiektos uz Eiropas līgumtiesībām, potenciāls, lai stimulētu izaugsmi un tirdzniecību vienotajā tirgū[16]. Padomes prezidentvalsts Polija ir padarījusi turpmāko darbu pie Eiropas līgumtiesībām par prioritāti 2011. gada otrajai pusei[17]. 1.1. Pašreizējais tiesiskais regulējums Pašreizējo ES tiesisko regulējumu raksturo atšķirības starp dalībvalstu līgumtiesībām. ES tiesību akti satur vairākus kopējus noteikumus, kas bieži pievēršas specifiskām problēmām, bet, kā var redzēt I pielikumā, šie saskaņotie noteikumi neskar lielāko daļu no līgumtiesību jomām un, kad tie ir piemērojami, tie vēl joprojām atstāj dalībvalstīm būtisku rīcības brīvību piemērot atšķirīgus noteikumus. Eiropas vienotajā tirgū nav viena vienota un aptveroša līgumtiesību regulējuma, ko uzņēmumi un patērētāji varētu izmantot pārrobežu tirdzniecībā. · Kolīziju normas Lai uzlabotu tiesisko noteiktību pārrobežu darījumos, ES izveidoja vienotus noteikumus par tiesību normu kolīzijām. Romas I regula par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, ļauj līgumslēdzējam pusēm noteikt, kādas tiesības ir piemērojamas[18]. Tomēr noteikumi par tiesību normu kolīzijām savas būtības dēļ nevar novērst atšķirības, kas pastāv starp materiāltiesiskajām līgumtiesību normām. Tās var tikai noteikt, kādas valstu materiālo tiesību normas ir piemērojas pārrobežu darījumam, ja potenciāli varētu būt piemērojami vairāki atšķirīgi valstu tiesību akti. Turklāt pārrobežu darījumos starp uzņēmumiem un patērētājiem Romas I regulas 6. panta 2. punkts uzliek pienākumu tirgotājiem, kas virza savu darbību uz patērētāja mītnesvietas valsti (tas var notikt, piemēram, atverot tīmekļa vietni patērētāja valsts valodā, piedāvājot veikt pārdošanu patērētāja valūtā vai izmantojot augstākā līmeņa domēna nosaukumu, kas atšķiras no domēna nosaukuma tirgotāja valstī), ievērot obligāto patērētāju tiesību aizsardzības līmeni patērētāja mītnesvietas valstī. Tirgotājs var vai nu piemērot patērētāja valsts tiesības kopumā vai izvelēties citas tiesības, praksē visbiežāk savas valsts tiesības. Taču otrajā gadījumā tirgotājam vēl joprojām ir jānodrošina, lai tiktu ievēroti obligātie patērētāja tiesību aizsardzības noteikumi, kas izriet no patērētāja valsts tiesībām, ja tie nodrošina augstāku aizsardzības līmeni. Tā rezultātā var būt nepieciešams grozīt tirgotāja tipveida noteikumus un nosacījumus, lai tos pielāgotu dažādu valstu noteikumiem. · Materiālo tiesību normas ES ar pieņemtajiem saskaņošanas pasākumiem ir spērusi būtiskus soļus, lai samazinātu atšķirības starp materiālo tiesību normām, jo īpaši attiecībā uz patērētāju tiesībām. Tomēr šie saskaņošanas pasākumi neaptver visu līguma darbības ciklu un nenovērš nepieciešamību tirgotājam ņemt vērā līgumtiesību sistēmas mērķa valstī. Turklāt šie saskaņošanas pasākumi attiecas galvenokārt tikai uz līgumiem starp uzņēmumiem un patērētājiem. Attiecībā uz līgumiem starp uzņēmumiem un patērētājiem ES tiesiskais regulējums ir radījis būtisku patērētāju aizsardzības uzlabošanos. Tomēr, neņemot vērā progresu, kas tiesību aktu saskaņošanas jomā panākts nesen pieņemtajā Patērētāja tiesību direktīvā, ir skaidrs, ka patērētāju tiesību un līgumtiesību jomās pastāv politiskas robežas attiecībā uz to, ciktāl var izmantot "pilnīgas saskaņošanas" pieeju. To atspoguļo fakts, ka Eiropas Parlaments un Padome direktīvās par negodīgiem līguma noteikumiem un tiesību aizsardzības līdzekļiem pirkuma līgumos[19] ir saglabājuši noteikumus, kas ļauj dalībvalstīm dažādā mērā attīstīt tālāk saskaņoto tiesību kodolu. Attiecībā uz līgumiem starp uzņēmumiem materiālo tiesību noteikumi, ko pieņēmusi ES, ir vēl ierobežotāki nekā attiecībā uz uzņēmumu un patērētāju līgumiem un regulē dažus īpašus jautājumus līgumtiesību jomā. Piemēram, ar Direktīvu par maksājumu kavējumu novēršanu[20] ir saskaņoti noteikumi par nokavējuma procentu likmi kavētu maksājumu gadījumā, taču tā ļauj dalībvalstīm piemērot stingrākus noteikumus. Ar 1980. gada ANO Konvenciju par starptautiskajiem preču pirkuma-pārdevuma līgumiem (Vīnes konvencija) starptautiskā līmenī tika izveidots noteikumu kopums ar plašāku piemērošanas jomu attiecībā uz darījumiem starp uzņēmumiem. Tomēr Vīnes konvenciju nav ratificējušas visas dalībvalstis un to nepiemēro Apvienotajā Karalistē, Īrijā, Portugālē un Maltā. Tā neaptver pilnībā visu līguma darbības ciklu un (nepastāvot saistošai strīdu risināšanas sistēmai ANO sistēmas ietvaros, kas būtu salīdzināma ar Eiropas Savienības Tiesu attiecībā uz ES vienoto tirgu) neietver mehānismu, lai nodrošinātu tās vienotu piemērošanu, jo dažādas valstu tiesas var to interpretēt dažādi. Tikai salīdzinoši neliels tirgotāju skaits lieto Vīnes konvenciju[21]. 1.2. Nepieciešamība rīkoties Eiropas Savienības mērogā ES jau desmit gadus ir strādājusi pie Eiropas līgumtiesībām. Ar 2001. gada Paziņojumu par Eiropas līgumtiesībām[22] Komisija uzsāka izsmeļošas sabiedriskās apspriešanas procesu par problēmām, kas rodas atšķirību dēļ starp dalībvalstu līgumtiesībām. Kā turpmākos pasākumus Komisija 2003. gadā publiskoja rīcības plānu[23], kurā tā ierosināja uzlabot Eiropas līgumtiesību kvalitāti un saskaņotību, izveidojot kopīgu atsauces modeli, kurā ietverti kopēji principi, terminoloģija un paraugnoteikumi, ko jālieto Savienības likumdevējam, pieņemot vai grozot tiesību aktus. Komisija pēcāk finansēja starptautiska pētnieku akadēmiskā tīkla darbu, kas veica provizorisku juridisko pētījumu. Šis pētnieciskais darbs tika pabeigts 2008. gada beigās un tā rezultātā tika publicēts Vienotā modeļa projekts[24] kā akadēmisks teksts[25]. Līdztekus tam, analītisku darbu veica arī Association Henri Capitant des Amis de la Culture Juridique Française un Société de Legislation Comparée, kas izstrādāja Principes Contractuels Communs[26]. Komisija 2010. gada 1. jūlijā uzsāka sešu mēnešu ilgu sabiedrisku apspriešanu (ar Zaļo grāmatu) par dažādiem veidiem kā padarīt saskaņotākas līgumtiesības ES. Zaļajā grāmatā tika piedāvāts dažādu politikas risinājumu loks. To skaitā bija "instrumentu kopums", ar kuru tika noteiktas saskaņotas definīcijas, principi un paraugnoteikumi par tēmām, kas saistītas ar līgumtiesībām, regula, kas aizstātu visas valstu līgumtiesības ar vienu Eiropas tiesību aktu, kā arī doma par fakultatīvu instrumentu Eiropas Savienībā, kas būtu pieejams kā alternatīva esošajiem valstu tiesību aktiem, ko puses var izvēlēties. Komisija apspriešanas ietvaros saņēma 320 atbildes[27]. Vairākas ieinteresētas personas uzskatīja, ka vērtīgs būtu "instrumentu kopums", savukārt 4. risinājums (fakultatīvs Eiropas līgumtiesību instruments) saņēma atbalstu vai nu neatkarīgi vai kopā ar "instrumentu kopumu", pie noteikuma, ka tas atbilstu dažiem nosacījumiem, proti, tajā būtu paredzēts augsts patērētāju aizsardzības līmenis, tas būtu skaidrs un noteikumi būtu lietotājam draudzīgi. Pirms tam Komisija ar 2010. gada 26. aprīļa lēmumu[28] izveidoja ekspertu grupu par Eiropas līgumtiesībām, kuras sastāvā bija bijušie tiesneši, juridisko profesiju un akadēmiskās vides pārstāvji no visas Eiropas. Balstoties uz jau veikto izpēti, šīs grupas uzdevums bija veikt priekšizpēti par iespējamu turpmāku Eiropas līgumtiesību instrumentu, aptverot galvenos aspektus, kas praksē rodas pārrobežu darījumos. Lai nodrošinātu ciešu mijiedarbību starp ekspertu grupas darbu un vajadzībām, ko bija noteikuši patērētāji, uzņēmumi (jo īpaši MVU) un juridisko profesiju pārstāvji, Komisija izveidoja galveno ieinteresēto personu grupu (tā saukto "uzklausīšanas grupu"), kas sniedza praktisku atbalstu ekspertu grupai par priekšizpētē izstrādāto noteikumu draudzīgumu lietotājiem. Priekšizpētes dokuments tika publicēts 2011. gada 3. maijā kā "instrumentu kopums", lai iedvesmotu turpmāko ES iestāžu darbu, kura rezultātā tika saņemts vērtīgs ieinteresēto personu un juridisko ekspertu pienesums. No 120 saņemtajiem ieinteresēto pušu dokumentiem, lielākā daļa komentāru lielos vilcienos attiecās uz trim galvenajiem priekšlikuma jautājumiem: tā draudzīgumu lietotājam, līdzsvaru starp uzņēmējdarbības un patērētāju interesēm un tiesisko noteiktību. Komisija pieņēma lielāko daļu no ieteikumiem, kas vēl vairāk uzlaboja un nostiprināja priekšlikumu. Komisija cita starpā vaicāja ieinteresētajām pusēm, vai priekšlikumā būtu jāiekļauj arī digitālais saturs un lielākā daļa respondentu sniedza apstiprinošas atbildes Eiropas Parlaments vairākus gadus ir stingri atbalstījis darbu pie Eiropas līgumtiesībām[29]. Atbildot uz Komisijas zaļo grāmatu, Parlaments 2011. gada jūnijā ar četru piektdaļu vairākumu balsojumā atbalstīja fakultatīvas ES līgumtiesības, kas atvieglotu pārrobežu darījumus (zaļās grāmatas 4. risinājumu)[30]. Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja arī pieņēma atzinumu, ar kuru atbalstīja fakultatīvu uzlabotu jaunu līgumtiesību regulējumu[31]. 2. Fakultatīvi Vienotie Eiropas tridzniecības noteikumi 2.1. Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu darbība Pēc plašas apspriešanās ar ieinteresētajām pusēm un balstoties uz ietekmes novērtējumu, Komisija ir izlēmusi iesniegt priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem. Šā priekšlikuma mērķis ir veicināt izaugsmi un tirdzniecību iekšējā tirgū, balstoties uz līgumu slēgšanas brīvību un augstu patērētāju aizsardzības līmeni saskaņā ar subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem. Priekšlikumā ir integrēta Eiropas līgumtiesību ekspertu grupas un ieinteresēto personu "uzklausīšanas grupas" izveidotais "instrumentu kopums", ņemot vērā ieinteresēto personu un ekspertu devumu. Komisijas priekšlikums par Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem paredz plašu vienotu līgumtiesību noteikumu kopumu, kas aptver visu līguma darbības ciklu, kas veidotu daļu no katras dalībvalsts tiesībām kā līgumtiesību "otrs regulējums". Šis "otrs regulējums" ir rūpīgi vērsts uz tiem līgumiem, kas ir visbūtiskākie pārrobežu tirdzniecībai, un uz gadījumiem, kur nepieciešamība novērst šķēršļus, kas ir konstatēti, ir visredzamākā. To raksturo šādas pazīmes: Līgumtiesību režīms, kas kopējs visām dalībvalstīm – Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi būs līgumtiesību "otrs regulējums", kas ir identisks katrā dalībvalstī. Tas būs vienots visai ES. Fakultatīvs režīms – Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu izvēle būs brīvprātīga. Saskaņā ar līgumu slēgšanas brīvību, tirgotājs var izvēlēties, vai piedāvāt slēgt līgumu saskaņā ar šo režīmu (opt-in sistēma), vai turpināt piemērot pastāvošās valstu līgumtiesības. Ne uzņēmumiem, ne patērētājiem nav pienākums noslēgt līgumu, balstoties uz Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem. Uzsvars uz "pirkuma" līgumiem – Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi ieviesīs atsevišķu un pilnīgu noteikumu kopumu, kas attiecas uz pirkuma darījumiem. Tie būs jo īpaši, bet ne tikai, noderīgi preču piegādei tiešsaistē. Tos varēs lietot ar tirgotāji, kas pārdod preces un piedāvā ar tām tieši saistītus pakalpojumus, piemēram, virtuves aprīkojuma uzstādīšanu. Tā kā preces veido lielāko daļu iekšējās ES tirdzniecības[32], šķēršļu novēršanai attiecībā uz pirkuma darījumiem, būs pozitīvs iespaids uz kopējo ES iekšējo tirdzniecību. Lai ņemtu vērā pieaugošo digitālās ekonomikas nozīmi un nodrošinātu, ka jaunais režīms ir pielāgots nākotnei, līgumi par digitālo saturu arī ietilps jauno noteikumu piemērošanas jomā. Tas nozīmē, ka Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus varēs arī lietot, piemēram, iegādājoties mūziku, filmas, programmatūru vai lietotnes, kas ir lejupielādētas no interneta. Šie produkti būtu aptverti, neatkarīgi no tā, vai tie tiek saglabāti uz materiāla datu nesēja, piemēram, CD vai DVD. Aptver tikai pārrobežu līgumus – Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu piemērošanas joma ir vērsta uz pārrobežu situācijām, kurās rodas problēmas saistībā ar darījumu papildu izmaksām un juridisko sarežģītību. Tādēļ Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi ir vērsti uz jomām, kurās tie ir nepieciešami, un tie nav pieejami kā vispārīgs valstu pastāvošo līgumtiesību aizstājējs. Dalībvalstīm ir atstāta brīvība paplašināt režīma piemērošanas jomu. Tādējādi dalībvalstīm ir izvēle ļaut piemērot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus arī iekšzemes līgumiem. Uzmanības centrā uzņēmumu līgumi ar patērētājiem un līgumi starp uzņēmumiem, no kuriem vismaz viens ir MVU – Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu piemērošanas joma ir pievērsta jautājumiem, kas ir patiešām problemātiski pārrobežu darījumos, proti, uzņēmumu un patērētāju attiecībās, kā arī attiecībās starp uzņēmumiem, no kuriem vismaz viens ir MVU. Līgumi, kas noslēgti starp privātām fiziskām personām (starp patērētājiem) un līgumi starp uzņēmumiem, no kuriem neviens nav MVU nav ietverti piemērošanas jomā, jo pašlaik nav pierādījumu, ka būtu nepieciešama ES līmeņa rīcība saistībā ar šādiem pārrobežu līgumiem. Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos dalībvalstīm ir atstāta rīcības brīvība izlemt, vai Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi būs pieejami izmantošanai arī līgumos, kas noslēgti starp tirgotājiem, no kuriem neviens nav MVU. Komisija turpmākajos gados pārskatīs šo jautājumu, lai noskaidrotu, vai nav nepieciešami papildu risinājumi attiecībā uz līgumiem starp patērētājiem un līgumiem starp uzņēmumiem. Identisks patērētāju aizsardzības noteikumu kopums – Regula attiecībā uz visām līgumtiesību jomām izveidos vienu vienotu patērētāju aizsardzības līmeni. Gan politisks, gan juridisks imperatīvs, veicot šo harmonizāciju, ir augsta patērētāju aizsardzības līmeņa nodrošināšana. Tiks radīts harmonizēts regulējums, kas nodrošinās to, ka patērētāji tiek aizsargāti un ir droši vienmēr, kad tiek izmantoti Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi. Izsmeļošs līgumtiesību noteikumu kopums – Eiropas Vienotie tirdzniecības noteikumi ietver noteikumus, kas attiecas uz līgumtiesību jautājumiem, kuri ir svarīgi pārrobežu līguma darbības ciklā. Šie jautājumi ietver šādas jomas: pušu tiesības un saistības un tiesību aizsardzības līdzekļus neizpildes gadījumā, pienākumu sniegt informāciju pirms līguma noslēgšanas, līguma noslēgšanu (tai skaitā formas prasības), atteikuma tiesības un to sekas, atkāpšanos maldības, krāpšanas vai negodīgas izmantošanas dēļ, interpretāciju, līguma saturu un sekas, līguma noteikumu negodīguma izvērtējumu, atlīdzināšanu pēc atkāpšanās no līguma un līguma izbeigšanas, kā arī noilgumu. Tie nosaka pieejamās sankcijas gadījumā, ja nav ievērotas saistības un pienākumi, kas rodas to piemērošanas rezultātā. No otras puses, daži jautājumi, kas ir vai nu ļoti svarīgi valsts tiesībās, vai mazāk svarīgi attiecībā uz pārrobežu līgumiem, piemēram, noteikumi par rīcībspēju, prettiesiskumu/morāles normu pārkāpšanu vai pārstāvību un parādnieku un kreditoru daudzskaitlīgumu, Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos netiks risināti. Šos jautājumus turpinās regulēt valsts tiesību akti, kas piemērojami saskaņā ar Romas I regulu. Ar starptautisku dimensiju – Priekšlikumam ir arī starptautiska dimensija; lai tas būtu piemērojams, pietiek, ka tikai vienas līgumslēdzējas puses mītnesvieta ir kādā ES dalībvalstī. Tirgotāji var izmantot vienu un to pašu līguma noteikumu kopumu darījumos ar citiem tirgotājiem gan no ES, gan ārpus tās. Eiropā patērētāji varētu baudīt lielāku preču klāsta izvēli ar garantētu augsta līmeņa aizsardzību, ko sniedz Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi, ja tirgotāji no citām valstīm būs gatavi pārdot savas preces starptautiskajā tirgū, balstoties uz tiem. Šī starptautiskā dimensija ļauj Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem, kļūt par standarta noteicēju starptautiskiem darījumiem pirkuma līgumu jomā. 2.2. Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu efektivitāte Komisijas pieeja risina problēmas, ko atšķirības līgumtiesībās rada patērētājiem un tirgotājiem veidā, kas visvairāk ievēro proporcionalitātes un subsidiaritātes principus, salīdzinot ar citiem iespējamiem risinājumiem. Fakultatīvi Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi būs efektīvāki nekā ieteikumtiesību risinājumi, piemēram, vienkāršs "instrumentu kopums" (kas kā nesaistošs instruments nevarētu tirgotājiem vai patērētājiem sniegt tiesisko drošību attiecībā uz to līgumiem), jo tas radīs vienu un vienotu līgumtiesību noteikumu kopumu, kas būs tieši pieejams gan uzņēmumiem, gan patērētājiem. Vienlaikus iepriekš izklāstīto iezīmju kombinācija, jo īpaši apstāklis, ka Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi veido fakultatīvu, bet identisku noteikumu kopumu, kas ir piemērojams tikai pārrobežu darījumos, nozīmē, ka tie var pazemināt šķēršļus pārrobežu tirdzniecībai, neskarot dziļi iesakņojušās valstu pieejas un tradīcijas. Piemēram, tas ļaus dalībvalstīm saglabāt atšķirīgus patērētāju aizsardzības līmeņus to pastāvošajās līgumtiesībās saskaņā ar ES acquis. Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi būs fakultatīvs papildinājums esošajiem līgumtiesību noteikumiem, tos neaizstājot. Tādējādi ar tiesību aktu tiks panākts tikai tas, kas ir nepieciešams, lai radītu vairāk iespēju tirgotājiem un patērētājiem vienotajā tirgū. Papildus tam, iespēja panākt vienošanos par Vienotajos Eiropas tirdzniecības noteikumos iekļautu identisku noteikumu kopumu, kas balstās uz augstu aizsardzības līmeni, ir lielāka tieši to brīvprātīgā rakstura dēļ. Uzņēmējs var izvelēties piemērot šo sistēmu, jo tas vēlas tikt saistīts ar augsto aizsardzības līmeni, ko tas nodrošina, taču nepastāv pienākums šādi rīkoties. · Priekšrocības uzņēmējiem Kad tirgotājs izvēlas Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, tie būs vienīgie līgumtiesību noteikumi, kas tiks piemēroti to piemērošanas jomā ietilpstošajiem jautājumiem. Tādēļ tirgotājam būtu jāņem vēra tikai viens noteikumu kopums –Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi. Vairs nebūtu nepieciešams ņemt vērā citus imperatīvus valstu tiesību aktu noteikumus, kā tas parasti būtu bijis jādara, slēdzot līgumu ar patērētāju no citas dalībvalsts. Tie būs pārdevēji, kas praksē ierosinātu izmantot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus. Pircējiem, pirms šā veida līgums varētu tikt izmantots, būtu jāsniedz skaidra piekrišana. Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi nodrošinās, ka uzņēmēji var būtiski samazināt savas darījumu izmaksas. Praksē uzņēmumam, kas cenšas paplašināt darbību jaunos tirgos, būtu jāiepazīstas tikai ar vienu līgumtiesību sistēmu, papildus tai, kas tam jau ir pazīstama. Šāda izvēle nozīmētu ietaupījumus, salīdzinot ar 26 valstu līgumtiesībām, kuru saturs tiem citādi būtu jāizpēta, lai tirgotos visā ES. Tirgotāji tādēļ var gūt labumu no šīs vienkāršākās kopējās tiesiskās vides, un tie var drošāk paplašināt darbību jaunos tirgos. Pārdodot patērētājiem citās valstīs, tirgotāji faktu, ka tie izmanto Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, var izmantot kā kvalitātes zīmi. Attiecībā uz līgumiem starp uzņēmumiem Eiropas Vienoto tirdzniecības noteikumu izmantošana dotu pievienoto vērtību, MVU atvieglojot sarunas par piemērojamajiem tiesību aktiem. Būtu vieglāk vienoties par neitrālām tiesībām, kas ir vienlīdz pieejamas abām pusēm to valodā. Pēc iepazīšanās ar Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem, tirgotājiem visos gadījumos, kad šie noteikumi būtu piemērojami, vairs nerastos izmaksas. Tā kā izmaksu problēma jo īpaši skar MVU, Eiropas Vienotie tirdzniecības noteikumi ir vērsti uz tiem līgumiem starp uzņēmumiem, kur vismaz viena no pusēm ir MVU. Lai nodrošinātu, ka MVU var gūt maksimālu labumu, Komisija, izmantojot pienācīgus kanālus, iedrošinātu dalībvalstis informēt tirgotājus par Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu priekšrocībām. Turklāt dalībvalstīm ir izvēles brīvība darīt Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus pieejamus arī izmantošanai līgumos starp uzņēmumiem, no kuriem neviens nav MVU, ja dalībvalsts to uzskata par pieņemamu. · Priekšrocības patērētājiem Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi ir tikuši izveidoti, lai sniegtu patērētājiem augstu aizsardzības līmeni, kas ir vienāds visās dalībvalstīs tā, lai tie varētu tikt uztverti kā kvalitātes zīme un lai patērētāji tiem uzticētos, veicot pārrobežu pirkumus. Viens no labākajiem piemēriem ir fakts, ka Eiropas Vienotie tirdzniecības noteikumi sniegs patērētājiem brīvu tiesību aizsardzības līdzekļu izvēli, ja tiks piegādātas preces ar trūkumiem. Tāpēc tie sniegs patērētajiem iespēju nekavējoties izbeigt līgumu. Pašlaik šāda brīva izvēle nepastāv lielākajai daļai ES patērētāju[33]. Šis augstais patērētāju tiesību aizsardzības līmenis iedrošinās un rosinās pircējus iegadāties preces citās ES valstīs. Pārredzamības interesēs, priekšlikums garantēs, ka patērētāji vienmēr tiek informēti un piekrīt faktam, ka līgums tiek noslēgts, balstoties uz Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem. Šo informāciju tirgotājam ir jāsniedz patērētājam vienlaikus ar kopsavilkumu par galvenajām aizsargātajām tiesībām, izmantojot standartizētu informācijas paziņojumu. Šis paziņojums palīdzēs patērētājiem saprast to galvenās tiesības un tādējādi novērsīs nedrošību, kas attur daudzus patērētājus no pārrobežu iepirkšanās. Tā kā informatīvais paziņojums būs skaidrā un kodolīgā formā, kā arī tas tiks sniegts visās ES oficiālajās valodās, tas palīdzēs patērētājiem, kas nelasa savu līgumu noteikumus un nosacījumus, to apjoma un sarežģītības dēļ. Lielāka pārrobežu piedāvājumu pieejamība sniegs labumu patērētājiem tirgos, kurus pašlaik tirgotāji ignorē līgumtiesību sarežģījumu dēļ vai tādēļ, ka mazais tirgus apmērs neattaisno augstās darījumu izmaksas, kas uzņēmumam rastos. Šie patērētāji gūs labumu, jo lielāka konkurence iekšējā tirgū sniegs plašāku preču izvēli un iespēju, ka samazināsies cenas. 2.3. Attiecības ar acquis Priekšlikumā ir izmantota papildinoša pieeja tam, kas ir atrodams esošajā acquis patērētāju tiesību aizsardzības jomā. Pirmkārt, priekšlikums ietver šos pasākumus un ir saskaņā ar tiem, lai gan priekšlikumu neierobežo noteiktais patērētāju tiesību aizsardzības minimuma līmenis. Otrkārt, ņemot vērā, ka tas attiecas tikai uz pārrobežu līgumiem, tas neaizstāj vispārīgi piemērojamo acquis. Tādēļ būs pastāvīga nepieciešamība uzlabot patērētāju tiesību aizsardzības standartu, izmantojot tradicionālo saskaņošanas pieeju, kas pastāv šajā jomā. Šajā sakarā sagaidāms, ka ar laiku abas pieejas kopīgi attīstīsies un viena otru iedvesmos. Priekšlikums ir saskaņā ar citām ES politikas jomām. Piemēram, tas paredz, ka tirgotāji apsvērs iespēju izmantot alternatīvus strīdu risināšanas mehānismus, kā efektīvu, ātru un lētu veidu strīdu risināšanai, nevēršoties tiesā. Turklāt, tie, kas vēlas vērsties tiesā par summām, kuras nepārsniedz EUR 2000, var izmantot Eiropas procedūru maza apmēra prasībām, kas ir izveidota, lai veicinātu pārrobežu parādu atgūšanu. Priekšlikums kalpo par pamatu turpmākajām iniciatīvām, kuru mērķis ir samazināt šķēršļus tirdzniecībai vienotajā tirgū, vai nu ar saskaņošanas direktīvām, vai ar citiem piemērotiem pasākumiem. Tas satur dažus īpašus, ar pirkumu saistītus noteikumus attiecībā uz digitālā satura piegādi, kas nākotnē varētu veidot pamatu aptverošākai politikai un pasākumiem attiecībā uz patērētāju aizsardzību digitālajā tirgū. Līdz 2018. gadam regulas noteikumi tiks pārskatīti, ņemot vērā cita starpā nepieciešamību paplašināt tās piemērošanas jomu attiecībā uz līgumiem starp uzņēmumiem, tirgus un tehnoloģisko attīstību attiecībā uz digitālo saturu un turpmāko Savienības acquis attīstību. Komisija turpinās pārbaudīt plašākos patērētāju tiesību aspektus – tādus, kā jautājumu vai nepieciešams aktualizēt vai paplašināt ar patērētāju tiesībām saistītos noteikumus, piemēram, pārskatot Negodīgas komercprakses direktīvu un Direktīvu par maldinošu reklāmu. Turklāt Komisija turpinās apsvērt uzņēmumu savstarpējo komercpraksi, tai skaitā tās līgumtiesiskos aspektus. 2.4. Papildu pasākumi Lai nodrošinātu Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu efektīvu piemērošanu un vienotu interpretāciju, priekšlikums paredz šādus atbalsta pasākumus. Pēc Eiropas Parlamenta, uzņēmumu, juridisko profesiju pārstāvju un patērētāju aizsardzības organizāciju priekšlikumiem Komisija cieši sadarbosies ar visām attiecīgajām ieinteresētajām pusēm, lai palīdzētu izveidot "Eiropas līgumu paraugnoteikumus" īpašām tirdzniecības jomām vai darbības nozarēm. Līgumu paraugnoteikumi, kas ietver tipveida noteikumus un nosacījumus un ir pieejams visās Eiropas Savienības oficiālajās valodās, varētu būt noderīgs tirgotājiem, kas vēlas slēgt pārrobežu līgumus, kuriem ir izvēlēti Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi. Komisija 3 mēnešu laikā pēc Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu stāšanās spēkā sāks šo procesu, izveidojot ekspertu grupu, kura jo īpaši pārstāvēs Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu lietotāju intereses. Ieinteresētās personas varētu sniegt nepieciešamās zināšanās par komercpraksi un izstrādāt tipveida noteikumus un nosacījumus savai nozarei, vienlaikus izmantojot zināšanas, kas gūtas no praktiskās pieredzes, izmantojot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus. Lai nodrošinātu Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu interpretāciju un piemērošanu, priekšlikumā plānots arī izveidot publiski pieejamu datubāzi ar Eiropas un valstu tiesu nolēmumiem, kam ir nozīme saistībā ar šā instrumenta noteikumiem. Dalībvalstīm tiks lūgts bez kavēšanās paziņot šādus spriedumus Komisijai. Lai veicinātu kopējo izpratni par Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem, Komisija rīkos apmācības seminārus praktizējošiem juristiem, kas izmanto Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus[34]. 3. Secinājumi Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi ir konkrēts risinājums esošai problēmai, kas ietekmē uzņēmumus un patērētājus: izmaksas un tiesiskā nedrošība, pērkot vai pārdodot pārrobežu situācijās Eiropas iekšējā tirgū. Šī ir arī novatoriska pieeja, jo, ievērojot proporcionalitātes principu, tā saglabā dalībvalstu juridiskās tradīcijas un kultūru, vienlaikus dodot iespēju uzņēmējiem izvēlēties. Patērētāji gūst labumu ne tikai drošības dēļ, ko sniedz to augstais aizsardzības līmenis, bet arī tāpēc, ka to izmantošana izraisīs zemākas cenas un lielāku preču piedāvājumu. Attiecībā uz tirgotājiem tie samazinās administratīvo slogu un darījumu izmaksas, tādējādi veicinot tirdzniecības apjoma palielināšanos un Eiropas ekonomikas izaugsmi. Komisija cieši sadarbosies ar Eiropas Parlamentu un Padomi, un valstu parlamentiem, lai nodrošinātu raitu vienošanos par Eiropas Savienības Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem līdz vienotā tirgus 20. gadu jubilejai. Komisija arī turpinās cieši sadarboties ar ieinteresētajām personām un jo īpaši Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu lietotājiem (jo īpaši MVU un patērētājiem), kā arī ar juridisko profesiju pārstāvjiem, lai panāktu, ka Vienotie Eiropas tirdzniecības noteikumi tiek plaši pieņemti visā Eiropas Savienībā, jo, ņemot vēra to fakultatīvo raksturi, Vienoto Eiropas tirdzniecības noteikumu panākumi būs atkarīgi no tā, vai un cik bieži tie tiks izvelēti darījumiem iekšējā tirgū. I PIELIKUMS ES tiesiskais regulējums jomā, uz kuru attiecas priekšlikums par Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem Līgumi starp uzņēmumiem un patērētājiem || Līgumi starp uzņēmumiem Līgumtiesību joma || Patērētāju tiesību direktīva || Citi attiecīgie ES tiesību akti patērētāju tiesību jomā || E-komercijas direktīva || E-komercijas direktīva || Direktīva par maksājumu kavējumu novēršanu || Vīnes konvencija par starptautiskiem preču pirkuma-pārdevuma līgumiem Informācija pirms līguma slēgšanas un sarunas || JĀ || JĀ || JĀ || JĀ || NĒ || NĒ ar dažiem izņēmumiem Līguma noslēgšana || NĒ || NĒ || Daļēji JĀ || NĒ || NĒ || JĀ Atteikuma tiesības || JĀ || JĀ || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ Gribas trūkumi || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ Interpretācija || NĒ || NĒ (ar vienu izņēmumu) || NĒ || NĒ || NĒ || JĀ Saturs un sekas || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ ar dažiem izņēmumiem Negodīgi līguma noteikumi || NĒ || JĀ || NĒ || NĒ || Daļēji JĀ || NĒ Pirkuma līguma pušu saistības un tiesību aizsardzības līdzekļi || NĒ || JĀ || NĒ || NĒ || NĒ || JĀ Piegāde un riska nodošana || JĀ || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || JĀ Pušu saistības un tiesību aizsardzības līdzekļi saistītu pakalpojumu līgumā || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ Zaudējumu atlīdzība, maksājumi, kas paredzēti par neizpildi, un procenti || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || JĀ || JĀ Atlīdzināšana || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || JĀ Noilgums || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ || NĒ [1] Eirobarometrs 321 par Eiropas līgumtiesībām uzņēmumu darījumos ar patērētājiem, 23. lpp. un Eirobarometrs 320 par Eiropas līgumtiesībām darījumos starp uzņēmumiem, 15. lpp. Situācija ir atšķirīga Amerikas Savienotajās Valstīs. Par spīti atšķirīgu līgumtiesību sistēmu pastāvēšanai 50 štatos tirgotājs, kura uzņēmējdarbības vieta ir, piemēram, Merilenda, var viegli pārdot savas preces patērētājam Aļaskā, jo saskaņā ar ASV tiesībām šādā situācijā tirgotājam ir jāņem vērā tikai līgumtiesību noteikumi, kas ir piemērojami Merilendā, un nav jāuztraucas par Aļaskas līgumtiesībām. Turklāt ar ASV Vienoto Komerckodeksu ir panākta būtiska dažādos štatu līgumtiesību saskaņošana. ASV tirgotājiem ekonomikas zona, kurā ietilpst 50 štati līgumtiesību ziņā ir dziļāks vietējais tirgus, nekā 27 Eiropas Savienības dalībvalstis ir attiecībā uz ES tirgotājiem. [2] Šie dati ir aplēsti, balstoties uz MVU paneļa aptaujām par Eiropas līgumtiesību ietekmi, kas ir pieejamas: http://ec.europa.eu/justice/contract/files/report_sme_panel_survey_en.pdf un Eurostat structural business statistics. [3] Eirobarometrs 320, Eiropas līgumtiesības darījumos starp uzņēmējiem, 24. un 25. punkts. [4] Eirobarometrs 299a, Attieksme pret pārrobežu tirdzniecību un patērētāju aizsardzību, 10. lpp. [5] Eirobarometrs 299a, 14. lpp. [6] Eirobarometrs 299, Patērētāju attieksme pret pārrobežu tirdzniecību un patērētāju aizsardzību, 13. lpp. [7] SEC(2010)385, Patērētāju tirgus rādītāju trešais izdevums, 9. lpp. Pētījums, kura ietveros anonīmi pircēji centās veikt gandrīz 11 000 izmēģinājuma darījumus, pierādīja, ka 61 % gadījumu mēģinājumi iegadāties preces pārrobežu situācijā nebūtu izdevušies. 50 % gadījumu tirgotāji atteicas pakalpot pircējus patērētāja valstī. [8] A.Turrini un T. Van Ypersele, Traders, courts and the border effect puzzle, Regional Science and Urban Economics, 40, 2010. gads, 82. lpp. [9] COM (2010) 623 galīgā redakcija, 31.3.2010., 7. lpp. [10] Skat. http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=MEMO/10/393&format=HTML&aged=0&language=EN&guiLanguage=en [11] Komisijas paziņojums “Eiropa 2020. Stratēģija gudrai, ilgtspējīgai un integrējošai izaugsmei”, COM(2010) 2020, 3.3.2010., 21. lpp. Skat. arī Ikgadējo izaugsmes pētījuma I pielikumu, Progresa ziņojums par stratēģiju "Eiropa 2020", COM(2011)11 - A1/2, 5. lpp. [12] Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu Komitejai - Brīvības, drošības un tiesiskuma telpas nodrošināšana Eiropas pilsoņiem Stokholmas programmas īstenošanas rīcības plāns, COM(2010) 171, galīgā redakcija, 20.4.2010., 5. lpp. un 24. lpp. [13] Komisijas Paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Digitālā programma Eiropai” - COM(2010) 245 galīgā redakcija, 26.8.2010., 13. lpp. un 37. lpp. [14] Komisijas Paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai "Pārskats par 'Eiropas mazās uzņēmējdarbības aktu'" – COM(2011) 78 galīgā redakcija, 23.2.2011., 11. lpp. un 13. lpp. [15] Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai, "Akts par vienoto tirgu. Divpadsmit mehānismi, kā veicināt izaugsmi un vairot uzticēšanos 'Kopīgiem spēkiem uz jaunu izaugsmi'", COM(2011) 206 galīgā redakcija, 13.4.2011., 14. lpp. un 19. lpp. [16] Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai, Gada izaugsmes pētījums: ES visaptverošās reakcijas uz krīzi izveide”, COM(2011) 11 galīgā redakcija, 12.1.2010. [17] Skat. http://pl2011.eu/sites/default/files/users/shared/o_prezydencja/programme_of_the_polish_presidency_of_the_council_of_the_eu.pdf. [18] Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regula (EK) Nr. 593/2008 par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, OV L 177/6. 4.7.2008. [19] Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīva 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām OV L 171, 7.7.1999., 12. lpp. [20] Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 16. februāra Direktīva 2011/7/EK par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (pārstrādāta versija), OV L 48, 23.2.2011., 1. lpp. [21] Eirobarometrs, Nr. 320 par Eiropas līgumtiesībām darījumos starp uzņēmējiem, 57. lpp.: tikai 9 % respondentu apgalvoja, ka tie bieži piemēro starptautiskos instrumentus, Vīnes konvenciju un UNIDROIT principus. [22] Komisijas paziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam par Eiropas līgumtiesībām, COM(2001) 398, 11.7.2001. [23] Communication from the Commission to the European Parliament and the Council - A more coherent European contract law - An action plan: an Action Plan, COM(2003) 68, 12.2.2003. [24] Von Bar, C., Clive, E. un Schulte-Nölke, H. (eds.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference, Munich, Sellier, 2009. [25] Pētniecisko darbu finansēja no Komisijas 6. pētniecības pamatprogrammas, bet tas nav oficiāls Komisijas dokuments. [26] Fauvarque-Cosson, B. and Mazeaud, D. (eds.), European Contract Law, Materials for a Common Frame of Reference: Terminology, Guiding Principles, Model Rules, Munich, Sellier, 2008. [27] Atbildes sniedza lielākā daļa dalībvalstu, liels uzņēmējdarbības organizāciju skaits, vairākas patērētāju organizācijas, daudzas juridisko profesiju pārstāvju asociācijas un vērā ņemams akadēmiskās vides pārstāvju skaits. [28] O V L 105, 27.4.2010., 109. lpp. [29] 1989. gada 26. maija rezolūcija par pasākumiem, lai saskaņotu dalībvalstu privāttiesības, OV C 158, 26.6.1989., 400. lpp.; 1994. gada 6. maija rezolūcija par pasākumiem, lai saskaņotu dalībvalstu privāttiesības, OV C 205, 26.6.1989., 518. lpp.; 2001. gada 15. novembra rezolūcija par pasākumiem, lai saskaņotu dalībvalstu civiltiesības un komerctiesības, OV C 140 E, 13.6.2002., 538. lpp.; Komisijas 2003. gada 2. septembra Paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei "Saskaņotākas Eiropas līgumtiesības – rīcības plāns", OV C 76 E, 25.3.2004., 95. lpp.; ņemot vērā Parlamenta 2006. gada 23. marta rezolūciju par Eiropas līgumtiesībām un acquis pārskatīšanu: turpmāka rīcība, OV C 292 E, 1.12.2006., 109. – 112. lpp.; 2006. gada 7. septembra rezolūcija par Eiropas līgumtiesībām, OV C 305 E, 14.12.2006., 247. - 248. lpp.; 2007. gada 12. decembra rezolūcija par Eiropas līgumtiesībām, OV C 323E, 18.12.2008., 364. – 365. lpp, un 2008. gada 3. septembra rezolūcija par kopīgu Eiropas līgumtiesību modeli, OV C 295E, 4.12.2009., 31. – 32. lpp. [30] 2011. gada jūnija rezolūcija par politikas risinājumiem un virzībā uz Eiropas līgumtiesību izstrādi patērētājiem un uzņēmumiem, procedūra 2011/2013 (INI). [31] OV C 84, 17.3.2011., 1. lpp. [32] Saskaņā ar Eurostat, Statistics in Focus 37/2010 un 2009. gada Eurostat External and Intra-EU Trade Yearbook preču ES iekšējās tirdzniecības apjoms 2008. gadā četras reizes pārsniedza pakalpojumu tirdzniecības apjomu. [33] Brīva tiesību aizsardzības līdzekļu izvēle, kā paredzēts Vienotajos tirdzniecības noteikumos, nepastāv Austrijā, Beļģijā, Bulgārijā, Kiprā, Čehijas Republikā, Dānijā, Igaunijā, Somija, Vācijā, Ungārijā, Itālija, , Maltā, Nīderlandē, Polijā, Rumānijā, Slovākijā, Spānija un Zviedrijā. Tikai piecas dalībvalstis piedāvā tādu pašu risinājumu ka Vienotie tirdzniecības noteikumi (Francija, Grieķija, Lietuva, Luksemburga, Portugāle), savukārt dažas citas ir pieņēmušas citu risinājumu (Īrija, Latvija, Slovēnija, Apvienotā Karaliste). [34] Komisijas paziņojums "Uzticēšanās veidošana tiesiskumam ES mērogā: Eiropas tiesiskās apmācības jauna dimensija, COM (2011) 551 galīgā redakcija.