Oficiālais Vēstnesis C 017 , 19/01/2001 Lpp. 0004 - 0023



Komisijas paziņojums Vispārējas nozīmes pakalpojumi Eiropā (2001/K 17/04) ANALĪTISKS KOPSAVILKUMS Vispārējas nozīmes pakalpojumi ir galvenais Eiropas sabiedrības modeļa elements. Jaunais EK Līguma 16. pants tagad apstiprina to vietu Eiropas Savienības kopīgo vērtību vidū, kā arī to nozīmi sociālas un teritoriālas kohēzijas veicināšanā. Šie pakalpojumi veicina arī Eiropas ekonomikas konkurētspēju kopumā, un tos sniedz, tirgum un tehnoloģijām nepārtraukti attīstoties. Tirdzniecības globalizācija, iekšējā tirgus izveides pabeigšana un ātrās pārmaiņas tehnoloģiju jomā rada aizvien lielāku vajadzību ieviest konkurenci jaunās jomās. Ņemot vērā šo situāciju, Lisabonas Eiropadome ir pieprasījusi Komisijai atjaunināt 1996. gada paziņojumu par vispārējas nozīmes pakalpojumiem Eiropā. Par pilnīgu pārredzamu vispārējas nozīmes pakalpojumu definēšanu un īstenošanas veidu galvenokārt ir atbildīgas attiecīgās pašvaldības, reģionālā vai valsts līmeņa valsts iestādes. Kopiena ar savā rīcībā esošajiem instrumentiem nodrošinās Līguma noteikumu piemērošanu tādā veidā, lai šo pakalpojumu sniegums saistībā ar kvalitāti un cenu vislabāk atbilstu šo pakalpojumu izmantotāju un pilsoņu vajadzībām kopumā. Kopienas pasākumi jau ir veikti dažās nozarēs, kurām pēc apjoma un sistēmas struktūras piemīt dabiska Eiropas dimensija. Paziņojumā sniegta pašlaik pieejamā informācija par šo pasākumu pozitīvo iespaidu uz vispārējas nozīmes pakalpojumu pieejamību, kvalitāti un cenas samērīgumu attiecīgajās nozarēs. Iepriekš gūtā pieredze rāda, ka Līguma noteikumi par konkurenci un iekšējo tirgu pilnībā saskan ar vispārējas nozīmes pakalpojumu nodrošināšanas augstajiem standartiem. Noteiktos apstākļos, it īpaši tad, kad ar tirgus spēkiem vien nav iespējams panākt apmierinošu pakalpojumu nodrošinājumu, valsts iestādes drīkst uzticēt noteiktiem uzņēmējiem pienākumu sniegt vispārējas nozīmes pakalpojumus, vajadzības gadījumā piešķirot viņiem īpašas vai ekskluzīvas tiesības un/vai izstrādājot šādai kārtībai vajadzīgo finansēšanas mehānismu. Dalībvalstīm un attiecīgajiem uzņēmējiem ir vajadzīga juridiska skaidrība. Paziņojumā ir precizēta iekšējā tirgus un konkurences noteikumu piemērošanas joma un kritēriji. Pirmkārt, šādus noteikumus piemēro tikai tiktāl, ciktāl attiecīgās darbības ir saimnieciskas darbības, kuras skar tirdzniecību dalībvalstu starpā. Kad šos noteikumus piemēro, tad saderība ar tiem ir balstīta uz trim principiem: - neitralitāte neatkarīgi no tā, vai uzņēmumi pieder valstij, vai tie ir privāti, - dalībvalstu iespējas brīvi definēt vispārējas nozīmes pakalpojumus, ko kontrolē, lai pārliecinātos, vai nav pieļautas nepārprotamas kļūdas, - proporcionalitāte, kas prasa, lai konkurences un brīvā tirgus brīvību ierobežojumi nebūtu lielāki par tiem, kuri ir vajadzīgi, lai garantētu efektīvu uzdevuma izpildi. Tā kā apstākļi turpina attīstīties un Komisija, piemērojot iekšējā tirgus un konkurences noteikumus, gūst aizvien jaunu pieredzi, tas ļaus vēlāk izdarīt noteiktus precizējumus. Paziņojumā ir iezīmētas arī Kopienas iespējas uz 16. panta pamata, sadarbojoties ar vietējām, reģionālām un valsts iestādēm, attīstīt visaptverošu Eiropas līmeņa politiku, lai nodrošinātu, ka visiem Eiropas pilsoņiem ir pieejami vislabākie pakalpojumi. 1. IEVADS 1. Komisija 1996. gadā nāca klajā ar paziņojumu par vispārējas nozīmes pakalpojumiem Eiropā [1]. Šajā paziņojumā Komisija uzsvēra vispārējas nozīmes uzdevumu svarīgumu Eiropas Savienības pamatmērķu īstenošanā. Komisija aicināja šajā sakarā iekļaut EK Līgumā atsauci. Terminu definīcijas [2], uzskati un mērķi, kas izklāstīti 1996. gada paziņojumā par to, kāda būs šo pakalpojumu nozīme vienotā tirgus apstākļos, nav zaudējuši savu aktualitāti arī pašlaik. Šis paziņojums atjaunina 1996. gada paziņojumu. 2. Pēc pirmā paziņojuma pieņemšanas ir radušies vairāki jauni apstākļi. Pēc Komisijas ierosinājuma Amsterdamas līgumā tika iekļauta atsauce uz vispārējas nozīmes pakalpojumu lomu. Jaunais EK Līguma 16. pants atzīst šo pakalpojuma pamatā esošo vērtību fundamentālo raksturu un Kopienas vajadzību, izstrādājot un ieviešot jebkādu politiku, ņemt vērā šo pakalpojumu funkciju, un šis pants iekļauj to līguma principos: "Neskarot 73., 86. un 87. panta noteikumus un ņemot vērā vietu, kāda vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem ir Savienības kopīgo vērtību sistēmā, kā arī to nozīmi sociālas un teritoriālas kohēzijas veicināšanā, Kopiena un dalībvalstis, nepārkāpjot savas attiecīgās pilnvaras un šā Līguma piemērošanas jomu, rūpējas, lai šādi pakalpojumi būtu balstīti uz tādiem principiem un nosacījumiem, kas ļauj tiem īstenot savus uzdevumus." 3. Komisijas viedokli atspoguļo 1996. gada paziņojumā paustais uzskats, ka vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumi, iekšējais tirgus un Kopienas konkurences politika ir nevis savstarpēji nesaderīgas jomas, bet gan papildina cits citu, tiecoties īstenot fundamentālos līguma mērķus. Šo jomu mijiedarbei ir jānāk par labu gan atsevišķiem pilsoņiem, gan sabiedrībai kopumā. 4. Kopš 1996. gada tirgi, tehnoloģijas un lietotāju vajadzības ir strauji attīstījušās. Ir gūta pieredze tais nozarēs, kuras saskaņā ar vienotā tirgus programmu atradās liberalizācijas procesā. Kopienas līmenī ir notikusi tālāka liberalizācija, vienlaikus garantējot un dažkārt arī uzlabojot kvalitātes līmeni un lietotāju aizsardzību. Iekšējam tirgum paplašinoties, ir radušies jauni jautājumi, kas saistīti ar dažu tādu pakalpojumu norobežošanu, kuri iepriekš galvenokārt tika sniegti nekonkurējošā kārtībā, bet kuri pašlaik piesaista vai var piesaistīt konkurentus. Turklāt tehnoloģiju attīstība, it īpaši informācijas sabiedrības izveidošanās liek secināt, ka teritoriāla pieeja dažiem no šiem pakalpojumiem ir novecojusi un ka tie ir jāaplūko pārrobežu perspektīvā. 5. Neraugoties uz liberalizācijas pozitīvajām sekām, turpina izskanēt bažas par vispārējas nozīmes pakalpojumiem un Kopienas pasākumiem. Saistībā ar tehnoloģiju pārmaiņām un vispārējo reglamentējošo vidi, kā arī patērētāju aizvien pieaugošo pieprasījumu, pilsoņi pauž bažas par vispārējās nozīmes pakalpojumu kvalitātes pasliktināšanās iespēju. Uz šo bažu pamata tradicionālie pakalpojumu sniedzēji un valsts iestādes, kuras viņus atbalsta, apgalvo, ka Kopienas tiesību piemērošana varētu apdraudēt tādas pakalpojumu sniedzējas struktūras, kuras jau izsenis ir apliecinājušas savu vērtību, un līdz ar to rastos draudi to pakalpojumu kvalitātei, kurus sniedz sabiedrībai. Turpretim konkurējoši pakalpojumu sniedzēji privātajā sektorā apgalvo, ka pastāvošā kārtība sniedz negodīgas priekšrocības tai organizācijai, kurai šādu pakalpojumu sniegšanu uzticējušas valsts iestādes, un tā pārkāpj Kopienas tiesības. 6. Ņemot vērā šo situāciju un ievērojot Lisabonas Eiropadomes prasību, kas atkārtoti izskanēja Feiras Eiropadomē, Komisija ir apņēmusies atjaunināt 1996. gada paziņojumu. Tam ir divi mērķi: - sniegt papildu precizējumus par dažādajiem uzdevumiem, kuri jāveic dažādu līmeņu valsts iestādēs un ar konkurences un iekšējā tirgus noteikumiem, kurus attiecina uz vispārējas nozīmes pakalpojumiem, lai apmierinātu uzņēmēju prasību nodrošināt lielāku juridisko skaidrību. Īpaši problemātiska ir valsts atbalsta noteikumu piemērošanas joma, - vēl vairāk paplašināt Eiropas sistēmu, kas saistīta ar vispārējas nozīmes pakalpojumu labu darbību, kuras nodrošināšanā sava loma ir gan vietējām, reģionālām un valsts iestādēm, kā arī Kopienai, kā to paredz EK Līguma 16. pants. 7. Paziņojums ir sadalīts vairākās iedaļās. Paziņojuma 2. iedaļā Komisija izklāsta savu viedokli par vispārējas nozīmes pakalpojumu uzdevumu. Paskaidrojumi par konkurences un vienotā tirgus noteikumu piemērošanu vispārējas nozīmes pakalpojumiem sniegti 3. iedaļā. Paziņojuma 4. nodaļā sniegti šobrīd pieejamās pieredzes rezultāti, kas gūti, saskaņā ar vienotā tirgus programmu piemērojot liberalizētajiem sektoriem universālo pakalpojumu principu. Plašākas ziņas par stāvokli atsevišķās nozarēs sniegtas I pielikumā. Paziņojuma 5. nodaļā sniegtas pamatnostādnes tālākas rīcības ievirzei, lai uzlabotu vispārējas nozīmes pakalpojumu kvalitāti un efektīvu nodrošinājumu, jo tie ir viens no Eiropas sabiedrības modeļa pamatelementiem. 2. VISPĀRĒJAS NOZĪMES PAKALPOJUMU UZDEVUMS 8. Kopienas vispārējas nozīmes pakalpojumu politikas pamatā ir pilsoņu intereses. Vispārējas intereses pakalpojumi sniedz būtisku ieguldījumu visas Eiropas rūpniecības konkurētspējā, kā arī veicina ekonomisku, sociālu un teritoriālu kohēziju. Eiropas pilsoņi, kuri lieto šos pakalpojumus, sagaida augstu kvalitāti un samērīgas cenas. Tāpēc veicot valsts pasākumus šai jomā, uzmanības centrā atrodas lietotāji un viņu prasības. Kopiena aizsargā vispārējas nozīmes mērķus un to uzdevumu kalpot sabiedrībai. 9. Lai paveiktu šo uzdevumu, attiecīgajām valsts iestādēm ir jāveic pārredzami pasākumi, puslīdz precīzi nosakot tās lietotāju vajadzības, kurām izveido vispārējas nozīmes pakalpojumus, kas ir atbildīgs par attiecīgo pienākumu noteikšanu un izpildi, kā arī kā šie pienākumi tiks pildīti. Kopienas, valsts, reģionu vai vietējā līmenī ir jāveic attiecīgi pasākumi, lai noteiktu kritērijus šādiem vispārējas nozīmes pakalpojumiem. Veicot šādus pasākumus, ir vajadzīga sinerģija un konsekvence. 10. Ir nepieciešama vispārīga lietotāju vajadzību definīcija. Ir skaidrs, ka patērētāju vajadzības ir svarīgas. Patērētāju vajadzību pamatā ir vispārēja pieejamība, augsta kvalitāte un samērīga cena. Arī uzņēmumi, it īpaši mazie un vidējie uzņēmumi, ir svarīgi vispārējas nozīmes pakalpojumu patērētāji, kuru vajadzības ir jāapmierina. Arī pilsoņiem ir plaša interešu joma, piemēram: - rūpes par augsta līmeņa vides aizsardzību, - īpašas noteiktu iedzīvotāju kategoriju vajadzības, piemēram, invalīdu un maznodrošināto vajadzības, - būtisko pakalpojumu nodrošinājums visā teritorijā, arī nomaļos un attālos rajonos. 11. Lietotāju prasības attiecībā uz vispārējās nozīmes pakalpojumiem palīdz noteikt virkne principu. Var minēt, piemēram, šādus principus: - skaidri nodefinēti pamatpienākumi nodrošināt labas kvalitātes pakalpojumus, augstu sabiedrības veselības līmeni un pakalpojumu fizisko drošību, - pilnīga pārredzamība, piemēram, tarifu, līgumu noteikumu, pakalpojumu sniedzēju izvēles un finansējuma jomā, - pakalpojuma un, vajadzības gadījumā, sniedzēja izvēle un efektīva konkurence pakalpojumu sniedzēju starpā, - vajadzības gadījumā, regulatīvas iestādes, kuras ir neatkarīgas no uzņēmējiem un spēj pieņemt prasības, izskatot sūdzības un lietojot attiecīgus strīdu izšķiršanas mehānismus. Tie var ietvert arī lietotāju pārstāvniecību un aktīvu dalību pakalpojumu definēšanā un maksājuma formas izvēlē. 12. Vispārējas nozīmes pakalpojumu sniedzējiem ir svarīga loma, un savas ilgās pieredzes dēļ, kas gūta, apmierinot lietotāju vajadzības, viņi var sniegt būtisku ieguldījumu šādu pakalpojumu tālākā pilnveidē. Ir vajadzīgas pienācīgas konsultācijas ar viņiem, vienlaikus konsultējoties ar lietotājiem [3]. Organizējot konsultācijas, valsts iestādēm tomēr ir skaidri jānošķir pakalpojumu lietotāju un sniedzēju vajadzības. 13. Valsts iestādēm ir jāatbild uz jautājumu, kā nodrošināt, lai uzdevumi, kurus izpildei tās paredz vispārējas nozīmes pakalpojumus, noritētu saskaņā ar augstas kvalitātes standartiem un pēc iespējas efektīvāk. Ir vairākas iespējas, kā izpildīt šādus uzdevumus. Izvēli izdara, īpaši ņemot vērā šādus aspektus: - attiecīgā pakalpojuma tehnisko un ekonomisko raksturojumu, - īpašās lietotāju prasības, - attiecīgās dalībvalsts kultūrvēsturiskās īpatnības. Dažādo līdzekļu izvēle, sniedzot dažādus pakalpojumus vai pat vienu un to pašu pakalpojumu, kad apstākļi dažādās dalībvalstīs vai vienā dalībvalstī ir atšķirīgi, nav uzskatāma par pretrunīgu, bet gan, gluži otrādi, vērtējama kā būtiska efektivitātes iezīme. 3. VISPĀRĒJAS NOZĪMES PAKALPOJUMI UN VIENOTAIS TIRGUS 14. Vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumi atšķiras no parastiem pakalpojumiem ar to, ka valsts iestādes uzskata, ka tie ir jāsniedz pat tad, ja tirgū nav pietiekamu stimulu, kas varētu tām likt tos sniegt. Ar to netiek noliegts fakts, ka daudzos gadījumos tirgus ir vislabākais mehānisms, ar kuru sniedz šādus pakalpojumus. Daudzas pamatvajadzības, piemēram, pārtiku, apģērbu un pajumti nodrošina tikai un vienīgi tirgus. Ja valsts iestādes tomēr uzskata, ka noteikti pakalpojumi ir vispārīgas nozīmes pakalpojumi un ar tirgus spēkiem nav iespējams apmierinoši nodrošināt šos pakalpojumus, tās paredz virkni specifisku pakalpojumu noteikumu, lai apmierinātu šīs vajadzības kā vispārējas nozīmes pakalpojumu pienākumus. Šo pienākumu izpilde var saistīties, ar īpašu vai ekskluzīvu tiesību piešķiršanu vai specifiskiem finansēšanas mehānismiem, tomēr tas nav obligāti. Īpaša vispārējas nozīmes uzdevuma definīcijai un no tā izrietošajam pakalpojumam, kas ir vajadzīgs šā uzdevuma izpildei, nav jābūt saistītam ar kādu īpašu pakalpojuma sniegšanas metodi. Vistipiskākais universāla pakalpojuma pienākumu [4] piemērs ir, respektīvi, pienākums sniegt noteiktus pakalpojumus kādā teritorijā par samērīgām cenām un ar līdzvērtīgiem kvalitātes nosacījumiem, neņemot vērā atsevišķo operāciju ienesīgumu. 15. Valsts iestādes var nolemt uzdot veikt vispārējas nozīmes pienākumus visiem uzņēmējiem, kuri darbojas kādā tirgū, vai atsevišķos gadījumos uzdot vienam uzņēmējam vai ierobežotam uzņēmēju skaitam veikt specifiskus pienākumus, nepiešķirot speciālas vai ekskluzīvas tiesības. Tādējādi ir iespējama visplašākā konkurence un lietotāji saglabā visas iespējas izvēlēties pakalpojumu sniedzējus. Apstākļos, kad tikai vienam uzņēmējam vai ierobežotam uzņēmēju skaitam, kuri konkurē noteiktā tirgū, uzdod pienākumu sniegt publiskos pakalpojumus, bet pārējiem šādu pienākumu neuzliek, var rasties vajadzība uzdot visiem šā tirgus aktīvajiem uzņēmējiem finansēt attiecīgā pakalpojuma papildu neto izmaksas ar papildu maksājumu sistēmas vai publisko pakalpojumu fonda palīdzību. Šai gadījumā ir svarīgi, lai jebkura uzņēmuma segtā daļa būtu proporcionāla ar tā uzņēmējdarbības apjomu tirgū un būtu skaidri nodalīta no pārējiem maksājumiem, kuri šim uzņēmumam var rasties normālās uzņēmējdarbības laikā. 16. Šodien, piemēram, saskaņā ar universālo pakalpojumu pienākumiem, kuri ir definēti Kopienas tiesību aktos, visā Kopienā ir nodrošināta balss telefonija, neraugoties uz telekomunikāciju sektora pilnīgo liberalizāciju 1998. gadā. Konkurences tirgū Kopienas nostādnes ļāva dalībvalstīm ieviest mehānismus, ar kuru palīdzību sadala izmaksas par tādu universālu pakalpojumu sniegšanu, kuri ir definēti Kopienas līmenī. Vairākums dalībvalstu tomēr nav uzskatījušas par vajadzīgu praktiski ieviest šādas sistēmas, jo attiecīgās jomas apgrozījums ir bijis pārāk neliels. 17. Dažus vispārējas nozīmes pakalpojumus tomēr nevar sniegt daudzi pakalpojumu sniedzēji, piemēram, tai gadījumā, kad vienam pakalpojumu sniedzējam ir lielākas ekonomiskās izdzīvošanas iespējas. Šādos apstākļos valsts iestādes parasti uz noteiktu laiku konkursa kārtībā piešķir ekskluzīvas un īpašas tiesības sniegt vispārējas nozīmes pakalpojumus. Piedāvājuma piešķiršanas dienā konkurencei būtu jānodrošina, ka vispārējās nozīmes pakalpojumi nodrošina sabiedrībai vajadzīgo uzdevumu izpildi par pēc iespējas zemāku cenu. 18. Ja ne viena, ne otra iespēja neļauj apmierinoši izpildīt vispārējas nozīmes uzdevumus, var rasties vajadzība uzticēt veikt konkrētu publisko pakalpojumu uzdevumu vienam vai vairākiem uzņēmējiem vienlaikus, piešķirot vai saglabājot īpašas vai ekskluzīvas tiesības vienam uzņēmējam vai uzņēmēju grupai. Šai situācijā, kā arī iepriekš aprakstītajā situācijā, kad ekskluzīvas tiesības ir piešķirtas konkursa kārtībā, valsts iestādes var nodrošināt pienācīgu finansējumu, kas ļauj attiecīgi pilnvarotiem uzņēmējiem pildīt tiem uzticēto uzdevumu – sniegt publiskos pakalpojumus. 19. EK Līguma noteikumu un it īpaši konkurences un iekšējā tirgus noteikumu ievērošana ir pilnībā saderīga ar vispārējas nozīmes pakalpojumu sniegšanas nodrošināšanu. Līguma 86. pants, jo sevišķi 86. panta 2. punkts ir galvenais noteikums, kurš saskaņo Kopienas mērķus, tostarp konkurences un iekšējā tirgus brīvību mērķus, no vienas puses, ar efektīvu valsts iestāžu uzdotu vispārējas ekonomiskas nozīmes uzdevumu izpildi, no otras puses. Šis pants skan šādi: "1. Attiecībā uz valsts uzņēmumiem un uzņēmumiem, kuriem dalībvalstis piešķir īpašas vai ekskluzīvas tiesības, dalībvalstis nedz ievieš, nedz uztur spēkā nekādus pasākumus, kas būtu pretrunā šā Līguma noteikumiem, jo īpaši 12. un 81. līdz 89. panta noteikumiem. 2. Uzņēmumiem, kuriem uzticēti pakalpojumi ar vispārēju ekonomisku nozīmi vai kuri darbojas kā peļņu nesoši monopoli, ir saistoši šā Līguma noteikumi, konkrēti, konkurences noteikumi, ja vien šo noteikumu piemērošana juridiski vai faktiski netraucē veikt tiem uzticētos tiešos uzdevumus. Tie nedrīkst ietekmēt tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Kopienas interesēm. 3. Komisija nodrošina šā panta noteikumu piemērošanu un vajadzības gadījumā adresē dalībvalstīm attiecīgas direktīvas vai lēmumus." 20. Lai saprastu, kā šie noteikumi iespaido pasākumus, ar kuriem valsts iestāde nodrošina noteiktu pakalpojumu sniegšanu sabiedrībai, ir vērts pieminēt trīs principus, uz kuru pamata piemēro 86. pantu. Tie ir šādi: neitralitāte, iespēja brīvi definēt un proporcionalitāte. 21. Neitralitāti uzņēmumu piederībā valstij vai privātpersonām nodrošina EK Līguma 295. pants. No vienas puses, Komisiju neinteresē, vai uzņēmumi, kuri ir atbildīgi par vispārējas nozīmes pakalpojumu sniegšanu, pieder valstij vai ir privāti. Tāpēc tā neprasa valsts uzņēmumu privatizāciju. No otras puses, Līguma noteikumus, it īpaši konkurences un iekšējā tirgus noteikumus piemēro neatkarīgi no uzņēmuma īpašnieka (valsts vai privāts uzņēmums). 22. Dalībvalstu iespēja brīvi definēt nozīmē, ka galvenokārt dalībvalstis atbild par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu definīciju uz īpašu darbības pazīmju pamata. Šo definīciju var pārbaudīt tikai tādēļ, lai noteiktu, vai nav pieļautas nepārprotamas kļūdas. Dalībvalstis var piešķirt īpašas vai ekskluzīvas tiesības, kas ir vajadzīgas uzņēmumiem, kuriem ir uzticēta pakalpojumu sniegšana, regulēt šo uzņēmumu darbību un vajadzības gadījumā finansēt tos. Jomās, uz kurām īpaši neattiecas Kopienas tiesību akti, dalībvalstīm ir plašas iespējas noteikt savu politiku, kuru var pārbaudīt tikai tādēļ, lai noteiktu, vai nav pieļautas nepārprotamas kļūdas. Tas, vai kāds pakalpojums ir uzskatāms par vispārējas nozīmes pakalpojumu, un kā tas ir sniedzams, pirmkārt un galvenokārt jālemj vietējā līmenī. Komisijas uzdevums ir nodrošināt izmantoto līdzekļu saderību ar Kopienas tiesību aktiem. Tomēr jebkurā gadījumā, lai varētu piemērot 86. panta 2. punktā paredzēto izņēmumu, publisko pakalpojumu uzdevums ir skaidri jānodefinē, un tā izpilde skaidri jāuzdod ar valsts iestāžu izdotu aktu (ieskaitot līgumus) [5]. Šis pienākums ir jāveic, lai nodrošinātu juridisku skaidrību un pārredzamību attiecībā uz pilsoņiem, un tas ir nepieciešams arī Komisijai, lai tā spētu novērtēt proporcionalitāti. 23. Proporcionalitāte saskaņā ar 86. panta 2. punktu nozīmē, ka līdzekļi, ar kuru palīdzību pilda vispārējas nozīmes uzdevumu, nerada nevajadzīgus traucējumus tirdzniecībai. Ar to jo sevišķi ir jānodrošina, lai jebkādi EK Līguma noteikumu ierobežojumi, konkrēti, konkurences un iekšējā tirgus brīvību ierobežojumi nepārsniegtu tos ierobežojumus, kuri ir vajadzīgi, lai garantētu efektīvu uzdevuma izpildi. Ir jānodrošina vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojuma sniegšana, un attiecīgi pilnvarotiem uzņēmumiem ir jāspēj uzņemties īpašās grūtības un papildu neto izmaksas, kuras rodas, veicot konkrēto uzticēto uzdevumu. Komisija kontrolē proporcionalitāti, nododot attiecīgo lietu izskatīšanai Eiropas Kopienu Tiesā, un izmanto šo iespēju samērīgi un reālistiski, kā to parāda Komisijai ar 86. panta 3. punktu uzticēto lēmumu pieņemšanas pilnvaru faktiskais lietojums [6]. 24. Minētajā 86. pantā formulētie principi ļauj nodrošināt elastīgu un situācijai pielāgojamu līdzsvaru, kurā tiek ņemti vērā dalībvalstu dažādie apstākļi un mērķi, kā arī dažādo jomu atšķirīgie tehniskie ierobežojumi. 25. Šai jomā gūtā pieredze rāda, ka pastāv plašs līdzekļu un iespēju klāsts, kas ļauj konkrēti saskaņot vispārējas nozīmes vajadzības un konkurences un iekšējā tirgus prasības [7]. Kā iepriekš minēts, dalībvalstīm ir vairākas alternatīvas, lai nodrošinātu vispārējas nozīmes pakalpojumu sniegšanu, sākot ar iespēju liberalizēt pakalpojumu tirgu, uzlikt pienākumu sniegt publiskos pakalpojumus, visbeidzot, piešķirt ekskluzīvas vai īpašas tiesības vienam uzņēmējam vai ierobežotam uzņēmēju skaitam ar finansējuma nodrošinājumu vai bez tā. 26. Tieši par finansējuma problēmu Eiropas Pirmās instances tiesa nesen nolēma, ka valsts kompensācija, ko tā piešķir uzņēmumam par vispārējas nozīmes pienākumu izpildi, nozīmē valsts atbalstu EK Līguma 87. panta 1. punkta izpratnē [8]. Ja vien šis uzņēmums negūst labumu no atvieglojumiem, kurus paredz 73. vai 87. pants, šāds finansējums ir saderīgs ar EK Līgumu saskaņā ar tā 86. panta 2. punktu. Šai gadījumā ir jāizpilda visi šā noteikuma nosacījumi, un jo sevišķi nosacījums, kurš paredz, ka kompensācija nedrīkst pārsniegt neto papildu izmaksas, kuras rodas uzņēmumam uzticētā konkrētā uzdevuma izpildē. Komisija uzskata, ka ar atklātu, pārredzamu un nediskriminējošu procedūru atbilstīgam laikposmam noteikta kompensācija ir uzskatāma par saderīgu ar Līguma noteikumiem par valsts atbalstu [9]. 27. Pirms tiek noteikts, cik lielā mērā pieļaujami izņēmumi konkurences un iekšējā tirgus noteikumos saskaņā ar 86. pantu, ir vērts izvērtēt, vai šie Kopienas noteikumi vispār ir piemērojami. Izvērtējot ir jāatceras trīs apsvērumi: saimniecisku un nesaimniecisku darbību nošķīrums, sekas uz dalībvalstu savstarpējo tirdzniecību, Kopienas politika mazsvarīgākos gadījumos. 28. Līguma 86. panta noteikumi attiecas uz vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem. Parasti iekšējā tirgus un konkurences noteikumi neattiecas uz nesaimnieciskām darbībām un tāpēc neskar vispārējas nozīmes pakalpojumus tiktāl, ciktāl šos pakalpojumus var uzskatīt par nesaimnieciskām darbībām. Tas, pirmkārt, nozīmē, ka jautājumiem, kuri pēc sava rakstura ir jārisina valstīm (piemēram, iekšējās un ārējās drošības garantēšana, tiesvedība, ārlietas un citas oficiāla rakstura darbības), konkurences un iekšējā tirgus noteikumus piemērot nevar. Tādēļ 86. pants un tā noteikumi uz tiem neattiecas. Eiropas Kopienu Tiesa ir nospriedusi, ka organizācija, kura kontrolē un pārrauga gaisa un iekasē maksu par savas aeronavigācijas sistēmas lietošanu [10], vai privāta juridiska organizācija, kura kontrolē piesārņojumu jūras ostās [11], īsteno tādas pilnvaras, kuras parasti izlieto valsts iestāde un kuras nav saimnieciska rakstura pilnvaras. 29. Otrkārt, konkurences un iekšējā tirgus noteikumus neattiecina arī uz tādiem pakalpojumiem kā valsts izglītības un obligātās sociālā nodrošinājuma sistēmām. Par pirmo jomu Eiropas Kopienu Tiesa ir nolēmusi, ka valsts, izveidojot un uzturot šādu sistēmu, cenšas nevis iesaistīties peļņu nesošās darbībās, bet gan pilda savu pienākumu pret saviem iedzīvotājiem sabiedriskajā, kultūras un izglītības jomā [12]. Attiecībā uz otro jomu Eiropas Kopienu Tiesa ir nolēmusi, ka tādas organizācijas, kurām ir uzdots vadīt valsts paredzētās sociālā nodrošinājuma sistēmas, piemēram, obligāto veselības apdrošināšanu, balstās uz solidaritātes un bezpeļņas principu, un ja vien izmaksātās prēmiju summas nav proporcionālas obligāto iemaksu apjomam, pilda vienīgi sabiedriskas funkcijas un neveic saimniecisku darbību [13]. 30. Vispārīgākā skatījumā saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas praksi [14] daudzas darbības, kuras veic organizācijas, kas būtībā pilda sociālas funkcijas, neparedzot gūt peļņu vai iesaistīties rūpnieciskā vai tirdznieciskā darbībā, konkurences un iekšējā tirgus noteikumus parasti nepiemēro. Tas attiecas uz vairākām nesaimnieciskām darbībām, kuras veic, piemēram, arodbiedrības, politiskās partijas, baznīcas un reliģiskās organizācijas, patērētāju sabiedrības, zinātniskas sabiedrības, kā arī labdarības un humānās palīdzības organizācijas. Tomēr gadījumos, kad šāda organizācija, pildot vispārējas nozīmes uzdevumu, uzsāk saimnieciskas darbības, Kopienas noteikumus šīm darbībām piemēro uz šajā paziņojumā ietverto principu pamata, konkrēti, ievērojot sociālo un kultūras vidi, kurā noris attiecīgās darbības. Kad uz šīm darbībām attiecas Kopienas tiesību akti, Komisija, vispārīgi apsvērusi savas diskrecionārās varas lietojumu, nosaka, vai Kopienas intereses liek veikt pasākumus saistībā ar šiem gadījumiem, ņemot vērā juridiskās saistības, kuras paredz EK Līgums. 31. Ir jāuzsver arī tas, ka Kopienas konkurences likumu piemēro tad, ja attiecīgās darbības spēj skart tirdzniecību dalībvalstu starpā. Tāpat Līguma noteikumus, kuri paredz pakalpojumu sniegšanas brīvību, nepiemēro tad, ja šādas darbības visos aspektos noris tikai vienā dalībvalstī. 32. Attiecībā uz pretmonopola noteikumiem (EK Līguma 81. un 82. pants) darbība, kuras ietekme tirgū ir nenozīmīga – un tieši tāda šī ietekme var būt virknē vietēja rakstura vispārējas nozīmes pakalpojumu – parasti neskar tirdzniecību dalībvalstu starpā, un tāpēc uz to Kopienas noteikumi neattiecas [15]. Ir jāpiemin arī Kopienas konkurences noteikumu piemērošanas prakse, saskaņā ar kuru šos noteikumus neattiecina uz maznozīmīgām lietām un kuru Komisija ir sīki izskaidrojusi [16]. Arī šeit jāpiebilst, ka daudzi vietēja rakstura pakalpojumi var tikt uzskatīti par maznozīmīgiem, tāpēc Komisija šādās situācijās neņems vērā iespējamos pretmonopola noteikumu pārkāpumus. 33. Izvērtējot EK Līguma noteikumus par valsts atbalstu, ir jāatzīst, ka pat relatīvi neliels atbalsta apjoms vai relatīvi nelielais uzņēmums, kurš saņem šo atbalstu, kā tāds neizslēdz Kopienas iekšējās tirdzniecības ietekmēšanas iespēju. Saskaņā ar līdzšinējo tiesu praksi atbilstība tirdzniecības traucējumu kritērijam ir konstatējama vienīgi tad, ja saņēmējs uzņēmums veic tādu saimniecisku darbību, kas ir saistīta ar tirdzniecību dalībvalstu starpā. Komisija nosaka maksimumu, uz kuru tā neattiecina valsts atbalsta noteikumus [17]. Tādējādi no valsts atbalsta noteikumu jomas var izslēgt daudzus vietēja rakstura pakalpojumus. 34. Valsts finansējums vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem, kas var ietekmēt tirdzniecību, turklāt jāizskata, ņemot vērā Līguma īpašos noteikumus par valsts atbalstu, lai pārliecinātos, vai tas tomēr ir pieļaujams. Līdztekus iepriekš izskaidrotajam izņēmumam, kuru paredz 86. panta 2. punkts, ir piemērojama virkne īpašu valsts atbalsta aizlieguma izņēmumu. Īpaši nozīmīgas ir atkāpes saskaņā ar 73. pantu, kuras paredz atbalstu transportam, kā arī saskaņā ar 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, kuras paredz atbalstu kultūras un kultūras mantojuma saglabāšanai [18]. Kopienas programmās un pamatnostādnēs sniegti nosacījumi saderībai ar 87. panta 3. punktu, kas jāievēro, sniedzot valsts atbalstu maziem un vidējiem uzņēmumiem [19], uzņēmumiem nelabvēlīgos pilsētu rajonos [20], kā arī nodarbinātībai [21] un apmācībai [22], reģioniem [23], vides aizsardzībai [24] un pētniecībai un attīstībai [25]. 35. Šai paziņojumā izklāstītie principi attiecas uz jebkuru ekonomikas nozari. Pēc Eiropadomes pieprasījuma Komisija, piemēram, 1998. gadā pieņēma ziņojumu Ministru padomei par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem banku nozarē [26], kura pamatā bija visām dalībvalstīm adresētas anketas atbildes. Komisijas pētījuma rezultātā virkne dalībvalstu uzskata, ka noteiktas kredītiestādes pilda īpašus uzdevumus, kuri ir vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumi. Šie uzdevumi galvenokārt saistīti ar mazo un vidējo uzņēmumu darbības veicināšanu, eksporta kredītu piešķiršanu vai garantēšanu, aizdevumiem sociālo mītņu būvei, aizdevumiem pašvaldībai, infrastruktūras projektu finansēšanu un reģionālo attīstību. Divas dalībvalstis par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu uzskata noteiktu kredītiestāžu darbību, kuras nodrošina plašu finansiālo infrastruktūru visā teritorijā, kā norādīts 10. punktā. Ziņojumā secināts, ka katras šādu sistēmu un uzdevumu saderība ar EK Līguma 86. panta 2. punktu ikvienā konkrētā gadījumā nosakāma atsevišķi. 36. Visbeidzot, tā kā tehnoloģijas un tirgi attīstības, valsts iestādes un uzņēmēji savā darbā pamazām saskaras ar jaunām neskaidrībām par EK tiesību piemērošanu. Tāpēc Komisija turpinās pētīt, kā ar savā rīcībā esošajiem instrumentiem vislabāk palielināt juridisko skaidrību. Tiklīdz Komisija būs ieguvusi pieredzi, risinot jaunās situācijas, kuras rodas vispārējas nozīmes pakalpojumu jomā, tā centīsies padziļināti izskaidrot EK noteikumu saderības darbības jomu un kritērijus. Tas tiks darīts atbilstīgi līdzšinējai praksei, rūpīgi konsultējoties ar dalībvalstīm. Lai to paveiktu, tiks izmantoti tādi instrumenti kā paziņojumi, pamatnostādnes un grupālā atbrīvojuma regulas. 4. NOTEIKTU VISPĀRĒJAS NOZĪMES PAKALPOJUMU LIBERALIZĀCIJAS PIEREDZE 37. Brīdī, kad tapa 1996. gada paziņojums, bija pieņemts lēmums ar vienotā tirgus programmas palīdzību liberalizēt vairāku būtisku vispārējas nozīmes pakalpojumu tirgus, tomēr izdarīt secinājumus par iespējamām sekām pakalpojumu kvalitātes, cenas un pieejamības ziņā vēl bija pāragri. Uz dažām nozarēm, it īpaši telekomunikācijām, tas vairs neattiecas. Arī patlaban visumā tomēr vēl trūkst kvalitatīvu un aktuālu datu par galvenajām iezīmēm, uz kuru pamata varētu izvērtēt šai pakalpojumu jomā gūto pieredzi. Visplašākā informācija ir pieejama par telekomunikācijām un samērā plašas ziņas ir arī par gaisa transportu. Enerģētikas jomā ir savākts ievērojams datu daudzums par cenu līmeņiem, un šobrīd Komisija ir sākusi pētījumus, kuros tā izmanto Statistikas biroja uzsākto darbu, lai pastāvīgi uzraudzītu "konkurences rādītājus", t.i., virkni faktoru, kuri atspoguļo reālo konkurences līmeni tirgū. Komisija turklāt tagad ir saņēmusi atbildes no dalībvalstīm par publisko pakalpojumu līmeņiem un mērķiem gāzes un elektroenerģijas sektorā, un uz šī pamata gatavo paziņojumu, kurš kalpos kā salīdzinošās novērtēšanas instruments, lai būtu iespējams saglabāt publisko pakalpojumu standartus un paaugstināt to līmeni. 38. Uz pieejamās informācijas pamata šķiet, ka pakalpojumu liberalizācijai ar vienotā tirgus programmas palīdzību ir bijis pozitīvs iespaids uz vispārējas nozīmes pakalpojumu pieejamību, kvalitāti un cenu samērīgumu. Tas tomēr nebūt nenozīmē, ka šādi pakalpojumi funkcionē apmierinoši. Sāk iedarboties citi faktori, piemēram, interneta pieslēgumam vajadzīgā aprīkojuma cena, pārslogotība vai dažādas pret konkurenci vērstas darbības, kuras vēl nav pietiekami izpētītas, vai efektīvu juridisku instrumentu trūkums, kurus lietotāji varētu likt lietā gadījumos, kad pakalpojumu kvalitāte nav apmierinoša. Tāpēc ne visi sabiedrības slāņi un Kopienas daļas ir paspējušas pilnībā izmantot liberalizācijas sniegtās priekšrocības. 39. Liberalizējot Eiropas Savienības pakalpojumu tirgu dažādos sektoros, piemēram, telekomunikāciju jomā, ir svarīgi nodefinēt universālos pakalpojumus, it sevišķi universālo pakalpojumu īpašos pienākumus. Universālo pakalpojumu definīcija un garantijas nodrošina ieviesto pakalpojumu kvalitāti un pastāvīgu pieejamību visiem lietotājiem un patērētājiem, kamēr noris pāreja no monopola apstākļos piedāvātiem pakalpojumiem uz brīvas konkurences tirgiem. Universālos pakalpojumus brīvu telekomunikāciju konkurences tirgu apstākļos definē kā īpašas kvalitātes obligāto pakalpojumu kopumu, kuri par pieejamu cenu ir pieejami visiem lietotājiem un patērētājiem, ņemot vērā īpašos valsts apstākļus. Šie noteikumi iezīmē punktu, no kura var sākties uz konkurenci vērsti uzlabojumi pakalpojumu kvalitātes un cenas ziņā. 4.1. Telekomunikācijas 40. Pašlaik Kopienas telekomunikāciju tiesību akti definē universālos pakalpojumus kā balss telefonijas, faksa un balss frekvenču diapazona datu pārraides ar modemiem (t.i., interneta pieejas) nodrošinājumu. Lietotājiem noteiktā vietā ir jābūt iespējai zvanīt adresātiem gan valsts robežās, gan ārpus tās, kā arī sazvanīt neatliekamās palīdzības dienestus. Šī definīcija ietver arī operatora palīdzības, uzziņu pakalpojumu, taksofonu un tādu īpašu iekārtu nodrošinājumu, kuras var lietot invalīdi un klienti ar citām īpašām sociālām vajadzībām. Tā neattiecas uz mobilo telefoniju vai platjoslas interneta pieslēgumu. 41. Attiecībā uz balss telefoniju nesen veikts pētījums [27] rāda, ka 96 % Eiropas mājsaimniecību balss telefonija ir pieejama mājās. Mazliet vairāk nekā pusi atlikušo mājsaimniecību šādi pakalpojumi vai nu neinteresē, vai tām ir citas iespējas tiem piekļūt. Mazāk nekā diviem procentiem balss telefonija nav pieejama finansiālu iemeslu dēļ. Kopš 1998. gada sākuma visi patērētāji ir guvuši labumu no būtiskas cenu samazināšanās – tikai pirmajā gadā vien cenas starptautiskajiem zvaniem samazinājās par 40 %, tālsarunām valstī par 30 % un reģionālajām sarunām par 30 %; tomēr vietējo sarunu cenas būtiski nesamazinājās. Laikposmā no 1997. līdz 1999. gadam pakalpojumu cenas privātpersonām caurmērā kritās par vairāk nekā 40 %. 42. Konkurence ir veicinājusi mobilās telefonijas attīstību. Kopš liberalizācijas šā pakalpojuma saņēmēju īpatsvars ir palielinājies no 11 % līdz 48 % no iedzīvotāju kopskaita. Tādu mājsaimniecību starpā, kuras lieto tikai mobilo telefoniju, ir vairāk mājsaimniecību ar zemiem ienākumiem (6 % šādu mājsaimniecību, salīdzinot ar 2 % labi nodrošināto mājsaimniecību), tomēr vispārējais mobilās telefonijas lietotāju īpatsvars pieaug atbilstīgi ienākumu līmenim. Tas pierāda, ka būtiskam skaitam mājsaimniecību ar zemiem ienākumiem mobilie telefoni ir pieņemama alternatīva fiksētajai telefonijai, pat ja nepastāv pienākums nodrošināt mobilos sakarus kā universālu pakalpojumu. 43. Pieeja internetam ar trešās paaudzes mobilo telefonijas un televīzijas palīdzību padarīs šo pieeju neatkarīgāku no datoriem (33 % ES mājsaimniecību), un ir sagaidāms, ka šādu pakalpojumu saņēmēju īpatsvars nākamo piecu gadu laikā strauji pieaugs. 44. Lauku abonementu situācija saistībā ar būtisku pakalpojumu ģeogrāfisko sadalījumu nav nelabvēlīga. Kopumā lauku mājsaimniecībās faktiski ir vairāk telefona aparātu nekā pilsētnieku mājsaimniecībās. Šķiet, ka ienākumi iespaido pakalpojumus daudz vairāk nekā nošķīrums lauki/pilsēta. 4.2. Transports 45. Pakāpeniskais gaisa transporta tirgus atbrīvošanas process noslēdzās 1998. gada 1. jūlijā. Pērn pieņemtajā paziņojumā Komisija novērtēja liberalizācijas desmitgades sekas [28]. Gaisa transporta liberalizācijas rezultātā pārvadātāju skaits no 1993. līdz 1998. gadam ir pieaudzis, attiecīgi, no 132 līdz 164. Vēsturisko nacionālo operatoru tirgus daļa ir pakāpeniski samazinājusies, un maršrutu skaits, kurus nodrošina vairāk nekā divi operatori, kopš 1992. gada ir trīskāršojies. Aizvien lielāks reklāmas tarifu skaits ir paplašinājis lietotājiem pievilcīgo tarifu diapazonu. Toties ir pieauguši elastīgie tarifi. Tie ir divkārt augstāki nekā reklāmas tarifi. 46. Ja uz kādu maršrutu ir sīva konkurence, tas būtiski iespaido gaisa transporta cenu. Tarifi samazinās, pārejot no monopola uz duopolu - diviem vai vairāk nekā diviem pārvadātājiem. Cenu samazinājums biznesa klasē, pārejot no viena uz trim vai vairāk nekā trim pārvadātājiem, ir 10 %, bet ekonomiskais un reklāmas tarifs samazinās, attiecīgi, par 17 % un 24 %. 47. Liberalizācijas iespaidu palēnina vai samazina vairāki faktori. Jaunpienācējiem ir reālas grūtības iegūt laika nišas un pārvarēt citus lidostu jaudas ierobežojumus. Lojalitātes sistēmas, piemēram, biežlidojumu programmas, dod priekšrocības aviolīnijām ar izvērstu maršrutu tīklu, jo tās piedāvā pasažieriem lielākas iespējas sakrāt un izmantot šo programmu premiālos punktus. Tas jo sevišķi diskriminē mazās, uz saimnieciskā aprēķina pamata strādājošās aviolīnijas. Augstās lidlauka pakalpojumu sniedzēju izmaksas un šo pakalpojumu zemā kvalitāte rada fiksētu izmaksu faktoru, kas samazina jaunpienācēju iespējas konkurēt ar cenām. Visbeidzot, pārslogotība un neprasmīgs pieejamās gaisa telpas lietojums nozīmē pakalpojuma kvalitātes pasliktināšanos un aizvien biežāku reisu aizkavēšanos. 48. Dažas no šīm grūtībām var pārvarēt, uzdodot pienākumu sniegt publiskus pakalpojumus. Maršrutu izvēli un noteiktos standartus kontrolē Komisija. Kopš 1993. gada pienākums sniegt publiskus pakalpojumus tika uzlikts vairāk nekā tūkstotim Kopienas maršrutu, galvenokārt Francijā, Īrijā un Portugālē, bet arī Zviedrijā, Vācijā, Itālijā un Apvienotajā Karalistē. Šie maršruti ir tikai pavisam neliela Kopienas gaisa satiksmes kopapjoma daļa. 49. Attīstoties tirgum, šobrīd būtiski mainās arī pasažieru pakalpojumi dzelzceļu pārvadājumu un autotransporta jomā. Citās dalībvalstīs sākuši aktīvi darboties vairāki pārvadātāji. Dalībvalstis ir sākušas ieviest savos vietējos tirgos konkurenci. Lai garantētu augstu kvalitātes līmeni, ir atzīts, ka, noslēdzot pakalpojumu līgumus, vajadzīga konkurences pamatlīmeņa un obligāto pārskatāmības prasību harmonizācija. Komisija ir ierosinājusi jaunu kartību [29], ar kuru nodrošina, ka pārvadātajiem sabiedriska transporta joma konkurences dēļ ir jāpiedāvā pasažieriem labāki pakalpojumi, jākontrolē izmaksas un jānodrošina visaugstākais drošības līmenis. 4.3. Enerģētika 50. Salīdzinot ar telekomunikācijām un gaisa transportu, par enerģētikas liberalizācijas ietekmi uz vispārējas nozīmes pakalpojumiem ir daudz mazāk informācijas. Konkurences ieviešana elektroenerģijas un gāzes sektora ir notikusi pavisam nesen, tāpēc uz praktiskiem secinājumiem vēl jāpagaida. Vairākumā ES dalībvalstu, izņemot Beļģiju, Dāniju un Īriju, caurmēra cena mājsaimniecībām laikposmā no 1996. gada jūlija līdz 2000. gada janvārim ir samazinājusies par 5,2 %. Mazajiem uzņēmumiem cena samazinājusies vēl vairāk – caurmērā par 7,9 %, tiesa, tā būtiski paaugstinājusies Dānijā un Grieķijā. 4.4. Vispārējas nozīmes pakalpojumi patērētāju skatījumā 51. Pētījumu centra Eurobarometer sabiedriskās domas aptaujās [30], uzdodot mājsaimniecībām attiecīgus jautājumus, tika izzināts to viedoklis par virkni vispārējas nozīmes pakalpojumu. Pētījums papildina precīzākos datus, kuri telekomunikāciju jomā ir zināmi no iepriekš minētā ziņojuma par privātpersonām. Pētījuma rezultāti ir interesanti, jo tie ļauj salīdzināt dažādus pakalpojumu veidus. Tie tomēr nespēj atspoguļot pakalpojumu attīstību laika gaitā. Būtiskas atšķirības atbildēs dažādās dalībvalstīs, iespējams, parāda, ka apzinātais apmierinātības līmenis lielā mērā ir atkarīgs no tā, ko klienti no pakalpojumiem sagaida. Tāpēc dažādu pakalpojumu veidu salīdzinājums sniedz daudz labāku priekšstatu nekā abstrakta atbilžu analīze. 52. Atsevišķi tika pētīta patērētāju apmierinātību vairākos aspektos (pieejamība, cena, kvalitāte, informācija, noteikumi, sūdzības), ņemot par pamatu noteiktu pakalpojumu grozu, kurā ietilpa telefonija, elektroenerģija, gāze un ūdens piegāde, pasta pakalpojumi, sabiedriskais transports pilsētā un starppilsētu dzelzceļa pakalpojumi. Būtiski mainījās dažādu pakalpojumu nodrošinājuma un izmantojuma rādītāji. Gandrīz 13 % respondentu, piemēram, nav pieejama gāze. Apmēram 7 % respondentu pat apgalvo, ka viņiem nav pieejami starppilsētu dzelzceļa pakalpojumi, un 5 % - vietējas nozīmes transporta pakalpojumi. Elektroenerģijas, pasta un ūdensapgādes pakalpojumi ir pieejami gandrīz ikvienam. Ņemot vērā uz tālākajiem jautājumiem sniegto atbildi "neattiecas", šķiet, ka faktiskais pakalpojumu izmantojums visnotaļ izriet no to fiziskās pieejamības. 53. Cenas ziņā vislabāko novērtējumu izpelnījušies pasta pakalpojumi, tiem seko komunālie pakalpojumi. Tomēr var secināt, ka pastāv būtiska neapmierinātība ar pašreizējo cenu līmeni, jo vairāk nekā 30 % respondentu šajās jomās uzskatījuši tās par negodīgām vai pārmēru augstām. Telefonija un tālsatiksmes dzelzceļu pakalpojumi izpelnījušies visnelabvēlīgākās atbildes. Pakalpojumu kvalitāte caurmērā atzīta par labu, izņemot transportu un, mazliet mazākā mērā, pasta pakalpojumus. Salīdzinot cenas un kvalitātes novērtējumu, ir skaidrs, ka tālsatiksmes dzelzceļu pakalpojumu sniegums klientiem nešķiet apmierinošs. Patērētāji uzskata, ka komunālie pakalpojumi (elektroenerģija, gāze un ūdens) viņu prasībām atbilst vislabāk, toties par sakariem un vietējās nozīmes transportu domas dalās. Pastāv liela neapmierinātība ar sūdzību izskatīšanu, jo attiecībā uz katru pētīto pakalpojumu vairāk nekā 45 % respondentu uzskata, ka sūdzību izskatīšanas darbs norit vai nu slikti vai ļoti slikti. 5. EIROPAS PERSPEKTĪVA 54. Kopiena saglabā šādus mērķus: atbalstīt Eiropas ekonomikas konkurētspēju aizvien plašākos pasaules tirgos; veicināt patērētāju augsta līmeņa aizsardzību un radīt viņos uzticēšanos, paplašinot izvēles iespējas, nodrošinot labāku kvalitāti un zemākas cenas, nostiprinot ekonomisko, sociālo un teritoriālo kohēziju. Šo mērķu sasniegšanā būtisku lomu spēlē vispārējas nozīmes pakalpojumi. Efektīvi pakalpojumi lielā mērā nosaka rūpniecisko ražotņu atrašanās vietu un nāk par labu gan uzņēmumiem, kuri tos lieto, gan darba ņēmējiem, kuri dzīvo attiecīgajā reģionā. Vispārējas nozīmes pakalpojumu tīkls ir būtisks sociālās kohēzijas elements; šādu pakalpojumu izzušana turpretim ir zīme, ka lauku apvidus atmirst un pilsēta panīkst. Kopienas pienākums ir saglabāt šo pakalpojumu darbību un vienlaikus uzlabot to efektivitāti. 55. Tiecoties uz šiem mērķiem, Kopiena pienācīgi ievēro subsidiaritātes principu. Šā principa ievērošana, it īpaši dalībvalstu iespējas brīvi definēt vispārējas nozīmes pakalpojumus, nosaka vajadzību rūpīgi izpētīt, kā dažādos valdības līmeņos ir sadalīti attiecīgie pakalpojumu reglamentēšanas uzdevumi. Komisija izstrādās savu viedokli šai jautājumā vēl plašāk, ņemot vērā drīzumā sagaidāmo Balto grāmatu par valsts pārvaldi. 56. Jaunajā Līguma 16. pantā skaidri atzīta vispārējas nozīmes pakalpojumu loma ekonomiskās, sociālās un teritoriālās kohēzijas veicināšanā, kā arī noteikts Kopienas pienākums atvieglot ar šiem pakalpojumiem veicamo uzdevumu izpildi. Šo noteikumu svarīgumu Lisabonas 2000. gada marta augstākā līmeņa sanāksmē pasvītroja valstu un valdību vadītāji [31] : "Eiropadome uzskata, ka iekšējā tirgus un racionālas ekonomikas apstākļos ir būtiski pilnībā rēķināties ar Līguma noteikumiem par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem un par uzņēmumiem, kuriem uzticēta šādu pakalpojumu sniegšana." 57. Gan šis politiskais paziņojums, gan pašlaik norisošās pārmaiņas atspoguļo vajadzību pēc visaptverošas pieejas vispārējas nozīmes pakalpojumiem, ietverot tajā vienotā tirgus pieeju, bet neaprobežojoties tikai ar to vien. Šādā skatījumā Komisija, sadarbojoties nacionālā, reģionālā un pašvaldību līmenī, turpinās veicināt eiropeisku skatījumu uz vispārējas nozīmes pakalpojumiem, pilsoņu interesēs darbojoties trijos virzienos: maksimāli atbrīvojot tirgus; nostiprinot Eiropas saskaņotību un solidaritāti; un nodrošinot cita veida Kopienas ieguldījumu vispārējas nozīmes pakalpojumu atbalstam. 5.1. Maksimāla tirgu atbrīvošana 58. Tirgu atbrīvošana ekonomiskiem pakalpojumiem, konkrēti, pakalpojumu tīkliem, un atbilstīgu universālo vai publisko pakalpojumu pienākumu ieviešana jāveic, ņemot vērā katras nozares raksturīgās īpatnības, kā arī jau sasniegto tirgus integrācijas pakāpi. Konkurētspējīga vienota tirgus izveides kopējais mērķis ir dot labumu Eiropas pilsoņiem. Šo mērķi apņēmīgi apstiprināja Lisabonas Eiropadome, kura aicināja paātrināt gāzes, elektroenerģijas, transporta un pasta pakalpojumu liberalizāciju un lūdza Komisiju līdz nākamajai sanāksmei 2001. gada pavasarī sagatavot progresa ziņojumu un attiecīgus ierosinājumus. 59. Komisija, piekopjot tirgu atbrīvošanas politiku, turpinās ievērot šādus principus: - vispārējas nozīmes pakalpojumu darbības, snieguma un konkurētspējas izvērtēšana, lai būtu iespējams tos regulēt, ievērojot tehnoloģiju pārmaiņas (tādējādi palielinot pārrobežu iespējas sniegt pakalpojumus iekšējā tirgū), jaunas patērētāju vajadzības un jaunas vispārējas nozīmes pieprasījuma izpausmes. Vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu darbību vienotajā tirgū regulāri izvērtē, cita starpā, ņemot par pamatu vispārīgas pamatnostādnes ekonomikas politikā un to īstenošanas ziņojumu, kā arī ikgadējo Komisijas paziņojumu "Par ekonomikas reformu – produktu un kapitāla tirgu darbību" (Kārdifas ziņojums) [32]. Īpašos sektoros, proti, telekomunikāciju jomā, tiek veikti regulāri pārskati par tirgus liberalizāciju un tās sekām [33]; būtu lietderīgi attiecināt šādu regulāru pārskatu praksi uz visiem sektoriem, attiecībā uz kuriem Kopienas līmenī pastāv kopēji priekšraksti [34], - pakāpeniskas pieejas saglabāšana, izvērtējot reformu un konsultējoties ar dažādām ieinteresētām pusēm, to skaitā patērētājiem. Komisija turpinās sagatavot regulatīvās bāzes pārmaiņas ar Zaļo grāmatu [35] palīdzību, kurāsiekļauj vēlākos posmos uzklausītus sabiedrības viedokļus vai kuras papildina ar tiem [36], - pārredzamības pastiprināšana pakalpojumu vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu sniedzēju darbā, neatkarīgi no tā, vai tie ir valsts vai privātie pakalpojumu sniedzēji, it īpaši saistībā ar iespējamiem konkurences traucējumiem. Komisijas direktīva, ar kuru groza t.s. "pār redzamības direktīvu" [37], paredz pastiprināt šādu pārredzamību, attiecinot pašlaik dažiem sektoriem piemērotos grāmatvedības nodalīšanas noteikumus uz visiem uzņēmumiem, kuriem dalībvalsts piešķīrusi īpašas vai ekskluzīvas tiesības saskaņā ar Līguma 86. panta 1. punktu vai kuriem uzticēts sniegt kādu vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu saskaņā ar Līguma 86. panta 2. punktu, un kuri par šādu pakalpojumu saņem jebkāda veida valsts atbalstu, ieskaitot dotācijas, palīdzību vai kompensācijas, un veic arī citas darbības. 60. Lai Eiropas ekonomika gūtu maksimālu labumu no tirgus atbrīvošanas pavērtajām iespējām, ir svarīgi, lai pēc iespējas ātrāk tiktu pieņemti lēmumi par Komisijas iesniegtajiem ierosinājumiem. Komisija paredz, ka 2001. gada laikā tiks pieņemti jauni telekomunikācijas reglamentējoši noteikumi, kas balstīti uz tās ierosinājumiem par pamatdirektīvu un četrām īpašām direktīvām [38], ievērojot grafiku [39], ko iekšējā tirgus pabeigšanai noteikusi Lisabonas Eiropadome. Komisija cer, ka Padome un Eiropas Parlaments pēc iespējas drīzāk pieņems tās ierosinājumus par pasta pakalpojumiem un transportu [40]. 61. Ievērojot tādus pašus apsvērumus, it īpaši cenšoties nodrošināt vienādu attieksmi pret valsts un privātajiem uzņēmējiem, Komisija ir iesniegusi ierosinājumu [41], kurš paredz nepiemērot Direktīvu 93/38/EEK tiem sektoriem vai pakalpojumiem, uz kuriem tā attiecas (ūdens, enerģētika, transports un telekomunikācijas), ja tie saskaņā ar atbilstošajiem EK tiesību aktiem ir veiksmīgi liberalizēti un attiecīgajā dalībvalsti darbojas efektīvas konkurences apstākļos. Telekomunikāciju liberalizācija jau ir iespaidojusi valsts pasūtījuma piešķiršanas noteikumu piemērošanu. Atbilstīgi īpašajiem Direktīvas 93/38/EEK noteikumiem, Komisija ir paziņojusi [42], ka tas attiecas uz lielāko šās jomas pakalpojumu daļu ES, kuriem (ar dažiem izņēmumiem) Direktīvu 93/38/EEK nepiemēro. 5.2. Eiropas saskaņotības un solidaritātes nostiprināšana 62. Lielāka Eiropas integrācija noteiktās nozarēs nosaka vajadzību arī pēc lielākas reglamentējošo iestāžu un uzņēmēju darbības koordinācijas. Praktiskās iestāžu procedūras būs atkarīgas no panāktās tirgus integrācijas pakāpes un kļūmēm, kuras būs jānovērš, tostarp kļūmēm valstu reglamentējošo iestāžu darbībā. 63. Lai būtu vieglāk novērtēt vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumus, Komisija varētu uzņemties pārbaudīt šo pakalpojumu darbības rezultātus dalībvalstīs un reglamentējošo sistēmu efektivitāti. Šādās pārbaudēs īpaši jāpievēršas infrastruktūras tīklu mijiedarbei, kā arī rentabilitātes, patērētāju aizsardzības un ekonomiskās, sociālās un teritoriālās kohēzijas mērķiem. 64. Tā kā Līguma 16. pants atzīst, ka vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumi ieņem īpašu vietu Savienības kopējo vērtību sistēmā, ir vienlaikus jāatzīst arī saikne, kas pastāv starp šādu vispārējas nozīmes pakalpojumu nodrošinājumu un Eiropas pilsonību. Lai gan dalībvalstīm ir lielas iespējas brīvi izvēlēties līdzekļus, ar kuriem panākami solidaritātes mērķi, kuriem kalpo vispārējas nozīmes pakalpojumi, tomēr Savienības lojalitātes stiprināšanas nolūkos var rasties vajadzība pēc kopējas izpratnes par to, kas īsti ir vispārēja nozīme. Komisija uzskata, ka Pamattiesību hartas projekta noteikumi par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu nodrošinājumu ir būtisks solis šai virzienā. 5.3. Cita veida Kopienas ieguldījums vispārējas nozīmes pakalpojumu atbalstam 65. Kopienas pasākumi vispārējas nozīmes pakalpojumu jomā neaprobežojas tikai ar vienotā tirgus izveidi, bet aptver arī dokumentu izstrādi, ar kuriem nodrošina kvalitātes, reglamentējošo iestāžu koordinācijas un pakalpojumu sniegšanas standartus. Arī citiem Kopienas politikas instrumentiem un pasākumiem ir tādi paši mērķi – patērētāju aizsardzība, ekonomiskā, sociālā un teritoriālā kohēzija un atbalsts vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem, lai tie izpildītu savu uzdevumu. Ar šādu ieguldījumu nekādā ziņā nav paredzēts aizstāt valstu, reģionālās un pašvaldību lomas attiecīgajās jomās, bet gan veicināt to izpildi. Pēc 1996. gada paziņojuma par vispārējas nozīmes pakalpojumiem ir ieviesti šādi konkrēti jaunievedumi: - Komisija un dalībvalstis ir pieņēmušas Eiropas telpiskās attīstības perspektīvu, kurā izklāstīta Eiropas teritorijas attīstības struktūra un politiskās pamatnostādnes, - saskaņā ar valstu un valdību vadītāju apņemšanos un Padomes un Eiropas Parlamenta pieņemtajām nozaru pamatnostādnēm ir ieviesta Eiropas telekomunikāciju tīklu programma. Lai veicinātu mērķu izpildi transporta tīklu jomā, ir paredzēts pārskatīt pamatnostādnes šai jomā, - ir izstrādāta iniciatīva, lai izveidotu Eiropas pētījumu zonu, uzlabojot koordināciju starp valstu un Kopienas politiku [43], arī pētījumu un elektronisko tīklu "teritorializācijas" aspektā, - Komisija ir pieņēmusi patērētāju politikas rīcības plānu 1999.-2001. gadam, nosakot to par prioritāti vispārējas nozīmes pakalpojumu jomā, - izstrādāts e-Eiropas sabiedrības rīcības plāns "Kopīga informācijas sabiedrība visiem", lai paātrinātu digitālo tehnoloģiju ieviešanu visā Eiropā. Šai nolūkā rīcības plānā galvenā uzmanība pievērsta interneta nodrošinājumam par samērīgu cenu, vajadzīgo prasmju apgūšanai, kā arī pasākumiem, ar kuriem veicina interneta lietošanu (piemēram, e-mācības, e-veselība, e-valdība). 66. Horizontālie patērētāju aizsardzības tiesību akti arī attiecas uz visiem vispārējas nozīmes pakalpojumiem. Šie horizontālie tiesību akti attiecas uz tādiem patērētāju aizsardzības pamatjautājumiem kā negodīgi līguma nosacījumi, tālpārdošana utt. Tomēr vēl arvien pastāv vajadzība efektīvi un nediskriminējoši nodrošināt šādu horizontālo un nozaru patērētāju tiesību aktu izpildi visā ES. Tāpēc nepieciešama visu attiecīgo pušu sistemātiska sadarbība, arī ciešāka administratīvā sadarbība dalībvalstu, valstu reglamentējošo iestāžu, pakalpojumu sniedzēju un patērētāju pārstāvju starpā. 67. Saistībā ar Pasaules tirdzniecības organizāciju (PTO) un, konkrētāk, vispārējo vienošanos par pakalpojumu tirdzniecību (GATS), Kopiena ir apņēmusies arī uzturēt vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumus. Ir jāatzīmē, ka šī vienošanās paredz PTO dalībvalstu suverēnās tiesības reglamentēt saimnieciskas un nesaimnieciskas darbības savā teritorijā un garantēt likumīgu valsts mērķu sasniegšanu. Tādējādi pat tajās jomās, kurās ir parakstītas saistības, valstīm ir iespēja uzturēt kvalitātes standartus un sociālos mērķus, kas ir šo valstu sistēmas pamatā. Neraugoties uz to, dalībvalstu likumīgās tiesības izveidot pienācīgu reglamentējošu sistēmu, lai nodrošinātu, ka tajās sekmīgi darbojas pakalpojumu sektors, nedrīkst lietot, lai radītu nepamatotus šķēršļus tirdzniecībai. 68. Valstis vai reģioni atbild par tiem vispārējas nozīmes pakalpojumiem, kuri ir saistīti ar labklājības un sociālās aizsardzības jomu. Tomēr ir atzīts, ka šais jomās sadarbības un koordinācijas veicināšanas darbā sava loma ir arī Kopienai. Komisijai ir īpaši svarīgi veicināt dalībvalstu sadarbību jautājumos, kas saistīti ar sociālās aizsardzības reformu. Tā kā Padome ir apstiprinājusi paziņojumu par sociālās aizsardzības modernizāciju [44] un Lisabonas Eiropadome piešķīrusi attiecīgu mandātu augsta ranga sociālās aizsardzības grupai, Komisija veiks pasākumus, lai uzraudzītu minēto reformu, un organizēs debates par politiskiem līdzekļiem, ar kuriem varētu panākt Eiropas līmeņa vienošanos šai jomā. [1] OV L 281, 26.9.1996., 3. lpp. [2] Skat. II pielikumu. [3] Eiropas Arodbiedrību konfederācija (ETUC) un Uzņēmumu ar valsts kapitāla daļu un vispārējās ekonomiskās nozīmes uzņēmumu Eiropas Centrs (CEEP) ir piedāvājuši Vispārējas nozīmes pakalpojumu hartu, kas nozīmē būtisku ieguldījumu pašreizējās debatēs par vispārējas nozīmes pakalpojumu attīstību nākotnē. [4] Universālā pakalpojuma un publiskā pakalpojuma pienākuma jēdziens ir atzīts Tiesas jurisprudencē (Lieta C-320/91 Corbeau [1993]; Lieta C-393/92 Almelo [1994]) un tādējādi ir izstrādāti Kopienas tiesību akti saistībā ar pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir ieviesta kopēja reglamentējoša sistēma, lai izveidotu vienotu Eiropas tirgu (skat. tālāk, 4. iedaļa). [5] Lieta C-159/94 EDF [1997]. [6] Skat. Komisijas ikgadējos ziņojumus par konkurences politiku. [7] Piemērs par valsts raidstacijas finansēšanas saderīgumu ar konkurences likumu saskaņā ar 86. panta 2. punktu – skat. Komisijas 1999. gada 24. februāra lēmumu lietā NN 70/98 Kinderkanal un Phoenix, OV 1999 C 238/3, kā arī Komisijas 1999. gada 29. septembra lēmumu lietā NN 88/98 BBC News 24, OV 2000 C 78/6. [8] Lieta T-106/95 FFSA [1997]; lieta T-46/97 SIC [2000]; lieta C-174/97P FFSA [1998]. [9] Par šī paša principa ievērošanu skat. 2000. gada 26. jūlija Regulas projektu par jūras transportu COM(7) 2000/9 direktīvu par pārredzamību, Komisijas 2000. gada 26. jūlija Direktīvu 2000/52/EK, ar kuru groza Direktīvu 80/723/EEK (2000. gada 29. jūlija OV L 193). [10] Lieta C-364/92 SAT/Eurocontrol [1994]. [11] Lieta C-343/95 Diego Calí [1997]. [12] Lieta 263/86 Humbel [1988]. [13] Lieta C-159/91 un C-160/91 Poucet [1993]. [14] Lieta C-109/92 Wirth [1993]. [15] Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesu (Lieta C-215/96 un C-216/96 Bagnasco [1999]) tirdzniecība dalībvalstu starpā ir iespaidota tad, ja ar apmierinošu varbūtības pakāpi un uz objektīva tiesību vai faktu pamata ir iespējams paredzēt, ka attiecīgā darbība var iespaidot darījumu apjomu starp dalībvalstīm tik lielā mērā, ka tas kaitē visu dalībvalstu vienotā tirgus mērķim. Nosakot šādus kritērijus, ir jāņem vērā pušu vieta un svarīgums attiecīgajā tirgū. [16] Paziņojums par mazsvarīgākiem nolīgumiem, uz kuriem neattiecas EK Līguma 81. panta 1. punkts (OV C 372, 9.12.1997., 13. lpp.). [17] Paziņojums par de minimis valsts palīdzības noteikumu (OV C 68, 6.3.1996., 9. lpp.), kuru aizstās regula par de minimis valsts palīdzību, kuras projekts publicēts OV C 89, 28.3.2000., 6. lpp. [18] Lai varētu izmantot atkāpi no 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā izklāstītā vispārīgā aizlieguma sniegt valsts palīdzību, tā ir jāizlieto kultūras mērķiem, piem., filmu ražošanā. Skatīt, piemēram, Komisijas 1998. gada 29. jūlija lēmumu necelt iebildumus pret kārtību, kādā Francija atbalsta filmu ražošanu (N 3/98, OV 1998 C 279), un sekojošos lēmumus necelt iebildumus pret kārtību, kādā filmu ražošanu atbalsta Vācija (federatīvā) (N 4/1998, 1999. gada 21. aprīļa lēmums, OV 1999 C 272/4), Īrija (N 237/2000, 2000. gada 28. jūnija lēmums, vēl nav publicēts OJ), Nīderlande (N 486/1997, 1998. gada 25. novembra lēmums, OV 1999 C 120/2) un Zviedrija (N 748/1999, 2000. gada 2. februāra lēmums, OV 2000 C 134/3). Kā liecina šie lēmumi, 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts ļauj piešķirt palīdzību filmu ražošanai, ievērojot katras dalībvalsts īpašos apstākļus, it īpaši paredzot elastīgumu palīdzības novērtējumā sarežģītām un mazbudžeta filmām. Kad atbalsta kārtība būs pilnībā pārskatīta citās valstīs, Komisija novērtēs vajadzību pēc precīzākas sistēmas. Novērtējums tiks veikts, rūpīgi konsultējoties ar dalībvalstīm (skat. Komisijas 1999. gada 14. decembra paziņojumu par Kopienas audiovizuālās politikas principiem un pamatnostādnēm digitālajā laikmetā (COM(1999) 657 final). [19] Pamatnostādnes par valsts palīdzību MVU (OV C 213, 23.7.1996., 4. lpp.), kuras aizstās ar grupālo atbrīvojumu. Regulas par valsts palīdzību MVU projekts publicēts OV C 89, 28.3.2000., 15. lpp. [20] Pamatnostādnes par valsts palīdzību uzņēmumiem nelabvēlīgos pilsētu rajonos (OV C 146, 14.5.1996., 6. lpp.). [21] Pamatnostādnes par valsts palīdzību nodarbinātības jomā (OV C 334, 12.12.1995., 4. lpp.). [22] Atbalsta programma apmācības jomā (OV C 343, 11.11.1998., 10. lpp.). kuru aizstās ar grupālā atbrīvojuma regulu par valsts palīdzību apmācības jomā, tās projekts ir publicēts OV C 89, 28.3.2000. [23] Pamatnostādnes par valsts palīdzību reģioniem (OV C 74, 10.3.1998., 9. lpp.). [24] Kopienas pamatnostādnes par valsts palīdzību vides aizsardzībai (OV C 72, 10.3.1994., 3. lpp.). [25] Kopienas pamatnostādnes par valsts palīdzību pētniecībai un attīstībai (OV C 45, 17.2.1996., 5. lpp.). [26] Eiropas Komisijas ziņojums Eiropadomei par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem banku nozarē, kuru Komisija pieņēma 1998. gada 17. jūnijā un 1998. gada 23. novembrī iesniedza Ekonomikas un finanšu padomē. [27] Gallup Europe, Ziņojums par telekomunikāciju pakalpojumu stāvokli Eiropas Savienības reģionos, 2000. gada aprīlis. [28] COM(1999) 182 final, 1999. gada 20. jūlijs. [29] COM(2000) 9, 2000. gada 26. jūlijs. [30] Eurobarometer Nr. 53, 2000. gada jūlijs, "Eiropieši un vispārējas nozīmes pakalpojumi". [31] Lisabonas Eiropadome, 2000. gada 23.-24. marts, Prezidentūras secinājumi, SN 100/00, 19. punkts. [32] COM(1999) 10, 1999. gada 20. janvāris, COM(2000) 26, 2000. gada 26. janvāris. [33] Piektais ziņojums par telekomunikāciju regulatīvās paketes ieviešanu, COM(1999) 537, 1999. gada 11. novembris. [34] Komisija šobrīd gatavo regulatīvo dokumentu reformu gāzes un elektroenerģijas pakalpojumu standartu jomā. [35] Zaļo grāmatu piemēri: "Tīkls pilsoņiem: valsts sabiedriskā transporta potenciāla īstenošana Eiropā", COM(95) 601; "Ceļā uz godīgu un efektīvu transporta cenu noteikšanu: iespējas noteikt politiku, lai segtu Eiropas Savienības transporta ārējās izmaksas", COM(95) 691; "Zaļā grāmata par numuru piešķiršanas politiku Eiropas telekomunikāciju pakalpojumu jomā", COM(96) 590; "Zaļā grāmata par telekomunikāciju, plašsaziņas līdzekļu un informācijas tehnoloģiju sektoru konverģenci un reglamentēšanas iespējām – Ceļā uz informācijas sabiedrības pieeju", COM(97) 623. [36] Skat., piemēram, paziņojumu "Uzklausot sabiedrības viedokļus par paziņojuma projektu saistībā ar konkurences noteikumu piemērošanu pasta sektoram, it īpaši par dažu valsts pasākumu novērtējumu attiecībā uz pasta pakalpojumiem", COM(1996) 480, kas tika publicēts pēc Komisijas Zaļās grāmatas "Par vienotā pasta pakalpojumu tirgus izveidi", COM(1991) 476; paziņojumu "Par sabiedrības viedokļa uzklausīšanu saistībā ar pārskatīto 1999. gada paziņojumu un orientēšanos uz jauniem reglamentējošiem noteikumiem", COM(2000) 239. [37] Komisijas 2000. gada 26. jūlija Direktīva 2000/52/EK, ar kuru groza Direktīvu 80/723/EEK (OV L 193, 29.7.2000., 75. lpp.). [38] Skat. I pielikumu. [39] Lisabonas Eiropadome, 2000. gada 23.-24. marts, Prezidentūras secinājumi, SN 100/00, 17. punkts. [40] COM(2000) 319, 2000. gada 30. maijs, un I pielikums par transportu. [41] Priekšlikums pieņemt Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvu, kas saskaņotu līgumu noslēgšanas procedūru ūdens, enerģētikas un transporta jomā, COM(2000) 276, 2000. gada 10. maijs. [42] OV C 156, 3.6.1999., 3. lpp. [43] "Veidojot Eiropas pētījumu zonu", COM(2000) 6, 2000. gada 18. janvāris. [44] "Saskaņota sociālās aizsardzības modernizēšanas stratēģija", COM(1999) 347, 1999. gada 14. jūlijā. -------------------------------------------------- I PIELIKUMS SITUĀCIJA ATSEVIŠĶĀS NOZARĒS Piemērojot vienotā tirgus tiesību aktus un ES konkurences politiku, noteiktos vispārējas nozīmes pakalpojumu tirgos ir ieviesta konkurence. Šai nodaļā aplūkoti jaunievedumi nozarēs, uz kurām attiecas Kopienas noteikumi. Tā neaptver visu vispārējās nozīmes pakalpojumu klāstu. Konkrēti, tajā nav aplūkoti nesaimnieciskie pakalpojumi [1]. Elektroniskie sakari Kopš 1990. gada Eiropas Komisija pakāpeniski ieviesusi plašu reglamentējošu sistēmu telekomunikāciju tirgus liberalizēšanai. Veicinot konkurenci, šī politika ir būtiski iespaidojusi tirgus attīstību, jo tā dod ieguldījumu spēcīgas Eiropas sakaru nozares izveidē, kā arī nodrošina privātajiem patērētājiem un darījumu klientiem plašāku izvēli, zemākas cenas un novatoriskus pakalpojumus un lietojumprogrammas. Šīs sistēmas noteikumi kopš 1998. gada janvāra liberalizēja visus telekomunikāciju pakalpojumus un tīklus. Tādējādi šī tradicionālā valsts monopola nozare pārveidojās par dinamisku rūpniecības nozari, kas ir gatava pilnībā izmantot globālā tirgus priekšrocības. Šīs reglamentējošās sistēmas pamatā ir politisks mērķis veicināt izaugsmi, radīt jaunas darba vietas un konkurētspēju, aizsargāt patērētāju intereses, nodrošināt visiem lietotājiem plašu pakalpojumu sniedzēju un pakalpojumu klāstu un veicināt novatorismu, konkurētspējīgas cenas un pakalpojumu kvalitātes celšanos. 1998. gada liberalizācijai izstrādātā reglamentējošā sistēma ir pārskatīta, ņemot vērā tirgus un tehnoloģiju attīstību, kā arī pieredzi, kas gūta ieviešanas procesā. Neraugoties uz pieaugošo uzņēmēju un pakalpojumu sniedzēju skaitu, daudzās ES telekomunikāciju tirgus jomā vēl aizvien dominē vēsturiskie dalībvalstu pakalpojumu sniedzēji. Caurlūkojot šo sistēmu, rodas iespēja pārvērtēt esošos reglamentējošos noteikumus, tādējādi nodrošinot, ka tie pilnveido konkurenci un patērētāju izvēles iespējas, kā arī turpina kalpot vispārējas nozīmes mērķiem. Šai nolūkā jaunā sistēma, kas stāsies spēkā 2002. gada 1. janvārī, paredz piecas jaunas direktīvas [2], tostarp vienu, kas īpaši attiecas uz vispārējas nozīmes publiskiem pakalpojumiem, konkrēti, universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām saistībā ar elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem. Universālo pakalpojumu pienākumi, kurus Kopiena dalībvalstīm lūgusi uzdot uzņēmējiem, nodrošina plašu pamatpakalpojumu klāstu. Pašreizējā sistēma, kura reglamentē universālos pakalpojumus, paredz noteiktu obligāto konkrētas kvalitātes pakalpojumu kopumu, kas ir pieejams visiem lietotājiem neatkarīgi no viņu ģeogrāfiskās atrašanās un par samērīgu cenu. Tiesību aktos detalizēti aplūkoti attiecīgie pakalpojumi, konkrēto pienākumu uzlikšanas process uzņēmējiem, ja tas ir vajadzīgs, kā arī sistēma, saskaņā ar kuru finansē jebkādas neto izmaksas, kas saistītas ar tirgus dalībnieku pienākumiem sniegt pakalpojumus. Šāda pieeja universālajiem pakalpojumiem ir saglabāta ierosinātajā jaunajā direktīvā. Dalībvalstu pieredze rāda, ka līdzsvarota universālo pakalpojumu pienākumu sadale, vienlaikus turpinot ieviest tirgū konkurenci, ir likusi uzņēmējiem paraudzīties uz universālā pakalpojuma jēdzienu dinamiskāk. Ja oficiālā tiesību aktu sistēma faktiski nodrošina obligāto pakalpojumu sniegšanas garantijas, konkurences process ir licis uzņēmumiem piedāvāt jaunas tarifu paketes un līgumu nosacījumus, tādējādi vēl vairāk paplašinot to standarta pakalpojumu klāstu, kurus patērētāji var saņemt visā Kopienā. Tas jau ir redzams mobilo sakaru pakalpojumu jomā, uz kuru gan īpaši universālo pakalpojumu pienākumi neattiecas, tomēr sakarā ar spēcīgo konkurenci tajā ir ātri radušies būtiski pakalpojumu jaunievedumi, tostarp plaši izplatītie priekšapmaksas pakalpojumi. Jaunākie pētījumi [3] Kopienā parāda, ka būtiska iedzīvotāju daļa tagad izmanto tikai mobilo telefonu pakalpojumus (atsakoties no fiksētās līnijas pakalpojumiem) un ka tieši mājsaimniecības ar zemākiem ienākumiem parasti vai drīzāk izmanto tikai mobilos telefonus vairāk nekā turīgākās mājsaimniecības. Pasta pakalpojumi Saskaņā ar esošo reglamentējošo sistēmu [4] apmēram trijos procentos no Eiropas pasta pakalpojumu tirgus ir ieviesta konkurence (t.i., tādiem sūtījumiem, kuru svars pārsniedz 350 g vai kuru cena ir vairāk nekā piecreiz augstāka par pamattarifu). Septiņas dalībvalstis (Dānija, Vācija, Somija, Itālija, Nīderlande, Zviedrija un Spānija) tirgus liberalizācijas ziņā ir paveikušas vairāk, nekā prasa pasta direktīva. Eiropas Komisija 2000. gada 30. maijā ir pieņēmusi jaunu priekšlikumu par direktīvu, kas piedāvātu 2003. gadā ieviest konkurenci 20 % pasta tirgus (t.i., pilna kurjerpasta un izejošā starptautiskā pasta tirgus liberalizācija, samazinot svara/cenu ierobežojumus attiecīgi līdz 50 g un par pamattarifu divarpus reižu augstāku cenu visiem pārējiem sūtījumiem). Šī direktīva paplašinātu arī pastāvošās patērētāju aizsardzības tiesības attiecībā uz kompensācijām un sūdzību izskatīšanas mehānismiem, papildus valsts pasta pakalpojumu sniedzējiem iekļaujot arī visus pārējos. Pašreizējā direktīva definē "universālos pakalpojumus" kā visiem lietotājiem pieejamus pakalpojumus, kuri "ir saistīti ar pastāvīgu noteiktas kvalitātes pasta pakalpojumu sniegšanu par pieņemamām cenām visiem lietotājiem visos dalībvalstu teritorijas punktos". Turklāt pasta direktīvā ir izklāstīti obligātie universālie pakalpojumi, kas ietver pasta sūtījumu obligāto ikdienas savākšanu un piegādi (vai vismaz piecas dienas nedēļā), ja šo sūtījumu svars nepārsniedz 2 kg vai 10 kg paku gadījumā, kā arī ja tie ir iereģistrēti un apdrošināti sūtījumi. Dalībvalstīm ir jānodrošina tādu pārrobežu paku piegāde, kuru svars nepārsniedz 20 kg, turklāt tās var paplašināt obligātos vietējos universālos pakalpojumus, lai ietvertu arī vietējās pakas, kuru svars nepārsniedz 20 kg. Pasta direktīvā ir definēti arī Eiropas pārrobežu sūtījumu pakalpojumu kvalitātes standarti attiecībā uz visātrāko piegādes kategoriju. Valsts reglamentējoša iestāde, kas ir neatkarīga no pasta pakalpojumu sniedzējiem, uzņemas nodrošināt direktīvas prasību izpildi. Attiecībā uz nerezervētajiem pakalpojumiem, kuri neietilpst universālo pakalpojumu jomā, dalībvalstis var ieviest vispārīgas atļauju procedūras, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu būtisku prasību izpildi. Attiecībā uz nerezervētajiem pakalpojumiem, kuri ietilpst universālo pakalpojumu jomā, dalībvalstis var ieviest atsevišķas licences, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu būtisku prasību izpildi un aizsargātu universālos pakalpojumus. Dalībvalstis var izsniegt licences konkurējošiem pakalpojumu sniedzējiem, lai tie sniegtu universālos pakalpojumus īpašos ģeogrāfiskajos apgabalos. Visbeidzot, lai nodrošinātu universālo pakalpojumu aizsardzību, var izveidot kompensāciju fondu tādiem gadījumiem, kad pienākums sniegt universālos pakalpojumus attiecīgajiem pakalpojumu sniedzējiem rada pārāk lielus izdevumus. Līdzšinējā pieredze rāda, ka universālie pakalpojumi tiek nodrošināti visā ES, ieskaitot tās septiņas dalībvalstis, kuras tirgus liberalizācijas ziņā ir paveikušas vairāk, nekā prasa pasta direktīva. Kopumā pasta pakalpojumu sniedzēji, tostarp universālo pakalpojumu sniedzēji, ir kļuvuši efektīvāki, un salīdzinājumā ar iepriekšējiem gadiem pakalpojumu jomā vērojami vairāki uzlabojumi (piem., paplašinājies sniegto pakalpojumu klāsts, uzlabojusies vietējā un pārrobežu pasta kvalitāte). Labs šādas pakalpojumu kvalitātes uzlabošanās piemērs ir pārrobežu steidzamā pasta piegāde, kura laikposmā no 1997. līdz 1999. gadam kategorijā D + 3 (piegāde trīs dienu laikā) uzlabojusies, attiecīgi, no 84 % līdz 91 %. Turpmākajos gados sagaidāma strauja pasta nozares attīstība, jo elektroniskais pasts zināmā mērā var aizstāt tradicionālo pastu, pasta šķirošanas automatizācija ļauj celt darba ražīgumu un rodas vajadzība pēc jaunu vai uzlabotu pakalpojumu izveides (e-tirdzniecība prasīs efektīvus loģistikas tīklus preču piegādei un pakalpojumu sniegšanai visā ES). Universālo pakalpojumi pilnveidojas un būs pieejami visiem šo pakalpojumu lietotājiem. Transports 1. Liberalizācija Ar Līguma 70. pantu izveidotā kopējā transporta politika atspoguļo īpašās problēmas, kas radušās, ieviešot transporta tirgos Kopienas mēroga konkurenci. Šādā veidā dalībvalstis ir atzinušas faktu, ka iekšējo transporta tirgus izveide, liberalizācija un publisko pakalpojumu mērķu izpilde faktiski ir integrētas politiskās stratēģijas būtiski aspekti. Komisija ir izvēlējusies pakāpeniski liberalizēt transporta tirgus, lai nodrošinātu drošības standartus un garantētu būtisku publisko pakalpojumu mērķu izpildi. Ieviešot tirgos ES mēroga konkurenci, ir panākts ievērojams progress. Gaisa transports: Pakāpeniska tirgu liberalizācija sākās 1987. gadā un noslēdzās ar "trešo aviācijas pasākumu paketi" [5], kuri stājās spēkā 1993. gadā. Ar šiem pasākumiem līdz 1997. gada 1. aprīlim tika pilnībā liberalizēta Kopienas iekšējā satiksme, piešķirot aviopārvadātājiem kabotāžas tiesības arī dalībvalstī, kurā viņu uzņēmums nav dibināts. Ar Kopienas 1996. gada tiesību aktiem [6] tika liberalizēti lidlauka pakalpojumi, un kopš 1998. gada 1. janvāra aviolīnijas var apkalpot sevi pašas tajās lidostās, kuras ik gadus izmanto vairāk nekā 1 miljons pasažieru. No 1999. gada 1. janvāra ir iespējama trešo pušu konkurence lidlauka pakalpojumu jomā (lidostās, kuras ik gadus izmanto 3 miljoni pasažieru, šo skaitli no 2001. gada 1. janvāra samazinot līdz 2 miljoniem pasažieru). Jūras transports: Liberalizācija ir noslēgusies starptautiskajā transportā starp dalībvalstīm. Kopienas tiesību akti [7] no 1993. gada 1. janvāra ir liberalizējuši jūras kabotāžas pakalpojumus. Pagaidu izņēmumi pieļauti attiecībā uz Franciju, Itāliju, Spāniju, Portugāli un Grieķiju. Pēdējais sektors, kurš šajās dalībvalstīs liberalizēts, ir salu kabotāžas pakalpojumi, kuri tika liberalizēti 1999. gada 1. janvārī, pieļaujot izņēmumu divos sektoros Grieķijā, kuriem tas pagarināts vēl līdz 2004. gada 1. janvārim. Ostu sektorā ar Kopienas tiesību aktiem tiks risināta tirgus pieejas un pakalpojumu finansējuma problēma. Autotransports: Kopienas līmeņa konkurence šai sektorā pirmo reizi parādījās 1969. gadā, kad tika ieviestas Kopienas kvotas starptautiskajiem pārvadājumiem. 1992. gadā šo sistēmu aizstāja Kopienas atļaujas [8], ar kurām pieejai ES tirgiem tika izvirzīti objektīvi kvalitātes kritēriji. Kopienas tiesību akti līdz 1998. gada 1. jūlijam [9] pilnībā atcēla jebkādus kvantitatīvus ierobežojumus kabotāžas pakalpojumu jomā. Pieeja starptautiskajam pasažieru pārvadājumu tirgum tika liberalizēta kopš 1992. gada 1. jūnija [10]. Attiecīgā regula paredz tirgus pieejas nosacījumus katram pasažieru autopārvadājumu tipam (neregulāri, regulāri, turp un atpakaļ un speciāli regulāri pakalpojumi). Kopš 1996. gada 1. janvāra ar divām regulām [11] tika ieviestas Kabotāžas tiesības, izņemot attiecībā uz valsts regulārajiem pakalpojumiem, un tās paredz brīvu pieeju tirgum ar attiecīgām atļaujām. Kombinēto pārvadājumu pakalpojumu tirgus (šaura definīcija, lai nepieļautu, ka autotransports kļūst par kombinēto pārvadājumu galveno elementu) ir pilnībā liberalizēts kopš 1993. gada 1. jūlija [12]. Iekšējie ūdensceļi: Vēsturiski pastāvēja valstu sistēmas, kurās fraktēšana ir organizēta pēc rotācijas principa. Kopienas tiesību akti [13] lika dalībvalstīm atcelt šādas sistēmas no 2000. gada 1. janvāra, nosakot, ka turpmāk valsts un starptautiskā iekšējo ūdensceļu transporta jomā līgumi ir jānoslēdz brīvi un brīvi jāvienojas par cenām. Dzelzceļa transports: Kļuva skaidrs, ka esošie Kopienas tiesību akti par dzelzceļa uzņēmumu tirgus pieeju un organizatoriski finansiālo struktūru, kā arī licencēšanu un maršrutu piešķiršanu ir pārāk neskaidri, lai darbotos efektīvi. Komisija piedāvāja priekšlikumu paketi [14], lai panāktu uzlabojumus šajos aspektos. Komisija ierosina paplašināt licencēšanas noteikumus, attiecinot tos uz visiem Kopienas dzelzceļa uzņēmumiem, kā arī izstrādāt skaidrus un pilnīgus noteikumus un procedūras, lai noteiktu tarifikāciju un sadalītu resursus. Vēl būtiskāk ir tas, ka ierosinājumi paredz iespēju pārvadāt preces pa Kopienas galveno dzelzceļu tīklu. Komisija pieņēma šo ierosinājumu paketi 1998. gada jūlijā un 2001. gada sākumā pārsūtīja to uz Padomi lēmuma pieņemšanai. 2. Vispārīgi publisko pakalpojumu instrumentu principi Visos gadījumos, kad ar Kopienas tiesību aktiem tika ieviesta liberalizācija, praksē tika saglabāts augsts vispārējas nozīmes transporta pakalpojumu līmenis. Tiesību aktos ir paredzēti instrumenti, kuri jāaizmanto, lai nodrošinātu obligātos kvalitātes standartus. Konkurences intensifikācija gaisa un jūras transporta nozarē nav apdraudējusi prasību nodrošināt sabiedrība vajadzībām atbilstīgus pakalpojumus, jo dalībvalstis ir ieviesušas pienācīgus aizsargpasākumus. Ir skaidrs, ka šai procesā galvenā loma ir bijusi virknei pasākumu un politikai, ar kuru nodrošina publisko pakalpojumu svarīgāko standartu uzturēšanu un uzlabošanu pakāpeniskas tirgus liberalizācijas apstākļos, konkrēti: - Garantējot bezpeļņas maršrutu darbību. Kad notiek liberalizācija, nereti ir jānodrošina pasākumi, lai nodrošinātu, ka pakalpojumi tiek sniegti arī neienesīgos maršrutos. To var panākt divējādi. Pirmkārt, ar tiešām subsīdijām, kas nediskriminējoši pieejamas visiem attiecīgajā maršrutā strādājošajiem pārvadātājiem. Otrkārt, piešķirot ekskluzīvas tiesības sniegt pakalpojumu ar kompensāciju vai bez tās. Šādas tiesības var piešķirt dienestiem, kuri apkalpo lidostas vai ostas salās vai nomaļos apvidos. Ar šādiem pakalpojumiem var nodrošināt šo apvidu iedzīvotājiem un uzņēmumiem vajadzīgo mobilitāti un nepieciešamo preču piegādi. Daudzos gadījumos šādi pasākumi ir jāapstiprina, jo to prasa valsts atbalsta noteikumi. Līdz šim Komisija šajos gadījumos vienmēr ir pieņēmusi šādas shēmas, ja vien tās ir plānotas tā, lai pēc iespējas mazāk kropļotu tirdzniecību un konkurenci, kā arī ja attiecīgajā gadījumā to izvēle ir pamatota. Piemēram, ja ekskluzīvās tiesības piedāvā nediskriminējošā izsolē, tās principā uzskata par saderīgām ar Līgumu. - Garantējot nepārtrauktu obligāto standartu ievērošanu jebkurā maršrutā. Ieviešot tirgū konkurenci, nereti transporta jomā ir jānodrošina pakalpojumu standartu saglabāšanās, jo uzņēmumi var mēģināt samazināt izmaksas uz kvalitātes un regularitātes rēķina. Tas var būt pretrunā publisko pakalpojumu mērķiem. Lai to nepieļautu, dalībvalstis parasti paredz obligātos pieejas nosacījumus, ar kuriem piešķir darbības licenci, nediskriminējoši piemērojot tos visiem konkursa dalībniekiem. Jūras transportu starp salām un ES cietzemi parasti nodrošina, uzdodot izpildīt noteiktas obligātās prasības saistībā ar pasažieru un preču pārvadājumu regularitāti, apjomu un cenu. Dažkārt jāizmanto tiešas subsīdijas, lai līdzsvarotu pieaugošās izmaksas, ko radījuši šādi nosacījumi. Ar šīm subsīdijām, piemēram, samazina pārvadāto pasažieru vai preču biļetes cenu. Tās nediskriminējoši jāpiešķir visiem attiecīgajā maršrutā strādājošajiem pārvadātājiem. Šos principus praktiski izmanto, piemēram, gaisa un iekšzemes transporta jomā. 3. Piemēri transporta jomā Gaisa transports Aviācijas nozare ir lielisks piemērs, kas parāda, ka pilnīgas liberalizācijas process var būt saderīgs ar pienākumu saglabāt publisko pakalpojumu sniegšanu. Liberalizācijai papildus darbojas dalībvalstu tiesības uzlikt publiskā pakalpojuma pienākumu, ja tās uzskata, ka maršruts ir būtisks tā reģiona ekonomiskajai attīstībai, kurā atrodas lidosta. Tas var attiekties uz maršrutiem, kuri apkalpo attiecīgās dalībvalsts lidostu perifērā reģionā vai attīstības reģionā, vai apkalpo nenoslogotu maršrutu uz jebkuru reģionālu lidostu tās teritorijā. Pienākums sniegt publiskus pakalpojumus var būt saistīts ar cenām, nodrošināto vietu skaitu, lidojumu biežumu utt., ja aviopārvadātāji, apsverot peļņas izredzes, šādu pakalpojumu līmeni nenodrošinātu. Maršruta izvēli un noteiktos standartus kontrolē Komisija. Kad attiecībā uz kādu maršrutu uzliek pienākumu sniegt publiskos pakalpojumus, šis maršruts ir pieejams jebkuram aviopārvadātājam, ja vien viņš ievēro pienākumu sniegt publiskos pakalpojumus. Tomēr gadījumā, ja neviens nevēlas apkalpot kādu maršrutu tāpēc, ka tas ir komerciāli neizdevīgs, dalībvalstis ne vairāk kā uz trim gadiem var ierobežot pieeju maršrutam, ļaujot to apkalpot tikai vienam aviopārvadātājam. Šai gadījumā tiesības sniegt šādus pakalpojumus piedāvā atklātā Kopienas līmeņa konkursā. Papildus iespējai uzdot pienākumu sniegt publiskos pakalpojumus dalībvalstis var arī piešķirt sociāla rakstura atbalstu. Spānija, Portugāle un Francija ir izmantojusi šādu iespēju subsidēt nerentablus maršrutus. Papildus šai pieejai var uzlikt arī pienākumu sniegt publiskos pakalpojumus, tādējādi garantējot noteiktu pakalpojumu līmeni attiecīgajā maršrutā. Atbalsts ir sociāls tad, ja tas attiecas vienīgi uz īpašu kategoriju pasažieriem, kas ceļo pa šo maršrutu, piemēram, bērniem vai invalīdiem. Trūcīgākos reģionos, piemēram, salās šādu atbalstu var attiecināt uz visiem attiecīgā reģiona iedzīvotājiem. Gaisa transporta jomā šīs divas sistēmas, ar kurām nerentablos maršrutos nodrošina obligātos pakalpojumu standartus, līdz šim ir darbojušās apmierinoši. Iekšzemes transports Lai garantētu augstu kvalitātes līmeni, ir atzīts, ka, noslēdzot pakalpojumu līgumus, vajadzīga konkurences pamatlīmeņa un obligāto pārskatāmības prasību harmonizācija. Komisija ir pieņēmusi regulas projektu par publiskajiem pakalpojumiem pasažieru pārvadājumu jomā [15], ar kuru nodrošina, ka pārvadātājiem sabiedriskā transporta jomā konkurences dēļ ir jāpiedāvā pasažieriem labāki pakalpojumi, jākontrolē izmaksas un jānodrošina visaugstākais drošības līmenis. Projektā skaidri noteikts, ka transporta iestādēm ir jāsniedz pietiekama līmeņa pakalpojumi, lai aizsargātu kvalitāti, dienestu integritāti un tajos strādājošo intereses. Efektīvu sabiedrisko transportu uzskata par būtisku līdzekli, ar kuru novērš sastrēgumus un attīra vidi. Enerģētika Elektroenerģijas direktīva [16] liek 2000. gadā dalībvalstīm tirgū, kas pēc apjoma atbilst vismaz 30 % vietējā pieprasījuma, ieviest ES līmeņa konkurenci, bet gāzes direktīva [17] attiecīgi liek liberalizēt tirgu, kas atbilst vismaz 20 % vietējā pieprasījuma. Kopiena ir pakāpeniski izveidojusi brīvu un konkurētspējīgu iekšējo gāzes un elektroenerģijas tirgu. Dalībvalstīm bija jāievieš pirmās liberalizējošās direktīvas šais nozarēs, attiecīgi, līdz 1999. gada februārim [18], [19] un 2000. gada augustam [20]. Šāda pieeja izraudzīta tāpēc, lai ļautu rūpniecībai pieskaņoties šīm izmaiņām un nodrošinātu iespēju veikt vajadzīgos pasākumus, ar kuriem šais jomās saglabā un palielina vispārējas nozīmes pakalpojumus. Lai gan abās direktīvās ir attiecīgo nozaru diktētas atšķirības, abās tomēr ir ievērota līdzīga pieeja; tās pakāpeniski ievieš obligātos pieprasījuma liberalizācijas līmeņus [21], nosaka trešajām pusēm nediskriminējošu pieeju tīkliem un iekārtām, piemēram, gāzes krātuvēm, nošķiršanas pasākumus attiecībā uz nogādes un sadales iekārtām, kā arī prasa ieviest efektīvus noteikumus, lai nepieļautu diskrimināciju. Faktiski tomēr liberalizācija Kopienā noritējusi daudz straujāk, nekā bija sagaidāms vai noteikts direktīvās. Apmēram 65 % elektroenerģijas pieprasījuma un 80 % no kopējā Eiropas gāzes pieprasījuma tirgū jau tagad darbojas ES līmeņa konkurence, un vairākumā dalībvalstu ir pieņemts lēmums tuvāko gadu laikā liberalizēt šo tirgu pilnībā [22]. Turklāt, lai gan direktīvas ļauj dalībvalstīm izvēlēties ieviešanas līdzekļus, piemēram, saistībā ar nošķiršanas metožu veidiem vai trešo pušu pieeju, gandrīz visas dalībvalstis attiecībā uz gāzi un elektroenerģiju ir izraudzījušās tādas pieejas, kuras visi atzīst par efektīvu konkurenci veicinošām. Ir pašsaprotams, ka šo tirgu liberalizācijā liela uzmanība ir veltīta publiskajiem pakalpojumiem. Daudzējādā ziņā garantēta elektroenerģijas un, attiecīgi, gāzes piegāde par samērīgām cenām visiem ES patērētājiem patiešām ir viens no vissvarīgākajiem publiskajiem pakalpojumiem. Tāpēc abās direktīvās paredzēta virkne noteikumu un garantiju, lai nodrošinātu, ka tiek sasniegti būtiski publisko pakalpojumu mērķi, piemēram, piegādes drošība, visiem pieejams pieslēgums elektrotīklam par samērīgu cenu un sociāli maznodrošināto personu aizsardzība pret atslēgšanu no tīkla. Liberalizētā tirgū šos mērķus izpilda, izvirzot tirgus uzņēmējiem stingrus licencēšanas nosacījumus. Būtisks liberalizācijas priekšnoteikums ir bijis un būs uzdevums nodrošināt šajā jomā pēc iespējas augstākus standartus visā Kopienā. Šā iemesla dēļ gan gāzes, gan elektroenerģijas direktīva paredz dalībvalstīm iespēju veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu vispārējas nozīmes pakalpojumu saglabāšanu un šo pakalpojumu līmeņa saglabāšanu un uzlabošanu. Ar šādiem mehānismiem nodrošina, ka pienācīgi sniegti vispārējas nozīmes pakalpojumi kļūst par normu visā Eiropā: - Tīklu drošība un izturība Piegādes un sadales tīkli paliek monopola uzņēmēju rokās [23]. Šī situācija pēc liberalizācijas būtiski nemainās. Dalībvalstis var uzticēt šā uzdevuma vadību un izpildi vai nu valsts uzņēmumam [24], vai privātam uzņēmumam. Abos gadījumos dalībvalstis nodrošina neatkarīgu standartu pārskatīšanu un kontroli, ko veic vai nu neatkarīga reglamentējoša institūcija, vai valdība. Eiropas tīklu drošība un izturība ir bijusi un būs augstā līmenī, un to liberalizācija neskar. - Piegādes drošība Saskaņā ar abām direktīvām dalībvalstis turpina brīvi veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu elektroenerģijas un gāzes piegādes drošību. Tomēr ir jāveic tikai tādi pasākumi, kas vajadzīgi attiecīgo mērķu izpildei, turklāt tie nedrīkst būt diskriminējoši. Piemēram, dalībvalstis var tomēr noteikt elektroenerģijas ražotnei īpašu degvielu, ja vērojama pārmērīga atkarība no viena enerģijas avota, vai veikt citus pasākumus, lai nodrošinātu pietiekami dažādotus gāzes piegāžu avotus. - Tiesības uz pieslēgumu tīklam Dalībvalstis parasti uzskata par nepieciešamām vienīgi tiesības uz pieslēgumu elektrotīklam. Šajā gadījumā direktīva īpaši paredz, ka "dalībvalstis var sadales uzņēmumiem uzlikt pienākumu apgādāt patērētājus noteiktā apgabalā. Šādas piegādes tarifu var reglamentēt, piemēram, lai nodrošinātu vienādu attieksmi pret attiecīgajiem patērētājiem." Ja ir liberalizēts galapatērētājiem pieejamais tirgus, sadales tīkla īpašniekiem var saglabāties pienākums nodrošināt pieslēgumu visiem galapatērētājiem. Ikvienai dalībvalstij pašai jāizlemj, vai tā vēlas šādu pienākumu uzlikt kā licencēšanas nosacījumu tādiem uzņēmumiem, kuri pārdod elektroenerģiju galapatērētājiem, lai tiem būtu pienākums apgādāt visus noteiktajā apvidū dzīvojošos patērētājus par vienu un to pašu cenu. - Īpaša patērētāju aizsardzība Tā kā elektroenerģija un gāze ir būtiski pakalpojumi, ir vajadzīgi īpaši noteikumi, lai nodrošinātu, ka piegāde netiek liegta maznodrošinātiem sabiedrības locekļiem. Pilnīgi liberalizētos tirgos publisko pakalpojumu standartus nodrošina ar obligātajiem licencēšanas nosacījumiem. Ja šie nosacījumi netiek izpildīti, elektroenerģijas vai gāzes piegādes licenci atsauc. - Pakalpojumu standarti Ir skaidrs, ka sabiedrības interešu vārdā ir jānodrošina, ka standarti, kas attiecas uz elektroenerģijas un gāzes piegādi, piemēram, pieslēguma un remontdarbu pieteikumu apmierināšanas laiks, rēķinu precizitāte un citu patērētājiem paredzēto pakalpojumu kvalitāte, atbilst pēc iespējas augstākam līmenim un tiek nepārtraukti uzlaboti. Ir svarīgi, lai šis līmenis tiktu uzturēts un uzlabots arī liberalizētā tirgū. Ja liberalizācija ir notikusi vietējā līmenī, pieredze rāda, ka standarti paaugstinās divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, lai saņemtu elektroenerģijas tirdzniecības licenci, vienmēr ir jāizpilda nosacījumi. Dažos nosacījumos ir paredzēti obligātie pakalpojumu standarti. Valsts reglamentējošās iestādes ik gadus paaugstina un paplašina šos standartus. Otrkārt, tā kā šo pakalpojumu standarti ir būtiska joma, kurā uzņēmumi konkurē, tad konkurences rezultātā tie uzlabojas. Tādēļ tie pārsniedz to obligāto līmeni, kuru nosaka reglamentējošās iestādes un valdības. Tādējādi tiesību aktu sistēmai, saskaņā ar kuru Eiropā noris pakāpeniska elektroenerģijas un gāzes rūpniecības liberalizācija, ir divi mērķi – pazemināt cenas un nodrošināt un pat uzlabot vispārējas nozīmes publiskos pakalpojumus. Pieredze skaidri rāda, ka vajadzības gadījumā ar šādiem reglamentējošajiem pasākumiem tirgus konkurences apstākļos var ne vien nodrošināt visai sabiedrībai nozīmīgus pakalpojumus, bet arī pilnveidot tos. Faktiski, lai gan direktīvās [25] ir paredzēta iespēja pieļaut izņēmumu attiecībā uz to prasībām, ja nav iespējams atrast citu, neierobežojošāku veidu, kā panākt likumīgos publisko pakalpojumu mērķus, neviena dalībvalsts nav uzskatījusi par vajadzīgu to darīt. Protams, lai izpildītu iepriekš minētos mērķus, ir vajadzīga aktīva uzraudzība un, atsevišķos gadījumos, arī reglamentējoši pasākumi. Lai gan daudzos aspektos piemēro subsidiaritāti, (piemēram, katra dalībvalsts pati var noteikt aizsardzības pasākumus pret atvienošanu no tīkla) Komisijas mērķis ir nodrošināt, ka visā Kopienā visu veidu vispārējas nozīmes publiskos pakalpojumus sniedz pēc iespējas augstākā līmenī. Radio un televīzija Kopš astoņdesmitajiem gadiem ir sistemātiski attīstījusies privātā televīzija, tāpēc ir izveidojusies pašreizējā valsts un privātā radīšanas sistēma. Gan dalībvalstis, gan Kopiena atzīst un atbalsta vajadzību pēc valsts televīzijas un privātās komerctelevīzijas. Šobrīd Kopienas līmenī ir liberalizēts gan televīzijas, gan radio sektors. Radio un televīzijai ir būtiska loma modernas demokrātiskas sabiedrības dzīvē, it īpaši saistībā ar sociālo vērtību izveidi un izplatīšanu. Tāpēc jau no pirmsākumiem uz apraides sektoru ir bijuši attiecināti īpaši noteikumi, lai aizstāvētu sabiedrības intereses. Šo noteikumu pamatā ir kopējas vērtības, piemēram, vārda brīvība un tiesības atbildēt, plurālisms, autortiesību aizsardzība, kultūras un valodas dažādības veicināšana, nepilngadīgo un cilvēka cieņas aizsardzība, patērētāju aizsardzība. Lai nodrošinātu cieņas pilnu attieksmi pret šīm vērtībām, šādus noteikumus atbilstīgi EK tiesību aktiem pirmkārt un galvenokārt pieņem dalībvalstis. Ar Amsterdamas Līgumu Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam pievienotajā Protokolā par valsts apraides sistēmu dalībvalstīs atzīts, ka valsts apraidei ir svarīga loma, kā arī apstiprināts, ka dalībvalstu kompetencē ir noteikt publisko pakalpojumu uzdevumu un to finansējumu, ja vien šāds finansējums neskar tirdzniecības nosacījumus un konkurenci Kopienā tik lielā mērā, ka tas būtu pretrunā kopējām interesēm, tomēr ņemot vērā arī publisko pakalpojumu uzdevuma izpildi. Kopienas līmeņa direktīva "Televīzija bez robežām" paredz juridisku pamatu, ar kuru nodrošina brīvību sniegt televīzijas raidīšanas pakalpojumus iekšējā tirgū, ņemot vērā sabiedrības svarīgākās intereses. Visas dalībvalstis vēl nav pabeigušas transponēt grozīto direktīvu "Televīzija bez robežām" savos tiesību aktos. Eiropas Kopienas dibināšanas līgumā ietvertie konkurences noteikumi turklāt uzdod Komisijai novērst pret konkurenci vērtas darbības, kuras kaitē patērētājiem, konkrēti, ļaunprātīgu amata izmantošanu un, veicot uzņēmumu apvienošanās kontroli, oligopola vai monopola tirgus struktūru izveidi. Dalībvalstīm, ievērojot EK tiesību aktus, ir jāizlemj, vai tās vēlas izveidot valsts apraides pakalpojumu sistēmu, jānosaka tai precīzs uzdevums, kā arī finansēšanas kārtība. Pateicoties finansējuma raksturam, uz valsts apraides pakalpojumu sniedzējiem var sākt attiecināt EK Līguma valsts atbalsta noteikumus. Komisijai konkrēti jānodrošina, lai valsts finansējums valsts apraides pakalpojumu sniedzējiem būtu samērīgs ar valsts pakalpojumu uzdevumu, ko noteikusi attiecīgā dalībvalsts, t.i., it sevišķi tai ziņā, lai nevienas dalībvalsts piešķita kompensācija nepārsniegtu papildu izdevumus, kas attiecīgajam valsts apraides pakalpojuma sniedzējam ir radušies saistībā ar konkrēto pildāmo uzdevumu. Privātie komerciālie raidītāji ir sūdzējušies Komisijai par dalībvalstu finansētajiem valsts apraides pakalpojumu sniedzējiem, konkrēti, par viņu klātbūtni reklāmas tirgū [26]. Ir vērts atzīmēt, ka ar šīm sūdzībām saistītās problēmas parasti attiecas uz finansēšanas mehānismu ieviešanu, kuri ietver reklāmas ieņēmumus un valsts finansējumu. Katras dalībvalsts kompetencē ir izvēlēties finansēšanas mehānismu, tāpēc principā nevar iebilst pret dubultfinansējuma mehānisma (t.i., valsts līdzekļu un reklāmas ieņēmumu kombinācija) izvēli viena finansēšanas mehānisma vietā (vienīgi valsts līdzekļi), ja vien konkurence attiecīgajos tirgos (piemēram, reklāma, programmu pirkšana un/vai pārdošana) nav skarta tiktāl, ka tas būtu pretrunā Kopienas interesēm. Komisija nākamo mēnešu laikā paredz pabeigt izskatāmo sūdzību analīzi. Analīzes gaitā tā rūpīgi apspriedīsies ar dalībvalstīm. Komisija uzskata, ka digitālo tehnoloģiju straujā attīstība nemazina vajadzību pēc audiovizuālās politikas, lai noteiktu sabiedrības svarīgākās intereses un vajadzības gadījumā aizstāvētu tās ar atbilstīgiem noteikumiem. Tomēr tehnoloģiju attīstība liek turpināt izmantoto līdzekļu un metožu pastāvīgu novērtēšanu, lai panāktu, ka izvēlētie līdzekļi un metodes ir samērīgas ar mērķiem, kuri jāsasniedz. Lai gan ir skaidrs, ka pārraides līdzekļi (konkrēti, no viena punkta uz daudziem vai no punkta uz punktu) ir un būs ārkārtīgi svarīgi, tomēr, izvērtējot jebkādas reglamentējošas pieejas nepieciešamību, saistībā ar dažiem jaunu pakalpojumu veidiem var rasties vajadzība ņemt vērā arī citus faktorus (piemēram, kodētās vai nekodētās pārraides). [1] Skat. 28. līdz 30. punktu. [2] Skat. http://www.ispo.cec.be/infosoc/telecompolicy/review99/Welcome.html [3] Komisijas pētījumi, kurus veicis uzņēmums European Omnibus Survey Gallup"Telekomunikāciju pakalpojumi ES reģionos", 2000. gada aprīlis. [4] EK Direktīva 97/67 (OV L 15, 21.1.1998., 14. lpp.). [5] Padomes 1992. gada 23. jūlija Regula (EEK) Nr. 2407/92 par Kopienas aviopārvadātāju licencēšanu, 1992. gada 23. jūlija Regula (EEK) Nr. 2409/92 par Kopienas pārvadātāju pieeju Kopienas iekšējiem gaisa ceļiem, 1992. gada 23. jūlija Regula (EEK) Nr. 2409/92 par gaisa satiksmes pakalpojumu tarifi un cenas. [6] Padomes 1996. gada 15. oktobra Direktīva 96/67/EK par pieeju lidlauka pakalpojumiem Kopienas lidostās (OV L 272, 25.10.1996., 36. lpp.). [7] Padomes 1992. gada 7. decembra Regula (EEK) Nr. 3577/92, ar kuru piemēro principu, kas paredz jūras transporta pakalpojumu sniegšanas brīvību dalībvalstīs (jūras kabotāža). [8] Padomes Regula, ar kuru atceļ kvantitatīvos ierobežojumus pieejai tirgum, veicot starptautiskus preču autopārvadājumus (OV L 95/1, 9.4.1992., 1. lpp.). [9] Padomes Regula (EEK) Nr. 4059/89 (OV L 390, 30.12.1989., 3. lpp.), Regula (EEK) Nr. 3118/93 (OV L 279, 12.11.1993., 1. lpp.). [10] Padomes 1992. gada 16. marta Regula (EEK) Nr. 684/92 par kopējiem noteikumiem starptautiskiem pasažieru pārvadājumiem starppilsētu un reisa autobusos (OV L 74, 20.3.1992., 1. lpp.). [11] Padomes 1992. gada 23. jūlija Regula (EEK) Nr. 2454/92, kurā izklāstīti nosacījumi, ar kādiem ārvalstu pārvadātāji drīkst veikt pasažieru autopārvadājumus dalībvalstī (OV L 251, 29.8.1992.), kas aizstāta ar 1997. gada 11. decembra Regulu (EEK) Nr. 12/98, kurā izklāstīti nosacījumi, ar kādiem ārvalstu pārvadātāji drīkst veikt pasažieru autopārvadājumus dalībvalstī (OV L 4, 8.1.1998., 10. lpp.). [12] Padomes Direktīva 92/106/EEK par kopīgu noteikumu ieviešanu dažiem kombinētā kravas transporta veidiem starp dalībvalstīm (OV L 368, 17.12.1992., 38. lpp.). [13] Padomes 1996. gada 19. novembra Direktīva 96/75/EEK (OV L 304, 27.11.1996., 12. lpp.). [14] Komisijas 1998. gada 22. jūlija Paziņojums COM(1998) 480 final (OV C 321, 20.10.98., 6. lpp.), un grozītais priekšlikums par paziņojumu COM(1999) 616 final, kuru Komisija pieņēmusi 1999. gada 25. novembrī; Priekšlikums par Padomes Direktīvu 91/440/EEK par Kopienas dzelzceļu attīstību; Priekšlikums par Padomes Direktīvu 95/18/EK par Kopienas dzelzceļu uzņēmumu licencēšanu; Priekšlikums par Padomes direktīvu par dzelzceļa infrastruktūras jaudas sadalīšanu un maksājumu iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras izmantošanu un drošības sertifikāciju. [15] COM(7) 2000, 2000. gada 26. jūlijs. [16] Direktīva 96/92/EK par elektroenerģijas iekšējā tirgus kopīgiem noteikumiem. [17] Direktīva 98/30/EK par dabasgāzes iekšējā tirgus kopīgiem noteikumiem. [18] Beļģijai un Īrijai tika dots viens papildu gads, Grieķijai – divi. [19] Direktīva 96/92/EK par elektroenerģijas iekšējā tirgus kopīgiem noteikumiem. [20] Direktīva 98/30/EK par dabasgāzes iekšējā tirgus kopīgiem noteikumiem. [21] Attiecībā uz elektroenerģiju dalībvalstīm 1999. gadā vajadzēja liberalizēt 28 % pieprasījuma tirgus un līdz 2003. gadam – 35 %. Attiecībā uz gāzi dalībvalstīm 2000. gadā vajadzēja liberalizēt vismaz 20 % pieprasījuma tirgus un līdz 2003. gadam – 28 %. [22] Attiecībā uz elektroenerģiju UK, FIN, SV, D jau ir ieviesusi konkurenci tirgū, kas atbilst 100 % pieprasījuma. B, NL, DK, ES pēc vidēji ilga laika sekos šim piemēram. [23] Izņemot Vācijā, kur dažviet gāzes tīkli dublējas. [24] Dažās valstīs, piemēram, Spānijā, piegādes tīkli pašlaik pāriet valsts īpašumā. [25] Abu direktīvu 3. panta 2. punkts. [26] Skat. Komisijas XXIX ziņojumu par konkurences politiku (1999), 89. lpp. -------------------------------------------------- II PIELIKUMS TERMINU DEFINĪCIJAS Vispārējas nozīmes pakalpojumi Šis termins ietver tirgus un ārpustirgus pakalpojumus, ko publiskās institūcijas klasificē kā vispārējas nozīmes pakalpojumus un uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumi. Vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumi Šis termins ir lietots Līguma 86. pantā un attiecas uz tirgus pakalpojumiem, uz kuriem dalībvalstis attiecina īpašus sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumus atbilstoši vispārējas nozīmes kritērijam. Tas mēdz ietvert, piemēram, transporta tīklus, enerģētiku un komunikācijas. Publiskie pakalpojumi Šis ir neviennozīmīgs termins, jo tas var attiekties uz faktisko struktūru, kas sniedz pakalpojumu, vai uz attiecīgajai struktūrai piešķirtu uzdevumu vispārējās interesēs. Lai veicinātu vai atvieglotu vispārējo interešu uzdevuma veikšanu, publiskās institūcijas var uzlikt pakalpojumu sniedzējai struktūrai pienākumu sniegt konkrētus publiskos pakalpojumus, piemēram, iekšzemes gaisa transporta vai dzelzceļa transporta un enerģētikas lietās. Minētās saistības var attiecināt valsts vai reģionālā līmenī. Bieži ir neskaidrības starp terminu publisks pakalpojums, kas ir saistīts ar uzaicinājumu sniegt sabiedrībai pakalpojumu, attiecībā uz to, kāds pakalpojums ir jāsniedz, un terminu valsts sektors (iekļaujot valsts civildienestu), kas ir saistīts ar pakalpojumu sniedzēju juridisko statusu attiecībā uz to, kam pieder pakalpojumi. Universālais pakalpojums Liberalizējot Eiropas Savienības pakalpojumu tirgu dažādos sektoros, piemēram, telekomunikāciju jomā, ir svarīgi definēt universālos pakalpojumus, it sevišķi universālo pakalpojumu īpašos pienākumus. Universālo pakalpojumu definīcija un garantijas nodrošina ieviesto pakalpojumu kvalitāti un pastāvīgu pieejamību visiem lietotājiem un patērētājiem, kamēr noris pāreja no monopola apstākļos piedāvātiem pakalpojumiem uz brīvas konkurences tirgiem. Universālos pakalpojumus brīvu telekomunikāciju konkurences tirgu apstākļos definē kā īpašas kvalitātes obligāto pakalpojumu kopumu, kuri par pieejamu cenu ir pieejami visiem lietotājiem un patērētājiem, ņemot vērā īpašos valsts apstākļus. --------------------------------------------------