KOMISIJAS PAZIŅOJUMS

Pamatnostādnes par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83/ES par patērētāju tiesībām interpretāciju un piemērošanu

(Dokuments attiecas uz EEZ)

(2021/C 525/01)

SATURS

IEVADS 5

1. Piemērošanas joma 6

1.1. Jēdzieni “tirgotājs” un “patērētājs” 6

1.2. “Līguma” jēdziens 7

1.3. Aptvertie līgumi 8

1.4. Jauktie līgumi 9

1.5. Nošķīrums starp digitālajiem pakalpojumiem un tiešsaistes digitālo saturu 10

1.6. Līgumi pret samaksu un līgumi, kuros patērētājs sniedz personas datus 12

1.6.1. Līgumi pret samaksu 12

1.6.2. Līgumi, kuros patērētājs sniedz personas datus 13

1.7. Līgumi, kuriem direktīva nav piemērojama 14

1.7.1. Īres līgumi un būvniecības līgumi 14

1.7.2. Kompleksie ceļojumi 15

1.7.3. Līgumi, kurus noslēdz valsts amatpersona 16

1.7.4. Līgumi par precēm, kuras paredzētas tūlītējam patēriņam 16

1.7.5. Pasažieru pārvadājumi 16

1.7.6. Automatizēta pārdošana 17

1.7.7. Daži ar elektroniskajiem sakariem saistīti līgumi 17

1.8. Iespējams atbrīvojums zemas vērtības līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām 18

1.9. Noteikumi publiskām izsolēm 19

2. Ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi 19

2.1. Līgumi, kas noslēgti ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām 19

2.2. Līgumi, kas noslēgti pēc patērētāja uzrunāšanas ārpus uzņēmuma telpām 20

2.3. Tirgotāja organizētas ekskursijas laikā noslēgti līgumi 21

3. Patērētāju informēšana 22

3.1. Vispārīgās prasības 22

3.1.1. Ievads 22

3.1.2. Informācijas skaidrība un saikne ar NKD 22

3.1.3. Informācija, kas “jau skaidri izriet no konteksta” 23

3.1.4. Informēšanas prasības citos ES tiesību aktos 23

3.1.5. Papildu informēšanas prasību noteikšana 24

3.1.6. Izņēmums attiecībā uz ikdienas darījumiem 25

3.1.7. Pirms līguma noslēgšanas sniedzamās informācijas saistošais raksturs 25

3.1.8. Papildu prasības par valodu 25

3.1.9. Pierādīšanas pienākums 26

3.2. Kopīgas prasības uzņēmuma telpās noslēgtiem un distances / ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem 26

3.2.1. Galvenās īpašības 26

3.2.2. Tirgotāja identitāte un kontakta ziņas 27

3.2.3. Cena 30

3.2.4. Piegāde un līguma izpilde 31

3.2.5. Noteikumi par maksāšanu 32

3.2.6. Garantijas un garantijas remonts 32

3.2.7. Līguma termiņš un izbeigšana 34

3.2.8. Funkcionalitāte, saderība un savietojamība 34

3.3. Papildu prasības ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem un distances līgumiem 36

3.3.1. Pielāgota cena 36

3.3.2. Distances saziņas līdzekļu izmantošanas maksas 36

3.3.3. Pirmā iemaksa un finanšu garantijas 37

3.3.4. Ārpustiesas tiesiskās aizsardzības mehānismi 37

3.4. Papildu prasības tiešsaistes tirdzniecības vietām 38

3.4.1. Ranžēšanas kritēriji 38

3.4.2. Otras līgumslēdzējas puses statuss 40

3.4.3. Informācija par ES patērētāju tiesību aktu nepiemērojamību 40

3.4.4. Pienākumu sadale līgumā 41

3.4.5. Iespēja noteikt papildu informēšanas prasības 41

4. Īpašas prasības distances līgumiem 42

4.1. Distances līguma definīcija 42

4.2. Informācija, kas sniedzama pirms līguma noslēgšanas 43

4.2.1. Informācija, kas jāsniedz tieši pirms pasūtījuma veikšanas 43

4.2.2. Pasūtījuma apstiprinājuma poga 44

4.2.3. Informācija par piegādes ierobežojumiem un maksāšanas līdzekļiem 44

4.2.4. Līgumi, kas tiek noslēgti, izmantojot distances saziņas līdzekli, kurā ir ierobežota telpa vai laiks 45

4.3. Pa tālruni noslēgti līgumi 46

4.4. Līguma apstiprināšana 47

5. Atteikuma tiesības 49

5.1. Atteikuma tiesību perioda aprēķināšana 49

5.1.1. Ievads 49

5.1.2. Atteikuma termiņa sākumpunkts 50

5.2. Informācija par atteikuma tiesībām 51

5.3. Atteikuma tiesību izmantošana 52

5.4. Atteikuma sekas attiecībā uz datiem 53

5.5. Atteikuma tiesības saistībā ar precēm 54

5.5.1. Vairākas vai bojātas preces 54

5.5.2. Preču atdošana atpakaļ 54

5.5.3. No patērētāja saņemto maksājumu atmaksāšana 55

5.5.4. Patērētāja atbildība par nepareizu rīcību ar precēm 56

5.5.5. Risks, kas saistīts ar preču atdošanu atpakaļ tirgotājam 58

5.6. Tiesības atteikties no līgumiem par komunālajiem vai citiem pakalpojumiem 58

5.6.1. Patērētāja piekrišana tūlītējai pakalpojumu sniegšanai 58

5.6.2. Patērētājam noteiktais kompensācijas pienākums 60

5.7. Tiesības atteikties no līgumiem par tiešsaistes digitālo saturu 61

5.8. Sekas neinformēšanai par atteikuma tiesībām 62

5.8.1. Sekas attiecībā uz precēm 63

5.8.2. Sekas saistībā ar komunālajiem un citiem pakalpojumiem 63

5.8.3. Sekas attiecībā uz tiešsaistes digitālo saturu 64

5.9. Līguma izbeigšana pēc atteikuma tiesību izmantošanas 64

5.10. Papildu līgumi 65

5.11. Izņēmumi attiecībā uz atteikuma tiesībām 65

5.11.1. Preces vai pakalpojumi, kuru cena ir atkarīga no finanšu tirgus svārstībām 65

5.11.2. Preces, kuras izgatavotas pēc patērētāja specifikācijām vai ir nepārprotami personalizētas 66

5.11.3. Preces, kuras var ātri sabojāties vai kurām drīz beidzas derīguma termiņš 67

5.11.4. Preces, kuras ir aizzīmogotas veselības aizsardzības vai higiēnas apsvērumu dēļ 67

5.11.5. Preces, kuras ir neatgriezeniski sajaukušās ar citām lietām 68

5.11.6. Līgumi ar konkrētu izpildes datumu vai termiņu 68

5.11.7. Patērētāja pieprasīti remontdarbi 69

5.12. Regulatīvās izvēles nelūgtu apmeklējumu vai ekskursiju gadījumā 69

5.12.1. Ievads 69

5.12.2. Atteikuma tiesību perioda pagarināšana 70

5.12.3. Atkāpes no izņēmumiem no atteikuma tiesībām 71

6. Piegāde 71

7. Riska pāriešana 72

8. Maksas par maksāšanas līdzekļu izmantošanu 73

8.1. Ievads 73

8.2. “Maksu” definīcija 73

8.3. Tirgotāja “izdevumu” definīcija 74

8.3.1. Tirgotāju apkalpošanas maksa un citas tiešās izmaksas 74

8.3.2. Uzņēmējdarbības veikšanas vispārīgās izmaksas 74

8.3.3. Attaisnotās izmaksas, kuras pamato maksu par maksāšanas līdzekļa izmantojumu 74

8.4. Maksājumi ārvalstu valūtā skaidrā naudā 75

9. Saziņa pa tālruni 76

10. Papildu maksājumi 77

11. Izpilde 77

11.1. Publiski un privāti tiesiskā izpilde 77

11.2. Piemērošana trešo valstu tirgotājiem 78

11.3. Sankcijas 79

11.3.1. Sankciju piemērošanas kritēriji 79

11.3.2. Sankcijas PAS koordinētās izpildes darbību kontekstā 80

PIELIKUMS 82

IEVADS

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83/ES (1) par patērētāju tiesībām (turpmāk tekstā “PTD” vai “direktīva”) mērķis ir sasniegt patērētāju aizsardzības augstu līmeni visā ES un veicināt iekšējā tirgus pareizu darbību, tuvinot dažus dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu aspektus attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti starp patērētājiem un tirgotājiem (2).

Šā pamatnostādņu paziņojuma (turpmāk tekstā “paziņojums”) mērķis ir atvieglot šīs direktīvas iedarbīgu piemērošanu. Paziņojuma mērķis ir arī palielināt visu ieinteresēto personu, piemēram, patērētāju, uzņēmumu, dalībvalstu iestāžu, tostarp valstu tiesu, un praktizējošu juristu, informētību par direktīvu visā ES. Tas ietver grozījumus, kas ieviesti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2019/2161 (3) attiecībā uz Savienības patērētāju tiesību aizsardzības noteikumu labāku izpildi un modernizēšanu un tiek piemēroti no 2022. gada 28. maija. Attiecīgi daļa no šīm pamatnostādnēm atspoguļo un izklāsta noteikumus, kuri vēl netiek piemēroti šā paziņojuma izdošanas dienā. Attiecīgās iedaļas un punkti ir skaidri norādīti.

Paziņojums atspoguļo Eiropas Savienības Tiesas (turpmāk tekstā “EST” jeb “Tiesa”) judikatūru par direktīvu kopš tās piemērošanas sākuma 2014. gada 13. jūnijā. Kopš direktīvas piemērošanas sākuma dienas tā aizstāj Padomes Direktīvu 85/577/EEK (4) par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (5) par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem. PTD saglabāja dažus iepriekšējo Direktīvu 85/577/EEK un 97/7/EK noteikumus. Tādēļ attiecīgā gadījumā šajā dokumentā ir arī atsauce uz atbilstošo Tiesas judikatūru saistībā ar minēto direktīvu interpretēšanu.

Paziņojumā nav analizēta direktīvas piemērošana atsevišķās dalībvalstīs, tostarp valstu tiesu un citu kompetentu struktūru lēmumi. Papildus dažādiem informācijas avotiem, kas pieejami dalībvalstīs, informācija par valsts tiesību normām, ar kurām transponē direktīvu, un par judikatūru un juridisko literatūru ir pieejama arī Patērētāju aizsardzības tiesību aktu datubāzē, kurai var piekļūt e-tiesiskuma portālā (6).

Šis paziņojums ir adresēts ES dalībvalstīm un Islandei, Lihtenšteinai un Norvēģijai kā Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (7) (EEZ) parakstītājvalstīm. Tāpēc atsauces uz ES, Savienību vai vienoto tirgu būtu jāsaprot kā atsauces uz EEZ vai uz EEZ tirgu.

Šis paziņojums ir paredzēts vienīgi kā norāžu dokuments – juridisks spēks ir tikai ES tiesību aktu tekstam. Jebkurai autoritatīvai likuma interpretācijai ir jābūt atvasinātai no direktīvas teksta un tieši no Tiesas lēmumiem. Šajā paziņojumā ir ņemti vērā Tiesas nolēmumi, kas publicēti līdz 2021. gada oktobrim, un tas nav uzskatāms par norādi uz to, kā nākotnē attīstīties Tiesas judikatūra.

Šajā paziņojumā paustie uzskati nav uzskatāmi par nostāju, kādu Eiropas Komisija varētu ieņemt Tiesā. Šajā paziņojumā ietvertā informācija ir vispārīga un neattiecas īpaši uz konkrētām personām vai struktūrām. Ne Eiropas Komisija, ne personas, kas rīkojas Eiropas Komisijas vārdā, neatbild par to, kā tiek izmantota šajā publikācijā iekļautā informācija.

Tā kā šis paziņojums atspoguļo aktuālo situāciju tā izstrādes laikā, sniegtās norādes vēlāk var tikt mainītas.

1. Piemērošanas joma

1.1. Jēdzieni “tirgotājs” un “patērētājs”

Kā noteikts PTD 1. pantā, tā attiecas uz “līgumiem, kuri noslēgti starp patērētājiem un tirgotājiem”. Tāpēc, lai uz līgumu attiektos šī direktīva, ir jākonstatē, ka viena tā puse ir tirgotājs, kas definēts 2. panta 2. punktā, un otra puse ir patērētājs, kas definēts 2. panta 1. punktā.

Saskaņā ar 2. panta 1. punktu “patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju. No minētās normas izriet, ka, lai persona ietilptu šā jēdziena darbības jomā, ir jāizpildās diviem kumulatīviem nosacījumiem, proti, i) personai jābūt fiziskai personai un ii) personai jādarbojas ar profesionālo darbību nesaistītos nolūkos.

Kā paskaidrots 13. apsvērumā, dalībvalstis var saglabāt vai ieviest valsts tiesību aktus, kas atbilst direktīvas noteikumiem, attiecībā uz līgumiem, kuri neietilpst šīs direktīvas darbības jomā, piemēram, attiecinot valsts noteikumu piemērošanu arī uz fiziskām personām, kuras nav patērētāji 2. panta 1. punkta nozīmē, vai juridiskām personām, piemēram, nevalstiskām organizācijām, jaunuzņēmumiem vai maziem un vidējiem uzņēmumiem.

Šajā ziņā Tiesa lietā C-329/19 Condominio di Milano (8) apstiprināja, ka jēdziens “patērētājs” var tikt paplašināts ar valsts judikatūru tādā veidā, ka tā aizsardzības normas attiecas arī uz līgumu starp tirgotāju un tiesību subjektu, kas nav fiziska persona, kā, piemēram, “condominio” (līdzīpašnieku asociācija) Itālijas tiesībās.

Turklāt Tiesa nosprieda, ka jēdziens “patērētājs” attiecas uz fizisku personu, kura neveic komerciālas vai tirdzniecības darbības (9). Šis otrais kritērijs būtu jāinterpretē, ņemot vērā 17. apsvērumu, kas ievieš “dominējošā izmantojuma” nosacījumu: “(..) divējāda lietojuma līgumu gadījumā, ja līgums ir noslēgts ar mērķi, kas daļēji ir saistīts un daļēji nav saistīts ar personas komercdarbību, un ar komercdarbību saistītais mērķis ir tik ierobežots, ka nav dominējošs līguma kopējā kontekstā , arī šāda persona būtu jāuzskata par patērētāju.”

Tādējādi “patērētāja” definīcija attiektos arī uz fizisku personu, kura saistībā ar līgumiem, uz kuriem attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas galvenokārt nav saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju. Šāda klasifikācija būtu jābalsta uz katra atsevišķā gadījuma izvērtējumu (10).

“Tirgotājs” ir definēts 2. panta 2. punktā kā fiziska vai juridiska persona, kura darbojas “nolūkos, kas ir saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju”, vai tirgotāja vārdā vai uzdevumā. Par tirgotāju var tikt kvalificētas ne tikai privātas, bet arī publiskas personas.

Lietā C-105/17 Kamenova (11) Tiesa norādīja, ka jēdziens “tirgotājs” ir definēts gandrīz identiski gan PTD, gan Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2005/29/EK par negodīgu komercpraksi (12) (turpmāk tekstā “NKD”) un tāpēc tas ir jāinterpretē vienādi. Pamatojoties uz judikatūru, kas attīstījusies NKD jomā, Tiesa interpretēja jēdzienu “tirgotājs” plaši, uzskatot, ka tas ir jānosaka saistībā ar saistīto, bet diametrāli pretējo jēdzienu “patērētājs”. Attiecībā pret tirgotāju patērētājs atrodas vājākā pozīcijā, un viņš ir jāuzskata par mazāk informētu, ekonomiski vājāku un juridiski mazāk pieredzējušu nekā otra līguma puse. Lai pusi varētu klasificēt kā “tirgotāju”, katrs gadījums jāizvērtē atsevišķi, ņemot vērā šādus indikatīvos kritērijus:

(i) vai pārdošana tika veikta organizēti;

(ii) vai šī pārdošana bija paredzēta peļņas gūšanai;

(iii) vai pārdevējam par pārdošanai piedāvātajām precēm bija tāda tehniska informācija un zināšanas, kas patērētājam, iespējams, nebija, kā rezultātā pārdevējs tika nostādīts labvēlīgākā pozīcijā nekā patērētājs;

(iv) vai pārdevējam bija juridisks statuss, kas tam ļāva veikt komercdarbību;

(v) cik lielā mērā pārdošana bija saistīta ar pārdevēja komerciālo vai profesionālo darbību;

(vi) vai pārdevējs bija PVN maksātājs;

(vii) vai pārdevējs, darbojoties konkrēta tirgotāja vārdā vai savā vārdā vai ar citas personas starpniecību, kas rīkojas viņa vārdā un uzdevumā, ir saņēmis atlīdzību vai stimulu;

(viii) vai pārdevējs iegādājās jaunas vai lietotas preces, lai tās pārdotu tālāk, tādējādi padarot to par regulāru, biežu un/vai vienlaicīgu darbību salīdzinājumā ar viņa parasto komercdarbību vai uzņēmējdarbību;

(ix) vai visas pārdodamās preces bija viena veida vai vienādas vērtības un

(x) vai piedāvājums bija koncentrēts uz nelielu preču skaitu.

EST uzsvēra, ka šie kritēriji nav ne izsmeļoši, ne izslēdzoši un principā atbilstība vienam vai vairākiem kritērijiem pati par sevi nav pietiekama, lai šo personu kvalificētu kā “tirgotāju”. Tikai tas vien, ka pārdošana ir paredzēta peļņas gūšanai vai ka fiziska persona tiešsaistes platformā vienlaikus publicē vairākus sludinājumus, kuros tiek piedāvātas jaunas un lietotas preces pārdošanai, nevar būt pietiekami, lai šo personu klasificētu kā “tirgotāju” (13).

Situācijās, kad ir iesaistīts starpnieks (piemēram, tiešsaistes tirdzniecības vieta) vai tirgotājs, kas pārstāv citu tirgotāju, šiem dažādajiem tirgotājiem būtu jāpaskaidro patērētājam, kurš tirgotājs ir ar patērētāju noslēgtā līguma puse un kādi ir dažādo tirgotāju attiecīgie uzdevumi un pienākumi. Šis jautājums ir apskatīts sīkāk 3.2.2.1. iedaļā.

Šajā ziņā ar Direktīvu (ES) 2019/2161 tika grozīta PTD, ieviešot prasību tiešsaistes tirdzniecības vietu nodrošinātājiem informēt patērētāju par to, vai trešā persona-piegādātājs darbojas kā “tirgotājs” vai “persona, kas nav tirgotājs” (vienlīdzīgs patērētājs), pamatojoties uz trešās personas-piegādātāja paziņojumu tiešsaistes tirdzniecības vietas nodrošinātājam. Informēšanas prasības tiešsaistes tirdzniecības vietām ir apskatītas 3.4.2. iedaļā.

1.2. “Līguma” jēdziens

Faktors, kas izraisa direktīvas piemērošanu, ir piedāvājums noslēgt līgumu starp tirgotāju un patērētāju. Direktīvā nav sniegta “līguma” definīcija un nav noteikti apstākļi, kādos līgums, uz kuru attiecas direktīva, ir uzskatāms par noslēgtu. Attiecīgās dalībvalsts tiesām un izpildiestādēm ir jāizvērtē, vai tiesiskās attiecības veido “līgumu”. Saskaņā ar direktīvas 3. panta 5. punktu:

3. pants 5. Šī direktīva neskar valstu vispārējās līgumtiesības, piemēram, noteikumus par līguma spēkā esamību, sagatavošanu vai sekām, ciktāl vispārējo līgumtiesību aspekti šajā direktīvā nav reglamentēti.

Piemēram, direktīva neskar valstu līgumtiesību noteikumus par līgumisko tiesību un pienākumu nodošanu no viena patērētāja citam.

Jāatzīmē, ka viens līgums var aptvert vairākas vienības – gan preces, gan digitālā satura vienības. Piemēram, atkarībā no tā noteikumiem viens abonēšanas līgums var attiekties uz vairāku veidu digitālā satura nodrošināšanu. Ja uz digitālā satura nodrošināšanu attiecas abonēšanas līgums, katra reize, kad šā līguma ietvaros nodrošināts atsevišķs digitālais saturs, attiecīgi nebūtu uzskatāma par jaunu līgumu šīs direktīvas izpratnē.

Lietā C-922/19 Stichting Waternet (14) Tiesa izskatīja jautājumu, vai ūdens piegādes turpināšana mājoklim, ja ir mainījušies iemītnieki un jaunais iemītnieks nav to skaidri pieprasījis, ir uzskatāma par “nepasūtītu preču pārdošanu” NKD I pielikuma (“melnais saraksts”) 29. punkta nozīmē, kā rezultātā patērētājam ir tiesības nemaksāt par šādu piegādi saskaņā ar PTD 27. pantu. Lietā cita starpā bija jānoskaidro, vai līgumu var uzskatīt par noslēgtu starp ūdensapgādes uzņēmumu un patērētāju, ja patērētājs nav izteicis skaidru piekrišanu.

Tiesa atzina, ka ūdens piegādei ne vienmēr var būt nepieciešams līgums. Tāpat ir iespējams, ka tiesiskās attiecības starp attiecīgo piegādātāju un patērētāju pilnībā regulē valsts tiesību akti attiecībā uz [šā] tirgotāja veikto ūdens piegādi un ar šo piegādi saistītajām izmaksām, kas jāsedz patērētājam (15).

Tādā situācijā, kad līgums nepastāv, direktīva attiecībām starp piegādātāju un patērētāju nebūtu piemērojama. Katrā ziņā izšķirīga nozīme ir tam, vai konkrētās attiecības saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem tiek uzskatītas par “līgumu”.

1.3. Aptvertie līgumi

Direktīva regulē dažus starp tirgotāju un patērētāju noslēgtu līgumu aspektus. Pirmkārt, tā nošķir dažādus līgumus atkarībā no to noslēgšanas apstākļiem:

(1) līgumi, kas noslēgti ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām (ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi);

(2) līgumi, kas noslēgti, izmantojot distances saziņas līdzekļus – internetā, t. sk. tiešsaistes tirdzniecības vietās, pa tālruni utt. (distances līgumi), un

(3) līgumi, kas nav distances vai ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi (parasti tie ir līgumi, kas noslēgti parastos fiziskos veikalos, turpmāk tekstā “līgumi, kas noslēgti uzņēmuma telpās”).

Direktīva nošķir arī šādus līgumu veidus, pamatojoties uz līguma priekšmetu:

(1) pārdošanas līgumi;

(2) pakalpojumu līgumi, tostarp līgumi par digitālajiem pakalpojumiem;

(3) līgumi par tāda digitālā satura piegādi, kas netiek sniegts materiālā datu nesējā (“līgumi par tiešsaistes digitālo saturu”), un

(4) līgumi par ūdens, gāzes vai elektrības piegādi, ja tie netiek pārdoti ierobežotā tilpumā vai noteiktā daudzumā, vai par centralizēto siltumapgādi (“līgumi par komunālo pakalpojumu piegādi”).

Pārdošanas līgumi un pakalpojumu līgumi ir definēti direktīvas 2. panta 5. un 6. punktā. Tiešsaistes digitālā satura un komunālo pakalpojumu piegādes līgumi nav skaidri definēti, bet 19. apsvērums paskaidro, ka direktīvas vajadzībām tie netiek klasificēti kā pārdošanas vai pakalpojumu līgumi.

Lai gan daudzas direktīvas normas parasti attiecas uz visiem četriem līgumu veidiem, ir tādi noteikumi, kas attiecas tikai uz konkrētu līguma veidu. Konkrētāk, dažādiem līgumiem (sk. 9. pantu) ir atšķirīgi noteikumi par to, kā aprēķināt periodu, kurā var izmantot atteikuma tiesības (sk. arī 5. iedaļu par atteikuma tiesībām).

Turklāt 19. apsvērums paskaidro, ka digitālais saturs, kas tiek sniegts materiālā datu nesējā, direktīvā tiek uzskatīts par “preci”. Kā piemērs tajā ir minēts digitālais saturs, kas tiek sniegts kompaktdiskā vai DVD diskā, taču tāda pati pieeja attiecas arī uz digitālo saturu, kas tiek sniegts citos datu nesējos vai viedierīcē, piemēram, spēļu konsolē ar iepriekš instalētām spēlēm. Neatkarīgi no materiālā datu nesēja veida (16) uz līgumu par šādu digitālo saturu attiecas PTD noteikumi par atteikuma tiesībām, kas piemērojami pārdošanas līgumiem (17).

Tā kā pārdošanas līguma definīcija (sk. turpmāk) attiecas uz tirgotāja īpašumtiesību uz precēm nodošanu patērētājam (t. i., līgumiem par uzņēmumu darījumiem ar patērētājiem), direktīva neattiecas uz līgumiem, saskaņā ar kuriem patērētājs nodod preces tirgotājam, piemēram, nodod lietotu automašīnu vai juvelierizstrādājumus.

1.4. Jauktie līgumi

2. pants 5) “pārdošanas līgums” ir jebkurš līgums, saskaņā ar kuru tirgotājs nodod vai apņemas nodot preču īpašumtiesības patērētājam, tostarp jebkurš līgums, kura priekšmets ir gan preces, gan pakalpojumi; 6) “pakalpojumu līgums” ir jebkurš līgums, izņemot pārdošanas līgumu, saskaņā ar kuru tirgotājs sniedz vai apņemas sniegt pakalpojumu, tostarp digitālu pakalpojumu, patērētājam;

Praksē daudzi līgumi, kuri ir noslēgti starp tirgotājiem un patērētājiem un uz kuriem attiecas šī direktīva, ietver gan pakalpojumu, gan preču elementus. Šajos gadījumos būtiska ir 2. panta 5. punktā noteiktās definīcijas pēdējā daļa, jo tā nosaka, ka pārdošanas līgums ietver arī “jebkuru līgumu, kura priekšmets ir gan preces, gan pakalpojumi”.

Saskaņā ar 2. panta 5. punktā noteikto definīciju kritērijs līguma klasificēšanai par “pārdošanas līgumu” ir preču īpašumtiesību nodošana patērētājam. Tāpēc, ja līguma galvenais mērķis ir noteiktu preču īpašumtiesību nodošana, tas būtu jāklasificē kā pārdošanas līgums, pat ja tas ietver arī pārdevēja sniegtus saistītus pakalpojumus, piemēram, uzstādīšanu, apkopi vai jebkuru citu apstrādi, neatkarīgi no preču un pakalpojumu relatīvās vērtības.

Tādu līgumu piemēri, kas attiecas gan uz precēm, gan pakalpojumiem un kas parasti jāuzskata par pārdošanas līgumiem to galvenā mērķa dēļ:

— jauna virtuves komplekta iegāde, ieskaitot tā uzstādīšanu patērētāja dzīvoklī,

— konkrētu konstrukcijas elementu, piemēram, logu un durvju, iegāde, ieskaitot to uzstādīšanu patērētāja mājā,

— mobilā viedtālruņa iegāde kopā ar elektronisko sakaru pakalpojuma abonementu.

Turpretī, ja konkrēto preču īpašumtiesību nodošana nav jauktā līguma galvenais mērķis, līgumu nevajadzētu uzskatīt par pārdošanas līgumu.

Tādu līgumu piemēri, kas attiecas gan uz pakalpojumiem, gan precēm un kas to galvenā mērķa dēļ būtu jāklasificē kā pakalpojumu līgumi:

— līgums par ēkas piebūves remontu, atjaunošanu un celtniecību (sk. direktīvas 26. apsvērumu),

— līgums par lekcijas apmeklēšanu, ieskaitot pildspalvu un mapju nodrošināšanu dalībniekiem,

— līgums par apmācību kursu, ieskaitot kursa grāmatas nodrošināšanu katram dalībniekam.

Šo interpretāciju apstiprina EST pamatīgā judikatūra par preču brīvu apriti un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas ir aktuāla arī šīs direktīvas kontekstā.

Piemēram, lietā C-20/03 Marcel Burmanjer Tiesa norādīja, ka saimnieciskā darbība būtu jāpārbauda saistībā ar preču brīvu apriti vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, ja viens no šiem elementiem “ir gluži otršķirīgs salīdzinājumā ar otru un var tam tikt piesaistīts” (18).

Tas arī nozīmē, ka jaukts līgums būtu jāuzskata par pārdošanas līgumu, ja fakti liecina, ka tā patiesais mērķis ir preču īpašumtiesību nodošana.

— Piemēram, ja apmācību kursa grāmatas pārdošanai ir bijusi īpaši ievērojama vieta tirgotāja apmācību kursa piedāvājumā un pušu savstarpējā saziņā un ja šai grāmatai bijusi ievērojama relatīvā vērtība salīdzinājumā ar apmācību kopējo cenu, līgums direktīvas izpratnē var tikt klasificēts kā pārdošanas līgums, nevis kā pakalpojumu līgums.

Tai pašā laikā, pat ja jauktā līguma rezultātā tiek radīts kaut kas materiāls, tas būtu jāuzskata par pakalpojumu līgumu, ja līguma priekšmets ir intelektuāls vai kvalificēts pakalpojums un sekojošajai piegādei ir tikai papildu funkcija (19).

— Piemēram, līgums ar arhitektu par mājas projektēšanu un līgums ar juristu par prasības sagatavošanu un iesniegšanu tiesā ir pakalpojumu līgumi, lai gan beigās ir materiāls rezultāts (piemēram, būvniecības rasējumi, prasība vai pieteikums). Līdzīgi līgums ar mākslinieku par gleznas uzgleznošanu un līgums ar fotogrāfu par kāzu fotosesiju ir pakalpojumu līgumi.

Īsumā, katrs jauktais līgums būtu jāklasificē, balstoties uz tā patieso galveno mērķi. Tam vien, ka līgumā var iekļaut iespēju slēgt turpmākas vienošanās, nebūtu jāmaina tā raksturlielumi. Piemēram:

— ja līgums par preču nomu ietver tikai iespēju nodot īpašumtiesības, nevis pienākumu to darīt, tas būtu jāklasificē kā pakalpojumu līgums šīs direktīvas izpratnē.

Līguma klasificēšana par pārdošanas vai pakalpojumu līgumu nosaka to, kā tiek aprēķināts atteikuma termiņš (9. pants). Attiecībā uz pakalpojumu līgumiem 14 dienu atteikuma termiņš sākas no līguma noslēgšanas. Attiecībā uz pārdošanas līgumiem atteikuma termiņš sākas tikai pēc preču saņemšanas. Turklāt dažas direktīvas normas, piemēram, 18. un 20. pants par piegādi un riska pāriešanu, attiecas tikai uz pārdošanas līgumiem.

Viens un tas pats pārdošanas vai pakalpojumu līgums var ietvert arī pakalpojumus, kurus šī direktīva neregulē. Piemēram, pārdošanas vai pakalpojumu līgums var dot iespēju samaksāt cenu pa daļām ar noteiktu procentu likmi. Uz šādu līgumu attiecas arī īpašie noteikumi, kas reglamentē patēriņa finanšu pakalpojumus (20). Pēc analoģijas tiktu piemēroti direktīvas 15. panta noteikumi par papildu līgumiem (sk. 5.10. iedaļu).

1.5. Nošķīrums starp digitālajiem pakalpojumiem un tiešsaistes digitālo saturu

Direktīvā (ES) 2019/2161 ir precizēta PTD sniegtā “pakalpojumu līguma” definīcija, iekļaujot tajā arī līgumus par “digitālajiem pakalpojumiem” (sk. definīciju iepriekšējā iedaļā). Turklāt ar Direktīvu (ES) 2019/2161 2. panta 16. punktā ir ieviesta “digitālā pakalpojuma” definīcija, kas atsaucas uz tā definīciju Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/770 par digitālo saturu (21) (“DSD”) 2. panta 2. punktā.

Digitālā satura direktīvas 2. pants nosaka:

2. pants 1) “digitālais saturs” ir dati, kas ir radīti un piegādāti digitālā veidā; 2) “digitālais pakalpojums” ir: a) pakalpojums, kas patērētājam dod iespēju sagatavot, apstrādāt vai uzglabāt datus vai piekļūt tiem digitālā veidā; vai b) pakalpojums, kas ļauj kopīgot datus vai jebkādā citā veidā mijiedarboties ar tiem digitālā veidā, ko augšupielādējis vai radījis patērētājs vai citi minētā pakalpojuma lietotāji;

DSD 19. apsvērums paskaidro, ka, “lai neatpaliktu no ātrās tehnoloģiskās attīstības un lai digitālā satura vai digitālā pakalpojuma jēdziens pēc būtības būtu izmantojams arī nākotnē, šajā direktīvā cita starpā būtu jāietver datorprogrammas, lietotnes, video datnes, audio datnes, mūzikas datnes, digitālās spēles, e-grāmatas vai citas e-publikācijas, kā arī digitālie pakalpojumi, (..) tostarp programmatūra kā pakalpojums , piemēram, video un audio koplietošana un citu veidu datņu mitināšana, tekstapstrāde vai spēles, ko piedāvā mākoņdatošanas vidē un sociālajos plašsaziņas līdzekļos”. Jāņem vērā, ka otrais piemēru kopums ir skaidri attiecināms uz digitālo pakalpojumu kategoriju, taču pirmā piemēru kopuma klasificēšana par digitālo saturu vai pakalpojumiem ir atkarīga no nodošanas vai piekļuves veida, kā arī no citām uzņēmējdarbības modeļa īpatnībām.

Direktīvas (ES) 2019/2161 30. apsvērumā ir sniegti turpmāki norādījumi par to, kā nošķirt tiešsaistes digitālā satura līgumus no digitālo pakalpojumu līgumiem. Konkrētāk, “Digitālo pakalpojumu piemēri ir video un audio koplietošanas pakalpojumi un cita veida datņu mitināšana, tekstapstrāde vai spēles, ko piedāvā mākoņdatošanas vidē, mākoņglabāšana, tīmekļa e-pasts, sociālie plašsaziņas līdzekļi un mākoņdatošanas lietotnes”. Turpretī “Daudzus tāda [tiešsaistes] digitālā satura piegādes līgumus (..) raksturo viena piegādes darbība , lai sniegtu patērētājam konkrēto digitālā satura vienību vai vienības, piemēram, konkrētu mūziku vai video datnes”.

Tātad digitālie pakalpojumi ir, piemēram:

— patērētāju izveidoto attēlu interneta krātuves, sociālo tīklu vai interneta balss/video telefonijas abonēšana,

— tiešsaistes laikapstākļu vai satiksmes pakalpojumu abonēšana,

— tiešsaistes laikrakstu/biļetenu abonēšana (sk. arī izņēmumu no atteikuma tiesībām direktīvas 16. panta pirmās daļas j) punktā, kas attiecas uz laikrakstu piegādi, bet ne uz laikrakstu abonēšanu).

Direktīvas (ES) 2019/2161 30. apsvērumā ir atzīts, ka tomēr var būt grūti nošķirt dažus tiešsaistes digitālā satura un digitālo pakalpojumu veidus. Tādējādi, “Ja ir šaubas par to, vai līgums ir pakalpojumu līgums vai [tāda] digitālā satura piegādes līgums, kas netiek sniegts materiālā datu nesējā, būtu jāpiemēro noteikumi attiecībā uz tiesībām atteikties no pakalpojumiem”.

Nošķīrums starp tiešsaistes digitālā satura līgumiem un digitālo pakalpojumu līgumiem ir svarīgs dažādo atteikuma tiesību režīmu dēļ. Pakalpojumu līgumu noteikumi par atteikuma tiesībām faktiski ļauj patērētājam pārbaudīt pakalpojumu un 14 dienu laikā pēc līguma noslēgšanas izlemt, vai to paturēt.

Turpretī saskaņā ar 16. panta pirmās daļas m) punktu tiešsaistes digitālā satura piegādes gadījumā nav atteikuma tiesību, ja izpildās vairāki nosacījumi. Saskaņā ar grozījumiem, kas ieviesti ar Direktīvu (ES) 2019/2161, šie nosacījumi ir tādi, ka izpilde ir sākta ar patērētāja iepriekšēju skaidru piekrišanu un apliecinājumu, ka patērētājs tādējādi zaudē atteikuma tiesības, un ka tirgotājs ir sniedzis noslēgtā līguma apstiprinājumu (sk. arī 5.7. iedaļu).

Tiesa spriedumā lietā C-641/19 PE Digital paskaidroja, ka izņēmums no atteikuma tiesībām saskaņā ar PTD 16. panta m) punktu, kas piemērojams tiešsaistes digitālā satura līgumiem, būtu jāinterpretē šauri (22). Lieta attiecās uz atteikšanos no iepazīšanās vietnes maksas abonēšanas līguma gadījumā, kad patērētājs jau bija veicis personības testu, kas sniedza partneru ieteikumu izlasi, pamatojoties uz patentētu algoritmu.

Tiesa norādīja, ka PTD 16. panta m) punkts, to lasot kopā ar 2. panta 11. punktu, ir jāinterpretē tā, ka šāda personības ziņojuma sagatavošana nav “digitālā satura” piegāde. Tiesa arī vispārīgāk norādīja, ka, ņemot vērā direktīvas 19. apsvērumu, tīmeklī balstīts pakalpojums, kas ļauj patērētājam radīt, apstrādāt vai uzglabāt datus digitālā formātā vai tiem piekļūt un kas ļauj kopīgot datus vai citādi mijiedarboties digitālā formātā ar datiem, kurus patērētājs vai citi šā pakalpojuma lietotāji translē vai ir izveidojuši, pats par sevi nevar tikt uzskatīts par “digitālā satura” piegādi 16. panta m) punkta nozīmē (23).

Piemēram, videospēļu nodrošināšana var ietvert gan tiešsaistes digitālā satura līgumus, gan digitālo pakalpojumu līgumus. Lejupielādējamas spēles parasti tiktu kvalificētas kā tiešsaistes digitālais saturs, ja to izmantošana nav atkarīga no spēļu piegādātāja nepārtrauktas iesaistīšanās. Turpretī tiešsaistes spēles, kas tiek nodrošinātas mākoņa vidē, tiktu kvalificētas kā digitālie pakalpojumi.

Šādās spēlēs veiktie spēles mikrodarījumi (pirkumi lietotnē), kas uzlabo attiecīgā lietotāja spēlēšanas pieredzi, piemēram, virtuālo priekšmetu iegāde, parasti tiktu kvalificēti kā tiešsaistes digitālā satura līgumi. Arī ārpus spēles izmantojama satura (piemēram, spēles sesijas ieraksts, ko var lejupielādēt vai koplietot video koplietošanas platformā) pirkšana lietotnē parasti būtu uzskatāma par tiešsaistes digitālā satura līgumu. Turpretī tāda maksas satura iegāde, kas paplašina tiešsaistes spēlēšanas vidi, būtu jauns digitālais pakalpojums, kas papildina sākotnējo.

1.6. Līgumi pret samaksu un līgumi, kuros patērētājs sniedz personas datus

PTD 3. pants, kas nosaka tās darbības jomu, ir grozīts ar Direktīvu (ES) 2019/2161. Grozītais 1. punkts tagad atsaucas uz “cenas samaksu” kā nosacījumu direktīvas piemērošanai.

Tajā pašā laikā ir pievienots jauns 1.a punkts, kas paplašina direktīvas piemērošanas jomu, tajā iekļaujot tiešsaistes digitālā satura līgumus un digitālo pakalpojumu līgumus, saistībā ar kuriem patērētājs sniedz personas datus tirgotājam (ievērojot dažus izņēmumus).

3. pants 1. Šo direktīvu , ievērojot tās nosacījumus un ciktāl paredzēts tās noteikumos, piemēro jebkuram līgumam, kas noslēgts starp tirgotāju un patērētāju un paredz, ka patērētājs maksā vai apņemas maksāt cenu . To piemēro līgumiem par ūdens, gāzes, elektrības piegādi vai centralizētu siltumapgādi, tostarp līgumiem ar publiskiem pakalpojumu sniedzējiem, ciktāl šie pakalpojumi tiek sniegti uz līguma pamata. 1.a Šo direktīvu arī piemēro, ja tirgotājs patērētājam piegādā vai apņemas piegādāt digitālo saturu, kas netiek sniegts materiālā datu nesējā, vai sniedz vai apņemas sniegt digitālo pakalpojumu un patērētājs tirgotājam sniedz vai apņemas sniegt personas datus , izņemot gadījumus, kad patērētāja sniegtos personas datus tirgotājs apstrādā tikai un vienīgi, lai piegādātu digitālo saturu, kas netiek sniegts materiālā datu nesējā[, vai digitālo pakalpojumu] saskaņā ar šo direktīvu vai lai izpildītu juridiskās prasības, kuras attiecas uz tirgotāju, un tirgotājs neapstrādā minētos datus citiem mērķiem.

1.6.1. Līgumi pret samaksu

Ar Direktīvu (ES) 2019/2161 ir grozītas PTD 2. panta 5. un 6. punktā noteiktās pārdošanas un pakalpojumu līgumu definīcijas – tajās vairs nav iekļautas atsauces uz to, ka patērētājs maksā “cenu”. Tomēr, ņemot vērā 3. pantā izdarītos grozījumus, uz šiem līgumiem direktīva tāpat attiecas tikai tad, ja patērētājam ir jāmaksā cena (ja vien pakalpojumu līguma priekšmets nav digitāls pakalpojums – sk. tālāk).

“Cenas samaksa” būtu jāsaprot plaši, aptverot arī instrumentus ar noteiktu konvertējamu vai naudas vērtību (pat ja tā var mainīties laika gaitā), piemēram, kuponus (24), dāvanu kartes, lojalitātes punktus, kā arī vērtības digitālo ekvivalentu (25), piemēram, e-vaučerus, e-kuponus un virtuālās valūtas.

Direktīvu piemēro neatkarīgi no darījuma vērtības, līdz ar to tā attiecas arī uz zemas vērtības abonēšanas pakalpojumiem (piemēram, 5 EUR mēnesī vai gadā, lai saņemtu piekļuvi maksas precēm vai piedāvājumiem). Direktīva attiecas arī uz pakalpojumu līgumiem, tostarp digitālo pakalpojumu līgumiem, kas ietver bezmaksas izmēģinājuma periodu un kas pēc izmēģinājuma perioda beigām tiek automātiski pārveidoti par maksas līgumiem (ja vien patērētājs nepārtrauc līgumu pirms izmēģinājuma perioda beigām).

Ja digitālā pakalpojuma (ierobežotā) versija ir pieejama bez maksas un patērētājs pēc tam var izvēlēties maksas (pilnu) pakalpojumu, tiek noslēgti divi secīgi atsevišķi līgumi. Šajā gadījumā direktīva attiecas uz maksas līgumu, savukārt tās piemērojamība pirmajam līgumam par digitālā pakalpojuma bezmaksas (ierobežoto) versiju ir atkarīga no tā, vai patērētājs sniedz personas datus saskaņā ar 3. panta 1.a punktā paredzētajiem nosacījumiem.

Direktīva neattiecas uz dāvanām vai pakalpojumiem, kurus tirgotājs sniedz bez cenas samaksas, t. i., “bez maksas” (26).

1.6.2. Līgumi, kuros patērētājs sniedz personas datus

Direktīva attiecas uz tiešsaistes digitālā satura līgumiem un digitālo pakalpojumu līgumiem, saskaņā ar kuriem patērētājs sniedz tirgotājam personas datus (27). Šajā ziņā PTD ievēro tādu pašu pieeju kā Digitālā satura direktīva (“DSD”).

— Piemēram, PTD attiecas uz līgumiem, kuri nodrošina bezmaksas piekļuvi tiešsaistes digitālajam saturam vai digitālajiem pakalpojumiem un kuros patērētājs piekrīt personas datu apstrādei arī mārketinga nolūkos.

Tomēr, tāpat kā DSD, PTD neattiecas uz tiešsaistes digitālā satura līgumiem un digitālo pakalpojumu līgumiem, ja personas dati tiek apstrādāti tikai līguma izpildes nolūkā un lai ievērotu juridiskās prasības. Direktīvas (ES) 2019/2161 34. apsvērumā ir paskaidrots, ka šādas juridiskās prasības var ietvert, piemēram, patērētāja reģistrāciju drošības un identifikācijas nolūkos, ja to īpaši nosaka piemērojamie tiesību akti.

Turklāt, kā paskaidrots Direktīvas (ES) 2019/2161 35. apsvērumā, direktīva neattiecas uz situācijām, kad patērētājs, kas nav noslēdzis līgumu ar tirgotāju, ir pakļauts reklāmām tikai un vienīgi, lai piekļūtu digitālajam saturam vai digitālajam pakalpojumam (28).

Tajā arī precizēts, ka direktīva neattiecas uz situācijām, kad tirgotājs vāc tikai metadatus, piemēram, informāciju par patērētāja ierīci vai pārlūkprogrammu (“ierīces digitālnospieduma iegūšana” vai “pārlūkprogrammas digitālnospieduma iegūšana”), vai pārlūkošanas vēsturi, izņemot gadījumus, kad šāda situācija tiek uzskatīta par līgumu saskaņā ar valsts tiesību aktiem (29).

Ja līguma ietvaros tiek veikta personas datu apstrāde, tirgotājam ir jāpilda savi pienākumi saskaņā ar patērētāju tiesību aktiem un – kā pārzinim – arī pienākumi saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/679 (Vispārīgā datu aizsardzības regula, turpmāk tekstā “VDAR”) (30). Abi tiesiskie regulējumi attiecas uz uzņēmumu un patērētāju savstarpējām attiecībām vienlaicīgi un viens otru papildina.

Attiecībā uz visiem līgumiem, kuros patērētājs sniedz personas datus (neatkarīgi no tā, vai ir vai nav jāveic maksājums), tirgotājam ir jāinformē patērētājs par apstrādes mērķiem laikā, kad tiek iegūti personas dati. Turklāt pārzinim ir jāpierāda, ka personas datu apstrādi var pamatot ar kādu no VDAR 6. panta 1. punktā noteiktajiem juridiskajiem pamatiem. “Līgums” (VDAR 6. panta 1. punkta b) apakšpunkts) ir viens no tajā atļautajiem juridiskajiem pamatiem. Tomēr tas attiecas tikai uz tādu apstrādi, kas “nepieciešama līguma izpildei”, un tas tiek interpretēts šauri (31).

Tādējādi attiecībā uz apstrādes darbībām, kuras nav nepieciešamas līguma izpildei, tirgotājam papildus jābalstās uz citu pieļaujamo apstrādes juridisko pamatu saskaņā ar VDAR, piemēram, uz patērētāja brīvu un apzinātu piekrišanu (6. panta 1. punkta a) apakšpunkts) (32). Saskaņā ar VDAR patērētāju piekrišana ir spēkā tikai tad, ja tā ir brīvi sniegta, konkrēta, apzināta un viennozīmīga. Līgumattiecību kontekstā piekrišanu var brīvi dot tikai tad, ja no tās nav atkarīga līguma izpilde (VDAR 7. panta 4. punkts). Tāpēc iespēja atsaukt piekrišanu bez jebkādām nelabvēlīgām sekām ir būtiska prasība piekrišanas spēkā esamībai (VDAR 42. apsvērums). Pēc tam kad piekrišana ir atsaukta, tirgotājs vairs nevar likumīgi apstrādāt personas datus, kuru apstrāde balstījās uz šo piekrišanu.

Tādējādi attiecībā uz apstrādes darbībām, kuras nav nepieciešamas līguma izpildei, tirgotājam pārzinim ir jānodrošina cits apstrādes juridiskais pamats saskaņā ar VDAR. Turpretī “līgums” PTD nozīmē ietver visas pušu tiesības un pienākumus neatkarīgi no atšķirīgiem juridiskajiem pamatiem personas datu apstrādei saskaņā ar VDAR.

Apstrādes darbību noteikšana saistībā ar līgumiem, kas noslēgti ar patērētājiem, un pareizā juridiskā pamata noteikšana saskaņā ar VDAR var palīdzēt tirgotājam saprast, vai uz “līgumu”, ko tas noslēdz ar patērētāju, attiecas PTD. Praksē, ja tirgotājam patērētāju personas datu apstrāde ir jāpamato ar atsevišķu patērētāja piekrišanu vai citu juridisku pamatu saskaņā ar VDAR (izņemot juridisko pienākumu), līgumam, kura kontekstā šī apstrāde notiek, tiek piemērotas PTD prasības.

1.7. Līgumi, kuriem direktīva nav piemērojama

Kā paskaidrots iepriekšējā iedaļā, saskaņā ar grozījumiem, kas ar Direktīvu (ES) 2019/2161 izdarīti PTD 3. pantā, direktīva neattiecas uz līgumiem, kuros patērētājs nemaksā cenu vai – ja runa ir par tiešsaistes digitālā satura vai digitālo pakalpojumu līgumiem – kuros patērētājs nemaksā cenu un nesniedz tirgotājam personas datus.

Turklāt 3. panta 3. punktā ir uzskaitītas īpašas līgumu kategorijas, kas nav iekļautas direktīvas piemērošanas jomā. Piemēram, direktīva nav piemērojama līgumiem par finanšu pakalpojumiem, tostarp apdrošināšanu un ieguldījumiem. Nav iekļauti arī sociālie un veselības aprūpes pakalpojumi, azartspēles, daļlaika lietojuma tiesības un saistītie brīvdienu pakalpojumi. Pasažieru pārvadājumu pakalpojumi un komplekso ceļojumu līgumi (33) principā nav iekļauti, lai gan konkrēti noteikumi tiem tomēr tiek piemēroti.

Papildu skaidrojumi ir sniegti tālāk. Parasti visi izņēmumi ir jāinterpretē šauri (34).

1.7.1. Īres līgumi un būvniecības līgumi

3. pants 3. Šo direktīvu nepiemēro šādiem līgumiem: e) par nekustamā īpašuma vai tiesību nekustamajā īpašumā izveidi, iegādi vai nodošanu; f) par jaunu ēku būvēšanu, esošu ēku būtisku pārbūvi, dzīvojamo telpu īri apdzīvošanai;

Izņēmums, kas minēts e) apakšpunktā, attiecas uz vispārējo nekustamā īpašuma kategoriju, tostarp zemi, savukārt f) apakšpunkts attiecas uz ēkām.

Lai gan dzīvojamo telpu īre apdzīvošanai ir izslēgta no direktīvas darbības jomas, tajā ir ietverta neapdzīvojamu telpu īre. Tas ir skaidrots arī direktīvas 26. apsvērumā: “Pakalpojumu līgumi, jo īpaši saistībā ar piebūvju (piemēram, garāžu vai verandu) būvniecību un saistībā ar ēku remontu un atjaunošanu, kas nav būtiska pārbūve, būtu jāiekļauj šīs direktīvas darbības jomā , kā arī iekļauti ir līgumi par nekustamā īpašuma aģenta pakalpojumiem un līgumi par neapdzīvojamu telpu īri.”

— Piemēram, direktīva attiecas uz autostāvvietas vai svinību zāles nomu.

Būtu jānošķir būvniecības līgumi un pakalpojumu līgumi, kuri ir saistīti ar būvniecību. Lietā C-208/19 NK Tiesa norādīja, ka izņēmums, kas paredzēts 3. panta 3. punkta f) apakšpunktā, neattiektos uz līgumu starp arhitektu un patērētāju, saskaņā ar kuru arhitektam ir jāsagatavo jaunas ēkas būvniecības projekti. Lai gan projektēšana notiek pirms būvdarbiem, tas ir atsevišķs process, un patiesībā nav nekādas pārliecības, ka ēka vispār tiks uzbūvēta (35).

Turklāt, pamatojoties uz 2. panta 3. un 4. punktu un 16. panta pirmās daļas c) punktu, šādu līgumu nevar uzskatīt par tādu preču piegādi, kas izgatavotas pēc patērētāja specifikācijām vai ir nepārprotami personalizētas, pēdējās minētās normas nozīmē. Lai gan projektus varētu sniegt materiālā veidā uz papīra vai kā digitālu saturu, līguma priekšmets ir intelektuāls pakalpojums – arhitektūras projekts, un sekojošajai piegādei ir tikai papildu funkcija (36).

Ievērojot iepriekš minēto loģiku, PTD būtu jāpiemēro pakalpojumu līgumiem, kuri var būt saistīti ar būvniecību, bet veido atsevišķu procesu ar neatkarīgu nodevumu, piemēram, līgumiem, kuri noslēgti ar ģeometriem, līgumiem par interjera dizainu, ainavu plānošanu.

1.7.2. Kompleksie ceļojumi

3. pants 3. Šo direktīvu nepiemēro šādiem līgumiem: g) par kompleksiem pakalpojumiem, kā tie definēti 3. panta 2. punktā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2015/2302. Šīs direktīvas 6. panta 7. punktu, 8. panta 2. un 6. punktu un 19., 21. un 22. pantu mutatis mutandis piemēro kompleksiem pakalpojumiem, kā tie definēti 3. panta 2. punktā Direktīvā (ES) 2015/2302, attiecībā uz ceļotājiem, kā tie definēti minētās direktīvas 3. panta 6. punktā;

Daži direktīvas noteikumi attiecas uz komplekso ceļojumu līgumiem, kā tie definēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2015/2302 par kompleksajiem ceļojumiem (37), proti, noteikumi par dalībvalstu regulatīvo izvēli noteikt valodas prasības līgumā sniegtajai informācijai (6. panta 7. punkts); noteikumi par informāciju, kas tirgotājiem jāsniedz patērētājiem tieši pirms līguma noslēgšanas, izmantojot elektroniskus sakaru līdzekļus, tostarp informāciju par patērētāja pienākumu veikt samaksu (8. panta 2. punkts); noteikumi par dalībvalstu regulatīvo izvēli attiecībā uz piedāvājuma apstiprināšanu tādu distances līgumu gadījumā, kas noslēgti, izmantojot telefonu (8. panta 6. punkts); aizliegums iekasēt maksu par maksāšanas līdzekļu izmantošanu (19. pants); aizliegums izmantot tālruņu numurus, kuru maksa ir noteikta lielāka par pamata tarifu (21. pants); un prasība pēc skaidri paustas patērētāju piekrišanas papildu maksājumiem (22. pants).

Jāatzīmē, ka Komplekso ceļojumu direktīva regulē arī tā sauktos “saistītos ceļojumu pakalpojumus” (38), kuri ietver vismaz divus dažādus ceļojumu pakalpojumu veidus, kas iegādāti vienam un tam pašam ceļojumam vai brīvdienām, bet neveido kompleksu (šīs direktīvas nozīmē) un izriet no atsevišķu līgumu noslēgšanas ar atsevišķiem ceļojumu pakalpojumu sniedzējiem. PTD nosaka prasības par informācijas sniegšanu pirms līguma noslēgšanas un attiecas uz atsevišķajiem pakalpojumu līgumiem, kas ietver saistītu ceļojumu pakalpojumu, ievērojot direktīvas 3. panta 3. punktā un 16. panta pirmās daļas l) punktā noteiktos ierobežojumus. Piemēram, attiecībā uz līgumiem par pasažieru pārvadājumu pakalpojumiem tiek piemērotas tikai 8. panta 2. punktā un 19., 21. un 22. pantā noteiktās prasības (sīkāku informāciju sk. turpmāk 1.7.5. iedaļā).

1.7.3. Līgumi, kurus noslēdz valsts amatpersona

3. pants 3. Šo direktīvu nepiemēro šādiem līgumiem: i) līgumiem, ko saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktiem sagatavojusi valsts amatpersona, kurai saskaņā ar likumu ir jābūt neatkarīgai un objektīvai un kurai, sniedzot visaptverošu juridisku informāciju, ir jānodrošina, lai patērētājs līgumu noslēgtu, to rūpīgi izvērtējot no juridiskā aspekta un apzinoties tā likumīgo darbības jomu;

Direktīva nenosaka šajā normā minētās valsts amatpersonas. Tomēr tā paredz kritērijus, kam jāizpildās, lai līgums neietilptu direktīvas darbības jomā. Šis izņēmums attiecas tikai uz līgumiem, kurus sagatavojusi valsts amatpersona (piemēram, notārs), uz kuru saskaņā ar valsts tiesību aktiem attiecas visi 3. panta 3. punkta i) apakšpunkta nosacījumi:

— piemēram, izņēmums neattiektos uz līgumu, attiecībā uz kuru valsts amatpersona, kam ir likumā noteikts pienākums būt neatkarīgai un objektīvai, ir tikai apliecinājusi pušu identitāti.

Lai šis izņēmums būtu piemērojams, šķiet, nav nepieciešams, lai valsts tiesību aktos būtu noteikta prasība, ka attiecīgais līgums jānoslēdz, izmantojot valsts amatpersonas pakalpojumus. Izņēmums būtu jāpiemēro arī tad, ja viena vai abas līguma puses brīvprātīgi lūdz valsts amatpersonai izveidot līgumu starp tām (39).

1.7.4. Līgumi par precēm, kuras paredzētas tūlītējam patēriņam

3. pants 3. Šo direktīvu nepiemēro šādiem līgumiem: j) par pārtikas produktu, dzērienu un citu tādu preču piegādi, kuras paredzētas tūlītējam patēriņam mājsaimniecībā un kuras tirgotājs bieži un regulāri pats piegādā uz patērētāja mājām, uzturēšanās vietu vai darbavietu;

Šis izņēmums paredz, ka jābūt ievērotiem diviem nosacījumiem, proti:

(a) tirgotājam jāpiegādā preces “bieži un regulāri” un

(b) šīm precēm jābūt paredzētām “tūlītējam patēriņam mājsaimniecībā”.

Skaidra atsauce uz piegādi uz patērētāja “darbavietu” šajā normā liek domāt, ka faktiskajam preču patēriņam nav obligāti jānotiek mājās.

1.7.5. Pasažieru pārvadājumi

3. pants 3. Šo direktīvu nepiemēro šādiem līgumiem: k) par pasažieru pārvadāšanas pakalpojumiem, izņemot 8. panta 2. punktu un 19., 21. un 22. pantu;

Šis izņēmums ir grozīts ar Direktīvu (ES) 2019/2161, un 21. pants par “pamata tarifa” prasību telefona sakariem pēc līguma noslēgšanas tiek piemērots arī pasažieru pārvadājumiem (sīkāku informāciju sk. 9. iedaļā).

Lietā C-583/18 DB Vertrieb Tiesa nolēma, ka šis izņēmums neattiecas uz transporta atlaižu karšu pārdošanu, kas tādējādi ietilpst direktīvas darbības jomā.

Tiesa to kvalificēja kā “pakalpojumu līguma” veidu ar īpašu mērķi, kas pats par sevi nav tieši saistīts ar pasažieru pārvadājumu nodrošināšanu. Tā vietā līgums ar mērķi dot patērētājam tiesības uz cenas samazinājumu, ja pēc tam tiek noslēgti pasažieru pārvadājuma līgumi, un līgums par pasažieru biļetes iegādi ir divi līgumi, kas ir juridiski atšķirīgi viens no otra, tāpēc pirmo nevar uzskatīt par tādu līgumu, kas ir nesaraujami saistīts ar otro. Tādas kartes iegāde, kuras īpašnieks iegūst tiesības braukšanas biļešu pirkuma gadījumā izmantot samazinātas cenas, nebūt vēl nenozīmē, ka pēc tam tiks noslēgts līgums par pasažieru pārvadājumiem kā tādiem (40).

1.7.6. Automatizēta pārdošana

3. pants 3. Šo direktīvu nepiemēro šādiem līgumiem: l) līgumiem, kas noslēgti, izmantojot tirdzniecības automātus vai automatizētas komerciālas telpas;

Šis izņēmums attiecas uz līgumiem, kuri noslēgti patērētāja fiziskā klātbūtnē un vietā, kur prece vai pakalpojums tiek pārdots/sniegts ar automatizētiem līdzekļiem, piemēram, tirdzniecības automātiem, automatizētām degvielas uzpildes stacijām vai autostāvvietu iekārtām.

1.7.7. Daži ar elektroniskajiem sakariem saistīti līgumi

3. pants 3. Šo direktīvu nepiemēro šādiem līgumiem: m) līgumiem, kas noslēgti ar telekomunikāciju operatoriem, to noslēgšanai izmantojot publiskus telefona automātus, vai kas noslēgti, lai izmantotu vienu vienīgu patērētāja veiktu savienojumu pa telefonu, internetu vai faksu.

Šis noteikums atbrīvo divu veidu līgumus no direktīvas piemērošanas.

Pirmais PTD minētais veids ir līgumi, kas noslēgti ar elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem, to noslēgšanai izmantojot publiskus telefona automātus (taksofonus). Jēdziens “taksofons” nozīmē telefonu, kas pieejams sabiedrībai, kura izmantošanai kā maksāšanas līdzekli var izmantot monētas un/vai kredītkartes/debetkartes, un/vai priekšapmaksas kartes, ietverot kartes izmantošanai ar tālsarunu kodiem (41).

— Tā kā šis izņēmums attiecas uz līgumiem, kas noslēgti, “izmantojot” taksofonus, tam būtu jāietver gadījumi, kad līgums tiek noslēgts, piemēram, ievietojot monētas vai novelkot kredītkarti taksofonā, lai veiktu balss zvanu vai piekļūtu tālruņu katalogam vai citam uzziņu pakalpojumam, ko piedāvā tas pats operators.

— Izņēmums nebūtu jāpiemēro līgumiem, kas noslēgti ar taksofonu operatoriem, piemēram, iepriekš iegādājoties priekšapmaksas telekarti.

Direktīvas 3. panta 3. punkta m) apakšpunkta otrajai daļai par līgumiem, kuri noslēgti, lai izmantotu patērētāja veiktu “vienu vienīgu savienojumu”, ir plašāks tvērums. Atšķirībā no taksofonu lietošanas līgumiem neviena šāda veida līguma puse nav precizēta, kas liek domāt, ka tajos ir ietverti ne tikai līgumi ar elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem. Turklāt nekādi nav precizēts šāda veida līguma mērķis vai saturs.

Tādējādi šis izņēmums ietver, piemēram:

— līgumu par bezvadu piekļuves punkta (WAP) izmantošanu vienai interneta sesijai.

Turpretī izņēmums nebūtu jāpiemēro līgumiem par elektronisko sakaru pakalpojumiem (42), kas aptver noteiktu lietošanas laika periodu un/vai lietošanas apjomu, piemēram:

— līgumiem, kas noslēgti, iepriekš iegādājoties priekšapmaksas SIM karti mobilajiem pakalpojumiem vai piekļuves kodu vairākkārtējai lietošanai vai ilgtermiņa Wi-Fi piekļuves pakalpojumiem.

Šis izņēmums attiecas arī uz līgumiem, kas noslēgti ar paaugstinātas maksas pakalpojumu (PRS) sniedzējiem, t. i., tādu pakalpojumu sniedzējiem, kas tiek apmaksāti, izmantojot patērētāja telefona rēķinu (43), gadījumos, kad līgums ir noslēgts un vienlaicīgi pilnībā izpildīts, patērētājam veicot vienu zvanu vai nosūtot īsziņu uz PRS numuru; piemēri:

— zvans uz telefonu uzziņu dienestiem vai telebalsošana šovā.

Turpretī PTD ir piemērojama līgumiem, kuros balss zvans vai SMS uz PRS numuru ir veids, kā noslēgt līgumu, kas tiek izpildīts pēc tam, un samaksāt par to:

— piemēram, līgumiem, kas noslēgti, nosūtot SMS stāvvietu pakalpojumu sniedzējam.

Šādos gadījumos tirgotājam ir jāinformē patērētājs par balss zvana vai SMS uz PRS numuru izmaksām, jo šīs izmaksas veido attiecīgā līguma “cenu” direktīvas 6. panta 1. punkta e) apakšpunkta nozīmē. Turklāt saskaņā ar direktīvas 6. panta 1. punkta f) apakšpunktu ir jāsniedz informācija par līguma noslēgšanai izmantotā distances saziņas līdzekļa izmantošanas maksu, kas pārsniedz “pamata tarifu”. “Pamata tarifa” jēdziena interpretācija ir sīkāk aplūkota 8. iedaļā.

Tas, ka saskaņā ar 3. panta 3. punkta m) apakšpunktu direktīva netiek piemērota dažiem līgumiem, kas saistīti ar PRS, nenozīmē, ka uz tiem neattiecas patērētāju aizsardzības noteikumi. ES tiesiskais regulējums elektronisko sakaru jomā, jo īpaši Eiropas Elektronisko sakaru kodekss (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2018/1972 (44)), ļauj dalībvalstīm un attiecīgajām valsts regulatīvajām iestādēm pieņemt īpašus pasākumus, lai aizsargātu patērētājus attiecībā uz PRS. Līdz ar to vairākas dalībvalstis šajā jomā ir ieviesušas papildu aizsardzības pasākumus, tostarp patēriņa ierobežojumus, pienākumu zvana sākumā paziņot cenu utt.

1.8. Iespējams atbrīvojums zemas vērtības līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām

Direktīvas 3. panta 4. punkts ļauj dalībvalstīm nepiemērot direktīvu līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām un par ko patērētājam jāveic maksājums, kurš nepārsniedz 50 EUR vai zemāku vērtību, kā noteikts valsts tiesību aktos. Ja dalībvalsts izvēlas izmantot šo regulatīvo izvēli, pastāv risks, ka direktīvu var apiet tirgotāji, kuri var nolemt mākslīgi sadalīt vienu līgumu, kas pārsniedz noteikto slieksni, vairākos līgumos. Kā paskaidrots 28. apsvērumā: “Ja patērētājs vienlaikus noslēdz divus vai vairāk līgumus saistītās jomās, lai piemērotu šo slieksni, būtu jāņem vērā to kopējā vērtība.” Šis princips attiektos uz:

— piemēram, katras triloģijas grāmatas pārdošanu saskaņā ar trim atsevišķiem līgumiem vai auskaru pāra pārdošanu saskaņā ar diviem atsevišķiem līgumiem vienlaicīgi.

Attiecībā uz ilgtermiņa līgumiem (abonementiem) šā izņēmuma piemērošanā vērā ņemamā summa ir kopējā summa, kuru patērētājs apņemas maksāt, noslēdzot līgumu, t. i., ikmēneša maksājumu vai maksu kopsumma līgumā noteiktajā līguma darbības laikā, ieskaitot visus “bezmaksas” periodus.

1.9. Noteikumi publiskām izsolēm

Direktīva attiecas uz izsolēm, ievērojot īpašus noteikumus par “atklātu izsoli”, kas definēta 2. panta 13. punktā kā “pārdošanas metode, kad tirgotājs piedāvā preces vai pakalpojumus patērētājiem, kuri personīgi ierodas vai kuriem ir dota iespēja personīgi ierasties izsolē , pārredzamā un konkurējošā cenu piedāvāšanas procedūrā, kuru vada izsolītājs un kurā izsoles uzvarētājam ir pienākums pirkt attiecīgās preces vai pakalpojumus”.

Attiecībā uz atklātām izsolēm 6. panta 3. punkts ļauj aizstāt tirgotāja, kurš pārdod preces vai pakalpojumus, identitāti, kontakta ziņas un reģistrācijas un uzņēmējdarbības vietas fizisko adresi ar izsolītāja datiem. Turklāt saskaņā ar 16. panta pirmās daļas k) punktā noteikto izņēmumu nav tiesību atteikties no atklātā izsolē noslēgtiem līgumiem.

Atklātā izsolē būtu jādod iespēja patērētājiem piedalīties klātienē, pat ja ir iespējams arī solīt tiešsaistē vai izmantojot telefonu. Turpretī tiešsaistes izsoles bez iespējas piedalīties klātienē nebūtu jāuzskata par atklātām izsolēm.

Direktīvas 24. apsvērums skaidro, ka “Izsole, kuras mērķiem patērētāji un tirgotāji izmanto tiešsaistes platformu, nebūtu jāuzskata par atklātu izsoli šīs direktīvas nozīmē”. Attiecīgi uz tiešsaistes izsolēm būtu pilnībā jāattiecina direktīva tādos jautājumos kā informācija, kas sniedzama pirms līguma noslēgšanas, kad patērētājam līgums (cenas piedāvājums) vēl nav saistošs, un atteikuma tiesības.

— Iepriekš minētā izņēmuma robežu piemērs ir tiešsaistes platforma, kas piedāvā pārdošanai patērētājiem dažādas preces, piemēram, transportlīdzekļu daļas, mazus aparātus, instrumentus, elektroniku un mēbeles. Pat ja darījumus var noslēgt izsoles veidā, kurā preču pārdošanas cena tiek noteikta, pamatojoties uz cenas piedāvājumiem, kas tiek izteikti papildus sākuma cenai, to nevar uzskatīt par “atklātu izsoli”. Tādējādi patērētāji patur tiesības atsaukt izteikto cenas piedāvājumu PTD noteiktajos termiņos.

2. Ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi

2.1. Līgumi, kas noslēgti ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām

Ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi 2. panta 8. punktā ir definēti šādi:

2. pants 8) “ārpus uzņēmuma telpām noslēgts līgums” ir jebkurš starp tirgotāju un patērētāju noslēgts līgums, kas: (a) noslēgts, fiziski klātesot tirgotājam un patērētājam vietā, kas nav tirgotāja uzņēmējdarbības telpās; (b) kura piedāvājumu patērētājs izteicis tādos pašos apstākļos, kā minēts a) apakšpunktā;

Uzņēmuma telpas 2. panta 9. punktā ir definētas šādi:

2. pants 9) “uzņēmuma telpas” ir: (a) jebkuras nepārvietojamas mazumtirdzniecības telpas, kurās tirgotājs veic pastāvīgu darbību; vai (b) jebkuras pārvietojamas mazumtirdzniecības telpas, kurās tirgotājs parasti veic darbību;

Direktīvas 22. apsvērumā ir sniegti vairāki piemēri tam, kas būtu jāuzskata par “uzņēmuma telpām”. No vienas puses, jēdziens ietvertu “veikalus, stendus vai kravas automašīnas, kā arī tirgus būdas un stendus gadatirgos, ja tirgotājs tos izmanto kā pastāvīgu vai parastu vietu uzņēmējdarbības veikšanai”.

Līdzīgi mazumtirdzniecības telpas, kurās tirgotājs veic sezonālu uzņēmējdarbību, piemēram, tūrisma sezonas laikā slēpošanas vai pludmales kūrortā, būtu jāuzskata par uzņēmuma telpām, jo tirgotājs uzņēmējdarbību šajās telpās veic regulāri.

No otras puses, sabiedriskas vietas, piemēram, ielas, iepirkšanās centri, pludmales, sporta nodarbību ēkas un sabiedriskais transports, ko tirgotājs savai uzņēmējdarbībai izmanto ārkārtas gadījumos, nav uzņēmuma telpas. Privāti mājokļi vai (patērētāju) darbavietas arī nebūtu jāuzskata par uzņēmuma telpām.

Līgumi, kuri ir noslēgti laikā, kad tirgotājs apmeklē patērētāja mājas vai darba vietu, ir ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi neatkarīgi no tā, vai apmeklējumu pieprasījis patērētājs vai ne. Pirms šāda līguma ārpus uzņēmuma telpām noslēgšanas var veikt sagatavošanās darbības:

— piemēram, tirgotāja pārstāvja (tehniķa) apmeklējums patērētāja dzīvesvietā, kura mērķis ir vienlaikus pārdot un uzstādīt iekārtu vai ierīci, ir ārpus uzņēmuma telpām noslēgts pakalpojumu līgums neatkarīgi no tā, ka patērētājs iepriekš bija pieprasījis (rezervējis) šādu apmeklējumu pēc tam, kad bija personīgi apmeklējis tirgotāja veikalu.

— Turpretī, ja līgums faktiski ir noslēgts klienta apmeklējuma laikā veikalā vai izmantojot distances saziņas līdzekļus, turpmākais tehniķa apmeklējums, kura mērķis ir uzstādīt nepieciešamo aprīkojumu patērētāja dzīvesvietā, nav iemesls pārkvalificēt līgumu par līgumu, kas noslēgts ārpus uzņēmuma telpām.

Lietā C-485/17 Verbraucherzentrale Berlin (45) Tiesa apstiprināja, ka vārds “parasti” 2. panta 9. punkta b) apakšpunkta nozīmē ir jāsaprot kā atsauce uz “parasto raksturu”, kāds piemīt attiecīgās darbības veikšanai konkrētajās telpās. Šā jēdziena piemērošanā nepieciešams izvērtēt katru gadījumu atsevišķi, jo īpaši ņemot vērā pārdoto preču vai pakalpojumu veidu un konkrētā tirgotāja komercpraksi.

Konkrētāk, Tiesa izvērtēja situāciju, kad tirgotājs gadatirgū vada stendu, kurā viņš dažas dienas ik gadu veic savu saimniecisko darbību. Tā nolēma, ka šāds stends ir “uzņēmuma telpas”, ja, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus saistībā ar šo saimniecisko darbību, jo īpaši stenda izskatu un informāciju, kas tiek izplatīta paša gadatirgus teritorijā, samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs patērētājs varētu pamatoti pieņemt, ka tirgotājs tur veic savu saimniecisko darbību un aicinās viņu noslēgt līgumu (46).

Turklāt Tiesa apstiprināja, ka secinājumi, ko tā agrāk izdarījusi lietā C-423/97 Travel-Vac, S.L. attiecībā uz iepriekšējās Padomes Direktīvas 85/577/EEK interpretāciju, joprojām ir aktuāli. Minētajā spriedumā Tiesa īpaši norādīja, ka:

“Attiecībā uz jautājumu, vai līgums tika noslēgts ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām, ir jāatzīmē, ka šis jēdziens attiecas uz telpām, kurās tirgotājs parasti veic savu uzņēmējdarbību un kuras ir skaidri noteiktas kā telpas, kur veic pārdošanu sabiedrībai .” (47)

Attiecīgi, ja tirgotājs preču un pakalpojumu pārdošanai izmanto tādas telpas, kuras “parasti neizmanto” šim nolūkam un kuras nav skaidri noteiktas kā telpas, kur veic pārdošanu sabiedrībai, ar patērētājiem noslēgtie līgumi, visticamāk, ir ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi.

— Piemēram, preču pārdošana pasākumos (sanāksmēs, semināros, ballītēs u. c.), kas tiek organizēti restorānos, kafejnīcās vai viesnīcās, kuri tiek iznomāti attiecīgā pasākuma vajadzībām, visticamāk, ir ārpus uzņēmuma telpām noslēgts līgums.

Līguma klasificēšana par ārpus uzņēmuma telpām noslēgtu līgumu ir atkarīga no līguma noslēgšanas apstākļiem. Tirgotājs apzinās savas darbības būtību, un viņam būtu jārīkojas saskaņā ar noteikumiem, kuri reglamentē vai nu līgumus, kas noslēgti uzņēmuma telpās, vai nu līgumus, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām. Jebkuri strīdi par to, vai, piemēram, atteikuma tiesības bija piemērojamas, jo līgums bija jāuzskata par ārpus uzņēmuma telpām noslēgtu līgumu, ir jāizvērtē katrā gadījumā atsevišķi.

2.2. Līgumi, kas noslēgti pēc patērētāja uzrunāšanas ārpus uzņēmuma telpām

2. pants 8) “ārpus uzņēmuma telpām noslēgts līgums” ir jebkurš starp tirgotāju un patērētāju noslēgts līgums, kas: (..) (c) kas noslēgts tirgotāja uzņēmuma telpās vai izmantojot jebkurus distances saziņas līdzekļus tūlīt pēc tam, kad patērētājs ticis personīgi un individuāli uzrunāts vietā, kas nav tirgotāja uzņēmuma telpas, vienlaikus fiziski klātesot tirgotājam un patērētājam; vai (..)

Direktīvas 2. panta 8. punkta c) apakšpunktā ir sniegts vēl viens ārpus uzņēmuma telpām noslēgtu līgumu piemērs. Šajā normā minētie jēdzieni “personīgi un individuāli uzrunāts” būtu jāpiemēro piedāvājumiem un līdzīgiem komerciāliem paziņojumiem (neatkarīgi no to juridiskās klasifikācijas), kuri tiek formalizēti līgumā tūlīt pēc tam tirgotāja uzņēmuma telpās vai izmantojot jebkādus distances saziņas līdzekļus.

Lai šo normu piemērotu, tirgotāja piedāvājumam vajadzētu būt adresētam konkrētam patērētājam, piemēram:

— tirgotāja pārstāvis vēršas pie konkrētā patērētāja uz ielas ar piedāvājumu abonēt ikmēneša žurnālu, un līgums tiek nekavējoties parakstīts tirgotāja tuvumā esošajās uzņēmuma telpās.

— Turpretī tikai reklāmas bukletu izplatīšana uz ielas pie tirgotāja telpām bez atsevišķu patērētāju individuālas uzrunāšanas vien nebūtu uzskatāma par “personīgu un individuālu” patērētāja uzrunāšanu šīs normas izpratnē.

Turklāt, lai šo normu piemērotu, līgums būtu jānoslēdz nekavējoties. Līgums netiek noslēgts nekavējoties, ja patērētājs atstāj tirgotāja telpas pēc tam, kad ir ieaicināts tajās, un atgriežas pēc savas iniciatīvas vēlāk, piemēram, nākamajā dienā, pēc tam, kad ir izskatījis piedāvājumu.

Lietā C-465/19 B & L Elektrogeräte GmbH Tiesa nosprieda, ka kopīgo eju, kurā atrodas izstāžu zālē esošie dažādie stendi un kurā atrodas tirgotāja stends (kas pats tika atzīts par “uzņēmuma telpām”), nevar uzskatīt par “uzņēmuma telpām”, ciktāl šī eja ved uz visiem tirgotāju stendiem, kas atrodas šajā zālē. Tāpēc, ja tirgotājs uzrunā patērētāju tādā gadatirgus kopējā telpā un tā rezultātā līgums nekavējoties pēc tam tiek noslēgts stendā, kuru tirgotājs vada, tas ir “ārpus uzņēmuma telpām noslēgts līgums” PTD 2. panta 8. punkta nozīmē (48).

2.3. Tirgotāja organizētas ekskursijas laikā noslēgti līgumi

2. pants 8) “ārpus uzņēmuma telpām noslēgts līgums” ir jebkurš starp tirgotāju un patērētāju noslēgts līgums, kas: (..) (d) kas noslēgts ekskursijas laikā, ko tirgotājs organizē ar mērķi patērētājam reklamēt un pārdot preces vai pakalpojumus [vai kā rezultāts ir preču vai pakalpojumu reklamēšana patērētājam];

Direktīvas 2. panta 8. punkta d) apakšpunktā ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi tiek definēti kā līgumi, kas noslēgti tirgotāja organizētas ekskursijas laikā neatkarīgi no tā, vai šādi līgumi tiek slēgti ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām vai tajās.

Turklāt direktīva precizē, ka tā attiecas uz ekskursijām, kuru “mērķis” un “rezultāts” ir preču reklamēšana un pārdošana patērētājam, t. i., nav nozīmes tam, vai patērētājs ir iepriekš informēts par paredzēto preču pārdošanu ekskursijas laikā.

“Ekskursijas” jēdziens ietver ceļojumus, kas saistīti ar apskates vietu apmeklēšanu vai citām ar atpūtu saistītām nodarbēm, vai ceļojumus uz tādām vietām kā restorāni, kafejnīcas vai viesnīcas, kur tiek organizēts tirdzniecības pasākums ārpus uzņēmuma telpām. Piemērojot šo jēdzienu, nav nozīmes tam, vai tirgotājs, kas pārdod produktus ekskursijas laikā, pats organizē pārvadājumus vai ir vienojies ar transporta uzņēmumu:

— piemēram, ja tirgotājs ir vienojies ar ekskursijas organizētāju, ka tas nodrošinās, ka ekskursijas laikā tūristi tiek ievesti arī viņa veikalā, veikalā noslēgtie līgumi, visticamāk, ir ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi, neskatoties uz to, ka attiecīgais veikals ir šā tirgotāja uzņēmuma telpas.

— Turpretī transfera pakalpojumi, kurus organizē tirdzniecības centrs un kuru vienīgais mērķis ir atvest potenciālos klientus uz tirdzniecības centru, ir tikai papildinājums galvenajam darbības mērķim (t. i., preču un pakalpojumu pārdošanai), un tos nevajadzētu uzskatīt par “ekskursiju” direktīvas 2. panta 8. punkta izpratnē.

3. Patērētāju informēšana

3.1. Vispārīgās prasības

3.1.1. Ievads

Prasības par informēšanu pirms līguma noslēgšanas ir noteiktas direktīvas 5. līdz 8. pantā. Tās ir definētas atsevišķi 5. panta 1. punktā attiecībā uz uzņēmuma telpās noslēgtiem līgumiem un 6. panta 1. punktā attiecībā uz ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem un distances līgumiem. Prasības ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem un distances līgumiem ir plašākas un balstās uz prasībām, kas noteiktas uzņēmuma telpās noslēgtiem līgumiem. Papildu īpašas informēšanas prasības līgumiem, kas noslēgti tiešsaistes tirdzniecības vietās, ir izklāstītas 6.a pantā, kas ir iekļauts PTD ar Direktīvu (ES) 2019/2161.

Informēšanas prasības attiecībā uz atteikuma tiesībām saskaņā ar 6. panta 1. punkta h)–k) apakšpunktu ir apskatītas atsevišķi 5. iedaļā.

3.1.2. Informācijas skaidrība un saikne ar NKD

NKD 7. pants aizliedz maldinošu noklusēšanu, t. i., komercpraksi, kurā tiek noklusēta “būtiska informācija, kas vidusmēra patērētājam ir vajadzīga, lai varētu pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu [par darījumu]”, vai šāda informācija ir sniegta neskaidri, nesaprotami, divdomīgi vai nepiemērotā laikā, ja šāda prakse liek vidusmēra patērētājam pieņemt tādu lēmumu par darījumu, kuru viņš citādi nebūtu pieņēmis. Direktīvas 7. panta 4. punkts nosaka informēšanas prasības attiecībā uz “uzaicinājumu veikt pirkumu”, kas ir komerciālās saziņas forma, kura ietver informāciju par produkta īpašībām un cenu, tādējādi aptverot arī darījuma posmu, kas norisinās pirms līguma noslēgšanas.

Patērētāju tiesību direktīva posmu pirms līguma noslēgšanas regulē sīkāk nekā NKD. PTD 5. un 6. pants ietver visas informēšanas prasības, kas noteiktas NKD 7. panta 4. punktā (49). Tāpēc, sniedzot informāciju pirms līguma noslēgšanas saskaņā ar PTD, tirgotājs ievēro arī īpašās informēšanas prasības attiecībā uz uzaicinājumu veikt pirkumu, kas noteiktas NKD 7. panta 4. punktā. Tas neskar citu pārredzamības un taisnīguma prasību piemērošanu saskaņā ar NKD.

Gan PTD 5. panta 1. punkts, gan 6. panta 1. punkts nosaka, ka informācija jāsniedz “skaidri un saprotami”. Direktīvas 34. apsvērums precizē, ka, sniedzot informāciju pirms līguma noslēgšanas, “tirgotājam, cik vien ir viņa spēkos to saprātīgi paredzēt, būtu jāņem vērā specifiskas tādu patērētāju vajadzības, kuri ir īpaši neaizsargāti savu garīgo, fizisko vai psiholoģisko traucējumu, vecuma vai lētticības dēļ. Tomēr šādu specifisku vajadzību ņemšanai vērā nebūtu jānoved pie dažāda līmeņa patērētāju aizsardzības”.

Turklāt saskaņā ar NKD 7. panta 2. punkta vispārīgajiem noteikumiem tirgotājiem ir jānodrošina, lai informācija būtu saprotama un savlaicīga, t. i., pirms līguma noslēgšanas sniegtās attiecīgās informācijas sniegšanas metodei un brīdim jābūt tādiem, lai vidusmēra patērētājs varētu pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu par darījumu.

Attiecībā uz ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem PTD 7. panta 1. punktā papildus noteikts, ka informācijai pirms līguma noslēgšanas jābūt “salasāmai, vienkāršā un skaidri saprotamā valodā”, savukārt attiecībā uz distances līgumiem PTD 8. panta 1. punktā ir noteikts, ka informācija ir jādara pieejama patērētājam “izmantotajiem distances saziņas līdzekļiem atbilstīgā veidā, vienkāršā un skaidri saprotamā valodā. Ciktāl minēto informāciju sniedz uz pastāvīga informācijas nesēja, tā ir salasāma”.

Nepietiek ar to, ka obligātā informācija pirms līguma noslēgšanas tiek sniegta tikai kā daļa no vispārīgajiem noteikumiem, kam patērētājam varētu būt jāpiekrīt pirms darījuma procesa turpināšanas (50). Prasība sniegt informāciju “skaidri un saprotami” nozīmē, ka ir jāpievērš patērētāja uzmanība obligātās informācijas atsevišķajiem elementiem.

Tiešsaistes kontekstā tirgotājiem obligātā informācija ir jādara viegli pieejama un labi redzama patērētājiem. Tās apjoma dēļ varbūt nebūs iespējams sniegt obligāto informāciju patērētājiem “skaidri un saprotami” vienā lapā. Būtu jāizvairās no pārāk garām lapām, kurās patērētājiem būtu daudz jāritina uz leju, lai izlasītu visu saturu.

Tā vietā būtu jāsniedz dažādie pirms līguma noslēgšanas sniedzamās informācijas elementi tajā brīdī, kad tiem ir vislielākā nozīme līguma noslēgšanas procesā, patērētājam pārejot no vienas tiešsaistes saskarnes lapas uz citu. Ja nepieciešams, informācijai par konkrētām tēmām jābūt vairākās kārtās, ar labi pamanāmu rādītāju, kas izvietots pirmajā lapā un ved uz saistīto lapu, kurā ir sniegta visa informācija par attiecīgo tematu (51).

Papildu noformēšanas prasības distances līgumiem, kas noslēgti, izmantojot elektroniskos līdzekļus, ir noteiktas direktīvas 8. panta 2. punktā, kā sīkāk aplūkots 4.2.4. iedaļā.

3.1.3. Informācija, kas “jau skaidri izriet no konteksta”

Attiecībā uz uzņēmuma telpās noslēgtiem līgumiem 5. pants ļauj tirgotājiem nesniegt informāciju, kas “jau skaidri izriet no konteksta”.

Informācijas, kas “jau skaidri izriet no konteksta”, jēdziens tiek izmantots arī NKD 7. panta 2. punktā (52). Piemēram, tirgotāja fizisko adresi un identitāti varētu uzskatīt par “acīmredzamu vai jau skaidri izrietošu no konteksta”, jo patērētāji parasti zina tā veikala vai restorāna adresi, kuru viņi apmeklē.

3.1.4. Informēšanas prasības citos ES tiesību aktos

Direktīva ir transversāla. Tā papildina ar konkrētiem produktiem un nozarēm saistītos patērētāju aizsardzības noteikumus, jo īpaši attiecībā uz informēšanas prasībām.

Saskaņā ar PTD 3. panta 2. punktu (53) tā neietekmē informēšanas prasību piemērošanu saskaņā ar citiem konkrētu nozaru ES tiesību aktiem. Tie ietver Vispārīgo datu aizsardzības regulu (ES) 2016/679 un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2002/58/EK par e-privātumu (54), kuras ir jo īpaši svarīgas tiešsaistes pārdošanā attiecībā uz tādiem jautājumiem kā informācija par datu apstrādi un datu subjektu piekrišana savu personas datu apstrādei, ja tā nepieciešama.

Turklāt Eiropas Elektronisko sakaru kodeksā (“EESK”, Direktīva (ES) 2018/1972) un Komisijas Īstenošanas regulā (ES) 2019/2243 (55) par līguma kopsavilkuma veidni ir noteiktas papildu informēšanas prasības attiecībā uz elektronisko sakaru pakalpojumiem.

EESK 102. panta 1. punkts, atsaucoties uz PTD 5. un 6. pantu un EESK VIII pielikumu, precizē informāciju, kas publiski pieejamu elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem būtu jāsniedz, pirms patērētājs uzņemas saistības saskaņā ar līgumu vai citu attiecīgu piedāvājumu. Publiski pieejamo elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem ir arī pienākums nodrošināt patērētājiem kodolīgu un viegli lasāmu līguma kopsavilkumu (EESK 102. panta 3. punkts un Īstenošanas regula (ES) 2019/2243). Tomēr ar līguma kopsavilkuma nodrošināšanu vien netiek pilnībā izpildīti visi pienākumi attiecībā uz informācijas sniegšanu pirms līguma noslēgšanas, kas paredzēti EESK 102. panta 1. punktā un VIII pielikumā.

Papildu informēšanas prasības ir noteiktas arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2010/13/ES (56) par audiovizuālo mediju pakalpojumiem, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2009/72/EK (57) attiecībā uz elektroenerģiju, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2009/73/EK (58) attiecībā uz dabasgāzi utt. (59)

PTD 6. panta 8. punktā ir īpaši aplūkota saistība starp informēšanas prasībām, kas noteiktas šajā direktīvā, un informēšanas prasībām, kas ietvertas Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2006/123/EK (60) par pakalpojumiem un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2000/31/EK (61) par e-komerciju. Pirmkārt, tajā ir norādīts, ka informēšanas prasības šajos trīs instrumentos cita citu papildina. Otrkārt, tajā ir paskaidrots, ka, ja šo divu direktīvu normas par “saturu un veidu, kādā informācija ir jāsniedz”, ir pretrunā kādai PTD normai, tad noteicošā ir PTD norma (62).

3.1.5. Papildu informēšanas prasību noteikšana

Saskaņā ar PTD 4. pantu: “Dalībvalstis savos valsts tiesību aktos nepatur spēkā vai neievieš noteikumus, kuri atšķiras no šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem, tostarp stingrākus vai mazāk stingrus noteikumus, lai nodrošinātu atšķirīgu patērētāju aizsardzības līmeni, ja vien šajā direktīvā nav paredzēts citādi.”

Viena no atkāpēm no šīs pilnīgās saskaņošanas pieejas ir 5. panta 4. punkts, kas ļauj dalībvalstīm pieņemt vai paturēt spēkā prasības par papildu informācijas sniegšanu pirms līguma noslēgšanas attiecībā uz uzņēmuma telpās noslēgtiem līgumiem.

Lai gan informēšanas prasības attiecībā uz ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem un distances līgumiem principā ir izsmeļošas, tajā pašā laikā saskaņā ar direktīvas 6. panta 8. punktu un 12. apsvērumu dalībvalstis var noteikt papildu informēšanas prasības saskaņā ar Pakalpojumu direktīvu 2006/123/EK un E-komercijas direktīvu 2000/31/EK.

Attiecīgā E-komercijas direktīvas norma šajā ziņā ir 5. pants, kurā noteikts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, lai pakalpojumu sniedzējs pakalpojuma saņēmējiem un kompetentajām iestādēm sniegtu viegli, tieši un pastāvīgi pieejamu vismaz minētajā pantā noteikto informāciju. E-komercijas direktīvas 10. pants nosaka papildu informēšanas prasības attiecībā uz līguma noslēgšanas procedūru.

Savukārt Pakalpojumu direktīvas 22. panta 1.–4. punktā ir noteiktas īpašas prasības informācijai, kas pakalpojumu sniedzējiem jādara pieejama pakalpojumu saņēmējiem, kā arī prasība paziņot šo informāciju skaidrā, nepārprotamā veidā un savlaicīgi. Turklāt 22. panta 5. punkts nosaka, ka tas “neliedz dalībvalstīm paredzēt papildu prasības attiecībā uz informāciju, kas piemērojamas pakalpojumu sniedzējiem to teritorijā”.

Papildu informēšanas prasību noteikšana saskaņā ar PTD 6. panta 8. punktu ir viena no regulatīvajām izvēlēm, par kuru dalībvalstīm saskaņā ar 29. pantu ir jāinformē Komisija. Komisija šo informāciju publicē tiešsaistē (63).

3.1.6. Izņēmums attiecībā uz ikdienas darījumiem

Direktīvas 5. panta 3. punkts ļauj dalībvalstīm nepiemērot 5. panta 1. punktā paredzētās prasības par informācijas sniegšanu pirms līguma noslēgšanas attiecībā uz uzņēmuma telpās noslēgtiem līgumiem, “kas saistīti ar ikdienas darījumiem un kas tiek izpildīti nekavējoties to noslēgšanas brīdī”.

Pēc būtības šo darījumu priekšmets, visticamāk, būs zemu izmaksu vienumi. Viens acīmredzams piemērs ir tūlītējai lietošanai paredzētu pārtikas produktu un dzērienu, piemēram, uzkodu, maltīšu līdzņemšanai, iegāde.

Turklāt 5. panta 3. punkts var attiekties arī uz noteiktiem pakalpojumiem, ne tikai uz precēm. Šajā ziņā būtisks ir otrs 5. panta 3. punktā minētais kritērijs, t. i., prasība, ka līgumam jātiek izpildītam nekavējoties tā noslēgšanas brīdī.

— Šādu iespējamo ikdienas pakalpojumu piemēri ir apavu tīrīšanas pakalpojumi, kas tiek sniegti uz ielas, un kinoteātra pakalpojumi, ja biļete tiek iegādāta (t. i., ja līgums tiek noslēgts) tieši pirms filmas skatīšanās.

3.1.7. Pirms līguma noslēgšanas sniedzamās informācijas saistošais raksturs

Direktīvas 6. panta 5. punktā attiecībā uz tās informācijas saistošo raksturu, kura sniedzama pirms līguma noslēgšanas saskaņā ar 6. panta 1. punktu, ir teikts: “5. Šā panta 1. punktā minētā informācija ir distances līguma vai ārpus uzņēmuma telpām noslēgta līguma neatņemama daļa, un to nemaina, ja vien līgumslēdzējas puses nav skaidri vienojušās citādi.”

Attiecīgi tirgotāja tīmekļa vietnē sniegtajai informācijai vajadzētu būt saistošai līgumslēdzējām pusēm, un, ja tirgotājs vēlas mainīt kādu no tās elementiem, viņam jāsaņem skaidra patērētāja piekrišana:

— piemēram, līgumslēdzējas puses e-pasta sarakstē varētu skaidri vienoties par citu preču piegādes laiku, nekā norādīts tirgotāja tīmekļa vietnē,

— savukārt vispārīgajos noteikumos ietverta norma, kas nosaka, ka tirgotājs var atkāpties no tīmekļa vietnē sniegtās informācijas, neatbilstu prasībai par pušu skaidru vienošanos.

Direktīvas 6. panta 5. punkts neattiecas uz izmaiņām līguma noteikumos pēc tā noslēgšanas. Ja šādu izmaiņu pamatā ir līguma noteikumi, ir piemērojama Negodīgu līguma noteikumu direktīva (64).

3.1.8. Papildu prasības par valodu

Saskaņā ar 6. panta 7. punktu dalībvalstis var noteikt valodas prasības attiecībā uz informāciju, kas iekļaujama ārpus uzņēmuma telpām noslēgtos / distances līgumos (65).

Ja šī regulatīvā izvēle ir izmantota, attiecīgās prasības, piemēram, prasība sniegt informāciju attiecīgās dalībvalsts oficiālajā valodā, attiektos uz pārrobežu tirgotājiem, ievērojot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (66) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (regula “Roma I”), noteikumus. Tās 6. pantā ir paredzēts, ka gadījumā, ja tirgotājs veic savas darbības patērētāja pastāvīgās mītnesvietas valstī vai ja viņš šādas darbības vērš uz šo valsti vai vairākām valstīm, tostarp uz šo valsti, līgumam piemērojamie tiesību akti ir tās valsts tiesību akti, kurā patērētājs pastāvīgi dzīvo.

Ja līgumslēdzējas puses ir izvēlējušās citus tiesību aktus, šī izvēle nevar liegt patērētājam aizsardzību, ko viņam nodrošina patērētāja mītnesvietas valsts obligātie noteikumi. Tāpēc arī šajā situācijā, ja tirgotājs savu darbību vērš uz patērētājiem dalībvalstī, kura ir noteikusi valodas prasības saskaņā ar PTD 6. panta 7. punktu, tirgotājam ir jāsniedz patērētājiem līguma informācija attiecīgās dalībvalsts pieprasītajā valodā, ja šis ar valodu saistītais pienākums tiek uzskatīts par obligātām “līgumsaistībām” saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

Jēdzienu “komercdarbības vai profesionālās darbības “vēršana” uz patērētāja valsti” EST apskatīja apvienotajās lietās C-585/08 un C-144/09 Peter Pammer un Hotel Alpenhof GmbH. Šajā spriedumā ir noteikti vairāki kritēriji, pēc kuriem nosaka, vai tīmekļa vietne ir “vērsta” uz konkrētu dalībvalsti, piemēram, dažādu valodu vai valūtu lietošana tīmekļa vietnē (67).

Jāņem vērā, ka šī PTD paredzētā regulatīvā iespēja papildina ar konkrētām nozarēm un produktiem saistītos Savienības tiesību aktus, kas ļauj dalībvalstīm noteikt valodas prasības attiecībā uz brīdinājumiem vai instrukcijām, kas saistīti, piemēram, ar rotaļlietām (68) vai radioiekārtām (69). Turklāt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2019/771 (70) ļauj noteikt valodu prasības attiecībā uz preču komercgarantijām.

3.1.9. Pierādīšanas pienākums

Tā kā tirgotājam, kas nesniedz direktīvā prasīto konkrēto informāciju, tiek piemērotas dažādas sankcijas, kas noteiktas direktīvā (papildus sankcijām, kas var tikt piemērotas saskaņā ar valsts tiesību aktiem), tās 6. panta 9. punkts satur ļoti svarīgu normu, kas nosaka, ka attiecībā uz distances līgumiem un ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem “Tas ir tirgotāja pienākums pierādīt šajā nodaļā noteikto informēšanas prasību izpildi”.

Lai gan netiek izslēgta iespēja pierādīt faktus, izmantojot citus līdzekļus, tirgotāja situācija acīmredzami kļūst vājāka, ja līguma apstiprinājumā pastāvīgā datu nesējā, kuram saskaņā ar 7. panta 1.–2. punktu vai 8. panta 7. punktu (apskatīts 4.4. iedaļā) vienmēr ir jāiekļauj 6. panta 1. punktā paredzētā informācija, ja vien tā jau nav sniegta pastāvīgā datu nesējā, nav prasītās informācijas.

3.2. Kopīgas prasības uzņēmuma telpās noslēgtiem un distances / ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem

3.2.1. Galvenās īpašības

Direktīvas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 6. panta 1. punkta a) apakšpunkts “preču vai pakalpojumu galvenās īpašības tādā mērā, cik tas ir piemēroti informācijas nesējam un precēm vai pakalpojumiem;”

Lai gan šajā informēšanas prasībā ir skaidri minētas “preces un pakalpojumi”, saskaņā ar direktīvas 5. panta 2. punktu un 6. panta 2. punktu tā attiecas arī uz komunālajiem pakalpojumiem un tiešsaistes digitālo saturu.

Tāds pats pienākums ir noteikts NKD 7. panta 4. punktā, kas nosaka informēšanas prasības “uzaicinājumam veikt pirkumu”. Attiecīgi, lai izvēlētos galvenās īpašības, kas jāpaziņo patērētājam, tirgotājiem būtu jāpiemēro tāda pati pieeja kā NKD kontekstā, t. i., jāinformē par tām īpašībām, kas patērētājiem ir jāzina, lai pieņemtu uz informāciju balstītus lēmumus par pirkuma veikšanu. Informācija par preču galvenajām īpašībām var būt pieejama uz to iepakojuma vai marķējumā, ko patērētājs var apskatīt. Attiecībā uz sarežģītākām precēm var būt nepieciešams sniegt papildu informāciju, lai norādītu to galvenās īpašības.

Jo īpaši ir jāpaziņo patērētājiem visas produkta īpašības un ierobežojošie nosacījumi, kurus vidusmēra patērētājs parasti negaida no noteiktās kategorijas vai veida precēm vai pakalpojumiem, jo tie īpaši var ietekmēt viņu lēmumus par darījumiem (71).

Attiecībā uz visiem līgumiem, kuros patērētājs sniedz personas datus, neatkarīgi no tā, vai maksājums ir vai nav veicams, tirgotājam ir jāinformē patērētājs par apstrādes mērķiem brīdī, kad tiek iegūti personas dati.

3.2.2. Tirgotāja identitāte un kontakta ziņas

5. panta 1. punkts b) tirgotāja identitāte, piemēram, viņa tirdzniecības nosaukums, fiziskā adrese, kurā viņš atrodas, un tālruņa numurs; 6. panta 1. punkts b) tirgotāja identitāte, piemēram, viņa tirdzniecības nosaukums; c) fiziskā adrese, kurā tirgotājs ir reģistrēts, kā arī tirgotāja tālruņa numurs un e-pasta adrese; turklāt, ja tirgotājs nodrošina citus tiešsaistes saziņas līdzekļus, kas garantē, ka patērētājs var saglabāt jebkādu rakstisku korespondenci, tostarp šādas korespondences datumu un laiku, ar tirgotāju pastāvīgā informācijas nesējā, informācijā iekļauj arī ziņas par šiem citiem līdzekļiem; visiem minētajiem tirgotāja sniegtajiem saziņas līdzekļiem jānodrošina, ka patērētājs var ātri kontaktēties ar tirgotāju un efektīvi sazināties ar viņu; attiecīgā gadījumā tirgotājs sniedz arī tā tirgotāja fizisko adresi un identitāti, kura vārdā viņš darbojas; d) tirgotāja uzņēmējdarbības vietas fiziskā adrese, ja tā atšķiras no adreses, kas norādīta saskaņā ar c) apakšpunktu, un attiecīgā gadījumā tā tirgotāja fiziskā adrese, kura uzdevumā viņš rīkojas, uz kuru patērētājs var adresēt sūdzības;

3.2.2.1. Tirgotāja identitāte

Papildus PTD noteikumiem NKD 7. panta 4. punkta b) apakšpunkts nosaka, ka informācija par tirgotāja fizisko adresi un identitāti tiek uzskatīta par būtisku informāciju uzaicinājuma veikt pirkumu gadījumā. Uzņēmuma telpās noslēgtu līgumu gadījumā šāda informācija var izrietēt no konteksta (sk. arī 3.1.3. iedaļu).

Ārpus uzņēmuma telpām noslēgtos / distances līgumos PTD pieprasa tirgotājam, kurš rīkojas cita tirgotāja vārdā, norādīt arī šā cita tirgotāja identitāti un fizisko adresi. Arī tiešsaistes tirdzniecības vietām, pat ja tās ir tikai starpnieki un “nedarbojas cita tirgotāja uzdevumā”, ir jāveic pasākumi, lai nodrošinātu, ka patērētājs ir pienācīgi informēts par tā faktiskā tirgotāja identitāti, kurš piedāvā attiecīgās preces vai pakalpojumus, pamatojoties uz informāciju, ko sniedz pats tirgotājs. Faktiski, ja tas, ka tirdzniecības vieta neinformē par faktiskā tirgotāja identitāti, rada iespaidu, ka tirdzniecības vieta ir faktiskais tirgotājs, tirdzniecības vietai var būt jāatbild par tirgotāja pienākumiem.

Lietā C-149/15 Wathelet (72) Tiesa izskatīja bezsaistes starpnieka (autoservisa) atbildību par patērētājiem pārdoto preču atbilstību saskaņā ar iepriekšējo Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK par patēriņa preču pārdošanu (73). Tiesa norādīja, ka, lai gan Direktīvā 1999/44/EK nav aplūkots jautājums par starpnieku atbildību pret patērētājiem, tas “pats par sevi neizslēdz to, ka “pārdevēja” jēdziens Direktīvas 1999/44[/EK] 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē var tikt interpretēts tādējādi, ka tas ietver jebkuru tirgotāju, kurš rīkojas privātpersonas uzdevumā , ja tas no patērētāja viedokļa saskaņā ar līgumu rīkojas kā patēriņa preces pārdevējs saistībā ar tā veikto tirdzniecību, uzņēmējdarbību vai tā profesiju. Šis tirgotājs varētu patērētājam radīt apjukumu, liekot tam kļūdaini domāt, ka tirgotājs rīkojas pārdevēja, kas ir preces īpašnieks, statusā ” (74).

Tiesa arī norādīja, ka “Šajā ziņā, konkrēti, var būt nozīme dalības pakāpei un pūļu lielumam, kādas starpnieks ielicis pārdošanā, apstākļiem, kādos prece ir nodota patērētājam, kā arī patērētāja rīcībai, lai noteiktu, vai tas varēja saprast, ka starpnieks rīkojas privātpersonas uzdevumā” (75).

Šie Tiesas secinājumi par bezsaistes starpnieka atbildību par preču atbilstību varētu būt attiecināmi arī uz citiem starpniekiem un citiem tirgotāju pienākumiem saskaņā ar ES tiesību aktiem, tostarp tiešsaistes kontekstā. Jo īpaši tiešsaistes tirdzniecības vietas varētu tikt uzskatītas par atbildīgām par tirgotāja pienākumiem attiecībā uz informāciju, kas sniegta pirms līguma noslēgšanas, vai līguma izpildi saskaņā ar PTD, ja no patērētāja viedokļa tās rīkojas kā tirgotāji (ierosinātajā) līgumā.

Lietā C-149/15 Wathelet Tiesa uzsvēra, ka “patērētājam ir noteikti jāzina pārdevēja identitāte un, konkrēti, tā privātpersonas vai tirgotāja statuss, lai tas varētu izmantot aizsardzību, kāda tam piešķirta Direktīvā ” (76). Tomēr pat tad, ja faktiskais piegādātājs būtu arī tirgotājs un patērētājam nebūtu liegts īstenot savas tiesības, patērētājs, iespējams, nebūtu noslēdzis līgumu, ja viņam būtu zināma faktiskā tirgotāja identitāte. Jo īpaši patērētājam varētu būt bažas, piemēram, par šāda tirgotāja uzticamību un iespēju īstenot patērētāja tiesības pret viņu.

Informācijas nesniegšana par tirgotāja identitāti vai nepareizu datu sniegšana būtu PTD pārkāpums. Tā varētu būt arī maldinoša prakse saskaņā ar NKD, ciktāl tā ietekmē patērētāja lēmumu par darījumu. ES tiesību aktos ir arī nozaru noteikumi, kas pastiprina šo prasību. Piemēram, zāļu tiešsaistes tirdzniecības gadījumā (77) ir stingri aizliegta robežas starp tirdzniecības vietu un mazumtirgotāju izpludināšana. Tirdzniecības vietai, kas piedāvā zāles ES tirgū, būtu jānodrošina, ka patērētāji var pārbaudīt, vai tirgotājam ir attiecīgās atļaujas un vai tas darbojas saskaņā ar tiesību aktiem (78).

Līguma izpildes veids, kurā iesaistīta trešā persona-tirgotājs, neietekmē no PTD izrietošās tiesības un pienākumus saistībā ar līgumu. Piemēram, “tiešās piegādes” uzņēmējdarbības modelī tirgotājam krājumā nav noteiktu preču, ko tas pārdod, bet pēc patērētāja pasūtījuma tirgotājs tās iegādājas no trešās personas un parūpējas, lai tās tiktu nosūtītas tieši klientam.

Tomēr, ja tirgotājs tikai apstrādā pasūtījumu kā starpnieks un pēc tam pārsūta to citam tirgotājam izpildei šā otrā tirgotāja paša vārdā, tad saskaņā ar Wathelet lietu pirmo tirgotāju varētu saukt pie atbildības pret patērētāju, ja no patērētāja skatupunkta šis tirgotājs rīkojas kā patēriņa preču pārdevējs noslēgtajā līgumā. Lai izvairītos no šādas atbildības, tirgotājam ir skaidri jāinformē patērētājs, ka tas darbojas kā starpnieks, un labi saredzamā veidā jāsniedz informācija par faktiskā pārdevēja identitāti (79).

Šajā ziņā jāatzīmē, ka 6.a panta b) apakšpunktā, kas ieviests ar Direktīvu (ES) 2019/2161, ir noteikta īpaša papildu prasība tiešsaistes tirdzniecības vietu nodrošinātājiem informēt patērētājus par tās trešās personas statusu, kas piedāvā preces, pakalpojumus vai digitālo saturu, uz trešās personas sniegtās informācijas pamata (sk. 3.4.2. iedaļu).

3.2.2.2. Saziņas līdzekļi

Attiecībā uz distances līgumiem un ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem 6. panta 1. punkta c) apakšpunkts, kas grozīts ar Direktīvu (ES) 2019/2161, tirgotājam nosaka pienākumu sniegt patērētājam informāciju par šādiem saziņas līdzekļiem kā daļu no informācijas, kas sniedzama pirms līguma noslēgšanas:

— tirgotāja fiziskā adrese, tālruņa numurs un e-pasta adrese, un,

— ja tādi ir pieejami, citi tiešsaistes rakstiskās saziņas līdzekļi, kas ļauj saglabāt korespondences saturu, datumu un laiku pastāvīgā informācijas nesējā.

“Pastāvīgs informācijas nesējs” ir definēts PTD 2. panta 10. punktā kā “jebkurš instruments, kas patērētājam vai tirgotājam dod iespēju uzglabāt personīgi viņam adresētu informāciju, lai tā būtu pieejama turpmākai atsaucei informācijas saturam atbilstīgā laikposmā, un kas ļauj neizmainītā veidā pavairot uzglabāto informāciju” (sk. arī 4.4. iedaļu).

Piemēram, dažas ziņojumapmaiņas lietojumprogrammas ļauj sūtītājam, piemēram, tirgotājam B2C kontekstā, arī no adresāta ierīces pēc noklusējuma vai manuāli izdzēst ziņojumus, ko tas ir nosūtījis, noteiktā (īsā) termiņā pēc to piegādes. Attiecīgi šie saziņas līdzekļi faktiski neļauj patērētājam glabāt saņemto ziņojumu. Saņēmējs, iespējams, var saglabāt vai dublēt savus ziņojumus, taču tam ir nepieciešamas papildu tehniskās iemaņas un zināšanas, ko nevar sagaidīt no vidusmēra patērētāja. Attiecīgi katrai ziņojumapmaiņas lietojumprogrammai ir nepieciešams individuāls novērtējums, lai noteiktu, vai tā atbilst noteiktajiem kritērijiem, ņemot vērā arī šo lietojumprogrammu nepārtraukto attīstību.

Tiesa lietā C-649/17 Amazon EU īpaši norādīja, ka iespējai patērētājiem ātri kontaktēties ar tirgotājiem un efektīvi sazināties ar viņiem ir būtiska nozīme patērētāju tiesību nodrošināšanai un efektīvai īstenošanai (80). Līdz ar to visiem tirgotāja izmantotajiem saziņas līdzekļiem ir jāspēj atbilst tiešas un efektīvas saziņas kritērijiem.

Šajā lēmumā Tiesa apstiprināja, ka direktīvas 6. panta 1. punkta c) apakšpunkts neaizliedz tirgotājam izmantot citus saziņas līdzekļus, kas nodrošina tiešu un efektīvu saziņu, papildus šajā normā uzskaitītajiem (81).

Šī interpretācija joprojām ir aktuāla arī pēc grozījumiem, kas ieviesti ar Direktīvu (ES) 2019/2161. Lai gan tirgotājam pirms līguma noslēgšanas ir jāinformē patērētājs par uzskaitītajiem saziņas līdzekļiem, kas atbilst direktīvas 6. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktajiem kritērijiem, tirgotājam nav liegts darīt pieejamus arī alternatīvus saziņas līdzekļus. Tie var būt, piemēram, automatizēti balss palīgi vai tiešsaistes rakstiskas saziņas līdzekļi (sarunboti), kuriem nav 6. panta 1. punkta c) apakšpunktā norādīto funkciju. Uz šādiem papildu līdzekļiem attiecas NKD vispārīgie noteikumi. Jo īpaši tirgotājiem būtu skaidri un savlaicīgi jāinformē patērētāji, vai šie alternatīvie līdzekļi ļauj patērētājiem izsekot sarakstei, tostarp datumam un laikam.

Tirgotājam ir arī jānodrošina, lai visi tiešsaistes saziņas līdzekļi, par kuriem patērētājs ir informēts pirms līguma noslēgšanas (un līguma apstiprinājumā) saskaņā ar direktīvas 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu, būtu viegli pieejami tirgotāja saskarnē. Nekādus papildu saziņas līdzekļus nevajadzētu prezentēt un reklamēt tādā veidā, kas patērētājiem radītu grūtības piekļūt saziņas līdzekļiem, kuri nodrošināti saskaņā ar direktīvas 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu, un tos izmantot.

Saziņas līdzekļu nodrošināšanas mērķis ir ļaut patērētājam ātri un efektīvi sazināties ar tirgotāju. Tas nozīmē, ka ir jāveic pasākumi, lai, piemēram, nodrošinātu, ka uz telefona zvaniem tiek atbildēts darbalaikā un uz e-pasta ziņojumiem tiek atbildēts nekavējoties.

3.2.2.3. Tirgotāja atrašanās vieta

“Atrašanās” jēdziens šajā informēšanas prasībā jāsaprot tāpat kā “uzņēmējdarbības veikšanas” jēdziens, kas ir izmantots, piemēram, Pakalpojumu direktīvā 2006/123/EK, kurā tas ir definēts (4. pants) kā “faktiska pašnodarbinātas darbības veikšana, kā minēts Līguma 43. pantā, kuru pakalpojumu sniedzējs veic uz nenoteiktu laiku, izmantojot stabilu infrastruktūru, no kuras faktiski tiek īstenota pakalpojumu sniegšanas darbība”. Minētās direktīvas 37. apsvērums paskaidro – “Ja pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību vairākās vietās, ir svarīgi noteikt, no kuras uzņēmējdarbības veikšanas vietas faktiski sniedz attiecīgo pakalpojumu”.

To pašu pieeju var izmantot, lai noteiktu vietu, kuras fiziskā adrese jānorāda saskaņā ar šo direktīvu. Tā kā ir prasīta informācija par “fizisko” adresi, tai būtu jāattiecas uz fizisku atrašanās vietu:

— piemēram, kā tirgotāja adresi nepietiek norādīt tikai pasta abonenta kastītes numuru.

3.2.2.4. Uzņēmējdarbības vieta

“Uzņēmējdarbības vieta” ir vieta, kur tiek pieņemti būtiski lēmumi par tirgotāja vispārējo pārvaldību un kur tiek veiktas tā centrālās administrācijas funkcijas. Šāds secinājums izriet, piemēram, no Tiesas sprieduma lietā C-73/06 Planzer:

“Noteikt sabiedrības saimnieciskās darbības adresi nozīmē, ka ir jāņem vērā virkne rādītāju, pirmais no kuriem ir juridiskā adrese, galvenā administrācijas vieta, sabiedrības vadītāju sanāksmju vieta un tā vieta, kas parasti ir norādīta kā vieta, kurā tiek pieņemti lēmumi par šīs sabiedrības vispārējo politiku. Var ņemt vērā arī citus rādītājus, piemēram, galveno vadītāju dzīves vietu, vispārējo kopsapulču vietu, administratīvo un grāmatvedības dokumentu glabāšanas vietu un galveno finanšu darījumu, it īpaši bankas darījumu, norises vietu.” (82)

3.2.3. Cena

5. panta 1. punkts c) preču vai pakalpojumu kopējā cena, ietverot visus nodokļus, vai, ja preču vai pakalpojumu īpašību dēļ cenu nevar pamatoti aprēķināt iepriekš, cenas aprēķināšanas veids, kā arī attiecīgā gadījumā visi papildu pārvadāšanas, piegādes vai pasta izdevumi, vai, ja tādus izdevumus nevar pamatoti aprēķināt iepriekš, fakts, ka šādi papildu maksājumi var būt jāmaksā; 6. panta 1. punkts e) preču vai pakalpojumu kopējā cena, ietverot visus nodokļus, vai, ja preču vai pakalpojumu īpašību dēļ cenu nevar pamatoti aprēķināt iepriekš, cenas aprēķināšanas veids, kā arī attiecīgā gadījumā visi papildu pārvadāšanas, piegādes vai pasta izdevumi un jebkādas citas izmaksas, vai, ja tādus izdevumus nevar pamatoti aprēķināt iepriekš, fakts, ka šādi papildu maksājumi var būt jāmaksā. Ja tas ir līgums uz nenoteiktu laiku vai līgums, kas ietver abonēšanu, kopējā cenā iekļauj kopējās izmaksas par vienu rēķina sagatavošanas laikposmu. Ja saskaņā ar šādiem līgumiem tiek maksāta fiksēta summa, kopējā cena nozīmē [arī] kopējās mēneša izmaksas. Ja kopējās izmaksas nevar pamatoti aprēķināt iepriekš, norāda cenas aprēķināšanas veidu;

Direktīvas 6. panta 1. punkta e) apakšpunkta pasvītrotās daļas atspoguļo papildu prasības attiecībā uz cenu noteikšanas informāciju, kas piemērojamas tikai distances līgumiem / ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem, salīdzinot ar direktīvas 5. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktajām prasībām uzņēmuma telpās noslēgtiem līgumiem. Jo īpaši attiecībā uz distances līgumiem / ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem ir jāsniedz īpaša informācija saistībā ar abonementiem un uz nenoteiktu laiku noslēgtiem līgumiem.

Ja par produktu (vai kādu no produktiem), kurš tiek sniegts saskaņā ar līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, vai abonementu, tiek maksāta fiksēta summa, ir jāsniedz informācija par kopējām izmaksām par vienu rēķina sagatavošanas laikposmu un par kopējām mēneša izmaksām.

— Piemēram, par interneta vai audiovizuālo mediju pakalpojumu abonementiem parasti tiek maksāta fiksēta summa reizi mēnesī / divos mēnešos / ceturksnī neatkarīgi no izmantošanas. Tāpēc patērētājam, kurš vēlas noslēgt līgumu par abonementu tiešsaistē vai ārpus uzņēmuma telpām, būtu jānorāda mēneša izmaksas un, ja rēķina sagatavošanas laikposms ir cits, – izmaksas par rēķina sagatavošanas laikposmu.

Ja līgums aptver vai ietver produktu, par kuru kopējās izmaksas nevar iepriekš aprēķināt, tirgotājam jāinformē patērētājs par veidu, kā šīs mainīgās izmaksas tiek aprēķinātas:

— piemēram, attiecībā uz balss telefonijas pakalpojumiem, kuru izmaksas ir atkarīgas no faktiskā lietojuma, tirgotājam jānorāda patērētājam, kur viņš var atrast detalizētu tālruņa zvanu cenrādi (83).

Saskaņā ar 6. panta 6. punktu ārpus uzņēmuma telpām noslēgtu līgumu un distances līgumu gadījumā patērētājiem nav jāsedz nekādi papildu maksājumi vai izmaksas, par ko tirgotājs nav viņus informējis. Tas atspoguļo tirgotāja pienākumu informēt patērētāju par pilnu cenu, ieskaitot visus piemērojamos nodokļus, nodevas un papildu maksājumus, jo īpaši visus importa PVN, muitas nodokļus, muitošanu utt., kas piemērojami pirkumiem no ārpussavienības tirgotājiem (84).

Ja digitālais saturs vai pakalpojums ietver fakultatīvus papildu un iebūvētus pirkumus, pirms digitālā produkta iegādes patērētājs būtu pienācīgi jāinformē, ka šādas papildu iegādes iespējas var tikt piedāvātas. Šī prasība varētu attiekties, piemēram, uz:

— lietotnēm, kas ietver pirkumus lietotnē, piemēram, papildinājumus vai papildu līmeņus videospēlē,

— audiovizuālā satura pakalpojumu abonementiem, kas ietver izvēles maksas saturu (filmas), kurš tiek piedāvāts par papildu samaksu.

3.2.4. Piegāde un līguma izpilde

5. panta 1. punkts d) attiecīgā gadījumā noteikumi par maksāšanu, piegādi, izpildi, laiku, līdz kuram tirgotājs apņemas piegādāt preces vai sniegt pakalpojumu, un kārtība, kādā tirgotājs izskata sūdzības; 6. panta 1. punkts g) noteikumi par maksāšanu, piegādi, izpildi, laiku, līdz kuram tirgotājs apņemas piegādāt preces vai sniegt pakalpojumus, un attiecīgā gadījumā kārtība, kādā tirgotājs izskata sūdzības;

Šī informēšanas prasība ir līdzīga gan uzņēmuma telpās noslēgtiem, gan ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem / distances līgumiem, izņemot to, ka attiecībā uz uzņēmuma telpās noslēgtiem līgumiem visa attiecīgā informācija būtu jāsniedz tikai “attiecīgā gadījumā”, savukārt attiecībā uz ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem / distances līgumiem tā būtu jāsniedz visos gadījumos, izņemot informāciju par kārtību, kādā tirgotājs izskata sūdzības, – tā ir nepieciešama tikai “attiecīgā gadījumā”.

Šī informēšanas prasība ir līdzīga tai, kas noteikta NKD 7. panta 4. punkta d) apakšpunktā. Tomēr saskaņā ar NKD informācija par maksāšanas, piegādes un izpildes nosacījumiem jāsniedz uzaicinājumā veikt pirkumu tikai tad, ja tie patērētājam ir neizdevīgāki nekā nosacījumi, kas atbilst rūpīgai tirgus praksei.

Tirgotājs atbilstu 5. panta 1. punkta d) apakšpunkta vai 6. panta 1. punkta g) apakšpunkta prasībām attiecībā uz piegādes vai izpildes laiku arī tad, ja viņš norādītu laikposmu (piemēram, “10 dienas” vai “divas nedēļas”) no līguma noslēgšanas (brīža, kad patērētājs veicis pasūtījumu). Tirgotājam nav obligāti jānorāda konkrēts kalendāra datums, jo tas ne vienmēr var būt praktiski iespējams.

Attiecībā uz uzņēmuma telpās noslēgtiem līgumiem pienākums informēt par laiku, līdz kuram tirgotājs apņemas piegādāt preces vai sniegt pakalpojumu, nav piemērojams, ja piegāde vai izpilde notiek nekavējoties.

Attiecībā uz pārdošanas līgumiem, kas noslēgti uzņēmuma telpās, prasība norādīt piegādes laiku “attiecīgā gadījumā” būtu jāinterpretē, ņemot vērā arī 18. pantu. Proti, tirgotājam nebūtu jāinformē par preču piegādes laiku, ja viņš plāno tās piegādāt 18. pantā noteiktajā 30 dienu noklusējuma termiņā. Protams, tas neliedz tirgotājam paziņot patērētājam citu piegādes laiku vai tirgotājam un patērētājam vienoties par citu datumu. Norunātais datums būtu piegādes laiks, “par ko ir panākta vienošanās”, kā minēts 18. pantā (sk. arī 6. iedaļu par piegādi).

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/644 (85) par pārrobežu paku piegādes pakalpojumiem 7. pants paredz, ka visiem tirgotājiem, kuri ar patērētājiem slēdz pārdošanas līgumus, kas ietver pārrobežu paku sūtīšanu, pirms līguma noslēgšanas, ja iespējams un piemērojams, ir jādara pieejama informācija par pārrobežu piegādes iespējām saistībā ar konkrēto pārdošanas līgumu un par maksām, kas patērētājiem jāmaksā par pārrobežu paku piegādi, kā arī attiecīgā gadījumā par savu sūdzību izskatīšanas politiku.

Attiecībā uz tiešsaistes digitālo saturu un pakalpojumiem jāatzīmē, ka saskaņā ar Digitālā satura direktīvas 5. panta 1. punktu tirgotājam tie ir jāpiegādā patērētājam bez nepamatotas kavēšanās pēc līguma noslēgšanas, ja vien puses nav vienojušās citādi. Tomēr saskaņā ar PTD 7. panta 3. punktu un 8. panta 8. punktu attiecībā uz (digitālo) pakalpojumu līgumiem (sk. 5.6. iedaļu) un PTD 16. panta pirmās daļas m) punktu attiecībā uz tiešsaistes digitālā satura līgumiem (sk. 5.7. iedaļu) piegādātājam pirms atteikuma tiesību termiņa beigām būtu jāiegūst patērētāja iepriekš skaidri pausts pieprasījums/piekrišana digitālā pakalpojuma vai tiešsaistes digitālā satura piegādei. Pretējā gadījumā patērētājs joprojām varētu atteikties no attiecīgajiem līgumiem un būtu tiesīgs nemaksāt (vai pieprasīt atlīdzību) par digitālo pakalpojumu vai tiešsaistes digitālo saturu, kas saņemts saskaņā ar PTD 14. panta 4. punktu (sk. 5.8. iedaļu).

Turklāt Digitālā satura direktīvas 5. panta 2. punkts paskaidro, ka tirgotājs ir izpildījis piegādes saistības, ja:

(a) patērētājam vai fiziskajam vai virtuālajam aprīkojumam, ko patērētājs ir izvēlējies šim nolūkam, ir darīts pieejams digitālais saturs vai