Komisijas paziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam - Pantu komentāri Padomes regulas priekšlikumam par piekritību, piemērojamo likumu, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās /* COM/2006/0206 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 12.5.2006 COM(2006) 206 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM Pantu komentāri Padomes Regulas priekšlikumam par piekritību, piemērojamo likumu, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM Pantu komentāri Padomes Regulas priekšlikumam par piekritību, piemērojamo likumu, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās Turpmāk sniegtie komentāri attiecas uz Padomes regulas priekšlikumu, ko Komisija pieņēmusi 2005. gada 15. decembrī (COM(2005) 649 galīgā redakcija). I nodaļa Piemērošanas joma un definīcijas 1. pants. Šo regulu piemēro visām uzturēšanas saistībām, kas izriet no ģimenes attiecībām (1. punkts). Šeit dota priekšroka ģimenes uzturēšanas saistību vispārīgajam jēdzienam, nevis uzskaitīt to ietvertās attiecības, un tādējādi netiek uzspiests priekšstats par ģimenes koncepciju, neatkarīgi no tā, vai tas būtu plašs vai ierobežots. Šā panta 2. punktā ir noteikta regulas ģeogrāfiskā piemērošanas joma. 2. pants. Šīs definīcijas ir sastopamas vairumā citu tiesību aktu (piem., „publiskie akti” 4. panta 3) punktā Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Regulā (EK) Nr. 805/2004, ar ko izveido Eiropas izpildes rīkojumu neapstrīdētiem prasījumiem[1]). II nodaļa Piekritība Ar šo nodaļu tiek ieviestas izmaiņas principos, kas noteikti Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās[2]. 3. pants. Piemēro vispārējās piekritības principu neatkarīgi no atbildētāja parastās dzīvesvietas. Šis risinājums atbilst Padomes 2003. gada 27. novembra Regulai (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību[3]. Šā panta d) punktā turklāt ietverts svarīgs precizējums. Lai izvairītos no pretrunām, interpretējot jēdzienu „prasība par personas statusa atzīšanu”, ir minēts, ka tiesai, kurai ir piekritīgas prasības par vecāku atbildību Regulas 2201/2003 izpratnē, ir piekritīgas prasības arī uzturēšanas lietās, ja līdztekus prasībai par vecāku atbildību tiek izskatīts arī prasījums par uzturēšanas saistībām. Tas veicina prasību apvienošanu. Turklāt regulā notikusi atteikšanās no domicila koncepcijas, un tajā ir atsauce tikai uz parasto dzīvesvietu; šis princips ir piemērotāks tiesību aktiem ģimenes tiesību jomā. 4. pants. Lai gan šajā tiesību normā pēc būtības ir pārņemti Regulas 44/2001 23. panta noteikumi, tajā ir divi svarīgi jauninājumi attiecībā uz vienošanos par piekritību. Pirmkārt, ir noteiktas stingrākas formālās prasības: tiek atzītas tikai rakstiski noslēgtas vienošanās (2. punkts). Otrkārt, ievērojami tiek ierobežota to noteikumu darbības joma, kas piešķir tiesai piekritību, jo tos ir aizliegts izmantot tiesvedībā par uzturēšanas saistībām pret nepilngadīgajiem (4. punkts). Šādos gadījumos patiešām vajadzētu efektīvāk nodrošināt „vājākās puses” aizsardzību. 5. pants. Tas atbilst Regulas 44/2001 24. pantam. 6. pants. Ja saskaņā ar iepriekšējiem pantiem piekritības nav nevienas dalībvalsts tiesai, tad netiek piedāvāta norāde uz valsts tiesībām, toties šai pantā ir noteikti divi papildu piesaistes kritēriji: kreditora un debitora kopējā valstspiederība un laulāto pēdējā kopējā pastāvīgā dzīvesvieta, turklāt šai dzīvesvietai jābūt konstatējamai ne senāk kā vienu gadu pirms prasības iesniegšanas. Tiek nostiprināta juridiskā paredzamība, un ir ietvertas visas situācijas, kurās var likumīgi konstatēt saikni ar Eiropas Kopienu. Šī tiesību norma tiks piemērota tikai gadījumos, kad abas tiesvedības puses — debitors un kreditors — nedzīvo Eiropas Savienības teritorijā, nav vienojušās par tiesu piekritību vai nav brīvprātīgi stājušās kādas dalībvalsts tiesas priekšā. 7., 8., 9. un 10. pants. Attiecībā uz lis pendens lietām, saistītajām prasībām un prasības iesniegšanu tiesā, kā arī pagaidu pasākumiem šeit būtībā pārņemts Regulas 44/2001 27., 28., 30. un 31. pants. 11. pants. Ierosme šai tiesību normai ir gūta no Regulas 2201/2003 17. panta, bet tajā ir ņemts vērā fakts, ka vairs nav norādes uz valsts tiesībām un ka arī dalībvalsts tiesas starptautisko piekritību tagad var pamatot vienīgi ar šo regulu. III nodaļa Piemērojamais likums 12. pants. Šīs nodaļas mērķis ir saskaņot kolīzijas normas uzturēšanas saistību jomā, nevis noteikt likumu, kas piemērojams to ģimenes attiecību noteikšanai, kuras ir bijušas par pamatu uzturēšanas saistībām. Nav ietverti nosacījumi, kam jābūt izpildītiem, lai pastāvētu uzturēšanas saistības. Pēc likuma, kas noteikts atbilstoši regulai, var pārbaudīt, vai dēlam ir uzturēšanas saistības attiecībā pret savu tēvu, bet regula nereglamentē to, kā noteikt tēva un dēla saiknes pastāvēšanu. 13. pants. Prevalē kreditora parastās dzīvesvietas valsts likums (1. punkts), tāpat kā 1973. gada 2. oktobra Hāgas Konvencijā par uzturēšanas saistībām piemērojamo likumu (turpmāk tekstā — „Konvencija”). Otro vietu ieņem tiesas valsts likums (2. punkts), kas piemērojams divās situācijās. Pirmā no tām attiecas uz gadījumu, kad kreditora parastās dzīvesvietas valsts likums neļauj viņam piešķirt uzturlīdzekļus. Tādā gadījumā to aizstāj tiesas valsts likums, lai aizsargātu kreditoru (2. punkta a) apakšpunkts). Otrā situācija (2. punkta b) apakšpunkts) attiecas uz gadījumu, kad kreditors varētu saņemt uzturlīdzekļus, pamatojoties uz savas parastās dzīvesvietas valsts likumu, bet viņš dod priekšroku piemērot tiesas valsts likumu. Tomēr viņam šāda iespēja pastāv tikai tad, ja tiesas valsts likums sakrīt ar debitora parastās dzīvesvietas valsts likumu. Tādējādi netiek izjaukts līdzsvars starp pušu vienlīdzību: kreditors ceļ prasību debitora parastās dzīvesvietas valstī un pieprasa piemērot tās pašas valsts likumu. Īpaši iespējama ir situācija, ka kreditors valodas barjeras vai izmaksu dēļ vēlētos, lai tiesas iestāde, kurā iesniegta prasība, piemērotu savas valsts iekšējās tiesības. 3. pantā nav paredzēts automātiski un „masveidā” piemērot pušu kopējās valstspiederības likumu, ja nevarētu piemērot citus likumus, tajā noteikts, ka no pamatnoteikumiem drīkst atkāpties tikai tad, ja vienlaikus ir izpildīti divi nosacījumi: pirmkārt, nepieciešams, lai kreditors saskaņā ar 1. un 2. punktā minētajiem likumiem nevarētu saņemt uzturlīdzekļus no debitora, un, otrkārt, lai būtu vēl kāda trešā valsts, ar kuru uzturēšanas saistībām ir cieša saikne. Tā var būt kopējās pilsonības valsts, bet tikpat labi var apsvērt citas iespējas. 14. pants. Lai kāda arī būtu attiecīgā uzturēšanas saikne, pusēm ir tiesības tiesvedības uzsākšanas brīdī procesam izvēlēties tiesas valsts likumu, ja vien šī izvēle ir pausta konkrēti vai vismaz nepārprotami. Tātad runa nav par turpmākajiem strīdiem piemērojamā likuma iepriekšēju izvēli, bet gan par vienošanos, ka tiesas iestāde, kurā iesniegta prasība, piemēros savas valsts likumu. Savukārt uz situāciju, kad kreditors un debitors iepriekš izvēlas piemērojamo likumu, attiecas stingrāki nosacījumi gan pēc būtības, gan pēc formas. Aizliegts noslēgt šādas vienošanās pirms tiesvedības uzsākšanas, kas attiecas uz uzturēšanas saistībām pret bērniem un neaizsargātiem pieaugušajiem. Turklāt puses var izvēlēties tikai dažu tādu valstu likumus, kurām ir saikne ar situāciju, kādā tās atrodas. Visbeidzot, šādas vienošanās jānoslēdz rakstiski. 15. pants. Šī tiesību norma aizsargā debitoru pret norādītā likuma piemērošanu, ja uzturēšanas saistības nav vienprātīgi atzītas par prioritārām. Tas jo īpaši attiecas uz uzturēšanas saistībām, kādas pastāv starp sānlīnijas radiniekiem vai svaiņiem, kā arī uz uzturēšanas pienākumu, kāds bērniem pastāv attiecībā pret vecākiem. Debitors, tāpat kā Konvencijas 7. pantā, drīkst apstrīdēt kreditora prasību, ja, viņaprāt, nepastāv uzturēšanas saistības, nosakot tās pēc viņu kopējās valstspiederības likuma, un, ja valstspiederība ir dažāda, pēc to parastās dzīvesvietas valsts likuma. Uzturēšanas saistību noteikšana starp laulātajiem un bijušajiem laulātajiem rada reālas grūtības tajās dalībvalstīs, kas vēlas novērst situāciju, ka šādas uzturēšanas saistības tiek uzturētas mākslīgi pēc tam, kad pāris sāk dzīvot šķirti. 2. punkts aizsargā debitoru, dodot viņam iespēju apstrīdēt uzturēšanas saistības, argumentējot, ka tās nepastāv saskaņā ar tās valsts likumu, ar kuru laulībai ir visciešākā saikne, t.i., tās valsts likumu, kurā atradās galvenais laulāto interešu centrs, kad viņi vēl dzīvoja kopā. 16. pants . Tas atbilst Konvencijas 9. pantam, tomēr tajā vēl precizēts, ka šī tiesību norma attiecas tikai uz valsts iestādes tiesībām pieprasīt atlīdzību, t.i., tās rīcībspēju. Konkrētāk, atlīdzība būs pakļauta likumam, kas norādīts citās regulas kolīzijas normās (sal. ar 17. panta 1. punkta e) apakšpunktu). 17. pants. Neizsmeļošā definīcija, kas sniegta 1. punktā un attiecas uz uzturēšanas saistībām piemērojamā likuma darbības jomu, ir aizgūta no Konvencijā ietvertās definīcijas. Tajā konkrēti norādīta likuma piemērošanas joma, lai novērstu piemērošanas grūtības nolēmumu izpildes posmā. Šā panta 2. punktā ir pārņemta materiālo tiesību norma, kas ietverta Konvencijas 11. pantā un kas katrai kompetentajai dalībvalstu iestādei uzliek par pienākumu noteikt uzturlīdzekļu apmēru, ņemot vērā debitora līdzekļus un kreditora vajadzības, neatkarīgi no norādītā likuma satura, kas noteikts atbilstoši kolīzijas normām. 18. pants. Tajā noteikts likumu kolīziju normu universalitātes princips. 19. pants. Ir aizliegta atgriezeniskā norāde (1. punkts), izņemot gadījumu, ja norādītais likums ir ārpuskopienas valsts likums, kuras starptautisko privāttiesību normas, ja tās tiktu piemērotas, norādītu uz citas valsts likumu (2. punkts). Patiešām, strīdā par uzturlīdzekļu piedziņu kādas dalībvalsts tiesā nebūtu lietderīgi piemērot trešās valsts likumu, kas identiskā situācijā netiktu piemērots. Tomēr, lai atvieglotu šo „daļējās norādes” mehānismu, tādā gadījumā tiek tieši piemērots tiesas valsts likums. 20. pants. Sabiedriskās kārtības atruna ir saglabāta, lai atteiktu regulā norādītā likuma piemērošanu, taču ir ieteikts to neizmantot, ja runa ir par dalībvalstu likumiem. Mehānismi, kas aizsargā debitorus pret dažu kreditoru uzturēšanas prasībām (sal. ar 15. pantu), ir pietiekami, lai neitralizētu dažu dalībvalstu likumu „nevēlamās” sekas, kad tos piemēro citās dalībvalstīs. 21. pants . Šeit ir pārņemts risinājums, kas ietverts 1980. gada 19. jūnija Romas konvencijas par līgumsaistībām piemērojamo likumu[4] 19. panta 1. punktā. IV nodaļa Kopējās procesuālās normas Šajā nodaļā reglamentētas kopējās procesuālās normas, kas garantē to noteikumu ievērošanu, kas attiecas uz lietu iztiesāšanu, uzklausot abas puses. Šīs normas būtiski papildina atteikšanos no exequatur procedūras, un tās piemēro visa veida uzturēšanas saistībām, tādējādi uz visiem dalībvalstīs pieņemtajiem lēmumiem attiecas automātiskās atzīšanas sistēma. 22. pants. Ir saskaņoti veidi, kā iesniegt dokumentu par prasības celšanu, pārņemot Regulas 805/2004 13. panta noteikumus, kas ļauj iegūt apliecinājumu, ka atbildētājs dokumentu saņēmis (1. punkts). Dalībvalstu tiesību aktos jāparedz vismaz viena no šīm iespējām, un tām jāinformē Komisija par to, tieši kuri izsniegšanas veidi ir paredzēti (3. punkts). Šā panta 2. punktā ir sakārtotas aizstāvības tiesības, nosakot minimālo termiņu, kas atbildētājam dots, un tas sākas dienā, kad viņš saņēmis dokumentu par prasības celšanu. 23. pants. Iepriekš 22. pantā paredzētās saskaņotās normas atvieglos tiesnesim darbu, pārbaudot prasības pieņemamību. Tiesvedības apturēšanai, kas paredzēta Regulā 2201/2003 (18. panta 1. punktā), tāpēc vajadzētu gadīties ļoti reti, ja atbildētājs, kas neierodas tiesā, pastāvīgi uzturas kādā dalībvalstī, jo minētajam atbildētājam pēc definīcijas vajadzēja saņemt dokumentu par prasības celšanu saskaņā ar 22. panta kopējiem noteikumiem. Tāpēc tiesai ir visai ierobežots uzdevums, ja atbildētājs, kurš nav ieradies tiesā, pastāvīgi uzturas kādā no dalībvalstīm — tai tikai jāpārbauda, vai dokuments par prasības celšanu ir pareizi piegādāts atbilstoši saskaņotajiem noteikumiem. Savukārt gadījumam, ja atbildētājs, kurš nav ieradies tiesā, pastāvīgi uzturas ārpuskopienas valstī (2. un 3. punkts), ir pārņemts Regulas 2201/2003 18. panta 1. un 3. punkts. 24. pants. Var gadīties, ka 22. panta noteikumi nedarbojas tāpēc, ka tie nesniedz gaidīto rezultātu (atbildētājs nav atrodams), vai tāpēc, ka tos nevar piemērot (atbildētājs ir no ārpuskopienas valsts), vai arī force majeure dēļ. Šajos gadījumos var pieņemt nolēmumu, bet tad atbildētājs iegūs tiesības pārsūdzēt nolēmumu jebkurā dalībvalstī. Ja atbildētājs tiks informēts par nolēmumu un viņam būs vajadzīgā rīcībspēja, viņam būs piešķirts termiņš, kurā pārsūdzēt nolēmumu. Šāda pārsūdzība aptur izpildes pasākumus (sal. ar 33. panta b) punktu). V nodaļa Izpildāmība 25. pants. Uzturēšanas prasījumiem vairs nav vajadzīgi starpposma pasākumi. Ņemot vērā procesuālās garantijas, kas iepriekš būs paredzētas visās dalībvalstīs pirms nolēmuma pieņemšanas, nebūs vajadzīgi kontroles pasākumi vēlāk, kad nolēmums darbosies Eiropas tiesiskajā telpā. 26. pants. Par vispārēju principu ir noteikta nolēmumu pilnīga izpildāmība, kas šajā jomā jau bieži paredzēta dalībvalstu iekšējās tiesībās. Tādējādi nolēmuma izpildes procedūru varēs sākt vēl pirms tam, kad nolēmums būs ieguvis galīgo spēku. Līdzīgu normu Kopienas likumdevējs jau ir ietvēris apmeklēšanas tiesību jomā (sal. ar Regulas Nr. 2201/2003 41. panta 1. punkta otro daļu). VI nodaļa Izpilde 27. pants. Šajā nodaļā izpaužas atkāpe no principa, atbilstoši kuram izpildes procedūru reglamentē izpildes dalībvalsts tiesības. Tas ietver izpildes pasākumus, ko paredzēts piemērot pārrobežu situācijās, — tie ir gadījumi, kad tiesas nolēmums tiek pieņemts vienā dalībvalstī un izpildīts citā dalībvalstī. 28. pants. Pusei, kas pieprasa nolēmuma izpildi, nav jāsagatavo pilns lēmuma tulkojums. Tulkojuma vietā sagatavo nolēmuma izrakstu uz standartveidlapas, kas pieejama visās oficiālajās Kopienas valodās. 29., 30. un 31. pants. Ir vienkāršotas izpildes dalībvalstī pieprasītās procedūras, piemērojot esošos noteikumus (Regulas 44/2001 50., 51. un 56. pantu) faktiskajai izpildes stadijai, nevis izpildes pasludināšanas stadijai, no kuras paredzēts atteikties 25. pantā. 32. pants. Aizliegums pārskatīt nolēmumu pēc būtības izpildes dalībvalstī jau ir paredzēts (piemēram, Regulas 44/2001 45. panta 2. punktā). Tomēr 2. punktā ir precizēts, ka tas neliedz izpildes iestādēm ierobežot nolēmuma izpildi līdz tai debitora mantas daļai, uz kuru var vērst piedziņu, nekādi neietekmējot pašu prasības summu. 33. pants. Izpildes iestāde, kas aptur sākotnējā nolēmuma izpildi, pat neieviesdama būtiskas izmaiņas, kavē uzturlīdzekļu samaksu un tādējādi atņem tam spēku. Tāpēc vajadzētu ierobežot izpildes iestāžu rīcības brīvību, sniedzot izsmeļošu to iemeslu uzskaitījumu, kuru dēļ iespējams atteikt vai apturēt nolēmuma izpildi, lai nodrošinātu aizsardzību debitoram, kura situācija ir mainījusies vai kurš pieprasījis pārskatīt izcelsmes tiesas nolēmumu. 34. pants. Ir ieviests rīkojums par tiešu ikmēneša ieturēšanu. Dažās dalībvalstīs jau ir pasākumi ar līdzīgu iedarbību (bankas kontu arests, algas arests), taču šī norma ir nozīmīga divu iemeslu dēļ: tā nodrošina, ka šis izpildes veids būs pieejams it visur Eiropas Savienībā, un dod uzturlīdzekļu kreditoram iespēju iegūt no izcelsmes tiesas šādu rīkojumu, kas būs jāizpilda visās dalībvalstīs. Uzturlīdzekļu kreditoram tādējādi būs iespēja vērsties vietējās tiesu iestādēs — ja kreditors būs iesniedzis prasību savas parastās dzīvesvietas tiesā, viņš varēs vērsties šajā pašā tiesā, lai pieprasītu rīkojumu par tiešu ikmēneša ieturēšanu, kas tiks izmantots citā dalībvalstī. Turklāt izcelsmes tiesai tiek piešķirta kompetence izdot tieši izpildāmu rīkojumu pat tad, ja izpilde faktiski notiks citā dalībvalstī. Lai izdotu rīkojumu par ieturējumu, vajag, lai debitoram vienā no 22. panta 2. punktā minētajiem veidiem būtu izsniegts izcelsmes tiesas nolēmums. Tāpat ir jāzina debitora darba devēja identitāte un/vai debitora bankas konts, pret kuriem vērst minēto rīkojumu (4. un 5. punkts). Debitors ne vienmēr būs pasīvs, viņš var pārsūdzēt izcelsmes tiesas nolēmumu, ja tiek par to informēts pirmo reizi, vai apstrīdēt naudas ieturēšanu, pieprasot apturēt izpildes pasākumu saskaņā ar 33. pantā minētajiem noteikumiem. Lai atvieglotu debitora informēšanu, ir paredzēts viņam paziņot par ieturēšanas rīkojumu, sākotnējo tiesas nolēmumu un informatīvo paziņojumu (4. punkta b) apakšpunkts). 35. pants. Var iegūt rīkojumu par bankas konta pagaidu iesaldēšanu, lai garantētu izpildes pasākumu efektivitāti. Šī ātrā procedūra — debitors sākumā tajā nav iesaistīts — ļauj tiesai, kas lietu izskata pēc būtības, novērst līdzekļu aizplūšanu. Tas ir pagaidu aizsardzības pasākums, kuru var atcelt jebkurā laikā pēc debitora pieprasījuma (5. punkts) vai automātiski, kad ir pieņemts nolēmums pēc būtības (6. pants). 36. pants. Prioritāte, kas piešķirta uztura prasījumiem, ļauj nodrošināt, ka Eiropas Savienībā uztura prasījumi, kas sedz visnepieciešamākās vajadzības, vienmēr tiks samaksāti prioritārā kārtībā salīdzinājumā ar citiem debitora parādiem. VII nodaļa Publiski akti un vienošanās 37. un 38. pants. Nepieciešams, lai publiski akti un pušu noslēgtas vienošanās, ja tie (tās) jāizpilda kādas dalībvalsts teritorijā, mutatis mutandis baudītu tādu pašu juridisko statusu kā tiesas nolēmumi, kā tas jau notiek citās jomās (piemēram, Regulas Nr. 2201/2003 46. pants). Tāpēc tiem jābūt izpildāmiem ikvienā dalībvalstī tāpat kā izcelsmes dalībvalstī bez kādām formalitātēm un bez iespējas apstrīdēt to atzīšanu. Turklāt uz tiem var attiekties tie paši izpildes pasākumi kā uz nolēmumiem. VIII nodaļa Sadarbība 39. un 40. pants. Šīs nodaļas noteikumi ir daļēji aizgūti no Regulas Nr. 2001/2003 (53. līdz 58. pants). Uz centrālo iestāžu iecelšanu un to vispārīgajām funkcijām attiecas salīdzināmi noteikumi. 41. un 42. pants. Īpašās centrālo iestāžu funkcijas un to darba metodes ir pielāgotas uzturēšanas saistību atgūšanas īpatnībām. Tādējādi uzturēšanas prasību kreditoriem tiek dota iespēja, ka centrālā iestāde tos pārstāv procedūrā, kuras mērķis ir iegūt tiesas nolēmumu vai piedzīt uzturlīdzekļus (41. panta 2. punkts). Šī palīdzība būs bezmaksas, ja uzturlīdzekļu kreditors atbildīs nosacījumiem par juridiskās palīdzības saņemšanu (42. panta 4. punkts) Lai vienkāršotu formalitātes uzturlīdzekļu kreditoriem, viņiem ir dota iespēja vērsties savas parastās dzīvesvietas tiesā, kura palīdzēs nodrošināt, lai to pieprasījumiem sekotu atbildes reakcija (42. panta 1. punkts). 43. pants. Centrālās iestādes rīkos sanāksmes, izmantojot Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās. 44. pants. Bieži vien ir visai grūti atrast uzturlīdzekļu debitoru. Viņa lokalizēšana ir ļoti svarīga, lai varētu pieņemt nolēmumu procesā, kas noticis, uzklausot abas puses, un lai varētu noskaidrot viņa mantisko stāvokli. Dalībvalstīm jāapmainās ar informāciju, lai sasniegtu šos mērķus. Šis pozitīvais pienākums nozīmē nodrošināt visus iespējamos līdzekļus, lai atvieglotu uzturlīdzekļu piedziņu. Tieši tāda ir 2. punkta jēga: dalībvalstīm nav jāveido kartotēkas, bet jānodrošina piekļuve jau pastāvošajām kartotēkām. Turklāt jaunu kartotēku veidošana nepārprotami ir aizliegta (3. punkts). 2. punktā ir minēta obligātā informācija, bet šis saraksts nav izsmeļošs, tajā var iekļaut cita veida informāciju. 45. pants. Piekļuve informācijai tiek organizēta ar centrālo iestāžu starpniecību. Uzturlīdzekļu kreditors uzņemas iniciatīvu, vērsdamies „savā” pieprasītājā iestādē ar „savas” tiesas starpniecību (viņa parastās dzīvesvietas tiesa). Tomēr tikai tiesa ir atbildīga par informācijas pieprasīšanu un saņemšanu, kreditoram nav pieejami debitora personiskie dati, tos drīkst saņemt tikai iestādes, kurām ir īpašas pilnvaras šādu datu saņemšanai. Debitora lokalizēšana ir vienīgais jebkādas informācijas apmaiņas nolūks. Citas ziņas — piemēram, par mantisko stāvokli — drīkst meklēt tikai vēlāk, kad tiesas nolēmums, publisks akts vai pušu vienošanās ļauj konstatēt kreditora statusu (3. punkts). 46. pants . Informācija tiek sniegta tiesai, kas iesniegusi sākotnējo pieprasījumu. Centrālā iestāde noder par saziņas kanālu un nevar pati izmantot informāciju, tai jāiznīcina šīs ziņas uzreiz pēc to nodošanas (1. punkts). Vienīgi informācijas saņēmēja tiesa var tās izmantot, lai sekmētu uztura prasījumu piedziņu (2. punkts). Aizliegts informāciju izmantot jebkādā citā veidā. Tomēr tiesa var nosūtīt šo informāciju kompetentajām iestādēm (tomēr neatklājot to uztura prasījumu kreditoram), kuras rīkojas, pamatojoties uz saņemto informāciju, Tikai tiesa ir pilnvarota saglabāt šo informāciju, turklāt vienīgi tad, ja tā ir noderīga, lai piedzītu uzturlīdzekļus, un arī tad ne ilgāk par vienu gadu (3. punkts). 47. pants. Debitoram ir tiesības zināt, ka par viņu ir sniegti dati, un to, kādā veidā tie ir izmantoti. Tomēr šis informēšanas pienākums, kas attiecas uz pieprasītāju iestādi, nedrīkst ietekmēt uzturlīdzekļu piedziņas efektivitāti. Tāpēc no debitora informēšanas var atteikties, ja to vēlas pieprasītāja iestāde, jo tā grib izmantot informāciju, nebaidoties, ka debitors varētu likt šķēršļus plānotajiem pasākumiem. IX nodaļa Vispārējie un nobeiguma noteikumi 48. pants. Regula, kas ir autonoms Kopienas tiesību akts uzturēšanas saistību jomā, aizstāj Regulu Nr. 44/2001 un 805/2004, kuras šai jomā vairs netiks piemērotas (1. punkts). Turklāt, ņemot vērā noteikumu saskaņošanu par dokumentu piegādi (22. pants), vairs nav jāpiemēro Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs[5] 19. pants (2. punkts). Savukārt pārējos Regulas (EK) Nr. 1348/2000 noteikumus un Padomes 2001. gada 28. maija Regulu (EK) Nr. 1206/2001 par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās[6] šī regula neskar (3. punkts). 49. pants. Jaunā regula prevalē pār citiem tiesību aktiem, ko piemēro attiecībās starp dalībvalstīm. Tā gluži neaizstāj spēkā esošās konvencijas, jo to darbības joma un saturs nav pilnīgi identiski, tomēr tajā ir pārņemti un vajadzības gadījumā papildināti to principi, īpaši sadarbības jomā. 50. un 51. pants. Šo pantu noteikumi attiecas uz pielikumu grozījumiem un komiteju. 52. pants. Šo regulu piemēro tiesas procesiem, kas uzsākti pēc tās stāšanās spēkā (1. punkts), bet dažu no tās noteikumiem var īstenot pirms minētās dienas (2. punkts). Tas attiecas uz kolīziju normām, par kuru piemērošanu var vienoties tiesvedībā iesaistītās puses. Tāpat izpildes pasākumi var attiekties uz visiem tiesas nolēmumiem un publiskajiem aktiem, uz kuriem jau esošu aktu gadījumā ir atzīme exequatur vai, vislabāk, kuriem šīs formalitātes izpilde vairs nav paredzēta. Visbeidzot, sadarbības normas, kas ietver ļoti svarīgos noteikumus par piekļuvi informācijai, tiks piemēroti jau uzsāktām lietām. 53. pants. Tajā noteikts datums, kad regula stāsies spēkā un kad tā tiks piemērota. [1] OV L 143, 30.4.2004., 15. – 39. lpp. [2] OV L 12, 16.1.2001., 1. – 23. lpp. [3] OV L 338, 23.12.2003., 1. – 29. lpp. [4] OV C 27, 26.1.1998., 34. – 53. lpp. [5] OV L 160, 30.6.2000., 37. lpp. [6] OV L 174, 27.6.2000., 1. lpp.