CORRIGENDUM This document corrects document COM (2015) 574 final of 18 November 2015. Clarifications and correction of factual mistakes requested by MS. It concerns all language versions.

Transporta nozarē enerģijas galapatēriņš šajā laikposmā samazinājās par 6 %. Transporta nozare 2013. gadā bija lielākais enerģijas galapatērētājs (32 %). Tai sekoja dzīvojamo ēku sektors ar 27 %, rūpniecība ar 25 % un pakalpojumu nozare ar 14 % no enerģijas galapatēriņa. Atlikušie 2 % no enerģijas galapatēriņa ir attiecināmi uz pārējām nozarēm.

Enerģijas patēriņš rūpniecībā absolūtā izteiksmē samazinājās no 327 Mtoe 2005. gadā līdz 275 Mtoe 2012. gadā (16 %). Kopumā šo samazināšanās tendenci ievērojami veicināja ekonomikas krīze, Eiropas ekonomiku pārstrukturēšana un energoefektivitātes pasākumi. Tomēr 2013. gadā enerģijas patēriņš rūpniecībā palielinājās līdz 277 Mtoe. To izraisīja patēriņa pieaugums vairākās rūpniecības apakšnozarēs, un lielākais palielinājums (6 %) bija vērojams ieguves rūpniecībā un karjeru izstrādē.

Enerģijas galapatēriņš dzīvojamo ēku sektorā absolūtā izteiksmē ir samazinājies no 306 Mtoe 2005. gadā līdz 296 Mtoe 2013. gadā (-3 %), lai gan laikposmā no 2012. līdz 2013. gadam tas mazliet palielinājās. Kopējais samazinājums galvenokārt tika panākts, pateicoties energoefektivitātes pasākumu īstenošanai, jo īpaši attiecībā uz enerģijas patēriņu telpu apsildei.

Enerģijas galapatēriņš rūpniecībā absolūtā izteiksmē ir samazinājies no 327 Mtoe 2005. gadā līdz 277 Mtoe 2013. gadā (-15 %). Samazinājumu no 2008. līdz 2012. gadam var izskaidrot ar rūpnieciskās darbības apmēra samazināšanos un rūpniecības struktūras pārmaiņām. Tomēr šo pozitīvo tendenci lielā mērā ir veicinājuši energoefektivitātes uzlabojumi, kuru ietekme ir gandrīz trīskāršojusies.

Lai novērtētu, kā dalībvalstīm izdodas sasniegt izvirzītos indikatīvos energoefektivitātes mērķus, Komisija analizēja valsts energoefektivitātes rīcības plānus (NEEAP), gada ziņojumus un tādu rādītāju kopumu, kas sīkāk aprakstīti pievienotajā Komisijas dienestu darba dokumentā. Analīze liecina, ka vairums dalībvalstu laikposmā no 2005. līdz 2013. gadam savu primārās enerģijas patēriņu un enerģijas galapatēriņu ir samazinājušas straujāk nekā procentuāli tām tas katru gadu būtu jādara laikposmā no 2005. līdz 2020. gadam, lai līdz 2020. gadam sasniegtu izvirzītos primārās enerģijas patēriņa un enerģijas galapatēriņa mērķus. Izņēmums ir šādas valstis: Beļģija, Francija, Igaunija, Nīderlande, Polija, Vācija un Zviedrija (attiecībā uz primārās enerģijas patēriņu) un Austrija, Beļģija, Francija, Igaunija, Lietuva, Malta, Vācija un Slovākija (attiecībā uz enerģijas galapatēriņu).

Kopumā dalībvalstis nav izvirzījušas pietiekami vērienīgus valsts energoefektivitātes mērķus, lai palīdzētu sasniegt ES līmenī noteikto 20 % mērķi. Valstu indikatīvo mērķrādītāju summa atbilst primārās enerģijas ietaupījumam 17,6 % apmērā, salīdzinot ar 2020. gadam plānoto mērķrādītāju. Lai gan tas ir apsveicams uzlabojums, salīdzinot ar to mērķu kopumu, kas tika paziņoti iepriekš, tas joprojām nav pietiekami, lai varētu sasniegt ES mērķi ietaupīt 20 % no primārās enerģijas, salīdzinot ar plānotajiem rādītājiem 2020. gadam. Tomēr dati par nesenajiem sasniegumiem liecina, ka var izdarīt optimistiskākus secinājumus.

EED 5. panta 1. punktā ir noteikta prasība, ka dalībvalstīm ir jārenovē 3 % kopējās platības centrālās valdības īpašumā esošajās un izmantotajās ēkās, kuras apsilda un dzesē, vai gadā ir jāpanāk līdzīgi ietaupījumi. Minētās 5. panta prasības var īstenot dažādi — 18 dalībvalstis tās īstenos ar alternatīviem pasākumiem (piem., ar pasākumiem, kas stimulē iemītniekus mainīt paradumus); citas dalībvalstis ir izvēlējušās noteikto pieeju un renovēs 3 % no kopējās platības. Dalībvalstīm savos gada ziņojumos ir jāziņo par ēku kopējo platību, kas neatbilst EED 5. panta 1. punkta prasībām, un par renovēto kopējo platību vai enerģijas ietaupījumu, kas iepriekšējā gadā panākts saskaņā ar EED 5. panta 1. un 6. punktu. Vairums dalībvalstu šajā ziņā sniedza informāciju savos 2015. gada ziņojumos; Francija, Grieķija, Nīderlande, Slovēnija un Ungārija šādu informāciju nesniedza. Gandrīz vienmēr tika sniegti dati par ēku kopējo platību ēkās, kas neatbilst 5. pantā minētajām energoefektivitātes prasībām, taču vairumā gada ziņojumu nebija datu vai bija sniegti neskaidri dati par centrālās valdības īpašumā esošo ēku renovācijas (vai alternatīvu pasākumu īstenošanas) rezultātā radīto ietaupījumu, lai gan šo datu sniegšana no 2014. gada 1. janvāra bija obligāts dalībvalstu pienākums. Tāpēc pagaidām nav iespējams novērtēt, vai 2014. gadā dalībvalstis ir izpildījušas savus pienākumus atbilstīgi EED 5. pantam, taču Komisija rūpīgi raudzīsies, lai šie pienākumi tiktu pienācīgi īstenoti.

Enerģijas galapatēriņš pakalpojumu nozarē absolūtā izteiksmē ir palielinājies no 144 Mtoe 2005. gadā līdz 153 Mtoe 2013. gadā (6 %). Tomēr enerģijas patēriņš palielinājās daudz lēnāk nekā pievienotā vērtība tajā pašā laikposmā (11 %). Kopumā no 2005. līdz 2013. gadam ES pakalpojumu nozares energointensitāte (ko normalizē ar apkures grādu dienām) samazinājās par 4 %, galvenokārt Austrijā (20 %), Īrijā (37 %), Portugālē (21 %) un Ungārijā (26 %), kas ir ļoti pozitīva tendence. Taču Bulgārijā, Grieķijā, Horvātijā, Itālijā, Luksemburgā, Somijā un Spānijā 2013. gadā energointensitāte palielinājās, salīdzinot ar 2005. gada līmeni.

4.7.Situācija saistībā ar EED transponēšanu

Daudzās dalībvalstīs joprojām nav pabeigta EED transponēšana valsts tiesību aktos, kas traucē dažām no šīm valstīm sasniegt savus indikatīvos valsts mērķus 2020. gadam, kavē energoefektivitātes tirgu pienācīgu attīstību, kā arī neļauj patērētājiem un tirgus dalībniekiem pilnībā izmantot energoefektivitātes radītās priekšrocības. Pašreizējā energoefektivitātes tiesiskā regulējuma pilnīga un pareiza īstenošana ir pamatnosacījums, lai tiktu sasniegti ES-28 dalībvalstu 2020. gadam izvirzītie enerģētikas un klimata mērķi. Tādēļ Komisija ir sākusi pārkāpuma procedūras, lai nodrošinātu pilnīgu un pareizu EED transponēšanu. Šajā ziņā ir nepieciešams nopietnāks darbs.

Līdz šim Komisija ir nosūtījusi dalībvalstīm 27 oficiālas brīdinājuma vēstules un 20 pamatotus atzinumus par to, ka tās Komisijai nav paziņojušas par visiem valsts tiesību aktiem, kas vajadzīgi, lai transponētu ikvienu EED prasību. Turklāt Komisija uzsāka divpusēju saziņu ar visām 28 dalībvalstīm, pieprasot būtisko informāciju par EED 7. panta īstenošanu.

4.8.Finansēšana

Energoefektivitātes tirgum ir spēcīgs ieguldījumu potenciāls, taču tas joprojām ir neliels, sadrumstalots, (šķietami) riskants un (jo īpaši attiecībā uz ēku kapitālo renovāciju vai ieguldījumiem efektivitātē, kuru atmaksāšanās termiņš ir ilgāks par 3 gadiem) galvenokārt paļaujas uz tiešajām vai netiešajām subsīdijām.

Eiropas strukturālie un investīciju fondi (ESI fondi) šajā jomā ir vislielākais finansējuma avots ES. Pēdējās daudzgadu finanšu shēmas ietvaros (2007.–2013. gadam) ES piešķīra apmēram EUR 6,1 miljardu (t. i., 2 % no Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) / Kohēzijas fonda (KF) kopējiem līdzekļiem) prioritārajam virzienam “Energoefektivitāte, koģenerācija, energovadība”. Vairāk nekā puse no šā ES finansējuma (EUR 3,4 miljardi) bija paredzēta publisko un dzīvojamo ēku energoefektivitātes uzlabošanai. No energoefektivitātes uzlabošanai paredzētā ERAF un KF atbalsta 2007.–2013. gadā 90 % tika piešķirti, izmantojot dotācijas, aizdevumi bija tikai 8 % no ES atbalsta.

Energoefektivitātes uzlabošanas pasākumiem ir atvēlēta arī liela daļa no finansējuma, kas pieejams 2014.–2020. gada finansēšanas laikposmā. Konkrēti, EUR 13,3 miljardi no ERAF un KF tiks izlietoti, lai atbalstītu publisko un dzīvojamo ēku energoefektivitātes uzlabošanas pasākumus, tādējādi palīdzot gandrīz 1 miljonam mājsaimniecību. Turklāt EUR 3,4 miljardi tiks piešķirti uzņēmumu energoefektivitātes atbalstam, galveno uzmanību pievēršot mazajiem un vidējiem uzņēmumiem un tādējādi nodrošinot iespēju uzlabot energoefektivitāti vairāk nekā 50 000 uzņēmumu. Taču, lai izmantotu šo finansējumu, būs vajadzīgi kvalitatīvi projekti un būs jāpiesaista privātais finansējums, lai apmierinātu ieguldījumu vajadzības energoefektivitātes jomā (vairāk nekā EUR 100 miljardi gadā). Tādēļ ESI fondi nāk klajā ar jaunu nostāju: dotācijas būtu jāpiešķir tikai tādā apmērā, lai segtu nepietiekamo finansējumu, t. i., projektu ieguldījumu izmaksas, kuras nav iespējams segt no prognozētā enerģijas ietaupījuma pieņemamā laikposmā, vai lai risinātu sociālas problēmas, piemēram, novērstu enerģētisko nabadzību. Lai samazinātu finansēšanas izmaksas projektiem, kas drīz kļūs rentabli, būtu jāizmanto finanšu instrumenti, nevis dotācijas. Ir jāapvieno publiskais un privātais finansējums, lai piesaistītu privāto kapitālu un palielinātu ieguldījumus energoefektivitātē. ES 2014.–2020. gadā centīsies dubultot finanšu instrumentu izmantošanu ESI fondiem aizdevumu, garantiju vai kapitālieguldījumu veidā. Sagaidāms, ka šīs pārmaiņas veicinās privātā finansējuma piesaisti un palīdzēs īstenot nelielus projektus, kādi pārsvarā arī ir projekti energoefektivitātes jomā.

Turklāt Eiropas Stratēģisko investīciju fonda (ESIF) izveidošana 2015. gadā nodrošina papildu finansējumu dalībvalstīm un projektu iesniedzējiem, lai pilnveidotu un sagatavotu energoefektivitātes shēmas (tostarp tās, kas tiek līdzfinansētas no ESI līdzekļiem) — jo īpaši apvienojot projektus, lai īstenotu lielākus ieguldījumu pasākumus.

Vispārējā tirgus sistēma attiecībā uz patērētājiem izsniegtajiem aizdevumiem un hipotekārajiem kredītiem ir uzlabojusies, taču pamatproblēmas saistībā ar energoefektivitātes finansēšanu pastāv joprojām. Eiropas Savienībā ieguldījumus ietekmē makroekonomiskā situācija un zemo procentu likmju politika, ko īsteno Eiropas Centrālā banka (ECB). Tā kā vairums Eiropas banku nepiedāvā speciālus produktus ieguldījumiem energoefektivitātē, var uzskatīt, ka procentu likmes aizdevumiem, ar kuriem finansē arī energoefektivitātes pasākumus, atbilst ECB īstenotajai banku procentu likmju samazināšanas tendencei. Piemēram, jaunākā ECB statistika liecina, ka mājsaimniecību patēriņa kredītu (ar nodrošinājumu un/vai garantijām) likmes 2015. gada augustā bija robežās no 3,30 % līdz 4,53 % (atkarībā no tā, vai tā ir mainīga, vai nemainīga procentu likme). Šīs procentu likmes pēdējā gada laikā ir samazinājušās par apmēram 22 %. Tirgū nevalda uzskats, ka augstvērtīgi ieguldījumi energoefektivitātē ir īpaša aktīvu klase. Šādi ieguldījumi un to finansēšana ir jāveic, pamatojoties uz plašākiem pamatprincipiem, tostarp “atbrīvotu” naudas plūsmu operatoriem (zemāku enerģijas izmaksu rezultātā) un palielinātu aktīvu vērtību (pateicoties to augstajai energoefektivitātei), un jāpamato ar paredzamu ilgtermiņa ieguldījumu stratēģiju.

4.9.Energoefektivitātes pakalpojumu direktīvā 2006/32/EK prasītais enerģijas galaietaupījums 2016. gadā

Direktīvā 2006/32/EK ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāizvirza un jācenšas sasniegt valsts indikatīvais enerģijas ietaupījuma mērķis — vismaz 9 % enerģijas galaietaupījums 2016. gadā. Vairums šīs direktīvas noteikumu tika aizstāti ar precīzākiem noteikumiem EED. Taču prasības attiecībā uz 9 % mērķi līdz 2017. gadam netiks atceltas. Tādēļ tika prasīts, lai dalībvalstis savos 2014. gada NEEAP sniegtu informāciju par 2016. gadam izvirzīto ietaupījuma mērķi: 19 dalībvalstis apgalvo, ka līdz 2016. gadam vajadzīgais ietaupījums tiks panākts; 7 dalībvalstu NEEAP nesniedz skaidru informāciju par to, vai ietaupījuma mērķis tiks sasniegts.

5.NOBEIGUMS

Ziņojums liecina, ka papildus ES politikas pasākumu klāstam (piem., ekodizains, marķējums, ETS, automobiļu standarti) ES dalībvalstis ir ieviesušas energoefektivitātes pasākumus rūpniecībā, dzīvojamo ēku sektorā, kā arī pakalpojumu, transporta un enerģijas ražošanas nozarē. NEEAP redzams, ka vairums dalībvalstu ir palielinājušas centienus un vai nu pastiprinājušas esošos energoefektivitātes pasākumus, vai arī ieviesušas jaunus.

Ņemot vērā, ka ES-28 dalībvalstīs primārās enerģijas patēriņš gadā ir jāsamazina vidēji par 11,9 Mtoe (2,7 Mtoe enerģijas galapatēriņa izteiksmē) salīdzinājumā ar 2013. gada līmeni, lai sasniegtu valstu 2020. gada mērķus, var secināt, ka — neraugoties uz iepriekšējo gadu sasniegumiem — vairāk darba ir jāiegulda jo īpaši ēku sektorā, kā arī transporta un enerģijas ražošanas nozarē. 2005.–2013. gada darbības rādītāji, kas šajā ziņojumā izmantoti, lai analizētu energoefektivitātes jomā sasniegto, parāda, ka starp dalībvalstīm ir lielas atšķirības — tomēr kopumā Eiropas līmenī ir panākti uzlabojumi. Galvenie izņēmumi ir enerģijas galapatēriņa palielināšanās laikposmā no 2012. līdz 2013. gadam un koģenerācijas stacijās saražotā siltuma daudzuma samazināšanās laikposmā no 2005. līdz 2013. gadam.

Lai gan dažas dalībvalstis nesen palielināja savus indikatīvos energoefektivitātes mērķus primārās enerģijas patēriņa izteiksmē (kopā līdz 17,6 %), ES-28 dalībvalstis kopumā nav sasniegušas vajadzīgo 20 % līmeni. Lai spētu sasniegt 2020. gada mērķi primārās enerģijas patēriņa izteiksmē, dalībvalstīm būtu jācenšas ātrāk sasniegt vai pārsniegt savus valsts energoefektivitātes mērķus 2020. gadam. Jānorāda, ka dažas dalībvalstis — Apvienotā Karaliste, Austrija, Beļģija, Francija, Malta, Nīderlande, Vācija un Zviedrija — jau ir noteikušas sevišķi vērienīgus mērķus. Grieķijai, Horvātijai, Rumānijai un Somijai, kas, ņemot vērā gaidāmo IKP pieaugumu 2014.–2020. gadā, 2020. gadam noteikušas mazāk vērienīgus mērķus, varētu būt lietderīgi vēlreiz novērtēt, kā augstāks energoefektivitātes līmenis varētu uzlabot to piegādes drošību, konkurētspēju un ilgtspēju.

Daudzas dalībvalstis ir izveidojušas veiksmīgas stratēģijas, lai samazinātu savu primārās enerģijas patēriņu. Tomēr Beļģijai, Francijai, Igaunijai, Nīderlandei, Polijai, Vācijai un Zviedrijai 2014.–2020. gadā būs jāsamazina primārās enerģijas patēriņš vairāk nekā 2005.–2013. gadā, lai līdz 2020. gadam sasniegtu to izvirzītos indikatīvos primārās enerģijas patēriņa mērķus.

Attiecībā uz enerģijas galapatēriņu šajā ziņojumā sniegtā analīze parāda, ka vairumā dalībvalstu no 2005. gada patēriņš samazinās. Šo tendenci ir veicinājusi ne vien energoefektivitātes politika, bet, protams, arī ekonomikas krīze. Austrija, Beļģija, Francija, Igaunija, Lietuva, Malta, Slovākija un Vācija 2020. gadam ir noteikušas tādus enerģijas galapatēriņa mērķus, ka tām enerģijas galapatēriņš 2014.–2020. gadā ir jāsamazina vairāk nekā tas tika samazināts 2005.–2013. gadā. Šīm valstīm vajadzēs stingri īstenot savas EED 7. pantā paredzētā pienākuma shēmas vai alternatīvus pasākumus, kas īstermiņā un ilgtermiņā patērētājiem nodrošinās iespēju ietaupīt galīgo enerģiju un naudu.

Aplūkojot nozares dalībvalstu līmenī, vairākās dalībvalstīs vērojamā enerģijas galapatēriņa energointensitātes vispārējā pozitīvā tendence rūpniecībā vieš cerības. Tomēr energointensitāte dalībvalstī ar visaugstāko energointensitāti ir septiņreiz augstāka nekā dalībvalstī ar viszemāko energointensitāti. Grieķija, Īrija, Kipra, Latvija un Ungārija varētu izmantot citu valstu pozitīvos piemērus, lai savās valstīs rūpniecībā samazinātu enerģijas galapatēriņa pieaugošo intensitāti.

Dzīvojamo ēku sektorā vairums dalībvalstu iepriekšējos gados ir samazinājušas enerģijas pieprasījumu, īstenojot tieši šai nozarei paredzētus energoefektivitātes pasākumus. Tādējādi mājsaimniecības, iztērējot mazāk naudas, var sasniegt tādu pašu ērtību līmeni. Beļģijā, Igaunijā, Itālijā, Latvijā, Maltā, Polijā, Rumānijā un Slovēnijā, kur iepriekšējos gados enerģijas vidējais patēriņš uz vienu iedzīvotāju palielinājās, patērētājiem varētu būt izdevīgi, ja stingrāk tiktu īstenoti tādi politikas virzieni, kas vērsti uz enerģijas patēriņa samazināšanu dzīvojamo ēku sektorā. Kopumā, lai mudinātu patērētājus samazināt enerģijas patēriņu, visām dalībvalstīm viņi būtu labāk jāinformē par energoefektivitātes iespējām un jāturpina uzlabot apstākļi patērētāju ieguldījumiem, lai straujāk uzlabotu patlaban ļoti zemos Eiropas esošā ēku fonda renovācijas rādītājus. Turklāt ir vajadzīgi konkrētāki pasākumi patērētājiem, lai efektīvi likvidētu enerģētisko nabadzību.

Tā kā tiek prognozēta pakalpojumu nozares izaugsme, mērķtiecīgi energoefektivitātes pasākumi varētu palīdzēt līdzsvarot enerģijas galapatēriņa palielinājumu šajā nozarē un turpināt pozitīvo tendenci šajā nozarē samazināt energointensitāti ES līmenī. Proti, Beļģija, Francija, Grieķija, Itālija, Kipra, Luksemburga, Somija un Spānija varētu mēģināt izstrādāt attiecīgus pasākumus vai intensīvāk īstenot šādus pasākumus, lai līdzsvarotu neseno energointensitātes palielinājumu savas valsts pakalpojumu nozarē.