Zaļā grāmata par laulības šķiršanai piemērojamiem tiesību aktiem un jurisdikciju {SEC(2005) 331} /* COM/2005/0082 galīgā redakcija */





Briselē, 14.3.2005 COM(2005) 82 galīgā redakcija ZAĻĀ GRĀMATA par laulības šķiršanai piemērojamiem tiesību aktiem un jurisdikciju (iesniegusi komisija){SEC(2005) 331} ZAĻĀ GRĀMATA par laulības šķiršanai piemērojamiem tiesību aktiem un jurisdikciju Šīs Zaļās grāmatas nolūks ir uzsākt plašas konsultācijas ar visām ieinteresētajām pusēm par jautājumiem, kas attiecas uz laulības lietās piemērojamiem tiesību aktiem un jurisdikciju. Zaļajā grāmatā aprakstītas problēmas, kādas var rasties pašreizējā situācijā, un ierosināta virkne iespējamu risinājumu. Pievienotajā Komisijas darba dokumentā sniegta informācija par dalībvalstu materiālajām, procesuālajām un kolīziju normām laulības šķiršanas lietās. Komisija aicina ieinteresētās puses līdz 2005. gada 30. septembrim iesniegt viedokļus uz šādu adresi: European CommissionDirectorate-General for Justice, Freedom and SecurityUnit C1 – Civil JusticeB - 1049 BrusselsFakss: +32-2/299 64 57E-pasts: jai-coop-jud-civil@cec.eu.int Ja ieinteresētās puses nevēlas, lai viņu piezīmes tiktu publicētas Komisijas mājas lapā, tām tas ir skaidri jānorāda. Komisija plāno organizēt atklātas apspriedes šajā jautājumā. Visi, kas būs atsaukušies, tiks aicināti piedalīties. 1. PAPILDU INFORMāCIJA Pašreiz nav Komisijas noteikumu par laulības šķiršanas lietā piemērojamiem tiesību aktiem. Padomes Regulā (EK) Nr. 1347/2000[1] (“Briseles II regulā”) iekļauti noteikumi par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu laulības lietās, taču nav ietverti noteikumi par piemērojamiem tiesību aktiem. Stājoties spēkā Padomes Regulai (EK) Nr. 2201/2003[2] (“jaunajai Briseles II regulai”), kas, sākot no 2005. gada 1. marta, nomaina Briseles II regulu, netiks ieviestas nekādas izmaiņas šajā sakarā, jo tajā praktiski bez izmaiņām pārņem Briseles II regulas noteikumus laulību lietās. Eiropadome Vīnē 1998. gadā uzsvēra, ka kopējas tiesiskās telpas mērķis ir vienkāršot pilsoņu dzīvi, jo īpaši lietās, kas ietekmē pilsoņu ikdienas dzīvi, piemēram, laulības šķiršana[3]. 2004. gada novembrī Eiropadome aicināja Komisiju 2005. gadā iesniegt Zaļo grāmatu par kolīziju normām jautājumos, kas saistīti ar laulības šķiršanu (“ROM III”)[4]. Pateicoties arvien lielākai pilsoņu mobilitātei Eiropas Savienībā, ir pieaudzis “starptautisko” laulību skaits, kurās laulātajiem ir dažāda valsts piederība vai viņi dzīvo dažādās dalībvalstīs vai kādā dalībvalstī, kurai viņi nav piederīgi. Ja “starptautisks” pāris izlemj šķirties, var pielietot vairākas tiesību sistēmas. Mērķis noteikumiem par piemērojamiem tiesību aktiem, kas bieži tiek dēvēti par “kolīziju normām”, ir noteikt, kura no dažādajām tiesību sistēmām jāpiemēro. Ņemot vērā lielo laulības šķiršanu skaitu Eiropas Savienībā, piemērojamie tiesību akti un starptautiskā jurisdikcija laulības šķiršanas lietās ietekmē ievērojamu pilsoņu skaitu. Piemēram, aptuveni 15 procenti laulības šķiršanu, kas ik gadu tiek pasludinātas Vācijā (aptuveni 30 000 pāru), attiecas uz pāriem, kuros laulātajiem ir dažādas valsts piederības.[5] 2. PAšREIZēJā STāVOKļA NEPILNīBAS “Starptautiskais” pāris, kas vēlas šķirt laulību, ir pakļauts jaunās Briseles II regulas jurisdikcijas noteikumiem, saskaņā ar kuriem laulātie var izvēlēties starp vairākiem iespējamiem jurisdikcijas pamatiem (sk. pievienotā darba dokumenta 3.6. punktu). Kad laulības šķiršanas prasība ir celta kādas dalībvalsts tiesā, piemērojamie tiesību akti tiek noteikti saskaņā ar šīs valsts kolīziju normām. Starp valstu kolīziju normām pastāv ievērojamas atšķirības (sk. pievienotā darba dokumenta 3.4. punktu). Dažādu kolīzijas normu un spēkā esošās jurisdikcijas noteikumu apvienojums var radīt virkni problēmu “starptautisko” laulību šķiršanu sakarā. Papildus juridiskās noteiktības un elastīguma trūkumam, pašreizējā situācija var turklāt novest pie iznākuma, kas neatbilst pilsoņu likumīgām cerībām. Turklāt Kopienas pilsoņiem, kas ir trešas valsts pastāvīgie iedzīvotāji, var rasties grūtības atrast kompetentu tiesu laulības šķiršanai, kā arī grūtības var radīt trešas valsts tiesas sprieduma laulības šķiršanas lietā atzīšana viņu attiecīgajās izcelsmes dalībvalstīs. Visbeidzot pašreizējā situācijā pastāv “skriešanās uz tiesu” risks. 2.1. Juridiskās noteiktības un paredzamības trūkums laulātajiem Ņemot vērā atšķirības starp valstu kolīziju normām laulības šķiršanas lietās un šo normu sarežģītību, bieži ir grūti paredzēt, kuras valsts tiesību akti tiks piemēroti konkrētā gadījumā. Tas īpaši attiecināms uz ģimenes situācijām, kurās laulātajiem nav kopīgas parastās dzīvesvietas vai valsts piederības, taču šāda problēma var rasties arī gadījumos, kad pāri, kam ir kopīga valsts piederība, sāk dzīvot atsevišķi un pārceļas uz dažādām dalībvalstīm. 1. piemērs: laulātais pāris, kurā vīram ir Portugāles, bet sievai Itālijas valsts piederība, dzīvo dažādās dalībvalstīs Vīrietis, kam ir Portugāles valsts piederība, un sieviete, kam ir Itālijas valsts piederība, apprecas Itālijā. Tūdaļ pēc laulībām vīrs profesionālu iemeslu dēļ atgriežas Portugālē, bet sieva paliek Itālijā. Pēc diviem gadiem pāris izlemj šķirties. Saskaņā ar jauno Briseles II regulu pāris var iesniegt prasību par laulības šķiršanu vai nu Itālijā, vai Portugālē. Šo valstu tiesas pirmām kārtām piemēro laulāto kopīgās piederības valsts tiesību aktus. Šajā gadījumā, kad laulātajiem ir dažādas valsts piederības, Itālijas tiesa piemērotu tās valsts tiesību aktus, “kurā laulība bijusi pamatā bāzēta.” Turpretī Portugāles tiesas piemērotu laulāto kopīgās parastās dzīvesvietas tiesību aktus, bet, ja tas nebūtu iespējams, tos tiesību aktus, ar kuriem laulātajiem ir “ciešākā saistība”. Laulātajiem ir grūti paredzēt, kuri tiesību akti būs piemērojami viņu situācijā. | 2.2. Nepietiekama pušu gribas autonomija Valstu kolīziju normas šajā situācijā principā paredz tikai vienu risinājumu, piemēram, tās valsts tiesību aktu piemērošanu, kurai piederīgi ir laulātie vai arī tās valsts tiesību aktu piemērošanu, kurā atrodas tiesa (“lex fori”). Atsevišķās situācijās tas var nebūt pietiekami elastīgi. Piemēram, tādējādi netiek ņemts vērā fakts, ka pilsoņi var justies cieši saistīti ar dalībvalsti, kaut arī nav šai valstij piederīgi. Ieviešot noteiktu pušu gribas autonomiju, kas ļautu pusēm izvēlēties piemērojamos tiesību aktus, noteikumi kļūtu elastīgāki un tiktu veicināta juridiskā noteiktība un paredzamība laulātajiem. 2. piemērs: pāris, kam ir Itālijas valsts piederība, dzīvo Vācijā Pāris, kam ir Itālijas valsts piederība, jau divdesmit gadus dzīvo Minhenē un jūtas pilnīgi integrējušies vācu sabiedrībā. Kad bērni ir atstājuši ģimeni, pāris, abpusēji piekrītot, izlemj šķirties. Viņi vēlētos laulību šķirt saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem, ar kuriem jūtas visciešāk saistīti un saskaņā ar kuriem, ja laulības šķiršana notiek uz abpusējas vienošanās pamata, nepieciešama tikai vienu gadu ilga laulāto atšķiršana, turpretī saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem, laulāto atšķiršanai jāilgst trīs gadus. Saskaņā ar jauno Briseles II regulu laulātie var iesniegt laulības šķiršanu vai nu Vācijā vai Itālijā. Tomēr, tā kā gan Vācijas, gan Itālijas kolīziju normas pirmkārt balstās uz laulāto kopīgo valsts piederību, abu valstu tiesām būtu jāpiemēro Itālijas laulības šķiršanas tiesību akti. | 2.3. Risks, ka rezultāti neatbilst pilsoņu likumīgajām cerībām Pilsoņi arvien vairāk izmanto iekšējā tirgus priekšrocības, pārvietojoties uz citu dalībvalsti profesionālu iemeslu dēļ. Maz ticams, ka viņiem ir zināms, ka viņu pārcelšanās rezultātā laulības šķiršanas nosacījumi var radikāli mainīties. Tas var notikt, piemēram, gadījumos, kad laulātie, kam ir dažādas valsts piederības, pārceļas uz dalībvalsti, kurai piederīgi nav ne viens, ne otrs. Tā kā jaunā Briseles II regula neļauj laulātajiem iesniegt prasību par laulības šķiršanu tajā dalībvalstī, kurai piederīgs ir tikai viens no laulātajiem, nepastāvot citiem saistošiem faktoriem, laulātie var nonākt situācijā, kurā vienīgā iespēja ir iesniegt prasību savas parastās dzīvesvietas dalībvalsts tiesā. Atsevišķos gadījumos tas var novest pie iznākuma, kas neatbilst viņu likumīgajām cerībām. 3. piemērs: pāris, kurā vienam laulātajam ir Somijas, bet otram Zviedrijas valsts piederība, pārceļas uz Īriju Pāris, kurā vienam laulātajam ir Somijas, bet otram - Zviedrijas valsts piederība, pārceļas no Stokholmas uz Dublinu, kur viņiem piedāvā interesantus darbus. Viņu laulībā rodas sarežģījumi un visbeidzot viņi izlemj šķirties. Pāris sagaida, ka laulības šķiršanas process būs diezgan vienkāršs un ātrs, kā tas būtu saskaņā ar Somijas vai Zviedrijas tiesību aktiem, jo abi vēlas šķirties un viņiem nav bērnu. Tomēr saskaņā ar jauno Briseles II regulu jurisdikcija ir tikai Īrijas tiesām un laulības šķiršanas procesā Īrijas tiesas piemēro Īrijas tiesību aktus (“lex fori”), neatkarīgi no laulāto valsts piederības. Vienīgais veids, kā panākt, ka piemēro Zviedrijas vai Somijas laulības šķiršanas tiesību aktus, būtu vienam no laulātajiem vismaz uz sešiem mēnešiem atgriezties savā izcelsmes dalībvalstī un tad iesniegt prasību par laulības šķiršanu šajā valstī. Neviens no laulātajiem nedz vēlas, nedz arī var šādā nolūkā pamest darbu un aizbraukt no Īrijas uz sešiem mēnešiem. No otras puses viņi vēlas izvairīties no Īrijas laulības šķiršanas tiesību aktu piemērošanas, saskaņā ar kuriem nepieciešams četrus gadus ilgs laulāto atšķiršanas periods, lai noteiktu, ka laulība ir izirusi. Viņi ir pārsteigti, ka viņu lēmuma pārcelties uz citu dalībvalsti dēļ tik radikāli mainījušies laulības šķiršanas nosacījumi. | 2.4. Grūtību risks Kopienas pilsoņiem, kas dzīvo trešā valstī Kaut gan jaunās Briseles II regulas atzīšanas noteikumus piemēro visiem laulības šķiršanas spriedumiem, kurus izdevusi kādas dalībvalsts tiesa, jurisdikcijas noteikumi neaptver visas situācijas. Tas var radīt sarežģījumus Kopienas pilsoņiem, kas dzīvo trešā valstī. Var rasties situācijas, kurās nevar piemērot nevienu no Regulā uzskaitītajiem jurisdikcijas pamatiem. Šādos apstākļos dalībvalstu tiesas var izmantot savas valsts noteikumus par starptautisko jurisdikciju. Tomēr, tā kā šie noteikumi nav saskaņoti, var rasties situācijas, kurās neviena tiesa ne Eiropas Savienībā, ne citur nav kompetenta šķirt Kopienas pilsoņu pāri, kurā laulātajiem ir dažādas valsts piederības un viņi dzīvo trešā valstī. Turklāt, ja laulība tiek pasludināta par šķirtu trešā valstī, pārim var rasties nopietnas grūtības ar laulības šķiršanas atzīšanu viņu attiecīgajās izcelsmes dalībvalstīs. 4. piemērs: pāris, kurā sievai ir Vācijas, bet vīram - Nīderlandes valsts piederība, dzīvo trešā valstī Pāris, kurā sievai ir Vācijas, bet vīram – Nīderlandes valsts piederība, ilgus gadus dzīvo trešā valstī. Viņu attiecībās rodas sarežģījumi un sieva, kam ir Vācijas valsts piederība, vēlas laulību šķirt, vēlams, Vācijas tiesā. Taču viņa nevar iesniegt prasību par laulības šķiršanu ne Vācijā, ne kādā citā dalībvalstī. Nevar piemērot nevienu no jaunās Briseles II regulas jurisdikcijas pamatiem, jo pāra parastā dzīvesvieta nav nevienā no dalībvalstīm un viņiem nav kopīgas valsts piederības. Šādos apstākļos dalībvalstu tiesas var izmantot savas valsts jurisdikcijas noteikumus. Tomēr sieva, kam ir Vācijas valsts piederība, nevar iesniegt prasību par laulības šķiršanu Vācijā saskaņā ar Vācijas jurisdikcijas noteikumiem, jo vīru, kam ir Nīderlandes valsts piederība, var iesūdzēt Vācijas tiesā tikai saskaņā ar Regulas jurisdikcijas noteikumiem saskaņā ar 6. pantu, kas sniedz atbildētājam noteiktu aizsardzību. Taču viņa arī nevar iesniegt prasību par laulības šķiršanu Nīderlandē, jo šādos apstākļos Nīderlandes tiesību akti neparedz iekšējos jurisdikcijas noteikumus. Tādējādi sieva, kam ir Vācijas valsts piederība, nevar iesniegt laulības šķiršanu nevienā dalībvalstī. Viņas vienīgā cerība ir, ka trešas valsts tiesām būs jurisdikcija izskatīt šo lietu. Pat, ja tā būtu, varētu rasties grūtības ar trešā valstī pasludinātas laulības šķiršanas atzīšanu Vācijā. | 2.5. “Skriešanās uz tiesu” risks “Lis pendens” norma (sk. 3.6.3. punktu pievienotajā darba dokumentā) var stimulēt vienu no laulātajiem iesniegt prasību par laulības šķiršanu, pirms to izdarījis otrs laulātais, lai nepieļautu, ka jurisdikciju iegūst citas dalībvalsts tiesas (“skriešanās uz tiesu”). Tas var novest pie situācijām, kad prasītājs iesniedz prasību par laulības šķiršanu kādā noteiktā dalībvalstī, lai panāktu noteiktu rezultātu, piemēram, apietu noteiktu laulības šķiršanas tiesību aktu piemērošanu. “Skriešanās uz tiesu” var negatīvi ietekmēt atbildētāju, ja tā rezultātā tiek piemēroti tiesību akti, ar kuriem viņš vai viņa nejūtas cieši saistīts un kas neņem vērā viņa vai viņas intereses. Šo risku var ilustrēt ar šādu piemēru: 5. piemērs: vīrs, kam ir Polijas valsts piederība, dodas strādāt uz Somiju. Pāris, kam ir Polijas valsts piederība un kas bijuši precēti jau divdesmit gadus, kopā ar bērniem dzīvo Polijā. Vīrs saņem interesantu darba piedāvājumu uz diviem gadiem Somijā. Pāris nolemj, ka vīrs pieņems darba piedāvājumu un sieva paliks Polijā. Pēc gada vīrs sievai pavēsta, ka vēlas šķirties. Viņš zina, ka laulības šķiršanas process saskaņā ar Polijas tiesību aktiem ir garš un tiesai jākonstatē, ka laulība izirusi pilnīgi un nelabojami. Taču saskaņā ar jauno Briseles II regulu piekritība būtu Somijas tiesām, jo vīrs ir dzīvojis Somijā ilgāk nekā vienu gadu. Somijas tiesas laulības šķiršanas procesam piemēro Somijas tiesību aktus saskaņā ar “lex fori” principu. Tā rezultātā vīrs, kam ir Polijas valsts piederība, var saņemt laulības šķiršanu pēc sešu mēnešu pārdomām atvēlētā laika posma, neatkarīgi no sievas iebildumiem. Tā kā vīrs vēlas saņemt laulības šķiršanu pēc iespējas ātrāk, viņš tūlīt griežas Somijas tiesā, kas pēc sešiem mēnešiem pasludina laulību par šķirtu, neraugoties uz sievas nopietnajiem iebildumiem. | 1. jautājums: Vai jums ir zināmas vēl kādas problēmas, atskaitot iepriekš minētās, kas var rasties “starptautisko” laulību šķiršanas sakarā? | 3. IESPēJAMIE RISINāJUMI 3.1. Status quo Viena iespēja būtu atstāt situāciju nemainītu un neieviest nekādas izmaiņas tiesību aktos. To varētu pamatot ar to, ka atklātās problēmas nav nedz pietiekami nopietnas, nedz arī rodas pietiekami bieži, lai tādēļ būtu nepieciešama Kopienas rīcība. 3.2. Kolīziju normu saskaņošana Cits problēmas risinājums būtu saskaņotu kolīziju normu ieviešana, pamatojoties uz vienveidīgu saistošo faktoru kopumu. Šā risinājuma priekšrocība būtu tā, ka tas nodrošinātu juridisko noteiktību (1. piemērs). Atkarībā no saskaņoto normu satura, tādējādi arī tiktu palielināta pušu gribas autonomija (2. piemērs) un veicināta pilsoņus apmierinošu risinājumu rašana (3. piemērs). Tas varētu vismaz daļēji samazināt vajadzību pēc „skriešanās uz tiesu” (5. piemērs), jo jebkura tiesa, kurā prasītājs iesniegtu prasību, piemērotu laulības šķiršanas tiesību aktus, pamatojoties uz vienotām normām. Saistošie faktori būtu rūpīgi jāapsver, lai nodrošinātu juridisko noteiktību un paredzamību, tomēr vienlaikus arī pieļautu zināmu elastīgumu. Mērķis būtu nodrošināt, ka laulības šķiršanu regulē saskaņā ar tiesisko kārtību, ar kuru tai bijusi visciešākā saistība. Varētu paredzēt virkni saistošu faktoru, kas tiek parasti izmantoti starptautiskajos aktos un valstu kolīziju normās, piemēram, laulāto pēdējā kopīgā parastā dzīvesvieta, laulāto kopīgā valsts piederība, pēdējā kopīgā valsts piederība, ja vienam no laulātajiem tā arvien ir, vai “ lex fori ”. 2. jautājums: Vai jūs atbalstāt kolīziju normu saskaņošanu? Kādi argumenti ir par labu šādam risinājumam un kādi – pret to? 3. jautājums: Kādi būtu lietderīgākie saistošie faktori? 4. jautājums: Vai saskaņotas normas būtu jāattiecina tikai uz laulības šķiršanu vai arī uz laulāto atšķiršanu un laulības atzīšanu par neesošu? 5. jautājums: Vai saskaņotajās normās vajadzētu ietvert publiskās kārtības atrunu, kas ļautu tiesām noteiktos apstākļos atteikties piemērot citas valsts tiesību aktus? | 3.3. Iespējas nodrošināšana laulātajiem izvēlēties piemērojamos tiesību aktus Vēl viena iespēja būtu ieviest ierobežotu iespēju laulātajiem izvēlēties laulības šķiršanas procesam piemērojamos tiesību aktus. Iespēja izvēlēties piemērojamos tiesību aktus veicinātu juridisko noteiktību un paredzamību laulātajiem, jo īpaši gadījumos, kad laulības šķiršana notiek pēc abu pušu vienošanās. Turklāt noteikta pušu gribas autonomija padarītu normas elastīgākas nekā pašreizējās normas, kas principā paredz tikai vienu iespējamo risinājumu. Visbeidzot tas atsevišķos gadījumos veicinātu tiesu pieejamību. Šis risinājums varētu būt īpaši lietderīgs gadījumos, kad laulātie piekrīt šķirties, piemēram, kā pāris, kurā vīram ir Portugāles, bet sievai – Itālijas valsts piederība (1. piemērs) un pāris, kam ir Itālijas valsts piederība, bet kas dzīvo Vācijā (2. piemērs). Izvēles brīvības princips starptautiskajās konvencijās arvien vairāk ir ticis izmantots attiecībā uz piemērojamo tiesību izvēli līgumtiesību jomā, bet ģimenes tiesībās – mazākā mērā. Tomēr ir arī izņēmumi, piemēram, nesen pieņemtais Beļģijas likums par starptautiskajām privāttiesībām, saskaņā ar kuru laulātie var izvēlēties vai nu tās valsts tiesību aktus, kurai piederīgs ir viens no laulātajiem, vai arī Beļģijas tiesību aktus (t.i. “lex fori” ).[6] Ja pusēm tiek atļauta neierobežota izvēle, tas var novest pie “eksotisku” tiesību piemērošanas, ar ko pusēm ir maz saistības vai tās nav vispār. Tādēļ šķiet lietderīgi ierobežot izvēli attiecībā uz atsevišķām tiesību sistēmām, ar kurām laulātie ir cieši saistīti (piemēram, atbilstīgi viena vai abu laulāto valsts piederībai, pēdējai kopīgai parastajai dzīvesvietai vai “lex fori” ). Viena iespēja būtu ierobežot izvēli, atļaujot piemērot tikai tās valsts tiesību aktus, kurā atrodas tiesa ( “lex fori” ), lai nodrošinātu, ka tiesām nebūtu pienākuma piemērot citas valsts tiesību aktus. Acīmredzot tālāk jāpēta izvēles kārtība. Var pieprasīt, lai, iesniedzot prasību par laulības šķiršanu, izvēle tiktu pausta skaidri un rakstiskā veidā. Turklāt jāapsver, vai nav vajadzīgi īpaši aizsardzības pasākumi, lai pasargātu vienu laulāto no otra laulātā nepamatota spiediena izvēlēties noteiktas tiesības. Īpaši apsvērumi var būt nepieciešami arī tad, ja laulātajiem ir bērni. Pušu izvēlei attiecībā uz tiesību aktiem, protams, vajadzētu nozīmēt, ka tās izvēlas tās valsts, kurā atrodas tiesa, kas izskata laulības šķiršanas lietu, materiālās normas, nevis šīs valsts tiesību normas par starptautiskajām privāttiesībām (tā sauktā "renvoi" izslēgšana). Pretējā gadījumā tiktu apdraudēts mērķis radīt juridisko noteiktību. 6. jautājums: Vai pusēm jāļauj izvēlēties piemērojamos tiesību aktus? Kādi argumenti ir par labu šādam risinājumam un kādi – pret to? 7. jautājums: Vai izvēle būtu attiecināma tikai uz noteiktām tiesību sistēmām? Ja jā, kādi būtu atbilstoši saistošie faktori? Vai tā būtu jāattiecina tikai uz dalībvalstu tiesību aktiem? Vai izvēle jāattiecina tikai uz “lex fori”? 8. jautājums: Vai iespēja izvēlēties piemērojamos tiesību aktus būtu jāattiecina tikai uz laulības šķiršanu vai arī uz laulāto nošķiršanu un laulības atzīšanu par neesošu? 9. jautājums: Kādas būtu atbilstošās formālās prasības, pusēm vienojoties par piemērojamo tiesību aktu izvēli? | 3.4. Regulas Nr. 2201/2003 3. pantā uzskaitīto jurisdikcijas pamatu pārskatīšana Padomes regulā Nr. 2201/2003 uzskaitītie jurisdikcijas pamati sākotnēji tika sastādīti tā, lai atbilstu objektīvām prasībām, būtu saskaņā ar pušu interesēm, ietvertu elastīgus noteikumus attiecībā uz mobilitāti un atbilstu personu vajadzībām, tāpēc neupurējot juridisko noteiktību.[7] Varētu iebilst, ka jurisdikcijas noteikumi pilnībā neatbilst šiem mērķiem. Ja nav vienveidīgu kolīziju normu, vairāku alternatīvu jurisdikcijas pamatu esības dēļ var tikt piemēroti tiesību akti, ar kuriem laulātajiem var nebūt visciešākā saistība (5. piemērs). No otras puses atsevišķos gadījumos jurisdikcijas pamati var nebūt pietiekami elastīgi, lai atbilstu personu vajadzībām (3. piemērs). Viena iespēja būtu pārskatīt jurisdikcijas noteikumus. Tomēr jebkuras pārskatīšanas sekas vajadzētu rūpīgi izvērtēt. Tādējādi ierobežojumam uz jurisdikcijas pamata var būt nelabvēlīgas sekas elastīguma un tiesu pieejamības ziņā, ja vien pusēm netiek dota iespēja izvēlēties kompetento tiesu (sk. tālāk 3.6 punktu). No otras puses, jaunu jurisdikcijas pamatu pievienošana var vēl vairāk saasināt juridiskās noteiktības trūkumu. 10. jautājums: Vai jūsu pieredze liecina, ka vairāku jurisdikcijas pamatu esība var novest pie “skriešanās uz tiesu”? 11. jautājums: Vai jūsuprāt vajadzētu pārskatīt jurisdikcijas pamatus? Ja tā, kāds būtu labākais risinājums? | 3.5. Regulas Nr. 2201/2003 7. pantā minēto pārējo jurisdikcijas jautājumu noteikumu pārskatīšana Vēl ir jautājums, vai jāpārskata jaunajā Briseles II regulā ietvertie pārējo jurisdikcijas jautājumu noteikumi. Pašreizējie noteikumi var radīt situāciju, kurā nevienai tiesai Eiropas Savienībā, nedz arī kur citur nav jurisdikcijas izskatīt prasību par laulības šķiršanu (4. piemērs). Gadījumā, ja jurisdikcija ir trešas valsts tiesai, attiecīgo spriedumu par laulības šķiršanu Eiropas Savienībā neatzīst vis saskaņā ar jauno Briseles II regulu, bet gan tikai saskaņā ar valstu tiesību aktiem vai piemērojamajiem starptautiskajiem līgumiem. Tas droši vien radīs sarežģījumus, ja pāris pēc tam vēlēsies panākt laulības šķiršanas atzīšanu viņu attiecīgajās izcelsmes valstīs. 12. jautājums: Vai jūsuprāt būtu jāveicina jurisdikcijas noteikumu saskaņošana un Regulas Nr. 2201/2003 7. pants būtu jāsvītro vai vismaz jāattiecina tikai uz gadījumiem, kuros nav iesaistīti ES pilsoņi? Ja tā, kādiem būtu jābūt šiem noteikumiem? | 3.6. Iespējas nodrošināšana laulātajiem izvēlēties kompetento tiesu Vēl viens risinājums būtu ļaut laulātajiem vienoties par kompetento tiesu laulības šķiršanas lietā (“vienošanās par jurisdikciju”). Ļaujot pusēm vienoties, ka noteiktas dalībvalsts tiesai vai tiesām jābūt jurisdikcijai viņu laulības šķiršanas procesā, varētu veicināt juridisko noteiktību un elastīgumu, turklāt tas būtu īpaši lietderīgi gadījumos, kad abas puses par laulības šķiršanu ir vienojušās. Vienošanās par jurisdikciju var izrādīties lietderīga arī situācijās, kad saskaņā ar pašreizējiem jurisdikcijas noteikumiem laulātie nevar iesniegt prasību dalībvalsts tiesā, jo viņiem nav kopīgas valsts piederības vai domicila. Piemēram, Īrijā dzīvojošais pāris, kurā vienam laulātajam ir Zviedrijas, bet otram – Somijas valsts piederība, varētu vienoties, ka viņu laulības šķiršanas procesā jurisdikcija būtu vai nu Somijas vai Zviedrijas tiesai (3. piemērs). Līdzīgi trešā valstī dzīvojošais pāris, kurā sievai ir Vācijas, bet vīram – Nīderlandes valsts piederība, varētu vienoties par kompetento tiesu (4. piemērs). Pušu izraudzītā tiesa piemērotu tādus tiesību aktus, kādus paredz tās valsts kolīziju normas. Vairāki Kopienas akti paredz iespēju izvēlēties kompetento tiesu. Vienošanās par jurisdikciju ir iespējama saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 44/2001 23. pantu.Tāpat jaunās Briseles II regulas 12. pantā paredzēta ierobežota iespēja izvēlēties kompetento tiesu vecāku atbildības par bērniem lietās. Vienošanās par jurisdikciju var tikt ierobežota, attiecinot to uz to dalībvalstu tiesām, ar kurām laulātajiem ir cieša saistība, piemēram, atbilstīgi jebkura laulātā valsts piederībai vai domicilam vai laulāto pēdējai kopīgajai parastajai dzīvesvietai. Ja laulātajiem ir bērni, īpaša uzmanība jāveltī, lai nodrošinātu jebkādu šādu noteikumu saskanību ar jaunās Briseles II regulas 12. panta noteikumiem par vienošanos par jurisdikciju. Acīmredzami tālāk jāpēta izvēles kārtība un laiks. 13. jautājums: Kādi argumenti ir par un kādi pret iespējas ieviešanu vienoties par jurisdikciju laulības šķiršanas lietās? 14. jautājums: Vai vienošanās par jurisdikciju būtu jāierobežo tikai attiecībā uz noteiktām jurisdikcijām? 15. jautājums: Kādas formālās prasības jāattiecina uz pušu vienošanos par jurisdikciju? | 3.7. Lietas nodošanas iespējas ieviešana Kā iepriekš (2.5. punktā) izskaidrots, noteiktos apstākļos laulātajam var būt stimuls pirmajam iesniegt prasību tiesā, iekams to izdarījis otrs laulātais. To vismaz daļēji var izskaidrot ar jaunās Briseles II regulas “lis pendens” noteikumiem, kas ir kritizēti kā pārāk neelastīgi un kas rada laulātajiem stimulu “sist pirmajam”. Šo situāciju varētu labot, ieviešot iespēju ārkārtas apstākļos nodot laulības šķiršanas lietu citas dalībvalsts tiesai. Jaunās Briseles II regulas 15. pantā šādu iespēju paredz vecāku atbildības par bērniem lietās. Lietas nodošanu var paredzēt ārkārtas apstākļos un pie strikta nosacījuma, ka viens laulātais ir iesniedzis laulības šķiršanu vienā dalībvalstī, bet atbildētājs pieprasa, lai lieta tiktu nodota citas dalībvalsts tiesai, pamatojoties uz to, ka laulība galvenokārt bijusi bāzēta šajā valstī. Lai nodrošinātu juridisko noteiktību, laulības “pamata vietu” var noteikt, balstoties uz noslēgtu saistošo faktoru sarakstu, kurā iekļauta, piemēram, laulāto pēdējā kopīgā parastā dzīvesvieta, ja viens no laulātajiem arvien tur dzīvo, un laulāto kopīgā valsts piederība. Acīmredzot tālāk jāizstrādā iespējamā lietas nodošanas kārtība, lai jo īpaši nodrošinātu, ka tādēļ lieta netiktu nevajadzīgi novilcināta. Ja laulības šķiršanas process ir saistīts ar procesu par vecāku atbildību par bērniem, var būt nepieciešama papildu aizsardzība, lai nodrošinātu saskanību ar jaunās Briseles II regulas 15. pantu. Iespēja nodot lietu citai tiesai varētu būt risinājums problēmām, kas var rasties, ja viens no laulātajiem vienpusēji iesniedz prasību par laulības šķiršanu pret otra laulātā gribu. Piemēram, tādējādi 5. piemērā minētā sieva, kam ir Polijas valsts piederība, varētu pieprasīt Somijas tiesai nodot lietu Polijas tiesai, pamatojoties uz to, ka, tā kā abiem laulātajiem ir Polijas valsts piederība un Polija ir laulāto pēdējā kopīgā parastā dzīvesvieta, laulības "pamats" ir Polijā. 16. jautājums: Vai vajadzētu būt iespējai nodot lietu citas dalībvalsts tiesai? Kādi argumenti ir par labu šādam risinājumam un kādi - pret to? 17. jautājums: Kādiem jābūt saistošajiem faktoriem, lai noteiktu, vai lietu var nodot citai dalībvalstij? 18. jautājums: Kāda aizsardzība nepieciešama, lai nodrošinātu juridisko noteiktību un izvairītos no nevajadzīgas vilcināšanās? | 3.8. Dažādu risinājumu apvienošana Iepriekš aprakstītās idejas ir piemēri dažādiem turpmākiem risinājumiem. Tomēr neviena ideja atsevišķi nevarētu sekmīgi atrisināt visas 2. nodaļā aprakstītās problēmas. Tādēļ varētu paredzēt dažādu risinājumu apvienojumu. Piemēram, laulātajiem var atļaut izvēlēties kompetento tiesu, pamatojoties uz viena vai otra laulātā valsts piederību vai viņu pēdējo parasto dzīvesvietu. Turklāt laulātajiem var atļaut izvēlēties piemērojamās tiesības, vismaz “lex fori” piemērošanu. Šāds apvienojums varētu atrisināt 1.- 4. piemērā aprakstītās problēmas un būtu īpaši lietderīgs, ja abas puses ir vienojušās par laulības šķiršanu. Lai risinātu problēmas, kādas var rasties, ja šķirties vēlas tikai viens laulātais (5. piemērs), var paredzēt ieviest iespēju nodot lietu citai dalībvalstij. 19. jautājums: Kurš risinājumu apvienojums jūsuprāt būtu piemērotākais aprakstītajām problēmām? 20. jautājums: Vai jūs ieteiktu kādu citu veidu, kā atrisināt 2. nodaļā aprakstītās problēmas? | [1] Padomes 2000. gada 29. maija Regula (EK) Nr. 1347/2000 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību par bērniem, OV L160, 30.06.2000., 19. lpp. [2] Padomes 2003. gada 27. novembra Regula (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību, un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu, OV L 338, 23.12.2003., 1. lpp. [3] OV C19, 23.01.1999., 1. lpp. [4] Hāgas programma: brīvības, drošības un tiesiskuma stiprināšana Eiropā, ko Eiropadome pieņēmusi 2004. gada 4.-5. novembrī. [5] Avots: Statistisches Bundesamt . Deutschland. [6] 2004. gada 16. jūlija likuma «Loi portant le Code de droit international privé» , kas publicēts 27.07.2004., 55. panta 2. punkts. [7] 1998. gada 28. maija Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās (uz kuru balstās Briseles II regula) paskaidrojošā ziņojuma 27. punkts, OV C 221, 16.07.1998., 27. lpp.