KOMISIJAS PAZIŅOJUMS Gada izaugsmes pētījums (2013. gads) /* COM/2012/0750 final */





Ievads ES ekonomika joprojām cīnās ar finanšu krīzes seku novēršanu. Finanšu spriedze eurozonā turpinājās līdz vasarai, turpretim pasaules ekonomikas attīstība palēninājās, samazinot eksporta potenciālo ieguldījumu izaugsmē. Līdz ar to ES ekonomikas īstermiņa perspektīvas joprojām ir vājas, bet tiek lēsts, ka izaugsme pakāpeniski atjaunosies 2013. gadā un nostiprināsies 2014. gadā. Šādas perspektīvas vēl vairāk apgrūtina nepieciešamās korekcijas daudzās ES dalībvalstīs. Konkrēti, izaugsmes niecīgās perspektīvas kavē ieguldījumus, darbavietu radīšanu un paātrina darbavietu likvidēšanu, jo sarūk iespējas izmantot elastību darba struktūrā. ES ekonomika turpina saskarties ar nopietnām problēmām. Jo īpaši dažu dalībvalstu ekonomikā turpinās apjomīga aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšana publiskajā un privātajā sektorā. Aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšana atspoguļo uzkrāto finanšu nelīdzsvarotību novēršanu, kuras saistītas ar iepriekšējiem neilgtspējīgiem izdevumu līmeņiem, kas finansēti ar aizdevumu, un kuras dažos gadījumos veicināja cenu "burbuļi" aktīviem privātajā sektorā un citos gadījumos — fiskālās disciplīnas trūkums publiskajā sektorā. Tas patlaban apgrūtina izaugsmi, jo izdevumi tiek samazināti un ienākumi tiek novirzīti uz parādu atmaksu. Pozitīvi ir tas, ka ir pazīmes, kas liecina, ka ES tautsaimniecībās tiek veikti pielāgojumi. Pēc vasaras situācija finanšu tirgos ir uzlabojusies, pateicoties reformu programmas vienmērīgai īstenošanai, tostarp progresam ekonomikas un monetārās savienības (EMS) struktūrā un svarīgiem politikas lēmumiem eurozonā, ko pieņēmusi arī ECB. Vērienīgajiem reformu centieniem nestabilajās dalībvalstīs arī ir rezultāti: aizņemto līdzekļu īpatsvars publiskajā un privātajā sektorā ir samazinājies, un konkurētspēja uzlabojas valstīs, kurās ir liels konkurētspējas trūkums, tādējādi radot apstākļus turpmāku pielāgojumu īstenošanai. Eksports aizvien vairāk veicina lielo deficītu samazināšanu tekošajā kontā, kas ir laba zīme attiecībā uz pielāgojumu noturīgumu. Izaugsmes krasās atšķirības ES valstu starpā arī atspoguļo notiekošās korekcijas: pagaidu zemāka jeb negatīva izaugsme bieži norāda uz pamatīgu korekciju, bet tā paver ceļu ilgtspējīgai izaugsmei un konverģencei, kurām jābūt redzamām jau 2014. gadā. Aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanas un pielāgošanas process ir nenovēršams, un politikas veidotāju galvenais uzdevums ir to pārvaldīt un mazināt ar to saistītās ekonomiskās un sociālās sekas. Fiskālā korekcija ir jāturpina, īstenojot diferencētu izaugsmi veicinošu konsolidācijas stratēģiju, ņemot vērā augsto parāda līmeni un ilgtermiņa problēmas, kas skar publiskās finanses. Tā kā fiskālā korekcija īstermiņā var negatīvi ietekmēt izaugsmi, tā būtu jāīsteno izaugsmei labvēlīgā veidā, tas ir: – konsolidācijas ātrums ir jādiferencē valstu starpā saskaņā ar to fiskālo telpu, lai panāktu pareizo līdzsvaru starp potenciālās negatīvas izaugsmes sekām un parāda ilgtspējības riskiem. Stabilitātes un izaugsmes pakts un strukturāla budžeta bilances nozīmīgums ir pienācīgs pamats, lai virzītu korekciju diferencēto tempu; – koncentrējot konsolidāciju uz izdevumu jomu, ir jāizstrādā vispārējs izaugsmi veicinošs ieņēmumu un izdevumu kopums un konkrēti pasākumi pieejamajā fiskālajā telpā, lai aizsargātu galvenos izaugsmes virzītājspēkus, vienlaikus nodrošinot izdevumu efektivitāti. Turklāt uzticību konsolidācijai un tās pozitīvās sekas var vairot, ja tā ir balstīta uz ticamu vidēja termiņa fiskālo režīmu un to papildina reformas, ar ko risina ilgtermiņa ilgtspējības problēmas, kas izriet no sabiedrības novecošanās. Lai pareizi veiktu aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanu privātajā sektorā, ir vajadzīga stabila un efektīva finanšu nozare. Līdz ar to ir jāturpina finanšu nozares sakārtošana un restrukturizācija īpaši banku nozarē, ņemot vērā tās svarīgo nozīmi ES ekonomikā, bet arī jāveicina jauni finansējuma avoti. Saskaņots un efektīvs mikrouzraudzības un makrouzraudzības politikas režīms ir svarīgs, lai atjaunotu uzticību banku nozares stabilitātei, veicinātu ilgtspējīgu kapitāla ieplūšanu produktīvās darbībās un nodrošinātu stabilu ekonomikas finansēšanu. Strukturālas reformas ir vajadzīgas, lai atvieglinātu pielāgošanu un uzlabotu pamatnosacījumus izaugsmei. Strukturālas reformas, kas uzlabo konkurētspēju, algu pielāgošanās spējas un cenu elastību, ir galvenie aspekti, lai uzlabotu pielāgošanas spējas un stimulētu resursu novirzīšanu no zaudējumus nesošajām nozarēm uz nozarēm, kas attīstās. Reformas, kas veicina darbavietu radīšanu, ieguldījumus inovācijās, prasmes un iekļaujošu izaugsmi, ir vajadzīgas, lai novērstu histerēzes risku un mazinātu krīzes negatīvās sekas sociālajā jomā. Korekciju sloga taisnīgs sadalījums pa sabiedrības slāņiem ir būtisks ilgtspējīgai izaugsmei. Visbeidzot, saskaņots politikas kopums, kas ietver makrofinanšu un strukturālu politiku, ir neaizstājams, lai atjaunotu izaugsmi. Līdz ar to visās šajās jomās ir vajadzīgi mērķtiecīgi politikas pasākumi, lai novērstu negatīvās tendences un ilgtspējīga veidā uzlabotu ekonomikas stāvokli. Eurozonas valstis atrodas īpašā situācijā, jo tās ir cieši savstarpēji saistītas finanšu un ekonomikas jomā un tādēļ ir pakļautas krīzes sekām. Privātā kapitāla plūsmas eurozonā ir krasi mainījušas virzienu, aizplūstot no nestabilajām valstīm. Līdz ar to izraisītais ārējā finansējuma iztrūkums tika aizstāts, nodrošinot likviditāti no oficiālā sektora, kas novērsa nepareizu korekciju. Tomēr aizvien lielāku iekšējo problēmu rezultātā finansēšanas nosacījumi eurozonas valstīs kļūst aizvien atšķirīgāki gan publiskajā, gan privātajā sektorā. Tādēļ nestabilajās dalībvalstīs ir izstrādāts ļoti taupīgas politikas pasākumu kopums, jo fiskālās konsolidācijas īstenošanai ir nepieciešami stingri finansēšanas nosacījumi. Tas kavē korekcijas, vēl vairāk veicina atšķirīgus ekonomiskos rezultātus starp eurozonas valstīm un apdraud visas eurozonas stabilitāti. Eurozonas galvenā prioritāte ir turpināt īstenot strukturālas reformas un novērst finansiālo sadrumstalotību, uzlabot finansēšanas nosacījumus nestabilajās valstīs un stimulēt kapitāla ieplūšanu un efektīvu sadalījumu, lai atbalstītu korekcijas. Tas ir nepieciešams izaugsmei un pielāgošanas procesam. Turklāt vajadzība samazināt makroekonomikas nestabilitāti uzsver vajadzību pēc diferencēta tempa aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanā publiskajā sektorā valstīs, kuru tekošajā kontā ir pārpalikums, un valstīs, kurās ir budžeta deficīts. Visbeidzot, ņemot vērā vienoto monetāro politiku, aizvien svarīgāka nozīme eurozonā ir strukturālām reformām, kas paaugstina algu un cenu elastību un atvieglo pielāgošanu. Reformu neatlaidīga īstenošana ir īpaši nozīmīga, lai atrisinātu problēmas. Eiropas Stabilitātes mehānisms sāka darboties 2012. gada 8. oktobrī, un ECB nolēma ieviest tiešos monetāros darījumus 2012. gada septembrī. Tie ir svarīgi pasākumi, lai risinātu visneatliekamākās problēmas, proti, finansiālās situācijas stabilizēšanu un uzticības atjaunošanu. Tautsaimniecību restrukturizācija un līdzsvara atjaunošana tiks īstenota vidējā termiņā, jo parasti ir vajadzīgs laiks, lai strukturālas reformas sāktu darboties. Visbeidzot, redzējums par patiesu EMS tiek izstrādāts kā ilgtermiņa mērķis, kura īstenošanai jau tiek veikti taustāmi pasākumi, lai atbalstītu reformu tempu. Tā rezultātā spriedze finanšu tirgos nesen ir nedaudz mazinājusies, bet tie aizvien ir svārstīgi un ir kļuvuši atkarīgi no atbalstošu politikas virzienu turpmākas īstenošanas. Tādēļ jebkura reformu centienu apturēšana varētu nekavējoties radīt atkārtotus saspīlējumus un nesenos uzlabojumus padarīt par neesošiem. 1. Izaugsmi veicinoša fiskālā konsolidācija Stabilas un ilgtspējīgas publiskās finanses ir svarīgs priekšnoteikums makroekonomikas stabilitātei un līdz ar to izaugsmei. Tas jo īpaši attiecas uz eurozonu, kur vienota monetārā politika nespēj reaģēt uz konkrētiem apstākļiem katrā valstī un konkrētajai valstij raksturīgu krasu pārmaiņu gadījumā valsts budžetam ir jāatgūst spēja uzņemties stabilizācijas funkciju. Tajā pašā laikā eurozonas dalībvalstīm ir daudz nopietnākas kopīgas problēmas, ko radījusi neilgtspējīga fiskālā politika, galvenokārt finanšu nozarē, kā to skaidri pierāda pašreizējā krīze. Tas norāda uz nepieciešamību pēc lielākas atbildības, izstrādājot budžetu valsts līmenī. Tas ir uz noteikumiem balstītās fiskālās pārvaldības pamatā, kas noteikta Līgumā un Stabilitātes un izaugsmes paktā (SGP). Minēto noteikumu ievērošana ir būtiska vienmērīgai EMS darbībai. Fiskālā konsolidācija nelabvēlīgi ietekmē izaugsmi īstermiņā, jo fiskālā pārkārtošanās samazina kopējos izdevumus, bet rada priekšrocības vidējā termiņā. Finanšu krīzes laikā fiskālās politikas ietekme uz izaugsmi var būt lielāka, nekā parasti, jo lēš, ka tā dēvētā fiskālā palielinošā ietekme ir lielāka, nekā parastos ekonomikas apstākļos[1]. Īstermiņā tas varētu nozīmēt konsolidācijas radītas nelabvēlīgas sekas uz parāda attiecību pret IKP, ja sākotnējā parāda attiecība, un līdz ar to konsolidācijas vajadzības, ir augstas. Tomēr dažās dalībvalstīs nav dzīvotspējīgas alternatīvas konsolidācijai, jo tās neīstenošana varētu radīt vēl negatīvākas sekas. Tā kā parāda līmeņi ir augsti un turpina palielināties, parāda problēma ir jārisina ilgtspējīgi, kas ir paveicams vidējā termiņā. Komisijas analīzē[2] parādīts, ka tikai saskaņā ar diezgan neticamiem pieņēmumiem (ļoti augstiem tirgus ierobežojumiem, ļoti neparastām riska prēmijas reakcijām) konsolidācija negatīvi ietekmētu parādu vidējā termiņā. Turklāt ir svarīgi radīt nosacījumus un prasības pastāvīgai konsolidācijai, lai novērstu negatīvas parāda sekas, jo pieņēmumi par konsolidācijas pretēju ietekmi var mazināt konsolidācijas iespējamos pozitīvos efektus uz riska prēmiju. Tajā pašā laikā dalībvalstīm ar ierobežotu pieeju tirgum konsolidācijas izmaksu novērtējums arī īstermiņā ir atkarīgs no alternatīvajiem apskatītajiem scenārijiem. Ja ir apdraudēta fiskālā ilgtspējība, konsolidācijas trūkums var radīt augstāku riska prēmiju vai var tikt zaudēta pieeja tirgum pavisam, kas varētu norādīt uz daudz krasākām korekcijām, kuru negatīvā ietekme uz izaugsmi būtu daudz smagāka nekā tad, ja tiktu īstenota konsolidācija un uzlabota fiskālā ilgtspējība. Lai arī dažām ES valstīm ir lielākas iespējas fiskālo manevru veikšanai, būtu rūpīgi jānovērtē riski, ko rada gausāka fiskālā konsolidācija. Dažās ES dalībvalstīs patlaban ir rekordzemas procentu likmes valsts parādam, un līdz ar to šīs dalībvalstis varētu šķietami palielināt savus aizņēmumus, nesaskaroties ar neilgtspējīgas dinamikas riskiem. Tomēr arī šajās valstīs parāds ir tik augstā līmenī, kā nekad iepriekš. Turklāt lēš, ka gandrīz visās šajās valstīs publiskie izdevumi palielināsies sabiedrības novecošanās dēļ un dažos gadījumos – vājas izaugsmes perspektīvu dēļ. Tādēļ nedrīkst izslēgt to, ka saistību nekonsekventa izpilde attiecībā uz ilgtspējīgu fiskālo politiku varētu radīt izmaiņas tirgus noskaņojumā. Tas smagi ietekmētu ne tikai attiecīgās valstis, bet arī visas eurozonas krīzes pārvaldības spējas, kas balstās uz minēto valstu kredītspēju. 1. grafiks. ES dalībvalstu budžeta deficīts un parāds (2011. gadā, % no IKP) Avots: Komisijas dienesti, Eiropas 2012. gada rudens ekonomikas prognozes Tā kā ES publiskās finanses saskaras ar nopietnām problēmām, ir jāatjauno fiskālās stabilitātes pastāvība (1. grafiks). Problēmas saasina vajadzība samazināt augstos parāda līmeņus, ņemot vērā vājas izaugsmes perspektīvas, ilgtermiņa izdevumu slogu un jau salīdzinoši augsto nodokļu slogu. Līdz ar to joprojām ir derīgs vispārējais princips par izaugsmi veicinošu fiskālo konsolidāciju. Iepriekšējā gada izaugsmes pētījumā Komisijas paustā stratēģija izrādījās veiksmīga, arī ja nebija iespējams novērst īstermiņa negatīvas sekas, kā apgalvots iepriekš, un sniegtās priekšrocības būs redzamas tikai vidējā termiņā. Konsolidācijas efektu uz izaugsmi var ietekmēt ar tās struktūru. Turklāt, lai garantētu pastāvīgu konsolidāciju un uzlabotu plānoto fiskālo ilgtspējību, līdz ar konsolidāciju būtu jāveic reformas, kas stiprina publisko finanšu ilgtspējību ilgtermiņā, un tā jāatbalsta ar stabilu institucionālu satvaru. Konsolidācijas temps Konsolidācijas temps būtu jāturpina diferencēt visās valstīs atbilstoši to fiskālajai telpai. Jo īpaši, ņemot vērā nepārtraukto tirgus spriedzi valstīs ar lielu parādu, valstīm, kas ir zaudējušas pieeju finanšu tirgiem vai saskaras ar nopietnu tirgus spiedienu, jāturpina īstenot saskaņotās fiskālās saistības. Pārējām dalībvalstīm būtu jāturpina pildīt savas saistības saskaņā ar Stabilitātes un izaugsmes paktu, kas ļauj automātiskajiem stabilizatoriem darboties līdztekus saskaņotajam strukturālas fiskālās pielāgošanās virzienam, vienlaikus nodrošinot publisko finanšu ilgtspējību ilgtermiņā. Stabilitātes un izaugsmes pakts piedāvā elastīgu un efektīvu sistēmu, lai vadītu konsolidāciju diferencētā tempā. Stabilitātes un izaugsmes paktā paredzētie noteikumi ļauj pielāgot konsolidācijas tempu saskaņā ar katras dalībvalsts īpatnībām. Stabilitātes un izaugsmes paktā valstīm ir piešķirti nominālie mērķi pārredzamības un budžeta politikas nostiprināšanas nolūkā. Tomēr Padomes ieteikumos arī precizēti vajadzīgie strukturālie centieni, kuros būtu jāietver attiecīgās budžeta pozīcijas, neņemot vērā ciklisko ietekmi un vienreizējus pasākumus. Ja valsts ir īstenojusi saskaņotos strukturālos centienus, bet nespēj sasniegt savus mērķus tikai tādēļ, ka izaugsme ir vājāka, nekā plānots, var pagarināt pārmērīga deficīta korekcijas termiņu. Šī alternatīva iepriekš ir izmantota vairākkārt, pavisam nesen attiecībā uz Spāniju un Portugāli. Konsolidācijas struktūra Lai arī būtu jādod priekšroka uz izdevumiem balstītai konsolidācijai, uzmanība jāvelta vispārējam efektīvam un izaugsmi veicinošam izdevumu un ieņēmumu pasākumu kopumam. Iepriekšējo konsolidācijas posmu analīze norāda uz to, ka uz izdevumiem balstītām konsolidācijām ir lielākas izredzes būt veiksmīgām. Turklāt, ņemot vērā nodokļu relatīvi augsto slogu ES, turpmāka nodokļu paaugstināšana varētu negatīvi ietekmēt izaugsmi nākotnē, tādēļ tā būtu jāievieš piesardzīgi. Kopumā, lai ierobežotu īstermiņa negatīvo ietekmi uz izaugsmi, jāizveido pareiza konsolidācijas struktūra, tajā ietverot izaugsmi veicinošu pasākumu kopumu izdevumu un ieņēmumu jomā. Izdevumu efektivitāte un publisko finanšu kvalitāte kopumā kļūst aizvien svarīgāka, ņemot vērā ilgtermiņa problēmas, ar ko saskaras publiskās finanses. Ņemot vērā parāda vēsturiski augstos līmeņus un sabiedrības novecošanās ietekmi ilgtermiņā, spriedze publisko izdevumu jomā, visticamāk, pārsniegs pašreizējo fiskālo korekciju. Tādēļ aizvien svarīgāk ir pārskatīt izdevumu efektivitāti, lai saskaņotu vajadzību pēc ilgtspējīgām publiskajām finansēm un sabiedrisko pakalpojumu nodrošināšanu apmierinošā līmenī. Starptautiskā paraugprakse liecina, ka daudzās ES valstīs ir vērā ņemamas iespējas ietaupīt publiskos resursus, nemainot pakalpojumu līmeni. Lai paaugstinātu publisko izdevumu efektivitāti, varētu būt svarīgi īstenot reformas publiskajā sektorā un ieviest paraugpraksi uz izpildi orientētā budžeta izstrādē. Publiskās pārvaldes reformas, kā pamatā ir izdevumu pārskatīšana, un uz izpildi balstīta budžeta plānošana ir savstarpēji papildinošas attiecībā uz mērķiem un termiņiem. Lai arī uz izpildi balstīta budžeta plānošana atbalsta visaptverošu pieeju un tai vajadzīgs ilgtermiņa redzējums mērķu noteikšanai un to īstenošanai, publiskās pārvaldes reformas var radīt ātrus un svarīgus rezultātus publisko izdevumu un ietaupījumu efektivitātes jomā, ja tās sagatavo, stingri pārskatot izdevumus, un ietver ilgtermiņa stratēģijās. Publiskās pārvaldes reformas varētu lietderīgi koncentrēt uz ietaupījumiem, ja rādītāji, tostarp salīdzinoši dati vairāku valstu mērogā un vienas valsts mērogā, norāda uz lielām ietaupījumu iespējām (sk. arī 3. iedaļu). Pārējie pasākumi, kas attiecas uz izdevumu efektivitāti, varētu atspoguļot atšķirīgu izdevumu pozīcijās ietverto sociālo un ekonomikas mērķu dažādību, tostarp sadales problēmas, piemēram, sociālo pabalstu un valsts atbalsta vai citu piešķīrumu labāka izstrāde un kritēriji, visproduktīvāko publisko ieguldījumu projektu noteikšana vai labāka efektivitāte sabiedrisko preču un pakalpojumu nodrošināšanā. Neatkarīgi no tā, kāds instruments tiktu izvēlēts publisko izdevumu efektivitātes stiprināšanai, paralēli ir jāīsteno uz izpildi balstīta pārvaldība visos publiskās pārvaldes līmeņos. Izdevumu ietaupījumos nebūtu jāietver elementi, kas pozitīvi ietekmē izaugsmi un izaugsmes potenciālu. Ja ir paredzēts izdevumu samazinājums, tam būtu jābūt minimālam jomās, kas saistītas ar cilvēkkapitāla un tehnoloģijas attīstību. Mazāk skaidrības ir attiecībā uz publiskajiem ieguldījumiem pamatlīdzekļos. Šāds ieguldījums veicina potenciālo izaugsmi tikai tiktāl, ciktāl jaunās infrastruktūras ir iekļautas privātajā ieguldījumā, kas galvenokārt attiecas uz ieguldījumiem transportā, komunikācijā un konkrētos komunālajos pakalpojumos. Otrkārt, publiskais ieguldījums pamatlīdzekļos sniedz priekšrocības tikai zināmā mērā, un dalībvalstīm, kurās jau ir apmierinošs infrastruktūras līmenis, uzmanība būtu drīzāk jāvelta tās uzturēšanai vai, iespējams, atjaunināšanai. Attiecībā uz budžetu ieņēmumu daļu, neraugoties uz nesenajām reformām, daudzas dalībvalstis vēl saskaras ar vērā ņemamām nodokļu politikas problēmām. Dažas ES dalībvalstis vairāk vai mazāk varētu gūt priekšrocības no pasākumiem ieņēmumu jomā, lai konsolidētu savas publiskās finanses un nodrošinātu ilgtspējību. Tomēr šādiem pasākumiem būtu jātiecas uzlabot nodokļu sistēmu efektivitāti, vienlaikus nodrošinot konsolidācijas sloga taisnīgu sadali visiem sabiedrības slāņiem. Papildu ieņēmumus varētu gūt, vēlams, paplašinot nodokļu bāzes, nevis palielinot nodokļu likmes vai ieviešot jaunus nodokļus. Tas varētu ietvert vajadzību aktīvi pārskatīt nodokļu izdevumus un citus trūkumus iedzīvotāju ienākuma nodokļu un uzņēmumu ienākuma nodokļu sistēmā, vienlaikus ierobežojot PVN samazinātu likmju vai atvieglojumu jomu vai palielinot samazinātās likmes līdz līmenim, kas ir tuvāks standarta likmei. Akcīzes nodokļu atvieglojumus arī varētu pārskatīt, lai palielinātu ieņēmumus un efektīvi veicinātu citus sabiedriskās politikas virzienus (veselības un vides politiku). Labāka nodokļu pārvaldība arī var lietderīgi papildināt ieņēmumu palielināšanas pasākumus. Šķiet, ka daži pasākumi, lai apkarotu nodokļu nemaksāšanu, piemēram, bankas noslēpuma atcelšana, jau īstermiņā ir radījuši vērā ņemamus papildu nodokļu ieņēmumus. Tomēr bieži vien ir grūti iepriekš novērtēt ieņēmumu palielinājums no nodokļu labākas pārvaldības, tādēļ tas nebūtu jāpārvērtē, ņemot vērā piesardzīgu fiskālo politiku, īpaši īstermiņā. Nodokļu nomaksas uzlabošanu varētu veikt daudzējādi, piemēram, samazinot ēnu ekonomiku, apkarojot potenciālo krāpšanu un izvairīšanos no PVN maksāšanas vai veicinot nodokļu pārvaldības efektivitāti. Nodokļu pārvaldības uzlabošana daudzās dalībvalstīs ir problemātisks jautājums, lai gūtu papildu ieņēmumus, samazinātu augstās izmaksas uz iekasētajiem neto ieņēmumiem un atvieglotu smago administratīvo slogu maziem un vidējiem uzņēmumiem. Ņemot vērā to, ka jāpalielina izaugsmes un darbavietu potenciāls Eiropas tautsaimniecībās, varētu apsvērt ar ieņēmumiem nesaistītas reformas. Tas īpaši attiecas uz dalībvalstīm, kurām ir gan iespējas, gan vajadzība novirzīt darbaspēka nodokļus uz mazāk kropļojošiem nodokļiem (patēriņa nodokļi, regulāri īpašuma nodokļi, vides nodokļi). Nodokļu struktūra, kas ietver lielu daļu tiešo nodokļu un sociālās apdrošināšanas iemaksas, un vienlaikus nelielu daļu netiešo nodokļu, varētu norādīt uz iespējām šādai nodokļu novirzīšanai. Reforma, kas neskar ieņēmumus, arī varētu ietvert uzņēmumu ienākuma nodokļu augsto likmju samazināšanu. Konsolidācijas izveides un nodokļu reformas stratēģijā būtu jāņem vērā citi jautājumi, kas attiecas uz īpašu nodokļu izstrādi. Pirmkārt, uzņēmumu aplikšana ar nodokli bieži vien ir saistīta ar parādu finansēšanu, nevis ar kapitāla finansējumu. Otrkārt, mājokļu nodokļu joma ir pārāk lielā mērā balstīta uz darījumu nodokļiem, nevis uz mazāk kaitīgiem regulāriem nodokļiem par nekustamo īpašumu, turpretim hipotēkas procentu nodokļu samazinājums rada parāda kropļojošu ietekmi un risku, ka mājokļiem tiek novirzīti pārmērīgi ieguldījumi. Visbeidzot, nodokļi vides jomā varētu būt svarīgi, lai sasniegtu saskaņotos vides mērķus, un laika gaitā tiem būtu jārada piemēroti stimuli, lai samazinātu kaitīgās emisijas, īpaši siltumnīcefekta gāzu emisijas. Nodokļu reformām būs jāatspoguļo ekonomikas efektivitāte un sociālais taisnīgums, pamatojoties uz kolektīvajām vēlmēm. Izstrādājot nodokļu reformas, būs jāņem vērā ietekme uz sadali. Ilgtermiņa ilgtspējības nodrošināšana Vajadzību īstenot konsolidāciju pastiprina problēmas, kuras publisko finanšu jomā rada sabiedrības novecošanās. 2012. gada ziņojumā par fiskālo ilgtspējību[3] secināts, ka ES parāda līmenis nemainīsies līdz 2020. gadam, pateicoties nesenajiem fiskālās konsolidācijas centieniem un reformu virzībai, kas gandrīz stabilizē ar novecošanos saistītus izdevumus. Sākot no 2021. gada sabiedrības novecošanās izmaksas un ES parāds atkal sāk palielināties, līdz 2030. gadam sasniedzot gandrīz 90 % no IKP. Šo tendenci var apturēt tikai, ja dalībvalstis veic ilgtspējīgus centienus. Ja vidējā termiņā tiktu panākts uzlabojums strukturālajā bilancē par 0,5 % no IKP gadā un tas tiktu saglabāts ilgtermiņā saskaņā ar Stabilitātes un izaugsmes paktu, parāda līmenis līdz 2030. gadam sasniegtu gandrīz 60 % no IKP. Lai arī dažas valstis jau risina ar sabiedrības novecošanos saistīto spriedzi izdevumos, ir jādara vairāk papildus pašreizējo plānu izpildei. Daudzas dalībvalstis jau ir būtiski centušās veikt reformas pensiju sistēmās pēdējā desmitgadē, kas ir acīmredzami labvēlīgi ietekmējis budžetu. Tomēr kopumā ES līmenī vēl ir sagaidāms turpmāks palielinājums valsts pensiju izdevumos ilgtermiņā [4] (+1,5 procentpunkti no IKP līdz 2060. gadam). Tādēļ ir jāpastiprina centieni īstenot pensiju sistēmu reformas, īpaši valstīs, kurās plānots, ka pensiju izdevumu pieaugums lielā mērā pārsniegs ES vidējo rādītāju, un kur reformu process vēl nav patiešām sācies. 2012. gadā vairumam dalībvalstu tika doti ieteikumi pieņemt pensiju politiku 2012. gadā. Lai arī labs progress ir panākts daudzās valstīs, tostarp ierobežojot pieeju priekšlaicīgas pensionēšanās iespējai un saskaņojot pensionēšanās vecumu vīriešiem un sievietēm, pārējās dalībvalstīs reformu plāns ir jāpastiprina vai jāuzsāk. Pensijas vecuma sasaistīšana ar paredzamā mūža ilguma rādītājiem palīdzētu panākt stabilu līdzsvaru starp darba gadu skaitu un pensionēšanās ilgumu. Veicot šādu sasaistīšanu, vēlams būtu automātiski ievērot noteikumus, lai novērstu vairākkārtējas sarežģītas sarunas. Šis pasākums ir efektīvs veids, kā samazināt ilgdzīvošanas risku, vienlaikus risināt bažas par ilgtspējību un atbilstību, radot stimulus strādāt ilgāk un līdz ar to uzkrāt lielākas pensijas tiesības. Lai veiksmīgi sekmētu augstāku faktisko pensionēšanās vecumu, reformas pensiju sistēmās jāveic, pamatojoties uz politiku, kas rada nodarbinātības iespējas vecāka gadagājuma darba ņēmējiem un atbalsta aktīvu un veselīgu novecošanos, papildinot tās ar nodokļu un pabalstu politiku, kas rada stimulu strādāt ilgāk, un sniedzot pieeju mūžizglītībai. 2. grafiks. Budžeta tendences, eurozona Avots: Komisijas dienesti Dalībvalstis ir parādījušas apņēmību, īstenojot fiskālo konsolidāciju, un ir būtiski samazinājušas budžeta deficītu. Saskaņā ar Komisijas 2012. gada rudens prognozi sagaidāms, ka vidēji ES kopējais valsts budžeta deficīts samazināsies par 0,8 procentpunktiem 2012. gadā un sasniegs 3,6 % no IKP. Attiecībā uz eurozonu situācija ir lielā mēra līdzīga, tās deficītam samazinoties līdz 3,3 % no IKP. Turpinot īstenot fiskālo konsolidāciju 2013. gadā, lēš, ka vispārējais valsts budžeta deficīts eurozonā nokritīsies zem 3 % no IKP pirmo reizi kopš 2008. gada (2. grafiks). Lielākajā daļā dalībvalstu konsolidācijas struktūru var novērtēt kā kopumā izaugsmi veicinošu un ieņēmumu un izdevumu jomā līdzsvarotu. Laikposmā no 2007. gadam līdz 2012. gadam galvenie izdevumu ietaupījumi bija panākti ieguldījumu ietaupījumos, starppatēriņā un publiskā sektora algu daļā. Tajā pašā laikā kopumā palielinājās sociālo pabalstu īpatsvars, īpaši valstīs, kuras ekonomikas krīze skāra smagāk. Šķiet, ka fiskālā konsolidācija ir bijusi spēcīgāka strukturālā, nevis nominālā izteiksmē. Plānots, ka strukturālie pielāgojumi 2012. gadā pārsniegs 1 procentpunktu ES un eurozonā. Lai panāktu šādu iznākumu, dalībvalstis vidēji pieturējās pie saviem sākotnējiem mērķiem, veicot koriģējošus pasākumus gada laikā, ņemot vērā aizvien nelabvēlīgāku makroekonomisko situāciju. Plānots, ka konsolidācijas gaita 2013. gadā nemainīsies, jo dalībvalstīm ir jāīsteno fiskālie centieni, ko pieprasa pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūra, vai vēl ir jāpievēršas vidēja termiņa mērķiem. Plānots, ka tādējādi strukturālais deficīts 2013. gadā ES tiks samazināts par vairāk nekā 0,5 procentpunktiem. Fiskālā pārvaldība un budžeta iestādes Stabilas valsts budžeta sistēmas ir nozīmīgas pareizai lēmumu pieņemšanai fiskālajā jomā. Saskaņā ar Līgumiem galīgos lēmumus budžeta jomā pieņem valstu iestādes. Tādēļ ir svarīgi, lai dalībvalstis rīkotos valsts līmenī nolūkā uzlabot paredzamību un ticamību savām saistībām īstenot piesardzīgu fiskālo politiku. Direktīva par valsts budžeta sistēmu un Līgums par stabilitāti, konverģenci un pārvaldību (TSGC) ievērojami uzlabo valstu fiskālās sistēmas. Lai direktīva tiktu pareizai transponēta līdz 2013. gada beigām, būtu jānodrošina stabilas budžeta sistēmas visās ES dalībvalstīs, tostarp savlaicīga un visaptveroša statistika, vidēja termiņa plānošana, paļaušanās uz reālām prognozēm un valsts fiskālo noteikumu definēšana, veicinot atbilstību Līgumā noteiktajām budžeta saistībām. Turklāt, pamatojoties uz Līgumu par stabilitāti, konverģenci un pārvaldību, 25 dalībvalstis ir apņēmušās saistošajos valstu tiesību aktos iestrādāt mērķi par līdzsvarotu budžetu vai budžetu ar pārpalikumu, tādējādi valsts tiesību aktu sistēmā stabilizējot Stabilitātes un izaugsmes pakta pamatprincipu. Atbilstību vajadzētu turpmāk uzlabot ar valstu automātiskajiem korekcijas mehānismiem, kas jāizstrādā, balstoties uz kopējiem principiem, un jāizmanto skaidri noteiktos apstākļos. Fiskālā pārvaldība ir nostiprināta Eiropas mērogā, un Komisija pārējiem likumdevējiem ir iesniegusi vairāk uzlabojumu. Sešu tiesību aktu kopums[5] ir pastiprinājis ES fiskālās uzraudzības preventīvo daļu un spēju noteikt un izlabot fiskālās nelīdzsvarotības agrīnā posmā. Tas ir ieviesis jaunus instrumentus, piemēram, izdevumu atsauces parametru un parāda skaitlisku rādītāju. Tā kā to dalībvalstu, kurām ir kopīga valūta, fiskālā politika vairoja budžeta problēmas, attiecībā uz eurozonas dalībvalstīm, kuras neievēro noteiktās prasības, ir pastiprinātas finansiālās sankcijas, bet tās patlaban tiek piemērotas pakāpeniski un agrākā posmā. Komisija ir nākusi klajā ar turpmākiem uzlabojumiem eurozonas dalībvalstu fiskālajā uzraudzībā divās regulās, kas veido divu tiesību aktu kopumu. Regula par labāku uzraudzību optimizē un stiprina fiskālo uzraudzību, ko piemēro dalībvalstīm, kurām draud finansiālas grūtības vai kuras ar tām saskaras, turpretim regula par labāku budžeta politikas uzraudzību ievieš ciešāku dalībvalstu uzraudzību pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūrā, lai nodrošinātu pārmērīgu deficītu savlaicīgu korekciju. Tā arī nostiprina preventīvu rīcību ES mērogā, liekot pamatus patiesai budžeta politikas koordinācijai EMS, piemēram, kopīgu budžeta termiņu noteikšanu, gada valsts budžeta plānu koordinētu iesniegšanu Komisijai, pirms tie tiek pieņemti parlamentā. 2. Finanšu stabilitātes atjaunošana Pēdējā gada laikā finanšu spriedze ES finanšu tirgos nemazinājās, bet nesen parādījās pazīmes, ka situācija uzlabojas. Negatīva atgriezeniskā saite starp eurozonas valdībām, bankām un izaugsmi turpināja vairot finansiālo spiedienu un nelabvēlīgi ietekmēja uzticību. Nesen tika panākti uzlabojumi, pateicoties ES un valstu politikas veidotāju stingrām politikas darbībām, bet valsts parāda vērtspapīru ienesīguma atšķirības nestabilajās valstīs aizvien ir augstas un svārstīgas. Tajā pašā laikā dažās ES valstīs ir notikusi apjomīga privātā kapitāla ieplūde un valsts obligāciju procentu likmes ir nokritušās līdz rekordzemam, tostarp negatīvam, līmenim. Ciešā mijiedarbība starp valstu vērtspapīru tirgiem un ES banku nozari joprojām rada lielākos riskus finansiālajai stabilitātei ES un jo īpaši eurozonai. ES banku nozare turpina saskarties ar strukturāla finansējuma un likviditātes problēmām. Īpaši nestabilajās dalībvalstīs joprojām tiek kavēta banku pieeja tirgus finansējumam. Valstu kredītreitinga pazemināšana ir samazinājusi banku operācijām pieejamo nodrošinājumu Eurosistēmā un izraisījusi banku pašu kredītreitinga pazemināšanu, kas ir sadārdzinājis bankas finansēšanas izmaksas. 2012. gada pirmajā pusē finansēšanas problēmas nestabilajās eurozonas dalībvalstīs papildināja noguldījumu aizplūdums, turpretim ES dalībvalstīs ar augstāku kredītreitingu bija vērojama noguldījumu pieplūde. Saspīlējums radās arī banku iekšējā finansējumā saistībā ar vājākas izaugsmes perspektīvām un līdz ar to zemākas peļņas potenciālu. Bankas reaģēja uz finansēšanas spriedzi, no nenodrošinātiem aizdevumiem pārorientējoties uz nodrošinātiem aizdevumiem un veicot segto obligāciju emisiju. Tā rezultātā būtiski palielinājās apgrūtinātu aktīvu apjoms banku bilancēs, kas ir vēl viens rūpju avots. 3. grafiks. Banku aizdevumi mājsaimniecībām un nefinanšu sabiedrībām, eurozona Avots: Komisijas dienesti Uz tirgu balstīta finansējuma trūkums un pieaugošie kredītriski stagnējošas izaugsmes dēļ kavē banku spējas sniegt aizdevumus reālajai ekonomikai. Finansējuma ierobežojumi ir jo īpaši augsti maziem un vidējiem uzņēmumiem, kas balsta ES ekonomiku un nodrošina lielu daļu darbavietu. Finansējuma grūtības vissmagāk skar nestabilās valstis, kur grūtībās nonākušās bankas turpina samazināt aizdevumus, lai arī vājās izaugsmes iespējas un vajadzība samazināt uzņēmumu un mājsaimniecību parādu arī pazemina pieprasījumu pēc kredītiem (3. grafiks). Tajā pašā laikā, lai arī bankas turpināja īstenot vajadzīgās korekcijas savās bilancēs, nav bijušas pazīmes, kas norāda uz nesakārtotu vai pārmērīgu aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanu. Šajā jomā būtiskas bija kapitāla plūsmas no publiskiem avotiem, kas novērsa privātā kapitāla aizplūdi, kā arī saskaņoti rekapitalizācijas pasākumi, kurus vadīja Eiropas Banku iestāde. Tomēr vajadzība samazināt aizņemto līdzekļu īpatsvaru katrā valstī bija atšķirīga, un bankas nestabilajās dalībvalstīs pielāgoja savu bilanci ātrāk, nekā bankas pārējās valstīs. Ņemot vērā šos faktorus, tā ir pozitīva zīme, ka eurozonā kopumā banku aizdevumu apjoms privātajam sektoram stabilizējās 2012. gadā, un jaunākajā ECB aizdevumu apskatā norādīts uz nelielu uzlabojumu finansējuma jomā. Valsts risku atgriešanās ir krasi izmainījusi finanšu tirgu integrācijas procesu eurozonā. Euro ieviešana, kā arī kredītriska globālais novērtējums pirms krīzes pastiprināja finanšu tirgu integrāciju eurozonā un atviegloja kredītplūsmas starp eurozonas valstīm. Veidojoties aktīvu burbuļiem dažās valstīs un sākoties valsts parādu krīzei, pārrobežu plūsmas krasi samazinājās un kapitāls aizplūda ārpus valstu robežām. Jo īpaši privātais kapitāls, kas iepriekšējā desmitgadē plūda no ziemeļu uz dienvidu eurozonas dalībvalstīm, krasi mainīja virzienu, jo bankas samazināja savu pārrobežu pakļautību riskiem, ko rada valdības un privātais sektors nestabilajās valstīs. Tā rezultātā radušos ārējā finansējuma iztrūkumu aizstāja ar likviditāti no Eurosistēmas un vēlākos posmos ar ES/SVF aizdevumu starpniecību saskaņā ar finansiālās palīdzības programmām. Turklāt pieauga iekšējais konflikts attiecībā uz valsts parādzīmju turējumiem to aktīvos, nostiprinot negatīvo atgriezenisko saikni starp vājām valdībām un vājām bankām. Finansēšanas nosacījumi eurozonas valstīs atšķiras. Augsta riska prēmija pārrobežu aizdevumos ir izraisījusi aizvien lielāku finansiālo sadrumstalotību un līdz ar to palielinājusi starpību procentu likmēs aizdevumiem uzņēmumiem un mājsaimniecībām visās eurozonas valstīs. Privātais sektors patlaban saskaras ar daudz augstākām procentu likmēm nestabilajās valstīs nekā pārējās dalībvalstīs, īpaši tajās, kuras tiek uztvertas kā droša patvēruma tirgi (4. un 5. grafiks). 4. grafiks. Procentu likmes aizdevumiem, kurus piešķir uzņēmumiem || 5. grafiks. Aizdevumi uzņēmumiem || Piezīme. Jauni uzņēmumi, parāda dzēšanas termiņš līdz 1 gadam Avots: Komisijas dienesti || Piezīme. Valsts rezerves indekss, gada izaugsmes rādītājs Avots: Komisijas dienesti Kredītu tirgu darbības traucējumi eurozonā rada būtiskas problēmas monetārās savienības darbībā. Notiekošā korekcija un restrukturizācija nestabilajās eurozonas dalībvalstīs nopietni ietekmē izaugsmi. To korekcijas ir atkarīgas no tā, kā banku sistēma spēs atjaunot normālus aizdevumu nosacījumus, kas patlaban neveic savu patieso starpnieka lomu vienotajā tirgū. Piesardzīgai mikrouzraudzībai un makrouzraudzībai pārrobežu mērogā būtu jāveicina integrēta banku sistēma, lai atjaunotu tās finanšu starpnieka funkcijas. Lai atjaunotu apstākļus normālai aizdevumu sniegšanai ekonomikai, jārisina banku pamatproblēmas. ES mērogā ir pieņemti drosmīgi risinājumi politikas jomā, lai likvidētu apburto loku starp vājām bankām un to valdībām, novērstu finansēšanas grūtības, finansiālo sadrumstalotību un izjauktos monetārās apmaiņas mehānismus eurozonā. Bruģējot ceļu uz patiesu EMS, ES valdību vadītāji 2012. gada jūnijā vienojās virzīties uz Banku savienību un ieviesa vienotu uzraudzības mehānismu (VUM) kā pirmo taustāmo pasākumu. Pēc vienošanās Komisija iesniedza priekšlikumus, lai izveidotu vienotu uzraudzības mehānismu un piešķirtu Eiropas Centrālajai bankai uzraudzības pilnvaras. Tajā pašā laikā Eiropas Banku iestāde būs piesaistīta jaunajai banku uzraudzības sistēmai, lai nodrošinātu saskaņotību ES mērogā. Vienota uzraudzības mehānisma izveides mērķis ir novērst atšķirības uzraudzības praksē, kas veicināja Eiropas finanšu tirgus sadrumstalotību un pakļāva riskam banku sektoru. Vienotais uzraudzības mehānisms nodrošinās, ka visas iesaistītās dalībvalstis pilnībā uzticas banku uzraudzības kvalitātei un objektivitātei. Ir svarīgi garantēt, lai kapitāla plūsmas atbalstītu līdzsvarošanu īstermiņā un neradītu jaunas nelīdzsvarotības nākotnē (Sk. arī 3. iedaļu). Līdz ar Eiropas Stabilitātes mehānisma (ESM) izveidi eurozona ir aprīkota ar spēcīgu "pastāvīgu ugunsmūri". Apjomīgā finansēšanas spēja (500 miljardi euro) un elastīgu instrumentu kopums padara Eiropas Stabilitātes mehānismu piemērotu likvidēt negatīvo atgriezenisko saikni starp bankām un valdībām un palīdzētu atgūt uzticību. Papildus aizdevumu un kredītlīniju izsniegšanai likviditātes grūtībās nonākušajām eurozonas dalībvalstīm ESM rīcībā ir plašs instrumentu kopums un, ja ir izpildīti konkrēti priekšnoteikumi, ar to var iejaukties primārajos un sekundārajos obligāciju tirgos, ja tas noteikti neietver prasību īstenot pilntiesīgu makroekonomikas korekciju programmu. Iespēja izmantot ESM banku tiešai rekapitalizācijai būs spēcīgs instruments, lai beidzot likvidētu apburto loku starp bankām un valdībām eurozonā. ESM var arī sniegt aizdevumus, kas īpaši vērsti uz banku rekapitalizāciju. Tomēr līdz šim šādus aizdevumus varēja piešķirt tikai tām dalībvalstīm, kuras tos izmantotu savu grūtībās nonākušo banku rekapitalizācijai. Lai arī tas daļēji atvieglo likviditātes grūtībās nonākušas valdības, šī pieeja ir otrs labākais risinājums banku un valdību atgriezeniskās saiknes problēmai. Jo īpaši šādi aizdevumi tiktu reģistrēti dalībvalstu fiskālajos kontos un palielinātu to valsts parādu. Lai novērstu šo problēmu, eurozonas augstākā līmeņa sanāksmē 2012. gada jūnijā tika nolemts ļaut ESM tieši rekapitalizēt bankas, tiklīdz tiks faktiski izveidots vienotais uzraudzības mehānisms. Tas būs ilgs process ceļā uz banku un valdību mijiedarbības pārtraukšanu eurozonā un būs galvenais pasākums ceļā uz eurozonas krīzes sekmīgu pārvarēšanu. Eiropas Centrālā banka ir veikusi efektīvus pasākumus, lai mazinātu banku finansēšanas ierobežojumus un atjaunotu monetārās apmaiņas mehānismu. Divas trīs gadu ilgtermiņa refinansēšanas operācijas, ko ECB veica 2011. gada decembrī un 2012. gada februārī, novērsa smagus refinansēšanas trūkumus eurozonas bankās, garantējot bankām pieeju vidēja termiņa finansējumam par zemām izmaksām. Tā kā finansēšanas spriedze nemazinājās un dažās eurozonas dalībvalstīs nopietnu traucējumu pazīmes monetārās apmaiņas mehānismā kļuva acīmredzamas, ECB ieviesa jaunu instrumentu: tiešos monetāros darījumus, lai aizsargātu monetārās politikas pienācīgu nodošanu eurozonā. Tiešie monetārie darījumi ir tieši darījumi sekundārajos valstu obligāciju tirgos, kam piemēro stingrus un efektīvus nosacījumus saistībā ar ESM finansētu korekciju programmu. Lai arī minētais instruments līdz šim nav izmantots, paziņojums par tā pielietošanu jau ir izraisījis uzlabojumus valstu obligāciju tirgos eurozonā un kopā ar plāniem īstenot Banku savienību tam ir liels potenciāls mazināt finanšu saspīlējumus eurozonā un atjaunot apstākļus stabilai aizdevumu sniegšanai ekonomikai. Lai arī stingra politiskā rīcība ir mazinājusi saspīlējumu tirgos, tirgi joprojām ir ļoti atkarīgi no atbalstošu politiku turpmākas īstenošanas un saistību izpildes. Pamatā esošas nelīdzsvarotības ES vēl nav izzudušas, īpaši eurozonas finanšu sistēmā. Tajā pašā laikā ilgstošā krīze eurozonā ir radījusi tirgus darbības lielu atkarību no politikas pasākumiem. Tādēļ politikas darbību noteiktība un saskaņoto pasākumu un valstu reformu politikas enerģiska īstenošana ir svarīga, lai iegrožotu tirgus svārstības. Apņemšanās izveidot patiesu EMS un īpaši pilntiesīgu Banku savienību atjaunos pastāvīgu finansiālo stabilitāti. 3. strukturālās reformas, lai veicinātu izaugsmi un novērstu nelīdzsvarotību Pašreizējā situācijā galvenās problēmas sagādā uzticības uzlabošana un izaugsmes atjaunošana īstermiņā, kā arī nosacījumu radīšana ilgtspējīgai izaugsmei nākotnē. Saspīlētā makroekonomikas politikas situācijā strukturālas reformas ir būtisks elements izaugsmei un stratēģijas līdzsvarošanai, lai gūtu labumu no ES tautsaimniecību neizmantotā potenciāla. Krīzei turpinoties, nestabilajās valstīs ir īstenoti vērā ņemami reformu centieni. Lai arī vajadzība rīkoties šajās dalībvalstīs ir aizvien steidzamāka, izaugsmes problēmas īstermiņā un vidējā termiņā skar visu ES un pieprasa kolektīvu reakciju. Neraugoties uz būtiskajām atšķirībām dalībvalstu tautsaimniecībās, saskaņota pieeja reformām visās dalībvalstīs un ES mērogā radītu politisku stimulu, mazinātu ekonomikas politikas ierobežojumus un arī atvieglotu reformu procesu. 6. grafiks. Norēķinu konta atlikumi, eurozona un dalībvalstis || 7. grafiks. Darbaspēka vienības izmaksas un nominālais atalgojums uz vienu nodarbināto, eurozona || Avots: Komisijas dienesti || Avots: Komisijas dienesti ES ekonomikas izaugsmi patlaban ierobežo joprojām pastāvošā makroekonomikas nelīdzsvarotība un vajadzība koriģēt pagātnes pārmērības aizdevumu un patēriņa jomā. Vājāka izaugsme īstermiņā ir korekcijai piemītoša īpatnība, jo tautsaimniecības tiek restrukturizētas, resursi tiek pārvirzīti no netirgojamo preču uz tirgojamo preču sektoriem un ir jāpielāgo bilances visās ekonomikas nozarēs. Nepieciešamā korekcija tika veikta visu pagājušo gadu, neraugoties uz sarežģīto ekonomikas situāciju, un ir nesusi rezultātus. Galvenie rādītāji par tekošā konta bilancēm, tirdzniecības datiem un iekšzemes pieprasījumu liecina par notiekošo korekciju ES, tostarp dažās eurozonas valstīs, bet ir jāpaveic vairāk (6. grafiks). Korekcijas patlaban notiek arī programmas valstīs un citās nestabilajās valstīs, arī tajās, kur vēl nesen progress šķita neliels. Notiek ne tikai tekošā konta nelīdzsvarotību samazināšanās, bet arī darbaspēka vienības izmaksu tendences sekmē lielāku līdzsvarošanu nākotnē (7. grafiks). Dažās valstīs, kurās ir budžeta deficīts, notiek nominālo algu korekcija publiskajā un privātajā sektorā. 8. grafiks. Tekošā konta (TK) un neto starptautisko ieguldījumu pozīcija (NIIP) "pārpalikuma” valstīs un ,,deficīta” valstīs Avots: Komisijas dienesti Šķiet, ka notiekošā korekcija ārējās pozīcijās lielākoties ir strukturāla. Valstis, kurās ir budžeta deficīts, ir piedzīvojušas apjomīgu importa kritumu un nelielu eksporta izaugsmi. Lai arī imports līdz šim pārsvarā samazinājās, ieguvumi konkurētspējas jomā rada pamatu turpmākai eksporta izaugsmei un saskaņā ar Komisijas rudens ekonomikas prognozi sagaidāms, ka eksporta ieguldījums līdzsvarošanā būs lielāks par plānoto. Ja ieguvumi konkurētspējas jomā saglabājas, eksporta izaugsmes rezultātā attīstītos uz eksportu orientētas nozares un notiktu ilgstoša korekcija. Tomēr ārējā līdzsvarošana tekošā konta plūsmās vēl nav pietiekama, lai mainītu neilgtspējīgas krājumu tendences (neto starptautisko ieguldījumu pozīcija un ārējais parāds) (8. grafiks). Vairumā valstu, kurās ir budžeta deficīts, ārējā parāda attiecība pret IKP turpina palielināties; ja tā samazinās, tas notiek galvenokārt tāpēc, ka ir veikta pasīvu būtiska pārvērtēšana. Būs nepieciešama apjomīga korekcija, kuras izmaksas, īpaši nodarbinātības izteiksmē, būs atkarīgas no attiecīgās dalībvalsts korekciju iespējām. Aizvien redzamāks bija progress divpusējo tekošā konta nelīdzsvarotību samazināšanā starp "pārpalikuma" un "deficīta" valstīm. Valstīs, kurās ir budžeta pārpalikums, ir pazīmes, ka līdzsvarošana notiek arī iekšzemes pieprasījumā, lai gan tekošā konta pārpalikuma korekcija arī atspoguļo to, ka visas eurozonas tekošais konts ir uzrādījis pārpalikumu. Lai arī strukturālu reformu pilnīga ietekme uz izaugsmi un līdzsvarošanu, visticamāk, izpaudīsies vidējā termiņā līdz ilgtermiņā, ieguvumi ir iespējami arī īstermiņā. Reformu procesi parasti saistās ar korekciju un pārejas izmaksām īstermiņā, jo tās parasti ir nevienmērīgi sadalītas starp uzņēmumiem un fiziskām personām. Tomēr strukturālas reformas var arī nekavējoties pozitīvi ietekmēt izaugsmi tiktāl, ciktāl tās uzlabo uzticību un prognozes visās ekonomikas nozarēs. Prioritāte būtu jādod reformām, kuras vismazāk ietekmē budžeta izmaksas (piemēram, konkurētspēja un konkurenci veicinošas reformas produktu tirgos vai regulatīvā un administratīvā sloga samazināšana uzņēmumiem), vienlaikus uzmanība būtu jāvelta arī labāko pamatnosacījumu sasniegšanai (piemēram, uzlabots sociālais dialogs), lai atbalstītu rīcību politikas jomās, kurās parasti ir sarežģītāk veikt reformas, piemēram, darba tirgū. Turklāt jāņem vērā sinerģijas dažādās reformu jomās. Piemēram, darba tirgus reformas, kuru mērķis ir mazināt darbaspēka vienības izmaksas, varētu būt efektīvākas konkurētspējas uzlabošanā, ja tās īstenotu vienlaikus ar produktu tirgus reformām nolūkā palielināt konkurenci un samazināt riska robežu. Vispārīgi runājot, būtu rūpīgi jāizpēta dažādu reformu jomu mijiedarbība un jāizstrādā piemērots laika grafiks, ņemot vērā īpašos apstākļus katrā dalībvalstī. Finanšu regulējumam un uzraudzībai ir svarīga nozīme, lai nodrošinātu pareizu līdzsvarošanu un novērstu ekonomiskā uzplaukuma un lejupslīdes ciklus. Vajadzīgais aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšanas process, kas notiek privātajā sektorā dažās ES valstīs, ir arī saistīts ar 2. iedaļā aprakstītajiem stingriem finansiālajiem nosacījumiem un varētu negatīvi ietekmēt izaugsmi īstermiņā. Tomēr tas ir priekšnoteikums, lai koriģētu pārmērīgas iekšējās un ārējās nelīdzsvarotības. Tajā pašā laikā pārmērīga kreditēšanas palielināšanās un aizņemto līdzekļu īpatsvars finanšu nozarē, kā apliecina pirmskrīzes periods, rada nelīdzsvarotību uzkrāšanos minētajā nozarē, kas savukārt izraisa augstu nepareizas korekcijas risku ar apjomīgām negatīvām sekām ekonomikas izaugsmei. Šajā situācijā ir svarīgi izstrādāt efektīvus makrouzraudzības un mikrouzraudzības instrumentus, lai garantētu, ka, tiklīdz finansēšanas nosacījumi ES normalizējas, līdzsvarošana turpināsies, pamatojoties uz ilgtspējīgām kapitāla plūsmām, kuras vērstas uz visproduktīvākajām darbībām, un ES ekonomikas ilgtermiņa ieguldījumu vajadzībām, un ka pārmērīgas nelīdzsvarotības vairs neuzkrāsies. Produktivitāti veicinošas strukturālas reformas joprojām ir prioritāte, lai veicinātu izaugsmes perspektīvas vidējā termiņā un nodrošinātu ES ekonomikas ilgstošu līdzsvarošanu. Empīriski pierādījumi liecina par to, ka reformas, kuru mērķis ir efektivitātes paaugstināšana produktu, pakalpojumu un darba tirgos, var veicināt produktivitāti, inovācijas un palielināt ražošanas un nodarbinātības līmeņus. Strukturālas reformas, kas konkrēti paredzētas, lai atbalstītu inovācijas, ieguldījumus IKT un to izmantošanu, kā arī aizvien lielāka tirdzniecības liberalizācija arī var tieši ietekmēt produktivitāti. Šādas reformas arī sekmē darba un kapitāla pārdali, ļaujot veltīt uzmanību sektoriem, kuros ir augsts izaugsmes potenciāls (tostarp videi labvēlīgas izaugsmes sektori un digitālā ekonomika). Turklāt šāda veida strukturāla reforma var būt zīmīga iekšējo un ārējo nelīdzsvarotību samazināšanā, piemēram, uzlabojot konkurētspēju un eksporta rādītājus. Strukturālas reformas ir īpaši svarīgas eurozonā, kur relatīvās cenas nevar ietekmēt ar nominālā valūtas maiņas kursa svārstībām. Videi labvēlīgas izaugsmes iespēju veicināšana varētu uzlabot makroekonomikas un mikroekonomikas rādītājus. Pāreja uz zemu oglekļa emisiju un resursu ziņā efektīvu ražošanu atvieglos spriedzi, ko radījušas izejvielu cenu svārstības izmaksu līmenī un inflācijas prognozes. Tas samazinās resursu un enerģētikas atkarību, līdz ar to arī enerģētikas tirdzniecības deficītu un uzlabos ES ekonomikas konkurētspēju ilgtermiņā. ES ir izstrādājusi politiku, lai uzlabotu resursu izmantošanas efektivitāti, tostarp noteikusi vērienīgus mērķus, kam būs ietekme visās dalībvalstīs. Šādas politikas visas priekšrocības varēs gūt tikai tad, ja tai paralēli ieviesīs stabilu un paredzamu regulatīvo sistēmu, lai vadītu ieguldījumus, pārvirzīs nodokļus no darbaspēka uz vides un patēriņa nodokļiem un pakāpeniski likvidēs videi kaitīgas subsīdijas, kā arī veiks pasākumus, lai sekmētu jaunu videi labvēlīgu tirgu un tehnoloģiju attīstību, kā arī padarīs videi draudzīgākus esošos ražošanas un patēriņa režīmus. Būtu jāsaglabā stimuls produktu un pakalpojumu tirgus liberalizācijai. Ir vajadzīga turpmāka rīcība, lai novērstu nepamatotus ierobežojumus un uzlabotu konkurētspēju produktu un pakalpojumu tirgos, tostarp šādās jomās: mazumtirdzniecība, reglamentētās profesijas, būvniecība, tūrisms un uzņēmējdarbības pakalpojumi, un tīklu nozares. Tādēļ arī ir jārīkojas ES mērogā, kur labi funkcionējošs vienotais tirgus var gan uzlabot izaugsmes potenciālu, gan veicināt nelīdzsvarotību novēršanu. Lai pilnībā izmantotu tā potenciālu, vienotā tirgus attīstībai ir nepieciešami vērienīgi uzlabojumi, stiprinot izpildi un uzlabojot reformu centienus valsts mērogā, kā noteikts I un II vienotā tirgus aktā. Šajā ziņā dalībvalstis tiek aicinātas jo īpaši veikt vērienīgus pasākumus Pakalpojumu direktīvas īstenošanai, ņemot vērā tās potenciālu izaugsmes un korekciju jomā[6]. 9. grafiks. Valdību efektivitātes indekss, ES dalībvalstis, 2011. gads Piezīme. Pasaules Bankas valdību efektivitātes indekss ataino to, kā iedzīvotāji uztver publisko un civilo pakalpojumu kvalitāti un šādu pakalpojumu neatkarības pakāpi no politiskā spiediena, politikas veidošanas un īstenošanas kvalitāti un ticamību, ka valdība šādu politiku īstenos. Indeksā ietvertas vērtības diapazonā no - 2,5 līdz 2,5. Avots: Pasaules Banka. Uzņēmējdarbības vides uzlabošana, cita starpā meklējot veidus, kā uzlabot publiskā sektora efektivitāti, ir galvenā prioritāte. Atvērta un efektīva uzņēmējdarbības vide ir izaugsmes katalizators, jo tā veicina uzņēmējdarbību un samazina nevajadzīgas izmaksas uzņēmumiem. Pierādījumi liecina, ka administratīvā sarežģītība jeb birokrātija būtiskā mērā negatīvi ietekmē uzņēmējdarbības līmeni, inovācijas un konkurētspēju, un ārvalstu tiešo ieguldījumu ieplūdi, kam varētu būt svarīga nozīme nelīdzsvarotību novēršanā. Turklāt pārmērīgam normatīvajam slogam ir tendence stimulēt ēnu ekonomiku. Efektīvai publiskajai pārvaldei būtu jāsniedz pakalpojumi visai ekonomikai, neuzliekot nesamērīgu birokrātisko slogu uzņēmējiem (9. grafiks). Problēmu risināšana publiskajā pārvaldē veicinātu fiskālo konsolidāciju, konkurētspēju un izaugsmes izredzes. Jo īpaši tiesu sistēmas reformas samazinātu risku un neskaidrības, kas raksturīgas uzņēmējdarbības sākšanas un veikšanas posmā, radītu ieguldījumus un sekmētu darījumu izmaksu samazināšanu un konkurētspējas nostiprināšanu. Šajā nolūkā dažas dalībvalstis jau ir pieņēmušas pasākumus, lai izveidotu labākus un efektīvākus sabiedriskos pakalpojumus. Galvenās reformu jomas ietver tiesu sistēmas, e-pārvaldības un e-iepirkuma efektīvāku lietošanu. Bezdarbs ir kļuvis par ļoti nopietnu problēmu vairākās ES valstīs, kas atspoguļojas ekonomikas, sociālajā un politikas jomā (10. grafiks). Paralēli pieaugošajam bezdarbam būtiski palielinās atšķirības starp visiem ES darba tirgiem. Lielākajā daļā valstu bezdarba līmenis ir palielinājies, atsevišķos gadījumos sasniedzot rekordaugstu līmeni, savukārt dažās dalībvalstīs tas ir samazinājies. Ilgāki laikposmi bez darba un sliktāka atbilsme starp darbaspēka pieprasījumu un piedāvājumu daudzās ES valstīs, kas dažās valstīs rodas nozaru pārbīžu dēļ, norāda uz to, ka bezdarbs var kļūt aizvien strukturālāks, negatīvi ietekmējot izaugsmes potenciālu ilgtermiņā. 10. grafiks. Nodarbinātības pieaugums un bezdarba līmenis ES Avots: Komisijas dienesti Strukturālām reformām ir svarīga nozīme bezdarba novēršanā, tās vienlaikus uzlabo izaugsmi un veicina korekcijas. Lai ievērojami samazinātu bezdarba līmeni, ir jārada nosacījumi atjaunotai uzticībai un stabilam darbaspēka pieprasījumam. Tajā pašā laikā bezdarba līmeņa samazināšana būs galvenais noteikums, lai stiprinātu uzticību un nodrošinātu pašreizējo reformu sociālo un politisko ilgtspējību. Neatliekamā kārtā ir jāpārvalda augstie un pastāvīgie bezdarba līmeņi pieticīgas izaugsmes apstākļos un — dažās valstīs — laikā, kad tiek veikta aizņemto līdzekļu īpatsvara samazināšana un ārējā līdzsvarošana. Ņemot vērā atšķirīgos darba tirgus apstākļus visā ES, politikas atbildei jābūt saskaņotai, bet pielāgotai katras valsts īpašajiem apstākļiem. Kopš krīzes sākuma vairākas ES valstis ir apņēmušās aktīvi veikt darba reformu. Dažos gadījumos ir pieņemti vērienīgi reformu plāni, lai radītu labvēlīgākus apstākļus nodarbinātībai (11. grafiks). Šķiet, ka nesenās reformas lielā mērā atbilst Eiropas mērogā noteiktajām prioritātēm, īpaši pasākumiem, kas palīdz padarīt darba tirgu dinamiskāku, samazinot nestabilitāti un uzlabojot konkurētspēju. Dažas dalībvalstis, kurās ir augsts bezdarba līmenis un apjomīgas ārējās nelīdzsvarotības, ir apņēmīgi sākušas uzlabot darba atalgojuma reaģēšanas spējas un darba tirgus pielāgošanās spējas, īpaši veicot reformas nodarbinātības aizsardzības tiesību aktos un algu noteikšanas sistēmā. Ienākumu aizsardzības, aktivizācijas un darba meklēšanas palīdzības politika ir pielāgota aizvien lielākām darba tirgus problēmām. Līdz šim ne visas valstis ir veikušas vajadzīgos pasākumus, lai risinātu politikas problēmas, ar ko tās saskaras. 11. grafiks. Darba tirgus pasākumu skaits pēc jomas, kopā ES Piezīme. Aktīva darba tirgus politika neietver mācības. Avots: Komisijas dienesti, Ekonomikas un finanšu lietu ģenerāldirektorāta LABREF datu bāze. Politikas darba kārtībā par prioritāti jānosaka bezdarba novēršana un atbalsts darbavietu izveidei. Būtu jāsaglabā stimuls darba tirgus reformai, īpaši valstīs, kurās ir nopietnas problēmas darba tirgū. Apjoms, kādā var atsākties potenciālā izaugsme, ir lielā mērā atkarīgs no tā, cik sekmīgi tiek novērsti šķēršļi darba tirgū un bezdarba histerēzes risks. Ir steidzami jāizstrādā atbilstīgi politikas risinājumi, lai risinātu strukturālas un institucionālas darba tirgus problēmas (darba tirgus segmentācija, darbaspēka un pieprasījuma atbilsmes pasliktināšanās un pastāvīgs strukturāls bezdarbs). Valstīs, kurās ir nopietnas problēmas darba tirgū, jāturpina centieni, kuru mērķis ir vērienīgas strukturālas reformas, kas labvēlīgi ietekmē korekciju (nodarbinātības aizsardzības tiesību akti, algu noteikšana), un apstiprināto pasākumu pareiza īstenošana. Var uzskatīt arī, ka īpaši pasākumi palielina darbaspēka pieprasījumu, samazinot darbaspēka nodokli, īpaši attiecībā uz grupām, kas saņem zemu atalgojumu, ja to ļauj fiskālā situācija, un atbalstot uzņēmējdarbību un sociālo ekonomiku. Turklāt ir jāizstrādā mērķtiecīgi pasākumi, lai veicinātu to, ka darbā tiek pieņemta īpaša darba ņēmēju grupa, kam ir risks pamest darbu (piemēram, ilgstoši bezdarbnieki vai jauni darba ņēmēji bez iepriekšējas pieredzes), tostarp īstenojot ekonomiski efektīvu darba tirgus politiku un izmantojot to nozaru potenciālu, kurās iespējams radīt daudz jaunu darbvietu. Pielikums. Atsevišķi makroekonomiskie rādītāji [1] Tomēr nav pierādījumu, lai pamatotu nesenos priekšlikumus par ļoti liela apjoma palielinošo ietekmi, sk., piemēram, I.5. ierāmējumu "Prognožu kļūdas un palielinājumu neskaidrība", Eiropas ekonomikas 2012. gada rudens prognozes, Eiropas ekonomika 7/2012. [2] Sk. Eiropas Komisijas 2012. gada ziņojumu par publiskajām finansēm EMS 2012. g., Eiropas ekonomika 4/2012, Ekonomikas un finanšu lietu ģenerāldirektorāts. [3] Sk. Eiropas Komisijas "2012. gada ziņojumu par fiskālo ilgtspējību", Eiropas ekonomika, 8/2012. [4] Sk. Eiropas Komisijas un Ekonomikas politikas komitejas “2012. gada ziņojumu par novecošanu. ekonomikas un budžeta prognozes ES 27 dalībvalstīm (2010.–2060.g.)", Eiropas Komisija, Eiropas ekonomika, Nr. 2. [5] Tiesību aktu kopums, ko veido piecas regulas un viena direktīva, kas stājās spēkā 2011. gada 13. decembrī. Tiesību akti nostiprināja Stabilitātes un izaugsmes paktu un ieviesa jaunu noteikumu kopumu makroekonomikas nelīdzsvarotību uzraudzības jomā. Sk. arī http://ec.europa.eu/economy_finance/articles/governance/2012-03-14_six_pack_en.htm. [6] Pēc Komisijas dienestu aplēsēm ieguvumi, kas saistīti ar Pakalpojumu direktīvas pašreizējo īstenošanu dalībvalstīs, plānoti 0,8 % apmērā no ES IKP, turpretim nedaudz vērienīgāka īstenošana, kur katra valsts varētu sasniegt ES šķēršļu vidējo līmeni attiecībā uz pārrobežu pakalpojumu sniegšanu un pakalpojumu pasākumu izveidi, varētu sniegt papildu ieguvumus 0,4 procentpunktu apmērā no IKP. Īstenojot īpaši vērienīgu scenāriju, kurā katra dalībvalsts sasniegtu vidējo rādītāju no piecu vislabāko valstu snieguma, ES mērogā varētu sasniegt papildu izaugsmi 1,8 % apmērā no IKP. Ievads Pašreizējā ekonomikas un finanšu krīze Eiropas Savienībā ir paātrinājusi būtiskas pārmaiņas. Krīzes ietekme ir redzama pamatīgajā mūsu ekonomikas pārstrukturēšanā, kas šobrīd notiek. Šis process ir grūts, politiski sarežģīts un sociāli smags, tomēr jāliek pamats turpmākai izaugsmei un konkurētspējai, kas būs gudra ilgtspējīga un integrējoša. Lai turpinātu vajadzīgās reformas, Eiropas Savienībai jāspēj apliecināt, ka mūsu politika darbojas, ka laika gaitā tā dos rezultātus un ka to īstenos taisnīgi attiecībā uz ietekmi uz mūsu sabiedrību. Dalībvalstis un ES iestādes ir kopīgi atbildīgas par to, lai labotu pagātnes problēmas un nākotnē virzītu Eiropas Savienību uz ilgtspējīgākas attīstības ceļa. Atzīstot to, ka mūsu ekonomika ir cieši savstarpēji saistīta, Eiropas Savienība šobrīd pārstrādā savu ekonomikas pārvaldību, lai nodrošinātu labākus politikas risinājumus pašreizējām un turpmākajām problēmām. Ar šo Gada izaugsmes pētījumu tiek uzsākts 2013. gada ,,Eiropas pusgads”; pētījumā ir izklāstīts, kā var izmantot šo kopīgo atbildību, lai panāktu pārmaiņas visā Eiropas Savienībā, liekot pamatu atjaunotai izaugsmei un darbavietu radīšanai. Konteksts Ekonomikas situācija Eiropas Savienībā 2012. gadā vēl aizvien bija nestabila. Šobrīd ir paredzams, ka gadā kopumā IKP Eiropas Savienībā samazināsies par 0,3% un eurozonā – par 0,4%. Būs vajadzīgs laiks, lai sasniegtu ilgtspējīgu atveseļošanos[1]. Pēc vairākiem nelielas izaugsmes gadiem krīzei ir smagas sociālas sekas. Labklājības nodrošināšanas sistēmas sākumā daļēji mīkstināja šīs sekas, taču tagad ietekme ir jūtama visās jomās. Bezdarba līmenis ir ievērojami paaugstinājies, un palielinās grūtības un nabadzība. Šīs grūtības ir īpaši redzamas eurozonā, taču konstatējamas arī ārpus tās. Ieilgusī krīze nav palīdzējusi dalībvalstīm rīkoties, lai sasniegtu savus stratēģijā „Eiropa 2020” noteiktos mērķus nodarbinātības, pētniecības un izstrādes, klimata/enerģētikas, izglītības un nabadzības apkarošanas jomā, un kopumā Eiropa atpaliek savu mērķu izpildē[2]. Tomēr visās šajās jomās ir vajadzīgs progress, lai virzītos uz gudru, ilgtspējīgu un integrējošu Eiropas ekonomiku. Kaut arī dažādās valstīs un eurozonas iekšienē problēmas ievērojami atšķiras, lēnas atveseļošanās izredzes sarežģī situāciju Eiropas Savienībā kopumā. Publiskā un privātā sektora dalībnieku uzkrātais parādu līmenis ierobežo jaunu pasākumu un ieguldījumu apmēru. Fiskālās un monetārās politikas instrumenti ir aktīvi izmantoti, un tagad rīcības brīvība ir ierobežota. Strukturālās reformas ir būtisks Eiropas konkurētspējas atgūšanas elements, taču bieži vien ir grūti pieņemt šos lēmumus. Pašreizējās politikas mērķu pārredzamība un uzmanības veltīšana taisnīgumam attiecībā uz sekām, ko šī politika izraisa sabiedrībā, būs ļoti svarīgas, lai uzturētu dinamismu reformu jomā. Īstermiņa izredzes joprojām ir nedrošas, taču ir arī pozitīvākas tendences. Šobrīd tiek novērsta makroekonomiskā nelīdzsvarotība, kas izveidojusies laika gaitā, un daļa Eiropas atgūst konkurētspēju, kaut arī vēl joprojām ir daudz darāmā, lai izskaustu snieguma atšķirības[3]. Panākumi ir gūti publisko finanšu konsolidācijas jomā, un ir veikti būtiski pasākumi, lai samazinātu spriedzi finanšu tirgos. Svarīgi ir tas, ka valstīs, kas veikušas pamatīgas reformas, ir vērojamas pirmās pazīmes, ka šīs reformas sāk sniegt rezultātus, proti, vairākās dalībvalstīs samazinās parādsaistības publiskajā un privātajā sektorā, un vairākās valstīs, kurām agrāk bija lieli tirdzniecības deficīti, palielinās eksports. ES līmenī 2012. gadā jau ir daudz paveikts ar mērķi pārraut apburto loku, ko veido mūsu finanšu sistēmu vājums, spriedze valsts parāda vērtspapīru tirgū un neliela ekonomikas izaugsme, lai tādējādi radītu nosacījumus ilgtspējīgai atlabšanai: § Eiropas Stabilitātes mehānisma izveide nodrošina uzticamu drošības mehānismu, lai palīdzētu eurozonas valstīm, kurām ir ierobežota pieeja finansējumam; § valstu vai valdību vadītāji 2012. gada jūnija Eiropadomes sanāksmē pieņēma ,,Izaugsmes un nodarbinātības paktu”, kas stimulēs ES likumdevēja un visu līmeņu pārvaldes centienus, lai izmantotu to rīcībā esošās izaugsmes sviras – sākot ar Vienotā tirgus aktu īstenošanu līdz pat mērķtiecīgākai ES struktūrfondu izmantošanai. Komisija nesen ir arī ierosinājusi stratēģiju, kuras mērķis ir uzlabot energoresursu tirgu darbību, un pasākumus rūpniecības politikas pastiprināšanai; § šobrīd tiek īstenoti jauni noteikumi (sešu tiesību aktu kopums), kuru mērķis ir uzlabot ekonomikas pārvaldību (jo īpaši eurozonā), par tiem ir panākta vienošanās (Līgums par stabilitāti, saskaņošanu un pārvaldību) vai par tiem drīz jāpanāk vienošanās (divu tiesību aktu kopums); § Eiropas Centrālā banka ir veikusi nozīmīgus pasākumus, lai nodrošinātu finanšu stabilitāti eurozonā. Citi svarīgi lēmumi, kas ietekmēs Eiropas nākotni, pašreiz tiek apspriesti: § mums vēl jāpanāk vispārēja vienošanās par ES daudzgadu finanšu shēmu 2014.–2020. gadam. Tas būs svarīgi, lai atjaunotu izaugsmi un konkurētspēju visā Eiropā un sasniegtu stratēģijas „Eiropa 2020” mērķus; § tiek apsvērti nozīmīgi pasākumi, lai pastiprinātu Ekonomikas un monetāro savienību (EMS). Vienlaikus ar šo pētījumu Komisija iesniedz projektu par patiesu EMS. Šie jautājumi tiks apspriesti arī Eiropadomes sanāksmē 2012. gada decembrī. 2012. gada jūlijā pieņemtajiem ikgadējiem ieteikumiem, kas adresēti konkrētām valstīm[4], jābūt dalībvalstīs veicamo pasākumu pamatā. Dalībvalstis un Komisija risina pastāvīgu dialogu par īstenošanas jautājumiem, un nākamā gada pavasarī tiks novērtēti gūtie panākumi. Kā liecina Eiropas Parlamenta ziņojums par Eiropas pusgadu[5], ES līmeņa uzraudzībai ir svarīga loma dalībvalstu centienu koordinācijā un papildināšanā. Prioritātes Šā Gada izaugsmes pētījuma nolūks ir izklāstīt Eiropas Savienības ekonomikas un sociālās prioritātes 2013. gadam, sniedzot dalībvalstīm un Eiropas Savienībai vispārīgas norādes par savas politikas izpildi. Šis pētījums uzsāk trešo politikas koordinācijas „Eiropas pusgadu”, ar kura palīdzību katra gada pirmajā pusē ES līmenī kolektīvi pārskata valstu sniegumu un prioritātes. Eiropadome 2013. gada martā sniegs norādes, un dalībvalstīm līdz 2013. gada aprīļa vidum jāiesniedz atjauninātās valsts programmas, savukārt Komisija pēc tam iesniegs savus konkrētām valstīm adresētos ieteikumus. Īstermiņa uzdevums ir atjaunot uzticību un stabilizēt ekonomisko un finansiālo situāciju, vienlaikus veicot strukturālās reformas, kas veidos pamatu ilgtspējīgai ekonomikas atlabšanai ar daudzām jaunām darbavietām un kas vidējā termiņā ļaus ekonomikai pārveidoties. Šāda pielāgošanās prasīs laiku, tāpēc ir jārīkojas tagad. Balstoties uz pozitīvajām pazīmēm, ka jau uzsāktās reformas dod rezultātus, Komisija uzskata, ka lielā mērā paliek spēkā pagājušā gada pētījumā noteiktās prioritātes un ka 2013. gadā centieni valstu un ES līmenī atkal jāvērš uz šādām piecām prioritātēm: § diferencētas, izaugsmi veicinošas fiskālās konsolidācijas turpināšana; § parasto aizdevumu kārtības atjaunošana ekonomikā; § izaugsmes un konkurētspējas sekmēšana šobrīd un nākotnē; § bezdarba samazināšana un to problēmu risināšana, kas saistītas ar krīzes sociālajām sekām; § publiskās pārvaldes modernizēšana. 1. Diferencētas, izaugsmi veicinošas fiskālās konsolidācijas turpināšana Krīzes rezultātā valsts parāda līmenis eurozonā dažu gadu laikā vidēji ir palielinājies no 60 % līdz 90 % no IKP. Publiskās finanses ir steidzami jāpārskata, lai nodrošinātu labklājības sistēmu un publisko pakalpojumu ilgtspēju, ierobežotu valsts un citu publisko iestāžu refinansēšanas izmaksas un izvairītos no negatīvas ietekmes pārējā ekonomikā, tostarp, lai nepieļautu iespējamu nelabvēlīgu ietekmi uz citām valstīm. Arī demogrāfiskā attīstība joprojām radīs papildu spiedienu uz izdevumiem, kas saistīti ar sabiedrības novecošanos. Īpaša uzmanība jāvelta fiskālajai politikai eurozonā, jo valstu neilgtspējīgas fiskālās politikas ietekme uz citām dalībvalstīm šeit ir daudz spēcīgāka nekā citur. Šobrīd notiekošās fiskālās konsolidācijas vispārējā tendence liecina, ka tiek gūti panākumi, proti, paredzams, ka valsts deficīti eurozonā samazināsies no vidēji vairāk nekā 6 % no IKP (2010. gadā) līdz nedaudz vairāk par 3 % (2012. gadā). Paredzams, ka procentos no IKP izteiktais valsts parāda līmenis nākamajā gadā sasniegs maksimumu eurozonā (apmēram 94,5 %) un 2014. gadā – visā Eiropas Savienībā, bet pēc tam sāks samazināties. Fiskālai konsolidācijai īstermiņā var būt negatīva ietekme uz izaugsmi. Šī ietekme, iespējams, būs spēcīgāka finanšu krīžu laikā, kad arī citi ekonomikas dalībnieki saskaras ar stingriem finansējuma iegūšanas nosacījumiem. Tomēr tas nav vienīgais faktors, kas ir svarīgs izaugsmei – atkarībā no izvēles, kas veikta attiecībā uz korekciju struktūru, fiskālās politikas palielinošā ietekme būs atšķirīga. Piemēram, pieredze liecina, ka valstīs, kurās ir samērā liels publisko izdevumu īpatsvars iekšzemes kopproduktā un samērā augstas nodokļu likmes, fiskālā konsolidācija, kas panākta, samazinot izdevumus un nevis vēl vairāk palielinot nodokļu ieņēmumus, vairāk atbalsta izaugsmi ilgtermiņā. 2009.–2012. gadā fiskālā konsolidācija tika panākta, aptuveni līdzīgā apmērā izmantojot pasākumus gan izdevumu, gan ieņēmumu jomā, proti, paredzams, ka izdevumi būs samazinājušies par 2 procentu punktiem no IKP un ieņēmumi palielinājušies par 1,3 procentu punktiem. Turklāt alternatīvais fiskālo korekciju atlikšanas scenārijs būtu izrādījies daudz dārgāks. Vairākas dalībvalstis nespēj finansēt savas vajadzības, pieprasot finansējumu tirgos, vai tās cenšas nepieļaut to, ka palielinās valsts obligāciju ienesīguma starpība, jo varētu rasties šaubas par šo valstu publisko finanšu ilgtspēju. Lai atjaunotu ieguldītāju uzticību, samazinātu izmaksas par parādu atmaksu un nodrošinātu fiskālās manevrēšanas iespējas, šīm valstīm ir vajadzīgi izlēmīgi centieni ar mērķi pienācīgā tempā atgriezt publiskās finanses uz ilgtspējīgas attīstības ceļa. Negatīvo ietekmi uz izaugsmi var lielā mērā mīkstināt, ja fiskālā korekcija ir labi plānota. No fiskālās ilgtspējas atgūšanas ieguvēji būs gan publiskā, gan privātā sektora dalībnieki šajās valstīs, un tā veicinās finanšu vispārējo stabilitāti Eiropas Savienībā. Katrā dalībvalstī ir atšķirīga fiskālā un ekonomiskā situācija, un tāpēc Komisija atbalsta diferencētus fiskālās konsolidācijas centienus, kas piemēroti katras valsts apstākļiem. Saskaņā ar Stabilitātes un izaugsmes paktu šīm stratēģijām jābūt vērstām uz progresu, kas panākts strukturālā, nevis tikai nominālā izteiksmē, un tajās jāiekļauj korekciju struktūra, kas atbalsta gan izaugsmi, gan sociālo taisnīgumu. Šāda diferencēta pieeja palīdz arī koriģēt tekošā konta nelīdzsvarotību. Stabilitātes un izaugsmes pakts nodrošina piemērotu satvaru elastīgai un efektīvai fiskālai korekcijai. Fiskālie mērķi ir izteikti nominālā izteiksmē, un šis aspekts bieži dominē plašsaziņas līdzekļos. Tomēr paktā uzsvars tiek likts uz budžeta izejas punkta stāvokli, un tāpēc Padomes ieteiktie konsolidācijas centieni ir izteikti strukturālā izteiksmē[6]. Tāpēc gadījumā, ja šie nosacījumi ir izpildīti, dalībvalstij varētu dot vairāk laika pārmērīgā deficīta novēršanai, ja negaidīti slikta ekonomikas situācija neļauj tai sasniegt savu saskaņoto mērķi. Piemēram, Spānijai un Portugālei noteiktie termiņi šo valstu budžeta deficītu samazināšanai zem 3 % no IKP 2012. gadā tika pagarināti par vienu gadu, piešķirot tām laiku līdz 2014. gadam, lai sasniegtu šo mērķi. Pēc pārmērīgā deficīta novēršanas dalībvalstīm jāsasniedz savs vidējā termiņa budžeta mērķis, kas nodrošinās publisko finanšu saglabāšanu ilgtspējīgā līmenī. Dalībvalstīm, kas zaudējušas pieeju tirgum savu parādu refinansēšanai, ir nepieciešams straujš fiskālās korekcijas temps, lai ātri atjaunotu ieguldītāju uzticību. Pastiprināti centieni atbilstoši ekonomikas pielāgošanas programmām atvieglinās arī vajadzīgo makroekonomiskās nelīdzsvarotības koriģēšanu. Šo faktu apstiprina pozitīvā pielāgošanās, kas norisinās Īrijā, Portugālē un Rumānijā. Tomēr Grieķijā šis process ir ilgāks un dārgāks vairāku faktoru dēļ, tostarp saistībā ar atkārtoto nedrošību par programmas īstenošanu. Dalībvalstīs ar lielākām fiskālās manevrēšanas iespējām automātiskie stabilizatori saskaņā ar paktu var pilnībā pildīt savu uzdevumu. Konsolidācijas temps var sekmēt izaugsmi, tomēr dalībvalstīm jāpatur prātā iespējamie fiskālie riski aizkavētas konsolidācijas rezultātā, ņemot vērā augsta parādu līmeņa izraisītās problēmas, sabiedrības novecošanās izredzes un samērā nelielo izaugsmes potenciālu dažās valstīs, kā arī negatīvās sekas, ko izraisītu tirgus noskaņojuma maiņa. Komisija arī turpmāk veltīs uzmanību notikumiem reālajā ekonomikā. Jo īpaši Komisijas gaidāmā rudens prognoze, ko paredzēts publicēt nākamā gada sākumā, rādīs, vai dalībvalstis virzās pa saskaņoto ceļu savu strukturālo deficītu samazināšanai un vai būtu pamatoti pielāgot pārmērīgā deficīta novēršanas termiņu, pilnībā ievērojot Stabilitātes un izaugsmes pakta burtu un garu. Stabilu publisko finanšu atjaunošana ir ilgs process. Iedarbīgi ES pārvaldības noteikumi un valstu fiskālās sistēmas, kas paredzētas ES tiesību aktos, palīdzēs ilgtermiņā nostiprināt šos centienus. Šādi noteikumi, cita starpā, ir skaitlisku fiskālo noteikumu izstrāde, neatkarīgu fiskālo iestāžu izmantošana un vidējā termiņa plānošana, daudzpusēji uzraugot gūtos panākumus. Attiecībā uz valsts budžetu izdevumiem ir svarīgi aplūkot izdevumu vispārējo efektivitāti un lietderību. Kaut arī situācija dažādās valstīs atšķiras, Komisija ir ieteikusi rūpīgi izvēlēties jomas, kurās ir paredzēts samazināt izdevumus, lai tādējādi saglabātu turpmāko izaugsmes potenciālu un svarīgus sociālās drošības tīklus. Jo īpaši Komisija uzskata, ka § ieguldījumi izglītībā, pētniecībā, inovācijā un enerģētikā iespēju robežās ir jāsaglabā un jāpalielina, vienlaikus nodrošinot šādu izdevumu efektivitāti. Īpaša uzmanība jāvelta tam, lai uzturētu vai pastiprinātu nodarbinātības dienestu un aktīvas darba tirgus politikas tvērumu un efektivitāti (piemēram, saistībā ar bezdarbnieku apmācības programmām un jauniešiem paredzētām garantiju shēmām); § jāturpina modernizēt sociālās aizsardzības sistēmas, lai nodrošinātu to efektivitāti, piemērotību un ilgtspēju. Jāpaātrina pensiju sistēmu reformas, lai saskaņotu pensijas vecumu ar paredzamo mūža ilgumu, ierobežotu pieeju priekšlaicīgas pensionēšanās shēmām un panāktu, ka darba mūžs būtu garāks; arī ņemot vērā demogrāfiskās problēmas un spiedienu uz izdevumiem, kas saistīti ar sabiedrības novecošanos, ir jāreformē veselības aprūpes sistēmas, lai nodrošinātu izmaksu lietderību un ilgtspēju, ko panāk, novērtējot šo sistēmu sniegumu, ņemot vērā divkāršo mērķi nodrošināt publisko līdzekļu efektīvāku izmantošanu un sniegt pieeju augstas kvalitātes veselības aprūpei. Attiecībā uz valsts budžetu ieņēmumiem jaunākās tendences liecina, ka daudzas dalībvalstis ir palielinājušas privātpersonu ienākuma nodokļus un/vai PVN likmes[7]. Tomēr joprojām pastāv iespējas, lai pārnestu vispārējo nodokļu slogu uz nodokļu bāzēm ar mazāku negatīvo ietekmi uz izaugsmi un darbavietu izveidi un padarītu nodokļu sistēmas efektīvākas, konkurētspējīgākas un taisnīgākas. Šādai pārnesei ir nepieciešama „paketes pieeja”, kas nodrošina taisnīgu sadali un ir pielāgota katras dalībvalsts apstākļiem. Tāpēc Komisija iesaka § ievērojami samazināt nodokļu slogu darbaspēkam tajās valstīs, kur tas ir salīdzinoši liels un kavē darbavietu izveidi. Lai nodrošinātu, ka reformas ir ieņēmumu ziņā neitrālas, varētu paaugstināt tādus nodokļus kā patēriņa nodoklis, periodiskais īpašuma nodoklis un vides nodoklis; § palielināt papildu ieņēmumus, ko panāk, vēlams paplašinot nodokļu bāzes, nevis paaugstinot nodokļu likmes vai ieviešot jaunus nodokļus. Jāsamazina vai jāatceļ nodokļu atbrīvojumi, samazinātas PVN likmes vai akcīzes nodokļa izņēmumi. Jāpārtrauc piemērot subsīdijas, kuru rezultātā tiek nodarīts kaitējums videi[8]. Ar sistemātisku rīcību jāuzlabo nodokļu saistību izpilde, lai samazinātu ēnu ekonomikas apmēru, apkarotu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas[9] un nodrošinātu lielāku efektivitāti nodokļu pārvaldē; § samazināt uzņēmumu ienākuma nodokļa nozīmi parādu finansēšanā; § reformēt nekustamā īpašuma un mājokļu nodokļus, lai nepieļautu finanšu risku atkārtošanos mājokļu sektorā. Jo īpaši tie aspekti nodokļu shēmās, kas palielina parādu kropļojošo ietekmi uz mājsaimniecībām, ir jāpārskata (parasti to panāk, piešķirot nodokļu atvieglojumus hipotēkām). Par vairumu šo pasākumu ir izstrādāti detalizēti, konkrētām valstīm adresēti ieteikumi, un ES līmenī tiek veikti salīdzinoši novērtējumi, lai pārskatītu gūtos panākumus un paraugpraksi. Tagad galvenais uzdevums ir īstenošana. 2. Atjaunot kreditēšanu ekonomikā Krīzei ir bijusi ilgstoša ietekme uz daudzu publiskā un privātā sektora dalībnieku finansiālo situāciju, negatīvi ietekmējot ieguldītāju un kreditoru uzticību un finanšu nozares efektivitāti. Spriedze valsts parāda vērtspapīru tirgos un satricinājumi banku nozarē cits citu saasināja, radot būtiskas finansēšanas problēmas daudziem kredītņēmējiem. Šī attīstība ir izraisījusi arī finanšu sistēmas fragmentāciju pa valstu robežām, ierobežojot finansiālās darbības tikai uz valstu iekšējiem tirgiem. Rezultātā radusies ierobežotā vai dārgā pieeja finansējumam, ar ko saskaras daudzi uzņēmumi vai mājsaimniecības, kas vēlas veikt ieguldījumus, līdz pat šodienai ir būtisks šķērslis ceļā uz atveseļošanos Eiropā. Vienlaikus augstais parādsaistību līmenis nozīmē, ka daudziem ekonomikas dalībniekiem ir jāsamazina savs finanšu risks vai jāpalielina savi ietaupījumi. Īstermiņā šāda parādsaistību samazināšana var arī kavēt ekonomikas atveseļošanos. Šīs problēmas ir īpaši jūtamas eurozonas neaizsargātajās dalībvalstīs. ES līmenī tiek veikti pasākumi, lai novērstu riskus finanšu nozarē un labotu agrākos trūkumus mūsu regulējuma un uzraudzības sistēmās: § ir pieliktas koordinētas pūles, lai novērtētu banku nozarē pastāvošos riskus un rekapitalizētu bankas. Zaudējumu atzīšana un banku bilanču sakārtošana ir ļoti svarīga, lai uzlabotu tirgos uzticību, un tā nekavējoties jāpabeidz; § kopš 2011. gada janvāra ir izveidotas jaunas ES uzraudzības iestādes, kas darbojas, lai izstrādātu vienotus noteikumus par finanšu iestādēm piemērojamo tiesisko regulējumu. Drīz jāpanāk vienošanās par Komisijas priekšlikumiem par banku kapitālu un likviditāti, noguldījumu garantiju sistēmām un banku noregulējumu, lai nodrošinātu saskaņotāku regulējumu finanšu krīžu novēršanai un pārvaldībai; § izmantojot Eiropas Sistēmisko risku kolēģiju (ESRK) un jauno ES procedūru makroekonomiskās nelīdzsvarotības novēršanai, tagad tiek ciešāk uzraudzīts privātpersonu parādsaistību līmenis un saistītie finanšu riski, piemēram, nekustamā īpašuma cenu ,,burbuļi”; § kā vienu no Ekonomikas un monetārās savienības stiprināšanas elementiem Komisija ir ierosinājusi banku savienību (tostarp vienotu uzraudzības mehānismu Eiropas Centrālās bankas pakļautībā), lai vēl vairāk integrētu noteikumus par banku uzraudzību ES līmenī. Šāda mehānisma izveide radīs arī nosacījumus tam, lai Eiropas Stabilitātes mehānisms varētu tiešā veidā rekapitalizēt tās bankas, kas nespēj tirgos piesaistīt kapitālu. Valsts līmenī dalībvalstis var darīt vairāk, lai veicinātu alternatīvus finansējuma avotus, palielinātu likviditāti un samazinātu uzņēmumu tradicionālo atkarību no banku finansējuma, veicot, piemēram, šādus pasākumus: § veicinot jaunus kapitāla avotus, tostarp kreditēšanu uzņēmumu starpā, nodrošinot vairāk iespēju izdot uzņēmumu obligācijas un atvieglinot pieeju riska kapitālam; § samazinot publiskajās iestādēs veicamo maksājumu kavējumus, jo šo maksājumu vidējais ilgums krīzes gaitā ir kļuvis vēl garāks un jau tā sarežģītajā uzņēmējdarbības vidē rada īpašu slogu maziem un vidējiem uzņēmumiem (MVU). Pamatojoties uz ES maksājumu kavējumu direktīvu, kas jātransponē līdz 2013. gada martam, kavējumi tiks samazināti līdz 30 dienām un tiks uzlabota kompensācija novēlota maksājuma gadījumā; § attīstot publisko banku un garantiju sniegšanas iestāžu lomu MVU finansēšanā. Tādā veidā var segt daļu no riska, ko uzņemas privātie ieguldītāji, un var kompensēt kapitāla trūkumu vai finansējamā uzņēmuma nelielo apmēru, tostarp izmantojot jaunus vērtspapīrošanas veidus; § atbalstot inovatīvas shēmas, piemēram, publiskas shēmas, kas bankām ļauj aizņemties par zemāku likmi, ja tās palielina uzņēmumu ilgtermiņa kreditēšanu vai izsniedz maziem un vidējiem uzņēmumiem lētākus un pieejamākus aizdevumus; § nodrošinot līdzsvarotu pieeju atsavināšanai hipotekārās kreditēšanas jomā un aizsargājot maznodrošinātas mājsaimniecības, vienlaikus nepieļaujot banku bilanču pārslogošanu. Minētais ietver pasākumus, kuru mērķis ir ieviest personu maksātnespējas režīmus, uz kuru pamata var grozīt hipotekāro līgumu nosacījumus, lai nepieļautu atsavināšanu. Turklāt ir svarīgi pilnībā izmantot esošos vai jaunos ES finanšu instrumentus, lai veicinātu mērķtiecīgus ieguldījumus, jo īpaši pamatinfrastruktūrā: § piešķirot Eiropas Investīciju bankai (EIB) papildu 10 miljardus euro, tā spēs sniegt papildu finansējumu 60 miljardu euro apmērā turpmākajos trīs līdz četros gados un piesaistīs līdz pat trim reizēm lielāku summu no citiem finansējuma sniedzējiem; § projektu obligāciju izmantošana ir nozīmīgs jauns riska dalīšanas instruments, kura mērķis ir piesaistīt privāto finansējumu, piemēram, no apdrošināšanas sabiedrībām un pensiju fondiem, tādējādi papildinot tradicionālos banku aizdevumus. Šobrīd EIB īsteno vairāku projektu sagatavošanas beigu posmu; § Izaugsmes un nodarbinātības pakta ietvaros Komisija turpina sadarboties ar dalībvalstīm, lai pārplānotu un paātrinātu ES struktūrfondu izmantošanu ar mērķi atbalstīt izaugsmi, jo īpaši attiecībā uz MVU. Turklāt dalībvalstis tiek aicinātas norādīt savās valsts reformu programmās, kā tās ir iecerējušas izmantot struktūrfondus, lai nākamo programmu kārtā (2014.–2020. gadā) veicinātu izaugsmi pastiprinošas prioritātes. Pilnībā jāizmanto arī Konkurētspējas un inovāciju programmas mehānismi, uz kuru pamata jau ir piesaistīts 2,1 miljards euro no riska kapitāla fondiem un maziem un vidējiem uzņēmumiem ir piešķirti aizdevumi 11,6 miljardu euro apmērā. 3. Izaugsmes un konkurētspējas sekmēšana šobrīd un nākotnē Krīze paātrina pārmaiņas ekonomikā – īpaši smagi tā skar dažas tradicionālākas nozares, savukārt jaunākām nozarēm ir grūti attīstīties. Ātrais pārstrukturēšanas temps rada problēmas, taču tas sniedz arī iespēju izmantot jaunu izaugsmes un nodarbinātības avotu potenciālu[10]. Šādas korekcijas pievienojas ilgāka termiņa konkurētspējas problēmām, ar kurām saskaras daudzas tautsaimniecības, un bieži tie palīdz, lai risinātu šīs problēmas. Kopā ar šo pētījumu pieņemtais brīdinājuma mehānisma ziņojums liecina, ka cenu un ārpuscenu konkurētspējas attīstība – kaut arī ar zināmām laika nobīdēm – pozitīvi ietekmē ārējās nelīdzsvarotības uzlabošanu. Tās dalībvalstis, kas izjūt lielu tirgus spiedienu, ir veikušas nozīmīgas reformas, tomēr ir jādara vairāk, lai daudzās dalībvalstīs uzlabotu iekšējo un ārējo konkurētspēju. Kā izklāstīts konkrētām valstīm adresētajos ieteikumos, nepastāv ,,universāls” rīcības plāns, taču pastāv kopīgi mērķi, virkne apspriežamu reformu un daudzi paraugprakses piemēri (tostarp no Eiropas līderiem), uz kuriem var balstīties. Dažām reformām, iespējams, ir vajadzīgs laiks, lai apliecinātu savu iedarbību, citas var dot ātrākus rezultātus. Valsts līmenī jāpastāv dažiem pamatnosacījumiem, un prioritātes aptver šādus uzdevumus: § veicināt inovāciju, jaunas tehnoloģijas un paaugstināt publisko un privāto ieguldījumu līmeni pētniecībā un izstrādē. Šajā saistībā būtiska nozīme būs mērķtiecīgam atbalstam, ko piešķir publiskās pārvaldes iestādes, un lielākai konkurencei par pētniecības dotācijām; § uzlabot izglītības un apmācības sistēmu sniegumu un paaugstināt iemaņu vispārējo līmeni, ciešāk sasaistot darba un izglītības pasauli; § uzlabot uzņēmējdarbības vidi, ko panāk, atvieglinot uzņēmuma izveidei nepieciešamās formalitātes, vienkāršojot atļauju piešķiršanas, licenču izdošanas un nodokļu iekasēšanas procedūras un samazinot vispārējo administratīvo slogu, ar ko saskaras uzņēmumi. Jānovērš konkrēti šķēršļi darbībai nozarēs ar daudzām darbavietām, piemēram, būvniecībā, uzņēmējdarbības pakalpojumu jomā, loģistikā, tūrismā un vairumtirdzniecībā; § izmantot videi labvēlīgas ekonomikas potenciālu, izstrādājot paredzamu normatīvo regulējumu un veicinot jaunu tirgu un tehnoloģiju izveidi. Būtiskus ietaupījumus un darbavietu izveidi – papildus labumam videi – var jo īpaši nodrošināt vērienīgākas programmas, kas attiecas uz renovāciju energoefektivitātes jomā un kurās ir iekļautas ES Energoefektivitātes direktīvas prasības (taču neaprobežojoties ar tām). Arī uzlabotai atkritumu apsaimniekošanai, ūdens resursu pārvaldībai un otrreizējās pārstrādes nozarei ir liels potenciāls, lai radītu jaunas darbavietas, vienlaikus palīdzot nodrošināt ierobežoto resursu un materiālu piegādi. Eiropas vienotais tirgus sniedz daudzas iespējas uzņēmumiem, lai attīstītos, un patērētājiem, lai gūtu ieguvumus, pateicoties labākiem pakalpojumiem un produktiem. Pakalpojumu jomā var gūt lielāku labumu, ja dalībvalstis uzlabotu Pakalpojumu direktīvas īstenošanu, veicot šādus pasākumus: § pildot savus pienākumus atcelt ierobežojumus, kuru pamatā ir pakalpojumu sniedzēja valstspiederība vai dzīvesvieta; § pārskatot profesionālo pakalpojumu (jo īpaši fiksēto tarifu) regulējuma nepieciešamību un samērīgumu, kā arī ierobežojumus attiecībā uz uzņēmumu struktūru un kapitāla īpašumtiesībām; § pārskatot klauzulas par pakalpojumu sniegšanas brīvību piemērošanu, lai atceltu nepamatotu dubultu regulējumu tādās nozarēs kā būvniecība, uzņēmējdarbības pakalpojumi un tūrisms, un nodrošinot cenu pārredzamu noteikšanu veselības aprūpes pakalpojumiem; § pastiprinot konkurenci mazumtirdzniecības nozarē, ko panāk, samazinot darbības ierobežojumus, jo īpaši atceļot ekonomisko vajadzību pārbaudes. Arī tīklu nozaru sniegumam Eiropā ir spēcīgs ,,domino efekts” uz pārējo ekonomiku, un to var ievērojami uzlabot, veicot šādus pasākumus: § radīt pareizos stimulus straujai ātrdarbīgas interneta infrastruktūras ieviešanai visā valsts teritorijā un attīstīt mobilo datu pārraidi. Valdībām jānodrošina frekvenču joslas, kas nepieciešamas bezvadu platjoslas pakalpojumiem; § nodrošināt trešā enerģētikas tiesību aktu kopuma pilnīgu transponēšanu un īstenošanu, jo īpaši nošķirot tīklus, nodrošinot valsts regulatoru neatkarību un vajadzīgās pilnvaras un pakāpeniski atceļot enerģijas cenu regulēšanu, vienlaikus aizsargājot maznodrošinātus patērētājus; § paātrināt Eiropas vienotās gaisa telpas īstenošanu, samazinot gaisa satiksmes pārvaldības sadrumstalotību un uzlabojot gaisa telpas organizāciju; § atvērt iekšzemes dzelzceļa pasažieru pārvadājumu pakalpojumus konkurencei, jo īpaši nodrošinot vienlīdzīgu pieeju infrastruktūrai; § labāk integrēt ostas loģistikas ķēdē, atceļot šķēršļus ienākšanai ostas pakalpojumu tirgū; § atcelt atlikušos kabotāžas ierobežojumus, lai starptautiskajā transportā uzlabotu atbilsmi starp piedāvājumu un pieprasījumu; § atbilstoši e-komercijas direktīvai piemērot saskaņotus noteikumus par pārredzamību un informācijas prasībām, kas skar uzņēmumus un patērētājus. Arī produktu tirgu sniegums tiktu ievērojami uzlabots, ja dalībvalstu standartizācijas struktūras sasniegtu ES līmenī noteiktos mērķus, jo īpaši virzītos no valsts līmeņa uz Eiropas līmeņa standartiem. Pilnībā jāpaziņo tehniskie noteikumi, kas attiecas uz IKT izstrādājumiem un pakalpojumiem, lai atvieglinātu to apriti vienotā tirgū. 4. Bezdarba samazināšana un to problēmu risināšana, kas saistītas ar krīzes sociālajām sekām Bezdarbnieku skaits pēdējo 12 mēnešu laikā ir palielinājies par 2 miljoniem, sasniedzot vairāk nekā 25 miljonus. Bezdarba līmenis Eiropas Savienībā ir paaugstinājies līdz 10,6 %, bet eurozonā līdz 11,6 %. Ilgtermiņa bezdarba līmenis pieaug, un gandrīz katrs otrais bezdarbnieks ir bez darba vairāk nekā gadu. Situācija Eiropā ļoti būtiski atšķiras, proti, bezdarba līmenis atsevišķās valstīs vidēji sniedzas no mazāk par 5 % līdz vairāk nekā 25 %. Īpaši smagā situācijā ir jaunieši, kuru vidū bezdarba līmenis dažās valstīs sasniedz vairāk nekā 50 %[11], taču bezdarbs skar arī citu vecuma grupu cilvēkus. Ņemot vērā bezdarba periodu ilgumu, straujo ekonomikas pārstrukturēšanu un grūtības atrast darbu, pastāv risks, ka bezdarbs kļūst aizvien strukturālāks un ka aizvien vairāk cilvēku pamet darba tirgu[12]. Pastāv arī skaidras norādes par to, ka daudzās dalībvalstīs palielinās nabadzības un sociālās atstumtības risks[13]. Papildu spiediens uz sociālās aizsardzības sistēmām arī ietekmē to spējas pildīt savas funkcijas labklājības jomā. Niecīgās izaugsmes prognozes un laiks, kas paiet starp ekonomikas atlabšanu un atveseļošanos darba tirgū, nozīmē, ka nepastāv izredzes uz tūlītēju vai automātisku situācijas uzlabošanos nodarbinātības jomā. Gan Eiropas Savienībai kopumā, gan visvairāk skartajām valstīm tas rada lielu problēmu, kuras atrisināšanai ir vajadzīga apņēmīgāka publisko iestāžu un sociālo partneru rīcība. Papildus pašreizējās krīzes sekām īpašas problēmas rada strukturālā tendence saistībā ar iedzīvotāju novecošanos un drīz pēc tam sagaidāmo darbspējīgā vecuma iedzīvotāju skaita samazināšanos dažās Eiropas daļās. Gados vecāku darba ņēmēju priekšlaicīgas pensionēšanās veicināšana cerībā, ka viņu vietā darbā tiks pieņemti jaunieši, pagātnē ir izrādījusies lielā mērā neefektīva un ļoti dārga politika un nav jāatkārto. Neraugoties uz augsto bezdarba līmeni, ir arī konstatēts, ka trūkst darba ņēmēju ar noteiktu kvalifikāciju un ka prasmes neatbilst darba tirgus vajadzībām, kā rezultātā konkrētos reģionos vai nozarēs nav darba ņēmēju, kuri atbilst to vajadzībām. Neatliekamas prioritātes vēl aizvien ir palielināt līdzdalību darba tirgū, uzlabot prasmju līmeni un atvieglināt mobilitāti. Šobrīd Eiropā tiek īstenotas vairākas vērienīgas reformas. Valstīs, kas izjūt finansiālu spiedienu, ir veikti pasākumi, lai uzņēmumos atvieglinātu elastīgus darba nosacījumus, samazinātu atlaišanas pabalstus standarta līgumu gadījumā un vienkāršotu individuālās vai kolektīvās atlaišanas procedūras. Ir īstenoti arī pasākumi, lai pastiprinātu elastīgumu algu noteikšanā, piemēram, atvieglinot nosacījumus, uz kādiem uzņēmumi drīkst izstāties no augstāka līmeņa koplīgumiem un pārskatīt konkrētajā nozarē pastāvošos algu līgumus. Gatavojoties ekonomikas atlabšanai ar daudzām jaunām darbavietām Lai palīdzētu uzņēmumiem darbā pieņemšanas un pielāgošanās jomā un ļautu vairāk cilvēkiem palikt aktīviem darba tirgū un izmatot iespējas, svarīgi ir turpmāki centieni, kuru mērķis ir uzlabot darba tirgus izturētspēju un veikt ieguldījumus cilvēkkapitālā. Kopā ar publiskajām iestādēm būtiska loma jāuzņemas arī sociāliem partneriem. Tāpēc Komisija iesaka jo īpaši šādus pasākumus: § ierobežot nodokļu slogu darbaspēkam, jo īpaši zemu atalgotiem darba ņēmējiem; šis pasākums ir daļa no plašāka mēroga centieniem samazināt nodokļu slogu darbaspēkam. Lai veicinātu darbavietu izveidi, varētu arī apsvērt sociālā nodrošinājuma iemaksu pagaidu samazināšanu vai darba samaksas subsīdiju shēmas par labu jaunpieņemamajiem darbiniekiem, jo īpaši mazkvalificētiem un ilgtermiņa bezdarbniekiem, ar nosacījumu, ka šie pasākumi ir mērķtiecīgi; § turpināt darba tirgu modernizāciju, vienkāršojot tiesību aktus nodarbinātības jomā un radot elastīgus darba nosacījumus, tostarp izstrādājot saīsinātā darba laika režīmus un nodrošinot ilgākam darba mūžam labvēlīgu darba vidi. Samazinot darba aizsardzības noteikumu atšķirības starp dažādiem darba līgumu veidiem, tas arī palīdzētu vairākās valstīs samazināt darba tirgus segmentāciju, kā arī nedeklarētā darba apmēru. Jāuzrauga bezdarbnieku pabalstu ietekme, lai nodrošinātu piemērotu atbilstību un efektīvas prasības darba meklēšanas jomā; § uzraudzīt algu noteikšanas sistēmu (jo īpaši indeksācijas mehānismu) rezultātus un vajadzības gadījumā tās grozīt saskaņā ar valstī pastāvošo apspriešanās praksi, lai tādējādi labāk atspoguļotu produktivitātes attīstību un atbalstītu darbavietu izveidi. Svarīgi, lai minimālās algas līmenis nodrošinātu pareizo līdzsvaru starp darbavietu radīšanu un pienācīgiem ienākumiem; § izmantot augošo nozaru, piemēram, videi labvēlīgas ekonomikas, veselības aprūpes un IKT, nodarbinātības potenciālu, ko panāk, izstrādājot uz nākotni vērstu un uzticamu tiesisko regulējumu, pilnveidojot piemērotas prasmes un nodrošinot mērķtiecīgu sabiedrisko atbalstu[14]. Nodarbināmības līmeņa uzlabošana, jo īpaši attiecībā uz jauniešiem Dalībvalstīm vienlaikus jādara vairāk, lai cīnītos pret bezdarbu, uzlabotu nodarbināmību un veicinātu pieeju darbavietām vai sekmētu atgriešanos darba pasaulē, jo īpaši attiecībā uz ilgtermiņa bezdarbniekiem un jauniešiem. Minētais ietver šādus pasākumus: § atbalstīt valsts nodarbinātības dienestus un pastiprināt aktīvus darba tirgus pasākumus, tostarp prasmju uzlabošanu, individualizētu palīdzību darba meklēšanas jomā, atbalstu uzņēmējdarbībai un pašnodarbinātībai un mobilitātes atbalsta shēmas. Neraugoties uz šiem pasākumiem veltītajiem papildu resursiem vai centieniem uzlabot šo pasākumu efektivitāti, piešķirtais atbalsts diez vai sedz reģistrēto darba meklētāju skaita pieaugumu, kas konstatēts vairākās valstīs; § samazināt priekšlaicīgi mācības pārtraukušo skolēnu skaitu un atvieglināt pāreju no skolas uz darba dzīvi, attīstot kvalitatīvu stažēšanos, prakses iespējas un duālās mācīšanās modeļus, t.i., mācību klases līmenī piedāvātu izglītību, kas apvienota ar praktisku pieredzi darba vietā. Jāpieliek centieni uzņēmējdarbības prasmju attīstīšanai, lai atbalstītu jaunu uzņēmumu izveidi un uzlabotu jauniešu nodarbināmības līmeni[15]; § izstrādāt un īstenot ,,jaunatnes garantiju” shēmas, kuru ietvaros katrs jaunietis, kurš jaunāks par 25 gadiem, četru mēnešu laikā, kopš viņš pārtraucis formālo izglītību vai kļuvis bezdarbnieks, saņem piedāvājumu stāties darbā, turpināt izglītību, stažēties vai iziet praksi. Šādas shēmas var līdzfinansēt no Eiropas Sociālā fonda līdzekļiem[16]; § atvieglināt otro pelnītāju līdzdalību darba tirgū un viņu pieeju darbavietām, ieviešot piemērotus nodokļu atvieglojumu stimulus un nodrošinot kvalitatīvus, cenas ziņā pieņemamus bērnu aprūpes pakalpojumus; § uzlabot pieeju mūžizglītības sistēmām visā darba mūža laikā (tostarp gados vecākiem darba ņēmējiem), ko panāk, pastiprinot to publisko un privāto iestāžu partnerību, kas iesaistītas īpašu prasmju nodrošināšanā, piemērošanā un atjaunināšanā; § uzlabot saikni starp izglītību un mūžizglītības sistēmām, no vienas puses, un darba tirgus vajadzībām, no otras puses. Pašreizējos apstākļos īpaši efektīva var būt īsa cikla – divu gadu – terciārā izglītība, kas pievēršas jomām, kurās konstatēts prasmju trūkums, kā arī mērķtiecīgas mobilitātes shēmas; § sekmēt darbaspēka pārrobežu mobilitāti, novēršot juridiskos šķēršļus un atvieglinot profesionālās kvalifikācijas un pieredzes atzīšanu. Jāpastiprina sadarbība starp nodarbinātības dienestiem, un EURES platforma var nodrošināt pamatu integrētākam Eiropas darba tirgum. Sociālās iekļaušanas un nabadzības apkarošanas veicināšana Papildus šiem pasākumiem ir vajadzīgi turpmāki centieni, lai nodrošinātu sociālās aizsardzības sistēmu efektivitāti krīzes seku novēršanā, veicinātu sociālo iekļaušanu un cīnītos pret nabadzību, proti: § jāizstrādā aktīvas iekļaušanas stratēģijas, kas aptver efektīvu un pienācīgu ienākumu atbalstu un nabadzības (tostarp bērnu nabadzības) apkarošanas pasākumus, kā arī plašu pieeju cenas ziņā pieņemamiem un augstas kvalitātes pakalpojumiem, piemēram, sociāliem un veselības aprūpes pakalpojumiem, bērnu aprūpei, mājokļiem un energoapgādei; § jāpastiprina saikne starp sociālo palīdzību un aktivizēšanas pasākumiem, ieviešot personalizētākus pakalpojumus (,,viens kontaktpunkts”) un cenšoties panākt, ka neaizsargātās iedzīvotāju grupas labāk izmanto šos pasākumus. Pēc darba tirgus atveseļošanās būtiski būs atcelt ar krīzi saistītos pasākumus, vienlaikus nodrošinot svarīgu drošības tīklu saglabāšanu. 5. Publiskās pārvaldes modernizēšana Grūtības publisko finanšu saņemšanā ir devušas jaunu impulsu publiskās pārvaldes modernizēšanai. Publiskie izdevumi Eiropas Savienībā sasniedz gandrīz 50 % no IKP, un publiskajā sektorā ir nodarbināti apmēram 17 % no kopējā darba ņēmēju skaita. Gadu gaitā daudzas dalībvalstis ir veikušas pasākumus, lai palielinātu savu publisko pakalpojumu efektivitāti, kā arī savas publiskās pārvaldes un tiesu iestāžu pārredzamību un kvalitāti. Šādas reformas ir īpaši tālejošas valstīs ar finansiālām grūtībām. Piemēri šādām reformām ir pašvaldību un centrālās valdības reorganizācija, publiskā sektora atalgojuma sistēmas un valsts uzņēmumu pārvaldības racionalizācija, publiskā iepirkuma procedūru reforma, regulāri un visaptveroši izdevumu pārskati un tādu efektivitātes pasākumu veicināšana publiskajā sektorā kā plašāka kopīgu pakalpojumu izmantošana un informācijas tehnoloģijas risinājumi. Vairākos gadījumos dalībvalstis un Komisija ir sadarbojušās, nodrošinot vai apmainoties ar tehnisko palīdzību. Būtiska pozitīva ietekme var būt dažādiem, iepriekš jau izklāstītiem pasākumiem, piemēram, ES tiesību aktu pilnīgai un pareizai transponēšanai, nodokļu iekasēšanas un veselības aprūpes sistēmu efektivitātei, nepieciešamībai samazināt maksājumu kavējumus un valsts nodarbinātības dienestu lomai, un šie pasākumi ir jāīsteno. Turklāt Komisija uzskata, ka šādi pasākumi īpaši sekmē izaugsmi: § pareizas finanšu pārvaldības piemērošana, pilnībā izmantojot publiskā iepirkuma sniegtās iespējas, lai atbalstītu tirgus konkurenci, un attīstot e-iepirkuma jaudas visā vienotajā tirgū. Šādi pasākumi ne tikai veicina lielāku efektivitāti un taisnīgumu, bet arī palīdz apkarot korupciju; § normatīvā regulējuma vienkāršošana attiecībā uz uzņēmumiem un administratīvā sloga un birokrātijas samazināšana, jo īpaši valstu līmenī; § plašas un savstarpēji savietojamas digitalizācijas nodrošināšana publiskajā pārvaldē, lai sekmētu viegli lietojamas, pakalpojumu sniedzējiem un saņēmējiem paredzētas procedūras, kā arī administratīvā vienkāršošana un pārredzamība. Īpaši svarīga ir tiešsaistes pakalpojumu un pētniecības centru pārrobežu sadarbspēja visā Eiropas Savienībā; § tiesu sistēmu kvalitātes, neatkarības un efektivitātes uzlabošana, kā arī prasību izskatīšanas nodrošināšana saprātīgā laika posmā un alternatīvu mehānismu izmantošanas veicināšana strīdu izšķiršanas nolūkā. Tam būtu jāsamazina izmaksas, kas rodas uzņēmumiem, un jāpalielina valsts pievilcība ārvalstu ieguldītājiem; § labāka ES struktūrfondu izmantošana, pastiprinot šogad administratīvo spēju palielināšanas centienus, lai nodrošinātu neizmantoto līdzekļu ātrāku sadali. Secinājums ES ekonomika lēnām atgūstas no pēdējās desmitgadēs dziļākās finanšu un ekonomikas krīzes. Dalībvalstis ir atšķirīgās izejas pozīcijās, problēmu, ar kurām tās saskaras, būtība un apmērs nav vienādi, un reformu temps ir atšķirīgs. Situācija vēl aizvien ir nestabila. Reformas tiek īstenotas, un joprojām ir konstatējamas būtiskas korekcijas, taču ir pazīmes, ka nākamā gada gaitā sāksies ekonomikas atveseļošanās. Dalībvalstīs, kas ir veikušas būtiskas reformas, centieni sāk nest augļus – nelīdzsvarotība tiek novērsta un konkurētspēja uzlabojas. Šis process nenozīmē tikai atgriešanos pie izaugsmes, bet tā būtība ir arī likt pamatus citas kvalitātes izaugsmei pēc krīzes. Valstu un ES līmenī veicamajām strukturālajām reformām ir jāpastiprina ES spēja konkurēt pasaules mērogā, radot izaugsmi šeit uz vietas ar tādu pasākumu palīdzību, kuri ir ilgtspējīgi un sniedz Eiropas Savienībai politiku un instrumentus, kas ir vajadzīgi, lai nodrošinātu labklājīgu, integrējošu un resursu ziņā efektīvu nākotni. Solidaritāte un taisnīgums ne tikai valstu iekšienē, bet arī visā Eiropā, būs būtiski elementi, lai nodrošinātu, ka ieguldītie centieni būs politiski un sociāli pieņemami un nāks visiem par labu. Dalībvalstīs un ES līmenī jau ir pieņemti daudzi svarīgi lēmumi. Tagad ir pienācis laiks ieturēt šo kursu un īstenot to, par ko ir panākta vienošanās. Lai atjaunotu uzticību un atgrieztos uz izaugsmes ceļa, ļoti būtiski ir arī saglabāt reformu tempu, jo īpaši šādās jomās: · publiskās finanses ir atkal jāsakārto, lai atjaunotu to ilgtspēju. Tas ir svarīgi ne tikai tāpēc, lai īstermiņā atgūtu ieguldītāju uzticību, bet arī, lai apmierinātu novecojošas sabiedrības vajadzības un saglabātu nākotnes paaudžu izredzes. Fiskālās konsolidācijas temps un būtība var atšķirties – dažām dalībvalstīm ir strauji jāsamazina deficīti, savukārt citām ir lielāka rīcības brīvība. Negatīvo īstermiņa ietekmi uz izaugsmi var mīkstināt, veicot piemērotus pasākumus valstu budžetu izdevumu un ieņēmumu daļā; · jāturpina centieni finanšu nozares atveseļošanai, lai atjaunotu finanšu stabilitāti un nodrošinātu ekonomikai labākus finansējuma iegūšanas nosacījumus, tostarp izmantojot alternatīvus finansējuma avotus. Ir vajadzīgs turpmāks progress ES līmenī, lai izveidotu integrētu uzraudzības sistēmu un pastiprinātu finanšu iestādēm piemērojamo tiesisko regulējumu; · strukturālās reformas ir jāpastiprina, lai sekmētu izaugsmi un uzlabotu konkurētspēju. Valstu līmenī joprojām jāapspriež plašs pasākumu klāsts, savukārt esošiem ES tiesību aktiem jāpaātrina izmaiņas. Daudz var mācīties no paraugprakses dalībvalstīs un trešās valstīs; · situācija darba tirgū un sociālā situācija liek steidzami rīkoties. Būtiski šādas stratēģijas elementi ir paātrināt aktīvu darba tirgus politiku, pastiprināt un uzlabot valsts nodarbinātības dienestus, vienkāršot tiesību aktus nodarbinātības jomā un nodrošināt, ka algu attīstība veicina darbavietu izveidi. Īpaša uzmanība jāvelta jauniešu situācijai. Turklāt jāpastiprina centieni sekmēt sociālo iekļaušanu un novērst nabadzību, uzlabojot svarīgus drošības tīklus; · izaugsmes stratēģijas valstu un ES līmenī var īstenot tikai ar efektīvas publiskās pārvaldes palīdzību. Var darīt vairāk, lai modernizētu publiskās pārvaldes digitalizāciju (piemēram, publiskā iepirkuma jomā), uzlabojot tiesu sistēmu kvalitāti un neatkarību un ES struktūrfondu izmantošanas efektivitāti un lietderīgumu. Šajā gada izaugsmes pētījumā izklāstītās norādes tiks apspriestas ES līmenī, lai sagatavotu Eiropadomes pavasara sanāksmi nākamā gada martā un palīdzētu izstrādāt atjauninātās valsts programmas un konkrētām valstīm adresētos ieteikumus. Komisija cieši sadarbosies ar valstu iestādēm, tostarp valstu parlamentiem, ES iestādēm un citām ieinteresētajām personām, lai radītu kopīgu atbildības sajūtu un gūtu progresu saistībā ar plašāka mēroga ES centieniem pārvarēt krīzi un likt pamatus gudrai, ilgtspējīgai un integrējošai izaugsmei visā Eiropas Savienībā. [1] Turpmāka informācija par ekonomikas un nodarbinātības situāciju ir atrodama Komisijas rudens ekonomikas prognozēs, kas publicētas 2012. gada 7. novembrī, un šim pētījumam pievienotajos dokumentos. [2] Lai gūtu pārskatu par progresu stratēģijas „Eiropa 2020” mērķu izpildē, skatīt ,,,,Stratēģija „Eiropa 2020” – ceļā uz gudrāku, zaļāku un integrējošāku ES ekonomiku?”, Eurostat, Statistics in focus, 39/2012. [3] Kopā ar šo pētījumu Komisija ir pieņēmusi otro ikgadējo brīdinājuma mehānisma ziņojumu (COM(2012) 751), lai apzinātu makroekonomisko nelīdzsvarotību. [4] Konkrētām valstīm adresētie ieteikumi ir atrodami tīmekļa vietnē http://ec.europa.eu/europe2020/making-it-happen/country-specific-recommendations/index_lv.htm. [5] Eiropas Parlamenta ziņojums ,,Eiropas ekonomikas politikas koordinēšanas pusgads – 2012. gada prioritāšu īstenošana” [2012/2150(INI)], 2012. gada oktobris. [6] Fiskālā bilance ir izteikta strukturālā izteiksmē, kad to koriģē, lai ņemtu vērā ietekmi, ko izraisa ekonomikas cikls un vienreizēji un pagaidi pasākumi. [7] Eiropas Komisija, ,,Nodokļu reformas ES dalībvalstīs 2012. gadā”, Eiropas ekonomika, 6/2012. [8] Dalībvalstis 2013. gadā sāks saņemt arī jaunus ieņēmumus no emisijas kvotu izsolēm saskaņā ar ES emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas trešo posmu. [9] Komisija drīzumā iesniegs rīcības plānu, kura mērķis ir pastiprināt cīņu pret krāpšanu nodokļu jomā un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, kā arī norādes par labas pārvaldības nodrošināšanu nodokļu jomā. [10] Vienotā tirgus integrācijas ziņojuma (COM(2012) 752) pirmajā izdevumā, kas pievienots šim pētījumam, ir izklāstīti neizmantotu izaugsmes avotu piemēri. Turpmāka informācija arī atrodama topošajā Komisijas pētījumā ,,The cost of non-Europe: the untapped potential of the Single Market”. [11] Pēdējā gada laikā Komisija ir izveidojusi rīcības grupas, lai valstīm ar visaugstāko bezdarba līmeni jauniešu vidū palīdzētu pārplānot ES līdzekļus ar mērķi atbalstīt jauniešiem paredzētu apmācību un nodarbinātības iespējas. Skatīt pirmos rezultātus tīmekļa vietnē http://ec.europa.eu/commission_2010-2014/president/pdf/council_ dinner/youth_action_team_en.pdf. [12] Sīkāka informācija ir iekļauta vienotā nodarbinātības ziņojuma projektā, kas pievienots šim pētījumam. [13] To cilvēku skaits, kurus apdraud nabadzība u