LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 170/40

Padomes paskaidrojuma raksts: Padomes Nostāja (ES) Nr. 9/2016 pirmajā lasījumā, lai pieņemtu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos pētniecības, studiju, stažēšanās, brīvprātīga darba, skolēnu apmaiņas programmu vai izglītības projektu un viesaukles darba nolūkā

(2016/C 170/02)

I. IEVADS

2013. gada 25. martā Komisija pieņēma priekšlikumu Direktīvai par nosacījumiem attiecībā uz ieceļošanu un uzturēšanos pētniecības, studiju, skolēnu apmaiņas, prakses vai stažēšanās, saņemot un nesaņemot atalgojumu, brīvprātīga darba un viesaukles darba nolūkā.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja un Reģionu komiteja pieņēma atzinumus attiecīgi 2013. gada 18. septembrī un 2013. gada 28. un 29. novembrī.

Attiecīgās Padomes struktūras priekšlikuma apspriešanu sāka 2013. gada aprīlī. Eiropas Parlaments 2014. gada 25. februārī pieņēma nostāju pirmajā lasījumā. Eiropas Parlamenta pirmā lasījuma rezultāts Padomei nebija pieņemams, un 2014. gada 10. decembrī Pastāvīgo pārstāvju komiteja apstiprināja pilnvarojumu, kas ļauj Padomei sākt sarunas ar Eiropas Parlamentu.

Pēc sešiem neoficiāliem trialogiem starp Padomi un Eiropas Parlamentu, kuri notika 2015. gada 3. un 31. martā, 26. maijā, 16. jūlijā, 29. oktobrī un 17. novembrī, starp abiem likumdevējiem ar Komisijas palīdzību tika panākta vienošanās par dokumenta tekstu. 26. novembra sanāksmē Pastāvīgo pārstāvju komiteja apstiprināja ar Eiropas Parlamentu apspriesto tekstu. Politisko vienošanos par šo tekstu Padome pieņēma 2015. gada 4. decembra sanāksmē. Pirms tam Eiropas Parlamenta Pilsoņu brīvību, tieslietu un iekšlietu komitejas (LIBE) priekšsēdētājs 2015. gada 1. decembra vēstulē Pastāvīgo pārstāvju komitejas priekšsēdētājam norādīja, ka gadījumā, ja minēto kompromisa tekstu Eiropas Parlamentam nosūtīs kā Padomes nostāju pirmajā lasījumā, viņš LIBE locekļiem un pēc tam plenārsēdei ieteiks Parlamenta otrajā lasījumā Padomes nostāju – kad to būs izskatījuši abu iestāžu juristi lingvisti – pieņemt bez grozījumiem.

Eiropas Parlaments un Komisija nāca klajā ar paziņojumu, kurš tiks iekļauts Padomes protokolā.

Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Līgumam par Eiropas Savienības darbību, minētās dalībvalstis nepiedalās šīs direktīvas pieņemšanā, un tām šī direktīva nav saistoša un nav jāpiemēro.

Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Līgumam par Eiropas Savienības darbību, Dānija nepiedalās šīs direktīvas pieņemšanā, un Dānijai šī direktīva nav saistoša un nav jāpiemēro.

Padome savu nostāju pirmajā lasījumā pieņēma 2016. gada 10. martā saskaņā ar Līguma 294. pantu.

II. MĒRĶIS

Ar šo priekšlikumu groza un pārstrādā Direktīvu 2004/114/EK par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu pilsoņu uzņemšanu studiju, skolēnu apmaiņas, prakses vai stažēšanās, nesaņemot atalgojumu, vai brīvprātīga darba nolūkā un Direktīvu 2005/71/EK par īpašu procedūru trešo valstu valsts piederīgo uzņemšanai zinātniskās pētniecības nolūkos. Šā priekšlikuma mērķis ir uzlabot tiesisko regulējumu, kas piemērojams tām trešo valstu valstspiederīgo kategorijām, uz kurām attiecas divas iepriekš minētās direktīvas, kā arī paplašināt direktīvas darbības jomu, lai ietvertu jaunas trešo valstu valstspiederīgo kategorijas (atalgotus stažierus un viesaukles).

III. PADOMES PIRMĀ LASĪJUMA NOSTĀJAS ANALĪZE

Vispārīgi noteikumi

Sarunas notika, ņemot vērā politikas kontekstu, ko veidoja Komisijas 2014. gada marta paziņojums “Atvērta un droša Eiropa: mērķa īstenošana” (1) un Eiropadomes 2014. gada jūnija stratēģiskās pamatnostādnes brīvības, drošības un tiesiskuma telpas turpmākai pilnveidošanai (2). Eiropadome uzsvēra, ka, ņemot vērā globālās un Eiropas demogrāfiskās tendences, Eiropai jāsaglabā sava pievilcība kā talantu un prasmju galamērķim. Tālab Eiropai jāizstrādā stratēģijas, kas ļautu maksimāli palielināt likumīgas migrācijas iespējas, izmantojot saskanīgus un efektīvus noteikumus. Arī saistībā ar stratēģiju “Eiropa 2020” gudrai, ilgtspējīgai un integrējošai izaugsmei imigrācija kā augsti kvalificētu cilvēku avots joprojām ir svarīgs aspekts.

Sarunu noslēguma posms 2015. gadā sakrita ar migrācijas un bēgļu krīzi. Šajā sakarībā bija svarīgi noslēgt sarunas par šo direktīvu, tādējādi radot vairāk iespēju trešo valstu valstspiederīgajiem ieceļot ES likumīgi. Komisijas 2015. maija paziņojumā “Eiropas programma migrācijas jomā” (3) tika pausts aicinājums ātri pieņemt direktīvu, ar kuru studentiem un pētniekiem – kas ir uzskatāmi par stratēģiski svarīgām grupām – tiktu dotas jaunas mobilitātes un darba meklēšanas iespējas ES.

Galvenās problēmas

Saskaņā ar Kopīgo deklarāciju par koplēmuma procedūras praktiskajiem aspektiem (4) Padomes, Parlamenta un Komisijas pārstāvji ir sazinājušies, lai noslēgtu vienošanos par šo priekšlikumu. Lai saskaņotu abu iestāžu nostāju un ņemtu vērā minētajā saziņā panākto vienošanos, Padome pieņem nostāju pirmajā lasījumā attiecībā uz Direktīvu par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos pētniecības, studiju, skolēnu apmaiņas, stažēšanās, saņemot un nesaņemot atalgojumu, brīvprātīga darba un viesaukles darba nolūkā, tādējādi Komisijas priekšlikumā ieviešot šādus būtiskus grozījumus.

Darbības joma (2. pants)

Kamēr Komisija savā priekšlikumā paredzēja, ka visas kategorijas ir obligātas, Padomes nostājā kā obligātas kategorijas ir minēti vienīgi pētnieki, studenti, stažieri un brīvprātīgie Eiropas Brīvprātīgo dienestā. Tādas kategorijas kā skolēni, citi brīvprātīgie un viesaukles Padones nostājā ir fakultatīvas. Šāds dalījums izriet no Padomes uzskata, ka šīs direktīvas galvenais mērķis ir piesaistīt ES augsti kvalificētus trešo valstu valstspiederīgos.

Attiecībā uz stažieriem Padome nolēma atmest dalījumu starp algotiem un nealgotiem stažieriem, kas netika uzskatīts par būtisku šīs direktīvas nolūkos, un tā vietā norādīt uz stažieru vispārējo kategoriju. No otras puses, brīvprātīgo kategorija ir sadalīta divās daļās – brīvprātīgajos, kas piedalās Eiropas Brīvprātīgo dienestā, un citos. Ir svarīgi, lai visā ES būtu saskaņoti noteikumi, kas nodrošinātu piekļuvi Eiropas Brīvprātīgo dienestam, kas ir daļa no ES Erasmus+ programmas un kam ir starptautiska dimensija. Šādas pieejas nozīme ir mazāk acīmredzama pārējo brīvprātīgo gadījumā. Tāpēc Padomes nostājā šī kategorija ir fakultatīva.

Labvēlīgāki noteikumi (4. pants)

Padome pievieno dažus noteikumus, attiecībā uz kuriem dalībvalstis var vai nu pieņemt, vai arī uzturēt spēkā labvēlīgākus noteikumus. Proti, Padome dod dalībvalstīm iespēju nepieprasīt, lai uzņemšanas līgumā būtu iekļauts pētniecības darbības virsraksts vai mērķis, vai pētniecības joma (10. panta 2. punkta a) apakšpunkts). Dalībvalstīm tiek dota arī iespēja izdot atļaujas uz ilgāku laiku nekā to, kas paredzēts 18. pantā. Atsauce uz 35. pantu par pārredzamību un piekļuvi informācijai ļauj dalībvalstīm, ja tās to uzskata par vajadzīgu, pieteikuma iesniedzējiem informāciju darīt pieejamāku. Tāpēc Padome Eiropas Parlamenta grozījumu Nr. 25 pieņēma tikai daļēji, jo direktīvas mērķis ir noteikumu saskaņošana dalībvalstīs, jo īpaši, kad ir runa par pamatnoteikumiem.

Principi (5. pants)

Padome iekļauj papildu principu, ar kuru saskaņā dalībvalstis par pieprasīt, lai pieteikuma iesniedzējs uzrādītu dokumentāros pierādījumus, kas uzņemšanas nolūkos prasīti saskaņā ar šo direktīvu, vai nu attiecīgās dalībvalsts oficiālajā valodā, vai arī jebkurā citā ES oficiālajā valodā, ko nosaka attiecīgā dalībvalsts. Šis ir svarīgs princips dalībvalstīm, kurš atvieglina šo valstu pārvaldes iestāžu darbu un palīdz paātrināt pieteikumu apstrādi.

Uzņemšanas apjomi (6. pants)

Padome atkārtoti apstiprina LESD 79. panta 5. punktā izklāstīto principu, kas attiecas uz dalībvalstu tiesībām noteikt uzņemšanas apjomu trešo valstu pilsoņiem, kuri to teritorijā ierodas, lai meklētu darbu. Padome paskaidro, ka šo principu var piemērot tikai tad, ja konkrēto trešās valsts valstspiederīgo kategoriju uzskata par tādu, kas attiecīgajā dalībvalstī atrodas darba attiecībās. Turklāt tā skaidri norāda, ka šos uzņemšanas apjomus nekad nevar piemērot studentiem, pat ja šiem studentiem studiju laikā ir ļauts strādāt, jo pēc būtības viņi pieteikumus iesniedz, lai tiktu uzņemti studiju nolūkā. Līdzīgs pants par uzņemšanas apjomiem ir iekļauts Direktīvā 2014/66/ES (5) (direktīvā par uzņēmuma ietvaros pārceltajiem darbiniekiem) un Direktīvā 2014/36/ES (6) (direktīvā par sezonas darbiniekiem).

Uzņemšanas vispārīgie nosacījumi (7. pants)

Pēc Padomes ieskatiem, skaidrības labad ir svarīgi, lai 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā līdztekus derīgam ceļošanas dokumentam būtu uzskaitīti visi iespējamie dokumenti, kuri var tikt prasīti ieceļošanas nolūkos atkarībā no konkrētās valsts sistēmas vai šā trešās valsts valstspiederīgā konkrētās situācijas.

Šā panta 1. punkta e) apakšpunktu Padome saskaņo ar attiecīgajiem noteikumiem direktīvā par uzņēmuma ietvaros pārceltajiem darbiniekiem (5. panta 5. punkts) un direktīvā par sezonas darbiniekiem (5. panta 3. punkts), iekļaujot tekstu “neizmantojot dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu”. Turklāt Padome skaidrības labad iekļauj atvērtu sarakstu ar avotiem, no kuriem var rast pietiekamus līdzekļus. Ņemot vērā plašo to kategoriju spektru, uz kurām attiecas šī direktīva, šāds saraksts ir lietderīgs kā orientieris dalībvalstīm “pietiekamo līdzekļu” izvērtēšanā. Padome šajā pantā arī iekļauj jaunu noteikumu (3. punkts), kas dalībvalstīm ļauj norādīt atsauces summu, kuru tās uzskata par “pietiekamiem līdzekļiem”. 35. pantā par pārredzamību un piekļuvi informācijai Padome ietver pienākumu dalībvalstīm gādāt par to, lai informācija par ikmēneša “pietiekamo līdzekļu” līmeni pieteikuma iesniedzējiem būtu viegli pieejama. Tādējādi pieteikuma iesniedzējiem un citām attiecīgajām personām tiks nodrošināta skaidra informācija par prasībām attiecībā uz “pietiekamiem līdzekļiem” dažādās dalībvalstīs.

Padome ietver jaunu 2. punktu, kas dalībvalstīm ļauj pieprasīt, lai pieteikuma iesniedzējs norādītu attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā adresi tās teritorijā. Vairākās dalībvalstīs šāda prasība jau ir iedibināta praksē, un adrese ir vajadzīga tādos nolūkos kā saziņa ar pieteikuma iesniedzēju vai administratīvās kompetences iedalīšana attiecīgajā dalībvalstī. Padome arī precizē, ka gadījumos, kad pieteikuma iesniegšanas laikā ir prasīta adrese un trešās valsts valstspiederīgais vēl nezina turpmāko adresi, dalībvalsts pieņem pagaidu adresi. Šī prasība – ka pieteikuma iesniedzējam jāuzrāda adrese – ir ietverta arī direktīvā par uzņēmuma ietvaros pārceltajiem darbiniekiem.

Padome iekļauj 4. un 5. punktu, lai precizētu, kur un kam atļaujas pieteikumus var iesniegt. Komisijas priekšlikumā atbilstošie noteikumi parādījās pantā par īpašiem nosacījumiem pētniekiem. Padome šos noteikumus pārceļ uz pantu par vispārīgiem nosacījumiem, tādējādi padarot tos piemērojamus visām šīs direktīvas aptvertajām kategorijām. Ciktāl ir runa par būtību, Komisijas priekšlikumā ir paredzēts, ka pieteikumus izskata un izvērtē, kamēr attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais uzturas ārpus tās dalībvalsts teritorijas, kurā viņš vēlas tikt uzņemts. Padome piekrīt, ka, ņemot vērā Eiropas Parlamenta grozījumu Nr. 28, pieteikumi ir jāizskata un jāizvērtē arī tad, ja trešās valsts valstspiederīgais jau uzturas minētajā dalībvalstī ar derīgu uzturēšanās atļauju vai ilgtermiņa vīzu.

Padome iekļauj jaunu 6. punktu, kurā noteikts, ka saskaņā ar šo direktīvu neuzņem tos trešo valstu valstspiederīgos, kurus uzskata par tādiem, kas apdraud sabiedrisko kārtību, sabiedrības drošību vai sabiedrības veselību. Komisijas priekšlikumā līdzīgs noteikums parādās šā panta 1. punktā par pierādījumiem, kas pieteikuma iesniedzējam jāsniedz kā daļa no pieteikuma. Padome uzskata, ka šim noteikumam vajadzētu drīzāk būt traktētam kā iemeslam, kāpēc pieteikumu uzskata par nepieņemamu, pierādīšanas pienākumu uzliekot dalībvalstīm. Līdzīga pieeja ir izmantota direktīvā par uzņēmuma ietvaros pārceltajiem darbiniekiem (5. panta 8. punkts) un direktīvā par sezonas darbiniekiem (6. panta 4. punkts).

Uzņemošo vienību apstiprināšana (9. un 15. pants)

Lai gan Komisijas priekšlikumā bija paredzēta obligāta apstiprināšanas procedūra pētniecības iestādēm, bet uzņemošajām vienībām, kas uzņem citas kategorijas, apstiprināšanas procedūra nebija paredzēta, Padome tādu pašu pieeju nolēma piemērot visām uzņemošajām vienībām. Padome piekrīt, ka dalībvalstis var brīvi izlemt, vai tās izvirzīs vai neizvirzīs prasību, ka uzņemšanai saskaņā ar šo direktīvu jānotiek ar apstiprinātu uzņemošo vienību starpniecību.

Piemēram, pētniecības iestāžu gadījumā dalībvalstis var pēc saviem ieskatiem pieprasīt publisku un/vai privātu pētniecības iestāžu apstiprināšanu vai arī nolemt, ka apstiprinājums nav vajadzīgs. Tas dod dalībvalstīm pietiekamu elastību pieņemt vislabāko pieeju, ņemot vērā to tiesību sistēmas.

Kā daļu no šīs pieejas Padomes nostāja paredz, ka dalībvalstis piemēro atvieglinātu procedūru visiem tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kas iesniedz pieteikumu uzņemšanai ar apstiprinātu uzņemošo vienību starpniecību (8. panta 3. punkts; 11. panta 3. punkts). Šādus pieteikuma iesniedzējus atbrīvo no pienākuma uzrādīt dažus no šajā direktīvā prasītajiem dokumentiem vai pierādījumiem. Cits procedūru atvieglināšanas elements ir tas, ka lēmums par pieteikumu, kas iesniegts ar apstiprinātas uzņemošās vienības starpniecību, ir jāpieņem vēlākais 60 dienu laikā (34. panta 2. punkts), kamēr standarta termiņš ir 90 dienas. Izveidojot šādu procedūru, Padome ņēma vērā Eiropas Parlamenta grozījuma Nr. 57 būtību attiecībā uz paātrinātu procedūru.

Pētnieku kategorija (3., 8., 9. un 10. pants)

Padome paplašina 3. pantā noteikto pētnieka definīciju, pievienojot, ka papildus augstākās izglītības kvalifikācijai, kas ļauj piedalīties doktorantūras programmās, viņiem doktora grāds var jau būt iegūts.

8. pantā par īpašajiem uzņemšanas nosacījumiem pētniekiem Padome pievieno skaidrojumu, ka pētniecības iestādes finansiālā atbildība ir ierobežota līdz datumam, kad sākas darba meklēšanas vai uzņēmējdarbības atļauja, kas izdota saskaņā ar 25. pantu (2. punkts). No brīža, kad šāda atļauja ir izdota, attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais vairs netiek uzskatīts par pētnieku saskaņā ar šo direktīvu.

10. pantā par uzņemšanas līgumiem Padome groza Komisijas priekšlikumu, norādot, ka dalībvalstis var paredzēt, ka, piemērojot šo direktīvu, līgumi tiek uzskatīti par līdzvērtīgiem uzņemšanas līgumiem ar noteikumu, ka tajos ir iekļauti tādi paši elementi kā uzņemšanas līgumos (1. punkts). Šis grozījums izriet no pašreizējās prakses dažās dalībvalstīs.

Ciktāl ir runa par uzņemšanas līgumu saturu, dažus obligātos noteikumus Padome padara par fakultatīviem. Dalībvalstu ziņā ir atstāts izlemt, vai tās prasīs, lai uzņemšanas līgumā tiktu iekļauta noteikta informācija (3. punkta a) un b) apakšpunkts). Padome uzskata, ka ir svarīgi pēc iespējas samazināt pētniecības iestāžu administratīvo slogu.

Padome arī pievieno prasību, ka uzņemšanas līgumā ir jābūt informācijai par plānoto mobilitāti uz otrām dalībvalstīm, ja mobilitāte ir zināma laikā, kad pirmajā dalībvalstī tiek iesniegts pieteikums (2. punkta e) apakšpunkts). Tiek uzskatīts, ka saistībā ar šajā direktīvā paredzēto mobilitātes shēmu, kas domāta pētniekiem, šāda informācija ir svarīga (28. un 29. pants).

Studentu kategorija (3., 11. un 24. pants)

3. pantā dotajā studenta definīcijā Padome pievieno precizējumu, ka pilna laika studiju kursā ES, uz kuru students ir uzņemts, kā daļa no šīm studijām var ietilpt arī sagatavošanas periods. 11. pantā par īpašiem uzņemšanas nosacījumiem studentiem Padome pievieno prasību, ka pieteikuma iesniedzējam, ja attiecīgā dalībvalsts to pieprasa, jāsniedz pierādījums, ka trešās valsts valstspiederīgajam būs pietiekami līdzekļi, lai segtu studiju izmaksas. To uzskata par vajadzīgu tāpēc, ka studiju izmaksas ir izmaksas par grāmatām, mācību materiāliem u. c., un uz tām neattiecas nedz 7. pantā noteiktā prasība par pietiekamiem līdzekļiem (kas aptver uzturēšanās un ceļojuma izmaksas), nedz arī augstākās izglītības iestādes uzliktās maksas, kas minētas 11. panta 1. punkta b) apakšpunktā.

Lai studentiem ļautu daļēji segt savu mācību izmaksas, viņiem saskaņā ar 24. pantu ir tiesības piekļūt darba tirgum tajā dalībvalstī, kurā studijas notiek. Padome groza Komisijas priekšlikumu nosakot, ka minimālais stundu skaits nedēļā, ko students drīkst strādāt, ir 15 stundas, kas ir līdzsvarots kompromiss, ņemot vērā pastāvošās prakses atšķirības dažādās valstīs. Padome saglabā principu, ar kuru saskaņā dalībvalstij vajadzētu būt iespējai ņemt vērā situāciju tās darba tirgū (3. punkts), bet nepievieno papildinājumu, kuru Eiropas Parlaments ierosināja grozījumā Nr. 46. Darba tirgus pārbaude vienmēr attiecas uz konkrēto darbvietu, un tāpēc to nevar veikt sistemātiski. Tomēr, lai kliedētu Eiropas Parlamenta paustās bažas, Padomes nostājas 52. apsvērumā ir paskaidrots, ka studentu iespējai piekļūt darba tirgum vajadzētu būt vispārējam noteikumam, un dalībvalstīm situācija savos darba tirgus būtu jāņem vērā tikai ārkārtējos apstākļos.

Skolēnu kategorija (3. un 12. pants)

Šī Padomes nostājā iekļautā kategorija ir fakultatīva. 3. pantā dotajā skolēna definīcijā Padome pievieno konkrētākas detaļas, lai atbildētu uz dažādu valstu sistēmu vajadzībām. Tādējādi vidējās izglītības programma var būt atzīta (vai arī – attiecīgi – nebūt atzīta) valsts vai reģiona līmenī un tā var atbilst vai nu zemāka, vai augstāka līmeņa vidējai izglītībai. Padome šo definīciju paplašina, papildinot, ka skolēni var tikt uzņemti ne tikai apmaiņas programmās, kā to ierosina Komisija, bet arī izglītības projektos. Izglītības projektu gadījumā skolēnu apmaiņa nav vajadzīga. 12. panta par īpašiem uzņemšanas nosacījumiem skolēniem 1. punkta e) apakšpunktā Padome pievieno iespēju, ka skolēnus var izmitināt ne vien ģimenē, bet arī īpašā izglītības iestādes izmitināšanas vietā vai jebkurā citā vietā, kas atbilst paredzētajiem nosacījumiem.

Stažieru kategorija (3. un 13. pants)

Ciktāl runa ir par stažiera definīciju, Padome to sašaurina, pievienojot prasību, ka stažierim ir jābūt tādai personai, kurai vai nu ir kāds augstākās izglītības grāds, vai kura studē, lai iegūtu augstākās izglītības grādu. Tas ir saskaņā ar Padomes uzskatu, ka galvenais šīs direktīvas mērķis ir piesaistīt augsti kvalificētus trešo valstu valstspiederīgos. Vienlaikus Padome atsakās no dalījuma algotos un nealgotos stažieros un izvēlas vispārēju stažieru kategoriju. 13. pantā par īpašiem uzņemšanas nosacījumiem stažieriem Padome pievieno vairākas prasības, kas attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam ir jāievēro. Padomes mērķis ir ieviest pietiekamus aizsardzības pasākumus, lai nodrošinātu, ka, uzņemot šo trešās valsts valstspiederīgo kategoriju ES teritorijā, nenotiek ļaunprātīga izmantošana. Dalībvalstis uzskata, ka pastāv risks, ka stažierus var izmantot, lai aizstātu darbiniekus ar sliktākiem nodarbinātības nosacījumiem un noteikumiem.

Tāpēc Padome papildina 1. punkta a) apakšpunktu ar to, ka stažēšanās līgumā ir jābūt paredzētai teorētiskai un praktiskai apmācībai un ka dalībvalstis var pieprasīt, lai līguma noteikumi atbilstu prasībām valsts tiesību aktos, koplīgumos vai praksē.

Saskaņā ar izmaiņām, kas veiktas stažiera definīcijā, Padome 13. pantā pievieno prasību iesniegt pierādījumus par to, ka trešās valsts valstspiederīgais ir ieguvis augstākās izglītības grādu divu gadu laikposmā pirms viņa pieteikuma par stažēšanos iesniegšanas dienas vai ka viņš apgūst studiju kursu, kura rezultātā tiks iegūts augstākās izglītības grāds (1. punkta b) apakšpunkts). Turklāt dalībvalstis var pieprasīt, lai stažēšanās būtu tajā pašā jomā un tajā pašā kvalifikācijas pakāpē, kā iegūstamais augstākās izglītības grāds vai apgūstamais studiju kurss (2. punkts). Šī prasība ir pretrunā Eiropas Parlamenta nodomam, kas šādu nosacījumu ar grozījumu Nr. 32 svītroja.

Padome arī pievieno to, ka pieteikuma iesniedzējam, ja dalībvalsts to pieprasa, ir jāsniedz pierādījumi, ka trešās valsts valstspiederīgajam ir pietiekami līdzekļi, lai segtu stažēšanās izmaksas, ka uzņemošā vienība par stažieri uzņemas atbildību visā viņa uzturēšanās laikā un ka izmitināšana atbilst paredzētajiem nosacījumiem, ja stažieri izmitina uzņemošā vienība. Padome pievieno iespēju – tādu pašu, kā ir noteikta attiecībā uz pētniekiem – dalībvalstīm pieprasīt, lai uzņemošā vienība uzņemtos finansiālu atbildību par stažieri, ja viņš attiecīgās dalībvalsts teritorijā uzturas nelikumīgi (4. punkts). Ja Komisijas priekšlikumā ir norādīts, ka dalībvalstis var pieprasīt uzņemošajai vienībai apstiprināt, ka trešā valsts valstspiederīgais neaizņem darbvietu, Padome iet nedaudz tālāk, ļaujot dalībvalstīm pieprasīt uzņemošajai vienībai pamatot, ka ar stažēšanos netiek aizstāta darbvieta (3. punkts).

Brīvprātīgo kategorija (14. pants)

Padomes nostājā brīvprātīgie, kas piedalās Eiropas Brīvprātīgo dienestā, ir minēti kā obligāta kategorija, savukārt citi brīvprātīgie ir saglabāta kā fakultatīva kategorija. Ciktāl runa ir par nosacījumiem attiecībā uz brīvprātīgo uzņemšanu, Padome pēc būtības piekrīt Eiropas Parlamenta grozījumam Nr. 33 attiecībā uz to, ka ir jāiesniedz līguma saturs ar uzņemošo vienību (14. panta 1. punkta a) apakšpunkts). Turklāt Padome uzskata par nepieciešamu – tāpat kā attiecībā uz skolēniem un stažieriem – pievienot iespēju dalībvalstīm pieprasīt pierādījumus, ka izmitināšana atbilst attiecīgās dalībvalsts izvirzītajiem nosacījumiem, ja trešās valsts valstspiederīgo izmitina uzņemošā vienība (1. punkta b) apakšpunkts). Tā kā vairākās dalībvalstīs tā jau ir iedibināta prakse, Padome pievieno iespēju dalībvalstīm noteikt minimālo un maksimālo vecumu tiem trešās valsts valstpiederīgajiem, kas iesniedz pieteikumu uzņemšanai brīvprātīga darba programmā (2. punkts). Tomēr tam jānotiek, neskarot Eiropas Brīvprātīgo dienesta noteikumus. Lai nodrošinātu savietojamību ar Eiropas Brīvprātīgo dienesta programmas prasībām, Padome norāda, ka pieteikuma iesniedzējus minētajai programmai atbrīvo no pienākuma uzrādīt dažus no šajā direktīvā prasītajiem pierādījumiem (3. punkts).

Viesaukļu kategorija (16. pants)

Padomes nostājā šī ir fakultatīva kategorija. 16. pantā par īpašiem uzņemšanas nosacījumiem viesauklēm Padome pilnībā piekrīt Eiropas Parlamenta grozījumu Nr. 34 un 35 saturam attiecībā uz viesaukļu tiesībām un pienākumiem. Šajā ziņā Padome iet pat vēl tālāk un precizē, ka maksimālais viesaukles darba pienākumu veikšanas stundu skaits nedēļā nedrīkst pārsniegt 25 stundas (16. panta 5. punkts). Tomēr Padome nedaudz groza viesaukļu minimālo vecumu, kas Komisijas priekšlikumā ir noteikts 17 gadi un Padomes nostājā – 18 gadi. Tas izriet no pašreizējās prakses vairākās dalībvalstīs.

Padome arī pievieno vairākas prasības attiecībā uz viesaukļu uzņemšanu. Proti, dalībvalstis var pieprasīt trešās valsts valstspiederīgajam sniegt pierādījumus par uzņemošās valsts valodas pamatprasmi, par vidējo izglītību vai profesionālo kvalifikāciju (2. punkts). Atspoguļojot pašreizējo praksi vairākās dalībvalstīs, Padome ir paredzējusi, ka dalībvalstis var noteikt, ka viesaukļu izmitināšanu var veikt vienīgi organizācija, kura saistībā ar viesauklēm darbojas kā starpnieks (3. punkts). Padome arī pievieno iespēju dalībvalstīm pieprasīt, lai viesģimenes locekļiem un viesauklei, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, būtu atšķirīgas pilsonības un lai viesģimenes locekļiem nebūtu nekādu radniecības saišu ar viesaukli (4. punkts). Dalībvalstis var arī noteikt minimālo kabatas naudas summu, kas maksājama viesauklei (6. punkts).

Saskaņā ar šo direktīvu piešķiramās atļaujas (17., 18. un 19. pants)

17. pantā Padome pievieno konkrētākas detaļas sākotnējam Komisijas priekšlikumam attiecībā uz dažādiem terminiem, kas ir jāiekļauj attiecībā uz atļaujām. Šajā ziņā Padome pieņem tādu pašu pieeju, kāda izmantota direktīvā par sezonas darbiniekiem.

Padome ievēro Komisijas pieeju attiecībā uz pētniekiem, studentiem, skolēniem, viesauklēm un brīvprātīgajiem izsniegto atļauju ilgumu (18. pants) un tādējādi noraida Eiropas Parlamenta grozījumu Nr. 37. Padome papildina Komisijas priekšlikumu, nepārprotami norādot, ka dalībvalstis, ievērojot konkrētus nosacījumus, var atļaut atjaunot atļauju skolēniem un viesauklēm. Turklāt Padomes nostājā ir paredzēts, ka atļaujas derīguma termiņam pētniekiem un studentiem, uz kuriem attiecas Savienības vai daudzpusējas programmas, kurās ietverti mobilitātes pasākumi, ir jābūt vismaz diviem gadiem vai vienādam ar uzņemšanas līguma termiņu vai studiju ilgumu, ja tas ir īsāks (ja tiek ievēroti konkrēti nosacījumi). Šis noteikums tika pievienots, lai vēl vairāk atvieglotu šīs trešo valstu valstspiederīgo grupas uzturēšanos Eiropas Savienībā.

Ciktāl runa ir par stažieriem, Padome groza Komisijas priekšlikumu, nosakot, ka atļaujas derīguma termiņam jābūt ilgākais uz sešiem mēnešiem. Tomēr dalībvalstis var paredzēt ilgāku termiņu atbilstoši stažēšanās līguma ilgumam saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Tas ir saistīts ar Padomes nostāju, ka attiecībā uz šo trešo valstu valstspiederīgo kategoriju ir nepieciešami papildu aizsardzības pasākumi.

19. pantā attiecībā uz papildu informāciju Padome pievieno atsauces uz informācijas vienībām, kas var tikt norādītas kā papildu informācija vai nu attiecībā uz uzturēšanās atļauju, vai ilgtermiņa vīzu. Šajā sakarībā Padome noraida Eiropas Parlamenta grozījumā Nr. 39 ierosināto redakciju kā lieku.

Iemesli atļaujas noraidīšanai un anulēšanai vai neatjaunošanai (20. un 21. pants)

Saistībā ar iemesliem atļaujas noraidīšanai Padomes nostājā ir ievērota Eiropas Parlamenta grozījuma Nr. 40 būtība, un ar to vairākus obligātus iemeslus atļaujas noraidīšanai padara par fakultatīviem (20. panta 2. punkta a), c) un d) apakšpunkts). Tomēr dažu minēto noteikumu redakcija tika saskaņota ar atbilstošo noteikumu redakciju direktīvā par uzņēmuma ietvaros pārceltajiem darbiniekiem un direktīvā par sezonas darbiniekiem.

Turklāt Padome pievieno jaunu obligātu iemeslu, kas ir saistīts ar apstiprināšanas procedūru, kura attiecībā uz uzņemošajām vienībām izstrādāta šajā direktīvā (1. punkta c) apakšpunkts). Padome arī iekļauj vairākus jaunus fakultatīvus iemeslus atļaujas noraidīšanai. Tā uzskata, ka ir svarīgi, lai dalībvalstis varētu noraidīt pieteikumu, ja uzņemošā vienība vai viesģimene neatbilst nodarbinātības noteikumiem, kas paredzēti valsts tiesību aktos, koplīgumos vai praksē attiecīgajā dalībvalstī (2. punkta b) apakšpunkts). Šī noteikuma mērķis ir pasargāt trešās valsts valstspiederīgos no ekspluatācijas un novērst sociālo dempingu. 2. punkta e) apakšpunkts attiecībā uz situāciju, kad uzņemošā vienība ir pārtraukusi uzņēmējdarbību, ir pārņemts no direktīvas par uzņēmuma ietvaros pārceltajiem darbiniekiem. Padome arī iekļauj iemeslu, kas dalībvalstij ļauj noraidīt pieteikumu, ja tajā ir paredzēts, ka trešās valsts valstspiederīgais uzturēsies citos nolūkos nekā tajos, kuros viņš iesniedz uzņemšanas pieteikumu (2. punkta f) apakšpunkts). Šī iemesla mērķis ir ļaut dalībvalstīm apkarot šajā direktīvā paredzētās procedūras ļaunprātīgu un nepareizu izmantošanu. Padome arī pievieno iespēju dalībvalstīm noraidīt pieteikumu pēc tam, kad ir veikta darba tirgus pārbaude, jo dalībvalstīm ir svarīgi, lai tās spētu pārvaldīt savus darba tirgus (3. punkts).

Kā pieteikuma iesniedzēju aizsardzības pasākumu un ņemot vērā Eiropas Parlamenta viedokļus, Padome pievieno to, ka lēmumā noraidīt pieteikumu ir jāņem vērā attiecīgās lietas konkrētie apstākļi un jāievēro proporcionalitātes princips (4. punkts).

Iemesli atļaujas anulēšanai vai neatjaunošanai (21. pants) ar dažām atšķirībām lielā mērā atspoguļo iemeslus atļaujas noraidīšanai. Iemesls attiecībā uz situāciju, kad trešās valsts valstspiederīgais uzturas citos nolūkos nekā tajos, kuros viņam ir atļauts uzturēties (1. punkta d) apakšpunkts), Padomes nostājā saglabājas kā obligāts noteikums, savukārt Eiropas Parlaments to savā nostājā ir padarījis par fakultatīvu noteikumu. No otras puses, Padome piekrīt Eiropas Parlamenta idejām un pievieno to, ka, apsverot atļaujas anulēšanu studentam saistībā ar to, ka mācībās nav gūti panākumi, attiecīgā dalībvalsts šajā jautājumā var apspriesties ar uzņemošo vienību (3. punkts). Padome arī piekrīt Parlamenta grozījumam, saskaņā ar kuru studentam ir jābūt atļautam iesniegt pieteikumu citai augstākās izglītības iestādei, lai varētu pabeigt studijas, ja uzskatāms, ka anulēšana vai noraidīšana notikusi tādu iemeslu dēļ, kas neattiecas uz studentu (6. punkts). Saistībā ar iespēju noraidīt atjaunošanu darba tirgus pārbaudes rezultātā (5. punkts) Padome ņēma vērā Eiropas Parlamenta paustās bažas un izslēdza pētniekus, kurus turpina nodarbināt tā pati uzņemošā vienība. Parlamenta grozījumam attiecībā uz sabiedriskās kārtības un sabiedriskās drošības iemesliem (4. punkts) Padome nepiekrita. 36. apsvēruma redakcija šajā sakarībā tika uzskatīta par pietiekamu.

Tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi (22. pants)

Attiecībā uz vienlīdzīgu attieksmi ar uzņemošās dalībvalsts valstspiederīgajiem ar Padomes nostāju groza Komisijas priekšlikumu. Tajā ir stingri ievērots Direktīvas 2011/98/ES (vienotās atļaujas direktīvas) 12. pants (tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi), jo šī direktīva attiecas uz visiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri kādā dalībvalstī likumīgi uzturas un vai nu strādā, vai arī viņiem ir atļauts strādāt.

Saskaņā ar Padomes nostāju uz pētniekiem un studentiem, kā arī stažieriem, brīvprātīgajiem un viesauklēm, ja uzskatāms, ka viņi attiecīgajā dalībvalstī ir darba attiecībās, attiecina galvenokārt vienotās atļaujas direktīvas 12. pantā izklāstītās tiesības kopā ar tajā noteiktajiem iespējamiem ierobežojumiem. Šajā sakarībā uzskata, ka pētnieki vienmēr ir darba attiecībās un viņi ir tiesīgi izmantot saistītās tiesības, kas izklāstītas vienotās atļaujas direktīvā. Padome noraida Eiropas Parlamenta grozījumu Nr. 43, saskaņā ar kuru vienotās atļaujas direktīvā izklāstītie ierobežojumi attiecībā uz izglītību un arodmācībām, kā arī sociālā nodrošinājuma jomām nebūtu jāpiemēro pētniekiem un studentiem.

Saistībā ar stažieru, brīvprātīgo un viesaukļu, ko neuzskata par attiecīgajā dalībvalstī darba attiecībās esošiem, tiesībām Padomes nostāja ir tālejošāka nekā Eiropas Parlamenta grozījums Nr. 44, proti, tajā teikts, ka papildus vienlīdzīgai attieksmei attiecībā uz piekļuvi precēm un pakalpojumiem viņiem ir tiesības arī uz vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz diplomu, sertifikātu un citu profesionālo kvalifikāciju atzīšanu.

Pētnieku un studentu uzturēšanās darba meklēšanas vai uzņēmējdarbības nolūkos (25. pants)

Padomes nostāja paredz pētniekiem un studentiem iespēju uzturēties tās dalībvalsts teritorijā, kura viņiem izsniegusi atļauju saskaņā ar šo direktīvu vismaz uz deviņiem mēnešiem, lai meklētu darbu vai nodibinātu uzņēmumu. Tādējādi Padome noraida Eiropas Parlamenta grozījumu attiecībā uz šo noteikumu. Deviņu mēnešu laikposms ir uzskatāms par pietiekamu, lai atrastu darbu vai nodibinātu uzņēmumu. Padomes nostājā noteiktais laikposms, pēc kura attiecīgā dalībvalsts var pieprasīt trešo valstu valstspiederīgajiem pierādīt, ka viņiem ir reāla iespēja tikt pieņemtiem darbā vai izveidot uzņēmumu, ir trīs mēneši, un šis laikposms atšķiras no Eiropas Parlamenta grozījumā noteiktā. Padome dalībvalstīm pievieno iespēju pieprasīt, lai darbs, ko trešās valsts valstspiederīgais meklē, vai uzņēmums, ar kura izveidi viņš nodarbojas, atbilstu pabeigtā pētījuma vai studiju līmenim.

Padome arī dod dalībvalstīm iespēju noteikt minimālo grāda līmeni (kas nevar būt augstāks par maģistra vai līdzvērtīgu grādu), kādam studentiem jābūt, lai tie varētu izmantot šīs tiesības. Saskaņā ar Padomes nostāju dalībvalstis var prasīt, lai uzņemošā vienība sniegtu vai nu apstiprinājumu par pētniecības darbības pabeigšanu, vai arī pierādījumus par augstākās izglītības diploma iegūšanu. Ja šādi pierādījumi nav pieejami, pirms beidzies termiņš atļaujai, kas piešķirta pētniecības vai studiju nolūkā, trešās valsts valstspiederīgajam atļauj palikt attiecīgās dalībvalsts teritorijā, lai viņš saprātīgā termiņā iesniegtu šādus pierādījumus.

Papildus tam Padome nosaka iemeslus iesniegtā pieteikuma noraidīšanai, kā arī iemeslus saskaņā ar šo pantu izsniegtas uzturēšanās atļaujas anulēšanai (4. un 8. punkts).

ES iekšējā mobilitāte (27., 28., 29., 30. un 31. pants)

Padomes nostājā mobilitāti ES iekšienē ir atļauts izmantot tikai pētniekiem un studentiem. Šī nostāja atšķiras no Eiropas Parlamenta grozījuma. Nosakot ES iekšējās mobilitātes precīzākas detaļas divām minētajām kategorijām, konsekvences labad kā piemērs tika izmantota direktīvā par uzņēmuma ietvaros pārceltajiem darbiniekiem iekļautā mobilitātes shēma.

Pētnieku mobilitāti Padome iedala īstermiņa mobilitātē un ilgtermiņa mobilitātē. Kas attiecas uz īstermiņa mobilitāti, pētniekiem, kuriem ir derīga atļauja, ko minētajā nolūkā izsniegusi pirmā dalībvalsts, ir tiesības uzturēties, lai veiktu daļu pētījuma jebkurā pētniecības iestādē vienā vai vairākās otrās dalībvalstīs, uz laiku līdz 180 dienām jebkurā 360 dienu laikposmā, pamatojoties uz minēto atļauju un derīgu ceļošanas dokumentu un ievērojot šajā direktīvā izklāstītos nosacījumus. Otrā dalībvalsts var prasīt, lai tai paziņo par pētnieka īstermiņa mobilitāti saskaņā 28. pantā izklāstīto procedūru. Otrā dalībvalsts par pieprasīt, lai paziņojumā tiktu iekļauti minētajā pantā paredzētie dokumenti un informācija, vai arī tā var nolemt nepieprasīt šādu iekļaušanu. Otrajai dalībvalstij ir iespēja iebilst pret paziņošanu. Reaģējot uz vairāku dalībvalstu paustām praktiskām bažām par paziņošanas procedūru, Padomes nostājā ir iekļauta iespēja otrajai dalībvalstij izsniegt pētniekam dokumentu, kurā apliecina, ka viņam ir tiesības uzturēties tās teritorijā.

Attiecībā uz pētnieku ilgtermiņa mobilitāti (ilgāk par 180 dienām vienā dalībvalstī) otrā dalībvalsts var nolemt vai nu piemērot paziņošanas procedūru, kas paredzēta īstermiņa mobilitātei, un atļaut pētniekam uzturēties tās teritorijā, pamatojoties uz atļauju, ko izsniegusi pirmā dalībvalsts, vai arī pieprasīt iesniegt pieteikumu ilgtermiņa mobilitātei saskaņā ar procedūru, kas izklāstīta 29. pantā. Pēc minētā pieteikuma saņemšanas otrā dalībvalsts izsniedz atļauju pētniekam, ja ir izpildīti visi paredzētie nosacījumi. Pieteikuma par ilgtermiņa mobilitāti procedūra ir vienkāršāka salīdzinājumā ar procedūru, kad pirmajā dalībvalstī tiek iesniegts sākotnējais pieteikums. Pētnieka ģimenes locekļiem ir tiesības pavadīt pētnieku vienā vai vairākās otrajās dalībvalstīs, un viņiem izstrādātā mobilitātes shēma atspoguļo pētniekiem paredzēto shēmu (30. pants).

Saistībā ar studentu mobilitāti Padome izšķir studentus, uz ko attiecas ES vai daudzpusējas programmas, kurās ir ietverti mobilitātes pasākumi, vai nolīgums starp divām vai vairākām augstākās izglītības iestādēm, un tā sauktos atsevišķos studentus, uz ko neattiecas nekādas programmas vai nolīgumi. Pirmajai grupai ir tiesības ieceļot un uzturēties, lai veiktu daļu savu studiju augstākās izglītības iestādē, vienā vai vairākās otrajās dalībvalstīs uz laiku līdz 360 dienām katrā dalībvalstī, ievērojot 31. pantā izklāstītos nosacījumus. Viņu mobilitātes shēma ir līdzīga tai, kas paredzēta pētnieku īstermiņa mobilitātei, proti, otrajām dalībvalstīm ir iespēja pieprasīt paziņošanu. Savukārt atsevišķajiem studentiem ir jāiesniedz atļaujas pieteikums, lai viņi varētu ieceļot un uzturēties otrā dalībvalstī studiju nolūkā. Pieteikuma procedūra šajā gadījumā ir tieši tāda pati kā, iesniedzot sākotnēju pieteikumu pirmajā dalībvalstī.

Padome par paraugu izmanto direktīvu par uzņēmuma ietvaros pārceltajiem darbiniekiem un pievieno jaunu 32. pantu par aizsardzības pasākumiem un sankcijām mobilitātes gadījumos, kurā izklāstīta sīkāka informācija par pierādījumiem, kas jāiesniedz konkrētos gadījumos saistībā ar mobilitāti (piemēram, ja studentam vai pētniekam jāšķērso Šengenas robeža, īstenojot mobilitāti, vai ja tie vairs neatbilst mobilitātes nosacījumiem).

Nodevas (36. pants)

Ar Padomes nostāju ir ieviests papildinājums, ka dalībvalstis papildus nodevām par pieteikumu izskatīšanu var pieprasīt arī nodevas par paziņojumu izskatīšanu. Dalībvalstis uzskata, ka zināmas administratīvās izmaksas ietver arī pieteikumu izskatīšana saistībā ar ES iekšējās mobilitātes procedūru. Turklāt dalībvalstis minētās procedūras rezultātā var izdot dokumentus trešo valstu valstspiederīgajiem.

IV. SECINĀJUMS

Padomes nostāja pirmajā lasījumā atspoguļo kompromisu, kas panākts Padomes un Eiropas Parlamenta sarunās, kuras sekmējusi Komisija. Lai ES kļūtu pievilcīgāka talantīgiem un prasmīgiem cilvēkiem, būs ļoti svarīgi pieņemt Direktīvu par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos pētniecības, studiju, stažēšanās, brīvprātīga darba, skolēnu apmaiņas programmu vai izglītības projektu un viesaukles darba nolūkā.

(1) COM(2014) 154 final.

(2) EUCO 79/14.

(3) COM(2015) 240 final.

(4) OV C 148, 28.5.1999., 1. lpp.

(5) OV L 157, 27.5.2014., 1. lpp.

(6) OV L 94, 28.3.2014., 375. lpp.