LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 48/81

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Eiropas Savienības jaunā enerģētikas politika: piemērošana, efektivitāte un solidaritāte ar iedzīvotājiem” (pašiniciatīvas atzinums)

2011/C 48/15

Ziņotājs: HERNÁNDEZ BATALLER kgs

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 2010. gada 18. martā saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu nolēma izstrādāt pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“Eiropas Savienības jaunā enerģētikas politika: piemērošana, efektivitāte un solidaritāte ar iedzīvotājiem”.

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Transporta, enerģētikas, infrastruktūras un informācijas sabiedrības specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2010. gada 6. septembrī.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 465. plenārajā sesijā, kas notika 2010. gada 15. un 16. septembrī (16. septembra sēdē), ar 44 balsīm par, 2 balsīm pret un 2 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi.

1.1. Iekšējā enerģijas tirgus darbība ir jāveicina visos aspektos, kas saistīti ar infrastruktūru, publiskā iepirkuma sistēmu, pareizu tirgus darbību un patērētāju tiesību aizsardzību. Tādēļ EESK uzsver, ka vissvarīgākais ir attīstīt enerģētikas infrastruktūru un Eiropas tīklus, lai izveidotu iekšējo enerģijas tirgu.

Konkrēti — jāiedibina cenu veidošanas kritēriju noteikšanas mehānismi, lai novērstu nopietnas un neattaisnojamas atšķirības, kuras bieži nepareizi pamato ar izmantojamās enerģijas veidu, apgādes avotiem vai sadales līdzekļiem.

Tāpat jāiedibina kritēriji un metodes, lai enerģijas ražošanu dalībvalstu teritorijās racionalizētu, ņemot vērā resursu ilgtspējīgu izmantošanu un pamatojoties uz ģeogrāfiskiem un klimatiskiem aspektiem, piemēram, nosakot fotogalvaniskās, vēja vai paisuma un bēguma enerģijas visintensīvākās ražošanas laikposmus.

1.1.1. Pareizi funkcionējošiem enerģijas tirgiem ir jābūt pārredzamiem, lai enerģijas tīkli un klienti būtu pieejami konkurentiem. Tādēļ iestādēm ir jānovērš dominējošais stāvoklis, resursu nesamērīga izmantošana un slepenas vienošanās starp uzņēmumiem. Konkurences politika ir jāorientē arī uz patērētāju labklājību un viņu apstākļu uzlabošanu, ņemot vērā īpašus aspektus, piemēram, nepieciešamību garantēt apgādes drošību, enerģijas transportēšanu un galīgo sadali. EESK atsaucas uz tiem iepriekšējiem atzinumiem par universālo pakalpojumu un vispārējas nozīmes pakalpojumiem, kuros jau ir pausta stingra nostāja attiecībā uz patērētāju tiesību aizsardzību, uzsverot nepieciešamību skaidri definēt universālā pakalpojuma koncepciju un izstrādāt kopīgus noteikumus par vispārējas nozīmes pakalpojumu sniegšanu.

1.1.2. Saistībā ar līgumslēgšanas tiesību piešķiršanu nav pieļaujams, ka līgumslēdzējas iestādes ļaunprātīgi izmanto savas prerogatīvas, vienpusīgi interpretējot LESD 194. panta 2. punktā (1) noteiktās suverēnās tiesības, nosakot apgrūtinošākus vai diskriminējošus nosacījumus attiecībā uz piekļuvi dabasgāzes transporta tīkliem (2) vai pārrobežu elektroenerģijas tirdzniecības tīklam (3). Tātad ES institucionālā līmenī būtu jādara viss iespējamais, lai nostiprinātu un uzlabotu procedūras, kas garantē rūpnieciskajiem galapatērētājiem piemērojamo gāzes un elektroenerģijas cenu pārredzamību (4).

1.1.3. Ņemot vērā minēto, paredzams, ka vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu loma iekšējā tirgus darbībā tiks pārskatīta, jo atbilstīgi Lisabonas līgumam tiem efektīvāk jāpilda uzdevumi, kurus attiecībā uz tiem var noteikt valsts, reģionālās vai vietējās pārvaldes iestādes (5). Tas ir jo īpaši svarīgi enerģētikas jomā, ņemot vērā enerģijas tīklu lielo uzņēmumu sniegto pakalpojumu būtisko nozīmi.

1.1.4. Tādēļ būs grūti noteikt tiesisko regulējumu, kas līdzsvarotu, no vienas puses, dalībvalstu iestādēm piešķirto plašo rīcības brīvību (skatīt LES un LESD pievienotā 26. protokola 1. pantu, kā arī LESD 194. panta 2. punktu) un, no otras puses, brīvo konkurenci iekšējā tirgū, jo īpaši tādēļ, ka Tiesas judikatūra pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā, neskarot dalībvalstu pilnvaras garantēt pieeju vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem (6), uzsvēra nepieciešamo atbilstību Līgumiem (7) un to, ka iespējamie izņēmumi attiecībā uz Līgumu noteikumiem, pamatojoties uz iekšējām pilnvarām šajā jomā, visos gadījumos jāskaidro ierobežoti (8).

2. Ievads.

2.1. Eiropas enerģētikas nozarei nākamajos četrdesmit gados vajadzēs risināt daudzus jautājumus, un tas liks veikt būtiskas izmaiņas enerģijas apgādē, transportēšanā un patēriņā. Lai šos uzdevumus risinātu Eiropas mērogā, Komisija pašlaik apspriežas par jaunas enerģētikas stratēģijas izstrādi laikposmam no 2011. līdz 2020. gadam un par rīcības plāna sagatavošanu 2050. gadam. Komiteja savukārt patlaban izstrādā atzinumu par katru no abām iniciatīvām.

2.2. Lai attīstītu pilnīgu un visaptverošu, turpmākajiem uzdevumiem atbilstošu Eiropas stratēģiju, ir skaidrs, ka Eiropas Savienībai vajadzēs pilnībā izmantot jaunās kompetences, kas Lisabonas līgumā tai paredzētas enerģētikas jomā, un mudināt dalībvalstis izveidot plašu sadarbību virknē jautājumu, kuri juridiski ir valstu vai kopīgā kompetencē. Dažas pašreizējās iniciatīvas var radīt nepieciešamību pieņemt jaunus grozījumus Līgumā vai pat jaunu Līgumu (piemēram, Žaka Delora priekšlikums par jaunu Līgumu, ar ko izveido Eiropas Enerģētikas kopienu). Šajā atzinumā tomēr tiks skatīts tikai Lisabonas līgums un pasākumi, kas ir nepieciešami, lai garantētu, ka Līgumā noteiktās kopīgās kompetences tiek īstenotas, nodrošinot integrētu pieeju, kā arī patērētāju tiesību un Savienībai un dalībvalstīm piešķirto pilnvaru ievērošanu.

2.3. Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) (9) 194. pantā paredzēts jauns pamats pārvalstiskai rīcībai enerģētikas jomā. Šo rīcību tomēr ierobežo zināmi nosacījumi gan regulatīvajā sistēmā, kur tie skaidri definēti spēkā esošajos primārajos tiesību aktos un institucionālajās tiesībās, gan tās turpmākā atbilstība dažām tiesībām, kas atzītas ES Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā “Harta”).

2.4. Tādējādi ES enerģētikas politikas mērķus, proti, enerģijas tirgus darbību, energoapgādes drošību, efektivitāti, energoinovāciju un taupību, tīklu starpsavienojumus var īstenot tikai tad, ja tie ir pilnībā saskaņoti ar iekšējā tirgus darbību un atbilst vides aizsardzības prasībām (LESD 194. panta 1. punkts). Tādēļ mērķi, ko Komisija cenšas sasniegt, ir energoapgādes drošība, energoresursu ilgtspējīgas izmantošana un enerģijas pieejamība par patērētājiem pieņemamām un konkurētspējīgām cenām, jo Eiropas enerģijas tirgus integrācija nav pašmērķis, bet gan līdzeklis minēto mērķu sasniegšanai.

2.5. Turklāt turpmākie pasākumi, ko ES minēto mērķu sasniegšanai pieņems saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, neietekmēs dalībvalsts tiesības izstrādāt noteikumus par savu energoresursu izmantošanu, dažādu energoavotu izvēli un energopiegādes vispārējo struktūru (LESD 194. panta 2. punkts).

2.6. Pēdējais minētais noteikums, kurā skaidri paredzētas dalībvalstu kompetences jomas, tām garantē arī plašas rīcības iespējas saskaņā ar LESD 2. panta 6. punktu (10), neierobežojot valstu savstarpējo solidaritāti, kā norādīts LESD 194. panta 1. punktā.

2.7. Tā kā enerģētika tagad ir iekļauta kopīgu kompetenču jomā (LESD 4. panta 2. punkta i) apakšpunkts), un, lai novērstu iespējamās domstarpības nākotnē starp ES interesēm, dalībvalstu interesēm (11), īpašām enerģētikas uzņēmumu interesēm, iedzīvotāju tiesībām un patērētāju un lietotāju tiesībām, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai ir pamats paust oficiālu viedokli par minēto jautājumu.

2.8. Komisija ir ierosinājusi tālejošu priekšlikumu kopumu, lai līdz 2020. gadam īstenotu ES saistības attiecībā uz klimata pārmaiņu novēršanu un atjaunojamās enerģijas izmantošanas sekmēšanu. Lai to panāktu, Padome un Parlaments ir apņēmušies samazināt siltumnīcefekta gāzu emisiju par 20 %, noteikt 20 % atjaunojamās enerģijas kvotu un par 20 % paaugstināt energoefektivitāti. Tādēļ Komisija ir pieņēmusi jaunu vispārēju grupu atbrīvojuma regulu, ar kuru saskaņā atjaunojamajai enerģijai un energoefektivitātei paredzētais valsts atbalsts, ja tas atbilst noteiktiem kritērijiem, ir atbrīvots no paziņošanas prasības.

2.9. Papildus jautājumiem par iedzīvotāju kā patērētāju aizsardzību, enerģētikas pakalpojumu pieejamību un darba vietām, ko rada ekonomika ar zemu CO2 emisiju līmeni, Komisijas jaunajā Eiropas enerģētikas stratēģijā 2011. –2020. gadam iekļauti arī šādi galvenie jautājumi:

— politikas, kas jau iepriekš apstiprināta enerģētikas tirgus liberalizācijas un klimata pārmaiņu paketēs, un Eiropas energotehnoloģiju stratēģiskā plāna (SET) īstenošana,

— ceļvedis dekarbonizācijas pasākumiem enerģētikas nozarē līdz 2050. gadam,

— tehnoloģiskā inovācija,

— ārējās politikas stiprināšana un saskaņošana,

— enerģijas pieprasījuma samazināšana (energoefektivitātes rīcība plāns), jo īpaši nepieciešamība attīstīt enerģētikas infrastruktūru, lai nodrošinātu apgādi un sadali atbilstīgi enerģijas iekšējā tirgus pieprasījumam.

2.10. Minētie Komisijas pasākumi, daži no kuriem vēl jāpieņem Padomē un Parlamentā, un to turpmākā īstenošana dalībvalstīs (piemēram, dabasgāzes sadale, atjaunojamās enerģijas izmantošanas paplašināšana un transporta, ēku celtniecības u.c. jomās piemērojamie energoefektivitātes pasākumi) liecina par virzību uz Stratēģijas “Eiropa 2020” mērķu sekmīgu īstenošanu.

3. Vispārīgas piezīmes.

3.1. Tomēr, tā kā Līgumos nav noteikts pietiekams juridisks pamats, ir jāparedz pasākumi, kas vajadzīgi patiesas, ES izaicinājumiem XXI gadsimtā atbilstošas enerģētikas politikas izveidei īsā laika posmā. Tādēļ tiek sekmētas konkrētas iniciatīvas, piemēram, Žaka Delora priekšlikums par tādu jaunu līgumu Eiropas enerģētikas kopienas izveidei, kas ES piešķirtu pilnvaras, piemēram, veicināt vairāk un labāku pārvalstu enerģētikas infrastruktūras tīklu izveidi, kopīgus resursus un finansējumu pētniecībai, attīstībai un inovācijai enerģētikas jomā vai uzņēmējdarbības instrumentus kopīgai darbībai starptautiskajos enerģētikas produktu tirgos (12).

3.2. Vienlaikus un saistībā ar iepriekš minēto LESD 194. pantu būtu jāsāk debates par trim jomām, kuras ietekmēs valsts un pārvalstiska līmeņa publiskā politika, un tās ir šādas: ES iedzīvotāju tiesību aizsardzība un attīstība, ar valsts drošību saistītu izņēmumu piemērošanas saskaņošana ar pārvalstisku energoapgādes drošību, kā arī valstu pasākumu savienojamība ar iekšējā enerģijas tirgus izveidi un darbību, īpaši attiecībā uz transporta un sadales infrastruktūru, tīklu savstarpējiem savienojumiem, publiskā iepirkuma sistēmu un patērētāju tiesībām.

3.3. Tiesības, kas visciešāk saistītas ar turpmākajiem ES pasākumiem enerģētikas jomā, ir noteiktas Pamattiesību hartas IV sadaļas (Solidaritāte) 36. pantā (Pieeja pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi), 37. pantā (Vides aizsardzība) un 38. pants (Patērētāju tiesību aizsardzība). Būtu jāapsver iespējamās sekas, ja visas dalībvalstis ratificētu Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 14. protokolu, kas līdz ar Lisabonas līgumu paver ES iespēju pievienoties konvencijai.

3.3.1. Minētie noteikumi paredz ES institucionālās rīcības principus, tomēr tajos nav tieši atzītas subjektīvās tiesības (13), lai gan attiecībā uz vides aizsardzību un patērētāju tiesību aizsardzību ES ir stingrs tiesiskais regulējums individuālo interešu un t.s. kolektīvo vai grupas interešu aizsardzībai. LES un LESD pievienotā Protokola par sabiedriskiem pakalpojumiem īstenošana tomēr bez šaubām palīdzēs nodrošināt to, ka eiropiešiem ir pieejami dažādi enerģijas patēriņa avoti, īpašu uzmanību pievēršot visnelabvēlīgākā stāvoklī esošo sabiedrības grupu apstākļiem.

3.3.2. Iepriekš minēto iemeslu dēļ iespējamas ES un dalībvalstu domstarpības par tiesību aktiem, ņemot vērā sarežģīto pārvalstisko uzdevumu liberalizēt un/vai saskaņot galvenos Eiropas enerģētikas tirgus darbības aspektus un valstu pienākumu aizsargāt sociālo labklājību (14). Komisija tomēr uzskata, ka, gluži pretēji, dalībvalstu sadarbība palielinās drošību valstīs.

3.3.3. Tas notiks galvenokārt tādēļ, ka Hartā, kā zināms, noteikts tikai minimālais tajā atzīto tiesību un brīvību aizsardzības līmenis (15), turklāt pastāv ierobežojumi tās piemērošanai dažās dalībvalstīs (16). Sociālā kohēzija ir cik vien iespējams jāsaglabā, lai nodrošinātu solidaritātes tiesības attiecībā uz enerģijas pieejamību gan ekonomiski visvājākajām iedzīvotāju grupām, gan visneaizsargātākajām grupām un cilvēkiem ar invaliditāti.

3.3.4. Tas ir svarīgi galvenokārt tādēļ, ka pašreizējā vispārējā ekonomikas krīze ļoti negatīvi ietekmē nodarbinātību, jo tiek zaudētas darba vietas, darba ņēmējus, jo viņiem jāpielāgojas, un valsts iestāžu spēju saglabāt sociālos pakalpojumus, radot bažas, ka ļoti lielām iedzīvotāju grupām var būt liegta pieeja enerģijai, tādējādi radot “enerģētisko nabadzību”.

3.4. Otrs uzdevums ir saskaņot dalībvalstu drošības stratēģiju un vajadzību nodrošināt energoapgādes drošību pārvalstiskā līmenī.

3.4.1. Enerģijas apgādes ceļiem un avotiem Eiropas Savienībā jābūt tādiem, kas ļauj sekmēt apgādes drošību visā Savienībā un katrā dalībvalstī atsevišķi. Nākotnē apgādes drošība būs atkarīga no tā, kā attīstīsies dažādu degvielas veidu kombinēta izmantošana, no ražošanas attīstības tendencēm Eiropas Savienībā un trešās valstīs, kas piegādā energoresursus, kā arī no ieguldījumiem uzglabāšanas sistēmās un piegādes ceļiem Eiropas Savienībā un ārpus tās.

3.4.2. Tā kā saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu valsts drošības garantēšana ir svarīga dalībvalstu funkcija un tām ir skaidri paredzēta ekskluzīva kompetence minētajā jomā, būs jānosaka ES un dalībvalstu politiskās un regulatīvās sadarbības jomas, lai panāktu sinerģiju un papildināmību, kā norādīts LESD 194. panta 1. punktā.

3.4.3. Tādēļ būtu jānoskaidro iespējas stiprināt Energoregulatoru sadarbības aģentūras (17) institucionālo pamatu; minētās struktūras kompetencē ietilpst paraugprakses apmaiņas un reglamentējošo iestāžu un ekonomiski ieinteresēto pušu sadarbības sekmēšana, atzinumu sniegšana par valstu regulatoru jebkādu pieņemto lēmumu atbilstību pārvalstiskajām saistībām un atsevišķos gadījumos arī lēmumi par procedūrām un nosacījumiem attiecībā uz elektrības un gāzes pieejamību un infrastruktūru ekspluatācijas drošību, ja savienotas vismaz divas dalībvalstis. Nepieciešama ir dalībvalstu sadarbība un to darbības saskaņošana minētās aģentūras uzraudzībā. Aģentūras kompetences palielināšanai vai attiecīgām izmaiņām tomēr jāiekļaujas Eiropas Savienības Tiesas iedibinātās judikatūras vispārējos ietvaros, īpaši atbilstīgi Meroni spriedumā noteiktajam (18).

3.4.4. Mērķis ir nodrošināt, lai tiktu īstenots ES spēkā esošais regulējums par energodrošību — kuru izstrādāja un pieņēma pirms iepriekš minētā LES līguma 4. panta 2. punkta un kurā paredzēti gan pārvalstiski pasākumi (19), gan pasākumi saistībā ar kopējo ārlietu un drošības politiku (20) un Eiropadomes 2010. gada pavasara sanāksmē pausto ad hoc nostāju jautājumā par energoapgādes drošību (21) —, kā arī garantēt tā atbilstību dažiem Eiropas Enerģētikas hartas noteikumiem par enerģijas transporta infrastruktūru izmantošanu un energomateriālu un energoproduktu tranzītu (22).

3.4.5. Lai pastiprinātu apgādes drošību un dalībvalstu solidaritāti ārkārtas stāvokļa gadījumā Kopienā, un jo īpaši, lai atbalstītu dalībvalstis, kurās ir nelabvēlīgāki ģeogrāfiskie vai ģeoloģiskie apstākļi, dalībvalstīm pārvalstu vai pat starptautiskā līmenī būtu jāizstrādā kopīgi preventīvu pasākumu vai ārkārtas stāvokļu plāni. Tie būtu regulāri jāaktualizē un jāpublicē. Kohēzijas fondi un struktūrfondi nākotnē varētu būt atbilstīgi līdzekļi minēto plānu finansiālam atbalstam.

3.4.6. Ar nolūku nodrošināt atbilstību iepriekš minētajiem mērķiem pēc iespējas ātrāk vajadzētu pieņemt pasākumus saskaņā ar LESD 122. vai 194. pantu, lai regulētu dažu energoproduktu piegādi, ja dalībvalstis saskartos ar nopietnām grūtībām, kā arī pasākumus, kas ļauj iedibināt procedūru finansiāla atbalsta noteikšanai tām dalībvalstīm, kuras skārušas dabas katastrofas vai ārkārtas apstākļi. Tāpat vajadzēs apsvērt LESD 149. panta izmantošanu kā papildu pamatu minēto mērķu sasniegšanai vienmēr, kad īpaši apstākļi attaisno pārvalstisku pasākumu īstenošanu.

3.4.7. Ņemot vērā Eiropas Savienības risināmos uzdevumus un mērķus enerģētikas jomā, būtu lietderīgi izveidot patiesu Eiropas publisko enerģētikas dienestu, kas, ievērojot subsidiaritātes principu, citastarp būtu atbildīgs par tāda publiska reģistra izveidi, kurā būtu dati par enerģijas patēriņa tendencēm dalībvalstīs, katrā valstī patērētās enerģijas veidiem, līdzekļiem ar enerģijas izmantošanu un transportēšanu saistīto katastrofu novēršanai, kā arī attiecīgu civilās aizsardzības pasākumu koordinēšanu u.c.

Briselē, 2010. gada 16. septembrī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Mario SEPI

(1) Pārvalstisko tiesisko regulējumu šobrīd nosaka ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/17/EK (OV L 134), ko groza ar Direktīvu 2005/51/EK (OV L 257) un Regulu 2083/2005/EK (OV L 333).

(2) Lai sekmētu brīvu konkurenci, no 2011. gada tiks piemēroti Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 13. jūlija Regulas 715/2009/EK noteikumi, (OV L 211).

(3) No 2011. gada būs spēkā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 714/2009/EK noteikumi (OV L 211).

(4) Saskaņā ar mērķiem, kas noteikti Padomes 1990. gada 29. jūnija Direktīvā 90/377/EEK (OV L 185); EP un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvā 2003/54/EK un 2003/55/EK (OV L 176) un 2007. gada 27. novembra Priekšlikumā EP un Padomes Direktīvai(COM(2007) 735 galīgā redakcija).

(5) LES un LESD pievienotais 26. protokols par vispārējas nozīmes pakalpojumiem papildina LESD 14. pantu un Tiesai sniedz jaunu pamatojumu Hartas šim jautājumam veltītā 36. panta interpretācijai.

(6) Tādējādi Tiesa citastarp atzina dalībvalstu tiesības definīciju vispārējas nozīmes tautsaimnieciskiem pakalpojumiem, ko uztic atsevišķiem uzņēmumiem, noteikt atbilstīgi saviem politikas mērķiem; 1997. gada 23. oktobra spriedums 1997. C-159/94, Komisija pret Franciju, Tiesas prakses apkopojums, I-5815. lpp., 49. punkts.

(7) Tiesas 2000. gada 23. maija spriedums C-209/98, Sydhavnens Stens, Tiesas prakses apkopojums, I -3743. lpp., 74. punkts.

(8) Tiesas 2001. gada 17. maija spriedums, C-340/99, TNT Traco, Tiesas prakses apkopojums, I -2568. lpp., 56.-58. punkts.

(9) Publicēts. OV C 83, 30.03.2010., 47. lpp.

(10)

“Savienības kompetences īstenošanas apjomu un pasākumus nosaka Līgumu noteikumi, kas attiecas uz konkrēto jomu”.

(11) Reglamentējošo sistēmu un administratīvās prakses attiecības var būt īpaši sarežģītas, ņemot vērā LESD 2. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru gan Savienība, gan dalībvalstis drīkst pieņemt saistošus lēmumus šajā jomā, un dalībvalstis īsteno savu kompetenci tiktāl, ciktāl Savienība nav īstenojusi savu kompetenci, vai ciktāl Savienība ir pārtraukusi tās īstenošanu. Turklāt 25. protokola vienīgajā pantā (par kopīgas kompetences īstenošanu), kas pievienots ESL un LESD, noteikts: “…ja Eiropas Savienība ir rīkojusies kādā konkrētā jomā, šo kompetenču darbības joma atteicas tikai uz tiem elementiem, kas noteikti attiecīgajā Savienības aktā un tādēļ neattiecas uz visu jomu”.

(12) Skat. EESK izpētes atzinumu CESE 990/2010 “Liberalizācijas un ekonomikas krīzes ietekme uz enerģētisko nabadzību”

(13) Skat. Skat. BENOÎT ROHMER, F. u.c.: Commentary of the Charter of Fundamental Rights of the European Union, Brisele, 2006. gads, 312. lpp.un turpmākās lpps., kā arī LUCCARELLI, A. u.c.: L’Europa dei diritti. Commento alla Carta dei diritti fondamentali del’Unione Europea, Boloņa, 2002. gads, 251. lpp. un turpmākās lpps.

(14) Skat. Skat. MOREIRO GONZÁLEZ, C. J.: “El objetivo del bienestar social en el contexto de crisis económica mundial”, Gaceta Jurídica de la UE y de la Competencia, Nueva Época, 11.05.2009., 7. un turpmākās lpps.

(15) Skat. Hartas 51. un 52 pantu, kā arī attiecībā uz Hartu pieņemto dalībvalstu 1. deklarāciju, kas pievienota starpvalstu konferences, kurā 2007. gada 13. decembrī pieņēma Lisabonas līgumu, Nobeiguma aktam, OV C 83, 30.03.2010., 337. lpp., kā arī paskaidrojumus par Pamattiesību hartu, kurus sagatavoja Konventa prezidijs, kas izstrādāja hartu, un papildināja Eiropas Konventa prezidijs, OV C 303/2, 14.12.2007., 17. un turpmākās lpps.

(16) Kā noteikts protokolā Nr. 30 par Hartas piemērošanu Polijā un Apvienotajā Karalistē un Polijas Republikas deklarācijās Nr. 61 un Nr. 62, kā arī Čehijas Republikas deklarācijā Nr. 53, kas pievienota starpvaldību konferences, kurā pieņēma Lisabonas līgumu, Nobeiguma aktam.

(17) Izveidota saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 713/2009, 13.07.2009., OV L 211, 14.08.2009.

(18) Tādēļ jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas praksi Komisijai nav ļauts deleģēt regulatīvās pilnvaras vai izpildpilnvaras, ja vien tas nav nepārprotami minēts Līgumā (1959. gada 17. jūlija spriedums Meroni lietā Tiesas prakses apkopojums, 331. lpp.)

(19) Skatīt Komisijas paziņojumu par tematu “Otrais stratēģiskais enerģētikas pārskats, ES energoapgādes drošības un solidaritātes rīcības plāns”, COM (2008) 781 galīgā redakcija, kurā izteikts ierosinājums citu nozīmīgu pasākumu starpā grozīt Direktīvu 2006/67/EK par jēlnaftas obligātajām rezervēm, kā rezultātā tika pieņemta Padomes 2009. gada 14. septembra Direktīva 2009/119/EK, OV L 265 un Direktīva 2004/67/EK par dabasgāzes piegādes drošību, Zaļā grāmata “Ceļā uz drošu, ilgtspējīgu un konkurētspējīgu Eiropas enerģētikas tīklu” COM(2008) 782 galīga redakcija. utt.

(20) Skat. Eiropas Komisijas un ĢS/AP kopīgo ziņojumu par Eiropas ārpolitiku Eiropas interešu sekmēšanai enerģētikas jomā, sagatavots Eiropadomes 2006. gada 15.un 16. jūnija Briseles sanāksmē un Eiropadomes 2008. gada 14. marta Briseles sanāksmē, S 113/08.

(21) Briselē, 26.03.2010., dok. Co EUR 4, CONCL 1.

(22) Padomes un Komisijas EOTK un EURATOM lēmums ((OV L 69, 23.09.1997.) un Padomes lēmums 2001/595/EK (OV L 209, 13.07.2001.).