Trešais elements ir atjaunīgo un mazoglekļa degvielu, ūdeņraža, izmantošana tādos tiešajos pielietojumos, kur elektrifikācija nav iespējama, būtu neefektīva vai izmaksātu vairāk. No biomasas ražotas atjaunīgās gāzes un šķidrās degvielas vai atjaunīgais un mazoglekļa ūdeņradis dod iespēju uzkrāt enerģiju, kas iegūta no variabliem atjaunīgajiem resursiem, tā izmantojot elektroenerģijas sektora, gāzes sektora un tiešā lietojuma sektoru sinerģijas. Piemēram, atjaunīgo ūdeņradi var izmantot rūpnieciskajos procesos un lielas noslodzes autoceļu un dzelzceļa transportā, ar atjaunīgo elektroenerģiju ražotas sintētiskās degvielas var izmantot aviācijā un jūras transportā, bet biomasu — sektoros, kuros tai ir vislielākā pievienotā vērtība.

Pirmais elements ir “apritīgāka” energosistēma, kuras centrā ir energoefektivitāte, kurā prioritizēti tiek risinājumi ar mazāko energointensitāti, nenovēršamas atkritumu plūsmas tiek atkalizmantotas enerģētiskiem mērķiem un tiek izmantotas dažādu sektoru sinerģijas. Tas jau notiek koģenerācijas stacijās un noteiktu atkritumu un atlikumu izmantošanā. Tomēr vēl ir potenciāls, piemēram, atkalizmantot atlikumsiltumu no rūpnieciskajiem procesiem un datu centriem vai izmantot enerģiju, kas saražota no bioatkritumiem vai notekūdeņu attīrīšanas stacijās.

Lai šo redzējumu īstenotu, vajadzīga apņēmīga rīcība jau tagad. Energoinfrastruktūras investīciju ekonomiskais mūžs parasti ir no 20 līdz 60 gadiem. Tas, vai izdosies izveidot energosistēmu, kas Eiropai pavērs ceļu uz klimatneitralitāti līdz 2050. gadam, būs atkarīgs no rīcības nākamajos piecos līdz desmit gados.

Trešais izaicinājums ir saistīts ar notekūdeņu un bioloģisko atkritumu un atlikumu izmantošanu bioenerģijas (arī biogāzes) ražošanai, kas līdz šim vēl nav apgūta. Biogāzi var izmantot lokāli, tā samazinot fosilo degvielu un kurināmā patēriņu, vai pārveidot par biometānu, lai to varētu ievadīt dabasgāzes tīklā vai izmantot transportā. Turklāt dažu lauku saimniecību infrastruktūra ir piemērota integrētai saules elektroenerģijas un siltumenerģijas ražošanai, līdz ar to paveras potenciāls atjaunīgas enerģijas pašpatēriņam un ievadei tīklā. Ja tiktu īstenots jaunais Aprites ekonomikas rīcības plāns un atkritumu tiesību akti un ilgtspējīgas lauksaimniecības un mežsaimniecības sistēmas, no notekūdeņiem, atkritumiem un atlikumiem varētu ilgtspējīgi saražot vairāk bioenerģijas. Ir jāpieliek lielāki pūliņi, lai pilnvērtīgi izmantotu energosistēmas integrācijas potenciālu un sinerģijas un izvairītos no nevēlamiem kompromisiem. Lauksaimniecībā kopējā lauksaimniecības politika varētu lauksaimniekus motivēt enerģētiskām vajadzībām savākt vairāk ilgtspējīgi iegūtas biomasas. Atjaunīgās enerģijas kopienas var veidot stabilu satvaru šādas enerģijas izmantošanai vietējā kontekstā.

Otrais izaicinājums ir tas, ka ēkās un kopienās netiek pietiekami vai efektīvi izmantoti vietējie energoresursi. Piemērojot apritīguma principu saskaņā ar jauno Aprites ekonomikas rīcības plānu , liels, taču lielākoties neizmantots potenciāls ir rūpniecisko objektu, datu centru un citu avotu atlikumsiltuma atkalizmantošanai. Enerģijas atkalizmantošana var notikt lokāli (piemēram, tehnoloģisko siltumu atkalintegrējot ražotnes procesos) vai centralizētās siltumapgādes un aukstumapgādes tīklā. Energoefektivitātes direktīvā un Atjaunojamo energoresursu direktīvā jau ir noteikumi, kas vērsti uz šā potenciāla izmantošanu, taču regulatīvais satvars vēl jāstiprina, lai likvidētu šķēršļus, kas šos risinājumus liedz ieviest plašāk. Šie šķēršļi ir, piemēram, nepietiekama informētība un zināšanas par šiem risinājumiem, uzņēmumu nevēlēšanās iesaistīties jaunā saimnieciskajā darbībā, kas nav to pamatdarbība, tas, ka trūkst regulatīvu un līgumisku satvaru, kas reglamentē, kā dalīt gan jauno investīciju izmaksas, gan ieguvumus, kā arī šķēršļi, kas saistīti ar plānošanu, darījumu izmaksām un cenu signāliem. Kas attiecas tieši uz datu centriem, Digitālajā stratēģijā ir izziņota iecere līdz 2030. gadam tos padarīt klimatneitrālus un ļoti energoefektīvus; lielāka to siltuma atkalizmantošana ļaus šim mērķim ievērojami pietuvoties.

Pirmais izaicinājums ir visā energosistēmā konsekventi piemērot principu “energoefektivitāte pirmajā vietā”. Tas nozīmē, ka ikreiz, kad rīcībpolitiskos mērķus izmaksefektīvāk var sasniegt ar pieprasījuma puses risinājumiem, nevis ar investīcijām energoapgādes infrastruktūrā, priekšroka dodama tiem, un ka ražošanas pietiekamības novērtējumos pienācīgi jāņem vērā energoefektivitāte. Energoefektivitātes direktīva un Ēku energoefektivitātes direktīva jau paredz stimulus lietotājiem, bet ne pietiekami visai piegādes ķēdei. Ir vajadzīgi jauni pasākumi, kas nodrošinās, ka patērētāju lēmumi ietaupīt enerģiju, pāriet uz citu energotehnoloģiju vai enerģiju kopīgot pienācīgi atspoguļo gan dažādo enerģijas nesēju enerģijas patēriņu visā aprites ciklā un to atstāto pēdu, kurā vērā tiks ņemta arī izejmateriālu ieguve, ražošana un atkalizmantošana vai reciklēšana, enerģijas pārveidošana, transformēšana, transportēšana un uzglabāšana, gan aizvien lielāko atjaunīgo resursu daļu elektroenerģijas ražošanā. Dažās nozarēs, kur pāreja no fosilajām degvielām uz elektroenerģiju patēriņu palielinātu, būs rūpīgi jāizsver kompromisi.

Visbeidzot, ar dažādo enerģijas nesēju sasaistīšanu un lokalizēto ražošanu, pašražošanu un viedu izkliedētās energoapgādes izmantojumu sistēmas integrācija varētu arī vairāk iespēcināt patērētājus, vairot izturētspēju un kāpināt piegādes drošību. Dažām no integrētā energosistēmā vajadzīgajām tehnoloģijām vajadzēs daudz izejmateriālu, no kuriem daži ir ES kritiski svarīgo izejmateriālu sarakstā. Tomēr importētu dabasgāzes un naftas produktu aizstāšana ar vietējā līmenī saražotu atjaunīgo elektroenerģiju, gāzēm un šķidrajām degvielām (arī kurināmajiem) kombinācijā ar apritīgu modeļu plašāku ieviešanu pirmām kārtām samazinās importēšanas izmaksas un mazinās atkarību no ārējiem fosilās degvielas un kurināmā avotiem, tā vairojot Eiropas ekonomikas izturētspēju.

Pašlaik biodegvielas, biogāze un biometāns veido tikai 3,5 % no visa gāzu un degvielu patēriņa , un tos iegūst galvenokārt no pārtikas un barības kultūrām. To potenciālu vajadzētu atraisīt pilnvērtīgi un ilgtspējīgi, mīkstinot riskus, kas saistīti ar klimatu, piesārņojumu un biodaudzveidību.

·Renovācijas viļņa iniciatīvas ietvaros veicināt ēku siltumapgādes tālāku elektrifikāciju (it sevišķi ar siltumsūkņiem), uz ēkām izvietotu atjaunīgās enerģijas ražošanas sistēmu ieviešanu, kā arī elektrotransportlīdzekļu uzlādes punktu plašu ierīkošanu (no 2020. gada), izmantojot visu pieejamo ES finansējumu, arī Kohēzijas fonda un InvestEU līdzekļus

Transporta jomā vēlāk šogad plānots pieņemt Ilgtspējīgas un viedas mobilitātes stratēģiju, un tajā tiks izklāstīts, kā mūsu transporta sistēma jādekarbonizē un jāmodernizē, lai līdz 2050. gadam tās emisijas samazinātu par 90 %. Svarīga loma te ir elektromobilitātei, kas paātrinās dekarbonizāciju un mazinās piesārņojumu, it sevišķi pilsētās, un jauniem mobilitātes pakalpojumiem, kas kāpinās transporta sistēmas efektivitāti un mazinās sastrēgumus. Tā kā elektrotransportlīdzekļu cenas strauji krītas, ap 2025. gadu tie jau varētu spēt konkurēt ar iekšdedzes dzinēja transportlīdzekļiem (ja vērā ņem kopējās izmaksas to īpašniekiem). Paziņojumā par Eiropas zaļo kursu norādīta vajadzība kāpināt uzlādes infrastruktūras ieviešanu, sākot ar vērienīgo mērķi panākt, lai līdz 2025. gadam publiski pieejams būtu vismaz miljons uzlādes un uzpildes punktu, kā arī kāpināt sauszemes elektroapgādes izmantošanu ostās. Tālab Komisija mobilizēs programmu InvestEU — kas tiks nostiprināta un ietvers jaunu Stratēģisko investīciju mehānismu — un Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumenta finansējumu, lai paplašinātu uzlādes infrastruktūras tīkla pārklājumu. Fokusā esot Eiropas zaļā kursa īstenošanai reģionos un pilsētās, arī publiskā sektora ēkās, birojos, noliktavās un privātajos mājokļos, prioritāte būs atbalstīt tīros transportlīdzekļus un alternatīvo degvielu infrastruktūru ar Atveseļošanas un noturības mehānismu un kohēzijas politikas instrumentiem. Renovācijas viļņa iniciatīva turklāt paver iespējas popularizēt elektriskos lādētājus un elektrotransportlīdzekļu uzlādes stacijas. Komisija turklāt ierosinās pārskatīt Alternatīvo degvielu infrastruktūras direktīvu un TEN-T regulu, cita starpā izvērtējot, kā vēl pastiprināt TEN-T un TEN-E rīcībpolitiku sinerģijas. Līdzās pastāvīgajam atbalstam no Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumenta Komisija meklēs vēl citas finansējuma iespējas un apzinās regulatīvās iniciatīvas uzlādes infrastruktūras ieviešanai. Komisija turklāt pievērsīsies tam, lai elektromobilitāti padarītu pievilcīgāku lietotājam, piemēram, novēršot tādus šķēršļus kā necaurredzamas cenas publiskajās uzlādes stacijās un joprojām pastāvošā uzlādes pakalpojumu sadarbnespēja pārrobežu līmenī. Turklāt jākāpina atjaunīgās elektroenerģijas izmantošana ostās, kas veicinātu kravu autopārvadājumu elektrifikāciju. Ņemot vērā tās ekonomisko dzīvotspēju, varētu apsvērt arī tālāku dzelzceļa elektrifikāciju.

Paredzams, ka centrāla loma elektrifikācijai būs ēku sektorā, it sevišķi ar siltumsūkņu ieviešanu telpas apsildei un dzesēšanai. Mājokļu sektorā elektroenerģijas īpatsvaram siltuma pieprasījumā līdz 2030. gadam vajadzētu pieaugt līdz 40 %, bet līdz 2050. gadam — līdz 50–70 %; pakalpojumu sektorā gaidāms, ka 2030. gadā šis īpatsvars būs aptuveni 65 %, bet 2050. gadā — 80 % . Svarīga loma centralizētajā siltumapgādē un aukstumapgādē būs lielajiem siltumsūkņiem. Visbūtiskākais šķērslis ir tas, ka elektroenerģijai ir salīdzinoši augsts nodokļu un nodevu līmenis, savukārt siltumapgādes nozarē izmantotajām fosilajām degvielām un kurināmajam (nafta, gāze un ogles) nodokļi ir zemāki, līdz ar to konkurences apstākļi ir nevienlīdzīgi. Progresu kavē arī dažādi citi šķēršļi, piemēram, nepiemērota infrastruktūras plānošana, būvnormatīvi un produktu standarti, kvalificētu uzstādīšanas un apkopes speciālistu trūkums, publisko un privāto finansēšanas instrumentu trūkums, kā arī tas, ka siltumapgādes degvielās nav internalizētas CO2 izmaksas. Līdz ar to ES fosilās siltumapgādes krājumi tiek mazā mērā aizstāti, maz tiek veidoti un modernizēti centralizētās siltumapgādes/aukstumapgādes tīkli un maz tiek pārjaunotas ēkas. Ar renovācijas viļņa iniciatīvu Komisija nodrošinās lielāku atjaunīgo resursu izmantojumu ēkās. Tā turklāt atbalstīs apmācības programmas Atjauninātās prasmju programmas satvarā.

Īstermiņā Komisija arī turpmāku atjaunīgās enerģijas ieguves izvēršanu atbalstīs ar jauno atveseļošanas instrumentu Next Generation EU. Tā izvērtēs iespējas ES līdzekļus virzīt caur jauno ES atjaunīgās enerģijas finansēšanas mehānismu (vai kombinācijā ar to).

Veicināt atjaunīgā ūdeņraža izmantošanu grūti dekarbonizējamos sektoros

Pašlaik ūdeņradis veido mazāk nekā 2 % no Eiropas enerģijas patēriņa , un tas tiek ražots gandrīz tikai no fosilajiem resursiem, neveicot pretpiesārņojuma pasākumus. Ūdeņradim ir svarīga loma emisiju mazināšanā grūti dekarbonizējamos sektoros, it sevišķi kā degvielai noteiktu veidu transportā (lielas noslodzes autoceļu transportā, piesaistītajiem autobusu parkiem vai neelektrificētajā dzelzceļa transportā, jūras transportā un iekšzemes ūdensceļu transportā) un kā degvielai vai ievadmateriālam noteiktos industriālajos procesos (tērauds, rafinēšana vai ķīmiskā rūpniecība, arī “zaļo mēslošanas līdzekļu” ražošana lauksaimnieciskām vajadzībām). Oglekļa dioksīdu reakcijā ar ūdeņradi var vēl pārstrādāt sintētiskajās degvielās, piemēram, sintētiskajā petrolejā izmantošanai aviācijā. Turklāt ūdeņradim ir citi vidiski blakusieguvumi, piemēram, nerodas gaisa piesārņotāju emisijas.

Īpaši svarīga “mezgla” loma integrētā energosistēmā var būt ūdeņradim, kas saražots ar atjaunīgo elektroenerģiju elektrolīzes ceļā, jo šādā sistēmā tas var palīdzēt integrēt lielu daudzumu variablo atjaunīgo energoresursu enerģijas, proti, enerģiju no tīkliem ņemot laikā, kad tā ir pieejama vislielākajā daudzumā, un energosistēmā nodrošinot ilgtermiņa uzglabāšanu. Tas turklāt var pavērt iespēju vietēji saražoto atjaunīgo elektroenerģiju izmantot dažādām papildu tiešā pielietojuma vajadzībām.

Šodien pieņemtajā Ūdeņraža stratēģijā izklāstīti pasākumi, kam vajadzētu radīt vajadzīgos apstākļus ekonomikas izmaksefektīvai dekarbonizēšanai ar ūdeņraža palīdzību un kas vērsti uz visu ūdeņraža vērtības ķēdi ekonomiskās izaugsmes un atlabšanas atbalstam. ES prioritāte ir attīstīt ūdeņraža ražošanu ar atjaunīgo elektroenerģiju, kas ir vistīrākais risinājums. Tomēr pagaidām, pārejas fāzē, esošās ūdeņraža ražošanas aizstāšanai un apjomradītu ietaupījumu iekustināšanai vajadzīgs citu veidu mazoglekļa ūdeņradis. Līdzās finansiālam atbalstam noteiktiem tiešajiem pielietojumiem Komisija apsvērs iespēju konkrētos tiešā lietojuma sektoros atjaunīgajam ūdeņradim noteikt minimālos īpatsvarus vai kvotas. Atjaunīgās un mazoglekļa degvielas (arī ūdeņradi) popularizēt vissekmīgāk var tad, ja tās var viegli atšķirt no piesārņojošākiem energoresursiem. Tāpēc Komisija strādās pie tā, lai ieviestu vispusīgu terminoloģiju un Eiropas sertifikācijas sistēmu, kas aptvers visas atjaunīgās un mazoglekļa degvielas. Šāda sistēma, kuras pamatā ir siltumnīcefekta gāzu emisiju aiztaupījums visā aprites ciklā, dos iespēju, lemjot par rīcībpolitiskajiem risinājumiem ES vai nacionālā līmenī, izdarīt labāk informētu izvēli.

Darīt iespējamu oglekļa uztveršanu, uzglabāšanu un izmantošanu pamatīgas dekarbonizācijas atbalstam, arī sintētiskajām degvielām

Pat pilnīgi integrēta energosistēma nevar pilnīgi likvidēt CO2 emisijas visās tautsaimniecības daļās. Paredzams, ka līdzās alternatīvām procesu tehnoloģijām sava loma klimatneitrālā energosistēmā būs oglekļa uztveršanai un uzglabāšanai (CCS). CCS it īpaši var būt risinājums grūti novēršamām emisijām noteiktos industriālajos procesos, tā šīm industrijām atrodot vietu klimatneitrālā ekonomikā un Eiropā saglabājot darbvietas rūpniecībā. Turklāt, ja uzglabātais CO2 būtu uztverts no biogēniskiem avotiem vai tieši no atmosfēras, ar CCS pat varētu kompensēt atlikušās emisijas citos sektoros.

Alternatīva pastāvīgai CO2 uzglabāšanai ir to kombinēt ar atjaunīgo ūdeņradi sintētisko gāzu, degvielu un ievadmateriālu ieguvei (oglekļa uztveršana un izmantošana, CCU). Dažādu sintētisko degvielu siltumnīcefekta gāzu emisiju līmeņi var būt ļoti atšķirīgi atkarībā no CO2 avota (fosils, biogēnisks vai uztverts no gaisa) un izmantotā procesa. Lai sintētiskās degvielas būtu pilnīgi oglekļneitrālas, CO2 jāiegūst no biomasas vai atmosfēras. Sintētiskās degvielas pašlaik ir neefektīvas to ražošanai vajadzīgās enerģijas aspektā, un tām ir augstas ražošanas izmaksas. Lai būtu pieejami aizstājēji fosilajām degvielām, it sevišķi visgrūtāk dekarbonizējamajos sektoros, kur arī turpmāk, iespējams, tiks izmantota šķidrā degviela ar augstu enerģijas blīvumu (piemēram, aviācijā), jāatbalsta šīs pārveides tehnoloģijas izstrādes turpināšana, arī pilna ražošanas procesa demonstrēšana un paplašināšana. Tā kā to ražošanai vajag daudz atjaunīgās enerģijas, to plašākai izmantošanai būtu vajadzīgs atbilstošs atjaunīgās enerģijas piedāvājuma pieaugums.

Ir ārkārtīgi svarīgi pienācīgi monitorēt, ziņot un uzskaitīt CO2 emisijas un piesaistījumus, kas saistīti ar sintētisko degvielu ražošanu, lai pareizi atspoguļotu to faktisko oglekļa pēdu. Pamatīgs oglekļa piesaistes sertifikācijas mehānisms, kas papildinās pašreizējo siltumnīcefekta gāzu emisiju monitoringa un ziņošanas sistēmu, nodrošinās CO2 izsekojamību visā ekonomikas sistēmā tā emisijas, uztveršanas, izmantošanas un iespējamas reemisijas laikā. Aprites ekonomikas rīcības plānā izziņotā oglekļa piesaistes sertifikācijas sistēmas izstrāde var tirgum dot regulatīvus stimulus sintētiskās degvielas sākt izmantot plašāk.

CO2 uztveršanas un izmantošanas ieviešanās Eiropā norit lēni, jo vajadzīgās investīcijas un operacionālās izmaksas vēl aizvien ir lielas. Pastāv arī šķēršļi, kas liedz CO2 transportēt uz vietām, kur tas tiks uzglabāts vai izmantots. Dažās ES daļās iedzīvotāju un politisko lēmumu pieņēmēju vidū CO2 uzglabāšana turklāt rada bažas. Industriālā tīras enerģijas foruma ietvaros turklāt varētu sasaukt ikgadēju Eiropas CCUS forumu, kas sīkāk pētītu CCUS projektu veicināšanas iespējas.

Galvenie pasākumi ·Nākt klajā ar vispusīgu terminoloģiju, kas aptvertu visas atjaunīgās un mazoglekļa degvielas, un šādu degvielu Eiropas sertifikācijas sistēmu, kam pamatā būtu siltumnīcefekta gāzu emisiju aiztaupījums visā aprites ciklā un ilgtspējas kritēriji un kurā tiktu izvērsti esošie noteikumi, arī tie, kas iekļauti Atjaunojamo energoresursu direktīvā (2021. gada jūnijs) ·Izsvērt iespēju ieviest papildu pasākumus atjaunīgu un mazoglekļa degvielu atbalstam, iespējams, noteikt minimālos īpatsvarus vai kvotas konkrētos tiešā lietojuma sektoros (arī aviācijā un kuģniecībā), pārskatot Atjaunojamo energoresursu direktīvu un par pamatu ņemot tās sektorālos mērķrādītājus (2021. gada jūnijs) un attiecīgā gadījumā tos papildinot ar papildu pasākumiem, kas novērtēti iniciatīvu REFUEL Aviation un FUEL Maritime ietvaros (2020). Ūdeņraža atbalsta režīms būs precīzāk orientēts, proti, īpatsvari vai kvotas attieksies tikai uz atjaunīgo ūdeņradi. ·Veicināt tādu integrētu, oglekļneitrālu industriālo kopu pamatprojektu finansēšanu, kuras ražo un patērē atjaunīgas un mazoglekļa degvielas, ar programmām “Apvārsnis Eiropa”, InvestEU un LIFE, kā arī Eiropas Reģionālās attīstības fondu (no 2021. gada) ·Ar “Apvārsnis Eiropa” stimulēt vēl nebijušu mēslošanas līdzekļu ražošanu no atjaunīgā ūdeņraža (no 2021. gada) ·Demonstrēt un izvērst oglekļa uztveršanu izmantošanai sintētisko degvielu ražošanā, iespējams, ar Inovāciju fonda palīdzību (no 2021. gada) ·Izstrādāt regulatīvo satvaru oglekļa piesaistījumu sertificēšanai, kuras pamatā būtu pamatīga un caurredzama oglekļa uzskaite, oglekļa piesaistījumu autentiskuma monitorēšanai un verificēšanai (līdz 2023. gadam)

3.4.Enerģijas tirgus pielāgot dekarbonizācijai un izkliedētiem resursiem

Integrētā energosistēmā uzticamiem un efektīviem tirgiem būtu ar cenām, kas pienācīgi atspoguļo visas izmantotā enerģijas nesēja izmaksas, lietotāji jāvirza uz energoefektīvāko un lētāko dekarbonizācijas risinājumu.

Nodrošināt, ka neenerģētiskie cenas komponenti veicina dekarbonizāciju visu enerģijas nesēju līmenī

Daudzās ES dalībvalstīs nodokļi un nodevas elektroenerģijai ir lielāki nekā oglēm, gāzei vai sadzīves krāšņu kurināmajam — gan absolūtos skaitļos, gan procentuāli no kopējās cenas . Gadu gaitā maksa un nodevas par elektroenerģiju, piemēram, tās, no kā tiek finansētas atjaunīgo resursu atbalsta shēmas, ir aizvien kāpušas. Tajā pašā laikā elektroenerģijas cenas galīgais (mazumtirdzniecības) enerģētiskais komponents gan absolūtā, gan relatīvā izteiksmē ir mazinājies. Tas ir palielinājis elektroenerģijas un gāzes neenerģētisko izmaksu asimetriju: mazumtirdzniecības sadzīves elektroenerģijas cenā nodokļi un nodevas tagad veido līdz 40 % no galīgās cenas, savukārt gāzes gadījumā šī daļa ir 26 % un sadzīves krāšņu kurināmā gadījumā — 32 %. Dažiem citiem energoietilpīgiem vai oglekļietilpīgiem sektoriem, piemēram, starptautiskajai aviācijai un jūras transportam, kā arī lauksaimniecībai, var būt noteikts mazs vai vispār nebūt noteikts nekāds PVN un (saskaņā ar pašreizējo Enerģijas nodokļu direktīvu) mazs enerģijas akcīzes nodoklis.

Turklāt dažos sektoros (piemēram, autoceļu un jūras transportā vai telpas apsildē) un dažās dalībvalstīs oglekļa izmaksas ir internalizētas tikai daļēji vai nav internalizētas nemaz vai nav pietiekamas, lai stimulētu dekarbonizāciju dažos ETS aptvertos sektoros (piem., aviācijā). Visbeidzot, ES vēl aizvien tiek subsidēts fosilais kurināmais un degviela.

Kopumā var teikt, ka piemērojamie nodokļi un nodevas, arī oglekļa cena, netiek piemēroti visiem enerģijas nesējiem un sektoriem vienādi un tas pamudina izmantot konkrētus enerģijas nesējus.

Visbeidzot, vērā būtu jāņem arī enerģijas uzkrāšanai vai ūdeņraža ražošanai izmantotās elektroenerģijas specifika, izvairīšanās no dubultas nodokļu uzlikšanas (lai nodokļi enerģijai tiktu uzlikti tikai vienreiz, kad to piegādā galapatēriņam) un izvairīšanās no nepamatotas divkāršas tīkla maksas.

Centrā jābūt patērētājiem

Lai iedzīvotāji varētu mainīt enerģijas patēriņa modeli un pārslēgties uz risinājumiem, kas atbalsta integrētu energosistēmu, ir katrā ziņā vajadzīga skaidra un viegli piekļūstama informācija. Patērētāji — gan iedzīvotāji, gan uzņēmumi — būtu jāinformē par to tiesībām, par pieejamajiem tehnoloģiskajiem risinājumiem un ar to saistīto oglekļa un vidisko pēdu, lai tie varētu izdarīt informētu izvēli un patiesi veicināt dekarbonizāciju. Ir svarīgi, lai novārtā nepaliktu mazaizsargātas mājsaimniecības un tiktu risināta enerģētiskās nabadzības problēma. Klimata pakta kontekstā Komisija nāks klajā ar kampaņu patērētāju informēšanai par patērētāju tiesībām, kas saistītas ar enerģijas tirgu.