[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 13.2.2006 COM(2006) 62 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI, EIROPAS PARLAMENTAM, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Kopīgais ziņojums par sociālo aizsardzību un sociālo integrāciju 2006. gadā SATURS 1. Ievads 3 2. Visaptveroši jautājumi saistībā ar politiku sociālās aizsardzības un sociālās integrācijas jomā 4 (a) Veicināt sociālo kohēziju un iespēju vienlīdzību visiem, izmantojot atbilstošas, pieejamas, finansiāli ilgtspējīgas, pielāgojamas un efektīvas sociālās aizsardzības sistēmas un sociālās integrācijas programmas 4 (b) Nodrošināt ciešu mijiedarbību ar Lisabonas mērķiem, panākot lielāku ekonomisko izaugsmi un vairāk labu darbavietu, un ar ES ilgtspējīgas attīstības stratēģiju 5 (c) Stiprināt pārvaldību, caurspīdīgumu un ieinteresēto personu iesaistīšanos politikas izstrādē, īstenošanā un pārraudzībā 6 3. Galvenie uzdevumi dažādajiem darbības virzieniem saskaņā ar AKM 7 3.1. Nabadzības un atstumtības apkarošanas jomā darbs turpinās, bet ir trūkumi īstenošanā 7 3.2. Atbilstošu un ilgtspējīgu pensiju jomā turpinās reformas īstenošana 8 3.3. Veselības un ilgtermiņa aprūpes jomā pirmie soļi uzsver šo jautājumu nozīmību 9 KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI, EIROPAS PARLAMENTAM, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Kopīgais ziņojums par sociālo aizsardzību un sociālo integrāciju 2006. gadā 1. IEVADS Eiropas politikai sociālās aizsardzības un sociālās integrācijas jomā jārisina nopietni uzdevumi. Globālā konkurence, jauno tehnoloģiju ietekme un iedzīvotāju novecošana ir ilgtermiņa politikas pamatā; vājā izaugsme, augstais bezdarba līmenis un joprojām sastopamā nevienlīdzība ir īstermiņā risināmi jautājumi. Hemptonkortas sanāksmē oktobrī Eiropas Savienības valstu un valdību vadītāji apsprieda to, kā, risinot šos uzdevumus, uzturēt Eiropas sociālās sistēmas un kā šīs sistēmas vienlaikus varētu palīdzēt tos risināt. Komisijas ierosinājums, kas ir pārliecinoši atbalstīts Prezidentūras secinājumos, aicināja „nostiprināt tādus instrumentus kā ES integrētās vadlīnijas izaugsmei un darba vietām un to mijiedarbību ar efektīvāku ES līmeņa koordināciju sociālās aizsardzības jomā.” Pirms tam, 2005. gada pavasarī, Lisabonas stratēģijas pārskatīšanas rezultātā darbam saskaņā ar atvērto koordinācijas metodi (AKM) sociālās aizsardzības un sociālās integrācijas jomā bija divkāršs uzdevums. Pārskatā konstatēja atšķirību starp Eiropas kopīgajiem mērķiem un politikām, kas izstrādātas to īstenošanai. Attiecībā uz AKM tas nozīmē, ka jāpaplašina šis vispārēju principu noteikšanas process, pievēršot uzmanību politiku efektivitātei. Otrkārt, vēlreiz apstiprinot šīs stratēģijas sociālās dimensijas nozīmīgumu, AKM nolūks bija koncentrēt politisko darbību, lai radītu lielāku izaugsmi un vairāk un labākas darba vietas. Tādējādi ir nepieciešama cieša mijiedarbība AKM sociālās aizsardzības un sociālās integrācijas jomā, pievēršot uzmanību augsta līmeņa sociālās aizsardzības un sociālās kohēzijas nodrošināšanai un politikai nodarbinātības un izaugsmes jomā. Vienlaikus Eiropas Padome aicināja Eiropas Savienību un tās dalībvalstis saskaņā ar sociālās integrācijas stratēģiju piešķirt prioritāti visneaizsargātāko jauniešu grupu stāvokļa uzlabošanai un iniciatīvām, lai novērstu trūkumus izglītībā, tādējādi piedaloties Eiropas Jaunatnes pakta īstenošanā. Šis otrais kopīgais ziņojums par sociālo aizsardzību un sociālo integrāciju ir tieša atbilde Hemptonkortas samitā un Lisabonas stratēģijā noteiktajiem uzdevumiem un pamatojas uz 2003. gada paziņojumu „Lisabonas stratēģijas sociālās dimensijas stiprināšana: Atvērtās koordinācijas racionalizēšana sociālās aizsardzības jomā”[1]. Ziņojuma pamatā ir dalībvalstu 2005. gadā izstrādātie plāni un politikas paziņojumi saskaņā ar trīs politikas virzieniem: sociālo integrāciju, pensijām un veselības un ilgtermiņa aprūpi. Tajā ņemti vērā dalībvalstu un ieinteresēto personu viedokļi par AKM vērtību. Turklāt ziņojums paredz struktūru apmaiņām, ko veic saistībā ar AKM saskaņā ar racionalizēto procesu[2]. 2. VISAPTVEROšI JAUTāJUMI SAISTīBā AR POLITIKU SOCIāLāS AIZSARDZīBAS UN SOCIāLāS INTEGRāCIJAS JOMā Komisijas paziņojums par jauniem AKM pamatnoteikumiem iezīmē trīs visaptverošus uzdevumus politikai sociālās aizsardzības un sociālās integrācijas jomā. Šajā nodaļā šie pamatnoteikumi ir izmantoti, lai pārskatītu pašreizējās politikas un reformu stratēģijas. (a) Veicināt sociālo kohēziju un iespēju vienlīdzību visiem, izmantojot atbilstošas, pieejamas, finansiāli ilgtspējīgas, pielāgojamas un efektīvas sociālās aizsardzības sistēmas un sociālās integrācijas programmas Dalībvalstīm efektīvi un rentabli jāīsteno galvenie sociālie mērķi, vienlaikus pielāgojoties jauniem uzdevumiem un apstākļiem. Šajā ziņā dalībvalstis 2003. gadā sociālajai aizsardzībai kopā izlietoja apmēram 28% no IKP bruto izteiksmē, iezīmējot augšupejošu tendenci pēc pēdējo gadu nemainīgās stabilitātes. Naudas pārskaitījumu sistēmām (izņemot pensijas) izlietoti 5% no IKP. Reformas pasākumi šajā jomā galvenokārt ir vērsti uz darba attiecību uzsākšanas stimulēšanu. Lai arī lēni, tomēr pieaug darba piemaksas tiem, kuri sāk strādāt (maz apmaksātu darbu). Sociālā palīdzība arvien ciešāk ir saistīta ar sociālajiem un nodarbinātības pakalpojumiem uz vietas, tādējādi cenšoties panākt sinerģiju un efektivitāti. Būtiski reformas pasākumi attiecas uz slimības/invaliditātes pabalstu ilgtermiņa shēmām. Saistībā ar tiem daudzas dalībvalstis cenšas novērst slēptu priekšlaicīgas pensionēšanās pasākumu iekļaušanu, bet veicināt atgriešanos darba tirgū. Pensijām izlietotie līdzekļi, kas ES (2003. gadā) bija 13% no IKP, ir nodrošinājuši to, ka vecumdienas vairs nesaistās ar nabadzību un atkarību no bērniem. Tas galvenokārt panākts, nodrošinot valsts pensijas, un pensionēšanās ienākumu atbilstība arī turpmāk būs valsts pārziņā. Galvenais uzdevums pensiju jomā saistībā ar sabiedrības novecošanu šobrīd ir palielināt faktisko pensionēšanās vecumu. Lielākajā daļā dalībvalstu tiek veiktas reformas, lai mainītu iepriekšējās desmitgades tendenci, ka faktiskais pensionēšanās vecums samazinās, un risinātu jautājumus saistībā ar vidējā mūža ilguma palielināšanos nākotnē. Paredzams, ka valsts paaudžu solidaritātes shēma arī turpmākajās desmitgadēs nodrošinās galvenos pensionāru ienākumus, turpretī privāto pensiju shēmu maksājumi palielināsies daudzās, bet ne visās dalībvalstīs. Solidaritātes princips arī turpmāk būs būtisks mūsu pensiju shēmām, nodrošinot visiem strādājošajiem pensiju, sava veida garantēto minimumu veciem cilvēkiem, pabalstus, pārtraucot algotu darbu, un visbeidzot, aprēķinot pensiju, ņemot vērā ārpus darba tirgus pavadīto laiku (īpaši rūpējoties par bērniem vai vecāka gadagājuma cilvēkiem, kā arī laiku kā bezdarbniekam). Veselības un ilgtermiņa aprūpes jomā, kur 2003. gadā izlietots vidēji 8% no IKP, dalībvalstis arī turpmāk centīsies visiem nodrošināt pieeju kvalitatīvai aprūpei, vienlaikus pielāgojot valsts sistēmu augošajam pieprasījumam, kas saistīts ar novecošanu, pacientu prasībām un tehnoloģiju attīstību. Dalībvalstis mēģinās efektivizēt un padarīt lietderīgākas stimulu struktūras pakalpojumu lietotājiem un sniedzējiem, reorganizējot, prioritējot un attīstot tās. Ir paredzēts pievērst lielāku uzmanību veselības veicināšanas un slimību profilakses politikai. Lai novērstu nevienlīdzības palielināšanos veselības jomā grūti pieejamas aprūpes dēļ, biežāk noteiks maksu un piemaksas, vienlaikus plaši pielietojot samaksas atvieglojumus nelabvēlīgām grupām. Tādējādi sociālās aizsardzības reformas gaita ir strauja. Kā redzams šajā pārskatā, reformas nav sinonīms samazināšanai, un ir rūpīgi jāpārrauga to ietekme uz sociālo kohēziju. To valstu rezultāti, kurām ir visilgākā pieredze, liecina, ka veiksmīga aktivizēšana, ietverot integrētus un pielāgotus pasākumus, nenāk viegli un nav ātri īstenojama stratēģija. Piemēram, plašāk izmantojot noteikumus par minimālo pensiju pēc ienākumu pārbaudes, nevajadzētu mazināties stimuliem attiecībā uz pensiju uzkrājumiem. Lielākajā daļā dalībvalstu minimālais sociālās palīdzības līmenis jau ir pārsniedzis nabadzības riska robežu, un no sociālās integrācijas viedokļa ir uzmanīgi jāpārrauga saistīto nosacījumu loks. Papildus tam, ka arvien lielāku uzmanību pievērš pabalstu izmaksas noteikumiem, līdz šim nav notikusi sistemātiska pārraudzība par ietekmi uz marginālākajām iedzīvotāju grupām. Tendencei decentralizēt atbildību uz reģionālo un/vai vietējo līmeni ir ievērojams potenciāls, lai integrēti piedāvātu sociālo aizsardzību un sociālos pasākumus. Tomēr atkal ir jāpārrauga izraisītā ietekme. Novērtējumam ir arī jāaptver dažādas politikas jomas. Jau iepriekš tika minēts, ka arvien plašāk izmanto piemaksas veselības aprūpē apvienojumā ar pasākumiem, lai atvieglotu šo pakalpojumu izmaksas iedzīvotāju grupām ar zemu ienākumu līmeni. Jaunākajos integrācijas ziņojumos veselības pakalpojumu un veselības apdrosināšanas izmaksu pieauguma ietekme ir novērtēta kā arvien būtiskāks spiediens uz iedzīvotājiem ar zemu ienākumu līmeni. (b) Nodrošināt ciešu mijiedarbību ar Lisabonas mērķiem, panākot lielāku ekonomisko izaugsmi un vairāk labu darbavietu, un ar ES ilgtspējīgas attīstības stratēģiju AKM un pārskatītā Lisabonas procesa mijiedarbībai jābūt divkāršai — sociālās aizsardzības un sociālās integrācijas politikai jāatbalsta izaugsmes un nodarbinātības mērķi, un izaugsmes un integrācijas politikai jāatbalsta sociālie mērķi. No dalībvalstīm Beļģijas, Ungārijas un Somijas valsts reformu programma (VRP) sniedz skaidru piemēru šādai dinamiskai mijiedarbībai, nosakot, ka vidēja termiņa plānošanā ekonomikas un nodarbinātības jomā jāatbalsta sociālās politikas nākotnes ilgtspēja un attīstība šajās valstīs. Sociālā aizsardzība un nodarbinātība Pārskatot darbu šajos trijos AKM politikas virzienos un valsts reformu programmās, izteikti iezīmējas sociālās aizsardzības loma nodarbinātības situācijas uzlabošanā. Tomēr saikne starp AKM un VRP ne vienmēr ir izteikta. Cīņā pret sociālo atstumtību dalībvalstu galvenā stratēģija ir „veicināt darba iespējas”, vēl jo vairāk ņemot vērā īpašo uzmanību, kāda nesen veiktajās reformās tika pievērsta jautājumam par pāreju darba attiecībās. Lielākajā daļā dalībvalstu tiek īstenota vai plānota aktīva darba tirgus politika un nodokļu un pabalstu sistēmas pārskatīšana. Valstīs, kur panākti labi ekonomiskie un nodarbinātības rādītāji un kur ir salīdzinoši zems atalgojuma un pabalstu līmenis, piemēram, Baltijas valstīs, nodarbinātības un integrācijas politiku integrē, apvienojot pabalstu līmeņa palielināšanu ar minimālās algas paaugstināšanu, lai izplatītu nesenās izaugsmes sasniegumus un veicinātu stimulu strādāt. Vairākas dalībvalstis VRP norāda uz paredzamo būtisko imigrācijas lomu darba tirgus uzturēšanā nākotnē. Tomēr VRP neatzīst, ka imigrantu integrācija ir grūts uzdevums, kā tas uzsvērts nesenajos NRP integrācijas jomā. Pensiju reformas tieši ietekmē nodarbinātību, veicinot stimulus strādāt ilgāk un ierobežojot agru izstāšanos no darba tirgus. Nostiprinot saikni starp iemaksām un pabalstiem, tie arī veicina darbību un deklarēto nodarbinātību visā darba dzīves ciklā. Taču tas, vai šī pieeja būs veiksmīga, ir atkarīgs no pensiju sistēmas stimulu struktūras. Galvenais darba tirgus reformas un turpmāko VRP jautājums ir atvērt darba tirgu vecāka gadagājuma strādniekiem un palīdzēt viņiem ilgāk saglabāt nodarbinātību, tostarp efektīvi izmantojot IKT. Laba veselības aprūpe uzlabo darbaspēka kvantitāti un kvalitāti, un jo īpaši vecāka gadagājuma cilvēku nodarbinātību. Turklāt veselības un ilgtermiņa aprūpes jomā ir daudz darba vietu, un nākotnē šī tendence vēl pieaugs. Dalībvalstis sākotnējos politikas paziņojumos uzsver grūto uzdevumu nodrošināt atbilstošus cilvēkresursus, lai apmierinātu nākotnes pieprasījumu šajā jomā. Tas, kā sistēmas nodrošinās aprūpes piedāvājumu nākotnē, tostarp efektīvi izmantojot jaunās tehnoloģijas, būtiski ietekmēs nodarbinātības situāciju. Līdzsvars starp neoficiālo aprūpi (ģimenē, ārpus darba tirgus) un oficiālo aprūpi (izmantojot sociālo dienestu pakalpojumus vai tirgus mehānismus) būtiski ietekmēs darbaspēka piedāvājumu, jo īpaši sieviešu īpatsvara ziņā. Vairākas jaunās dalībvalstis, jo īpaši Ungārija, vispārēji ar veselības jomu saistītos jautājumus min kā būtisku nākotnes stratēģiju daļu. Sociālā aizsardzība un izaugsme Saikne starp sociālo aizsardzību un izaugsmes jautājumiem skaidri parādās pensiju jomā. Finansiāli stabilas valsts pensijas un ilgtspējīga valsts finanšu sistēma savstarpēji papildina viena otru, kas savukārt atbalsta ilgtermiņa ekonomiskos rādītājus. Ir vispārēji atzīta iedzīvotāju veselības nozīme saistībā ar ekonomisko izaugsmi, gan kopumā ņemot, gan arī īpaši attiecībā uz vecāka gadagājuma iedzīvotājiem. Attiecībā uz integrācijas politiku cilvēku un iedzīvotāju grupu, piemēram, imigrantu un etnisko minoritāšu pārstāvju, atstumtība no līdzdalības darba tirgū un sabiedrības norisēs ir resursu šķērdēšana, kas jānovērš gan ekonomisku, gan sociālā taisnīguma apsvērumu dēļ. Vienlaikus sociālās aizsardzības sistēmu ilgtspēja ir atkarīga no izaugsmes iespējām un līdz ar to arī no valsts reformu stratēģijas, veicinot konkurētspēju un darba ražīgumu. ES Ilgtspējīgas attīstības stratēģijā[3] ir noteikti Eiropas sabiedrības ilgtermiņa mērķi, kā arī draudi un uzdevumi, kas jārisina, lai sasniegtu šos mērķus. Sociālās politikas problēmas ir daļa no šiem mērķiem (piem., sabiedrības vienotība) un uzdevumiem (piem., atšķirības starp bagātajiem un nabadzīgajiem, sabiedrības novecošana). Ilgtspējas perspektīva veido stingru pamatu sociālās aizsardzības ilgtermiņa dimensijai un sociālās integrācijas politikas dimensijai, piešķirot papildu impulsu bērnu nabadzības problēmai, caur kuru no paaudzes paaudzē tiek nodota nabadzība un atstumtība un tiek samazināti Eiropas cilvēkresursi nākotnē. Vispārinot tā norāda uz vajadzību pievērst lielāku uzmanību AKM ilgtspējai. (c) Stiprināt pārvaldību, caurspīdīgumu un ieinteresēto personu iesaistīšanos politikas izstrādē, īstenošanā un pārraudzībā Viens no galvenajiem politiskajiem vēstījumiem, kas izriet no darba ar AKM, ir tas, ka politikas veidošana un izpilde ir auglīga tad, ja visi dalībnieki, nozares un pārvaldes līmeņi savstarpēji sadarbojas. AKM ir bijusi zināma ietekme uz šī vēstījuma nostiprināšanu, jo īpaši sociālās integrācijas jomā. Visas ES–10 dalībvalstis ir izveidojušas jaunas struktūras, lai iesaistītu pilsonisko sabiedrību valsts sociālās politikas plānošanā. NRP īstenošana ES–15 dalībvalstīs atklāj plašo pasākumu loku, lai uzlabotu sadarbību starp centrālajām, reģionālajām un vietējām iestādēm. Tie skaidri pierāda to, ka dalībvalstis ir mācījušās cita no citas. Laba pārvalde saistās arī ar mērķi iekļaut sociālās integrācijas problēmas valsts politikas veidošanā (tostarp budžeta izstrādē) un stingrākā vērtēšanā un pārraudzībā. Abās šajās jomās ir panākti sasniegumi, tomēr tie ir nelieli. Attiecībā uz pensijām ir svarīgi, lai reformas pamatotos uz vienprātību, ņemot vērā to ilgtermiņa ietekmi. Ir nepieciešams caurspīdīgs lēmumu pieņemšanas process, lai iedzīvotājiem būtu skaidrība un izpratne par bieži vien sarežģīto pensionēšanās plānošanas uzdevumu. Automātisku vai regulāru pārskata mehānismu izveidošana palīdz iedzīvotājiem plānot. Lielāka fondu decentralizācija un plašākas investīciju instrumentu vai pensionēšanās vecumu izvēles iespējas vēl vairāk sarežģī situāciju un saasina nepieciešamību pēc papildu pasākumiem, lai nodrošinātu iedzīvotāju informēšanu un konsultēšanu. Sistēmu līmenī veselības joma ir sarežģīta, runājot par apdrošinātāju un pakalpojumu sniedzēju lomu, kā arī centrālo un reģionālo/vietējo iestāžu lomu. Pieaugs veselības pakalpojumu sniedzēju un aprūpes sniedzēju savstarpējās saskarsmes nozīme, nodrošinot efektīvu koordināciju. Ir svarīgi skaidri noteikt dažādu iestāžu uzdevumus un panākt labu koordināciju starp tām. Tik pat svarīgas ir arī attiecības starp politikas veidotājiem un iedzīvotājiem, ņemot vērā iedzīvotāju augstās prasības pret veselības sistēmām un tādas dalībvalstu prioritātes kā riska novēršana, veselīgs dzīvesveids un veselīgas vecumdienas. 3. GALVENIE UZDEVUMI DAžāDAJIEM DARBīBAS VIRZIENIEM SASKAņā AR AKM 3.1. Nabadzības un atstumtības apkarošanas jomā darbs turpinās, bet ir trūkumi īstenošanā ES–15 dalībvalstu iesniegtajos Nacionālajos rīcības plānos (NRP) un atjauninātajos NRP, ko iesniegušas četras no ES–10 dalībvalstīm, redzams, ka vairākās jomās ir gūti panākumi, taču uz ekonomisko rādītāju fona, kuri labākajā gadījumā ir dažādi, situācija nav būtiski uzlabojusies. Tajos skaidri pierādīts Lisabonas pārskata konstatējums par atšķirībām īstenošanā starp to, ko dalībvalstis paveikušas, īstenojot kopīgos mērķus, un politikas centieniem tos īstenot. 2005. gada ziņojumu analīze apstiprina septiņas galvenās politikas prioritātes, kas noteiktas pagājušā gada kopīgajā ziņojumā. Tās ir: palielināt līdzdalību darba tirgū, modernizēt sociālās aizsardzības sistēmas, novērst trūkumus izglītībā un apmācībā, novērst bērnu nabadzību un palielināt palīdzību ģimenēm, nodrošināt pienācīgu mājokli, uzlabot kvalitatīvu pakalpojumu pieejamību, kā arī novērst diskrimināciju un palielināt cilvēku ar invaliditāti, etnisko minoritāšu pārstāvju un imigrantu integrāciju. Šajos ziņojumos ir pievērsta uzmanība arī tam, ka dažās pilsētu un lauku kopienās un dažās grupās ir koncentrēti dažādi nelabvēlīgi faktori. Dalībvalstīm jāattīsta integrēti un saskaņoti atbildes pasākumi dažādu nelabvēlīgu faktoru novēršanai un to iedzīvotāju grupu vajadzību nodrošināšanai, kas pakļautas īpašam riskam, piemēram, cilvēki ar invaliditāti, migranti un etnisko minoritāšu pārstāvji (tostarp čigāni), bezpajumtnieki, bijušie ieslodzītie, cilvēki ar atkarību un vientuļi veci cilvēki. Integrēšanas noteikums jāpadara pieejamāks, un vajadzības gadījumā jāveic mērķtiecīgi pasākumi. Skaidrāk parādās trīs pašreizējās attīstības tendences. Tās ir: uzdevumi saistībā ar imigrācijas palielināšanos, pieaugošās veselības aprūpes un apdrošināšanas izmaksas, kā arī nepieciešamība nodrošināt pieejamu aprūpi bērniem, invalīdiem un vecāka gadagājuma apgādājamām personām, ņemot vērā gan demogrāfiskās izmaiņas, gan pieaugošo sieviešu nodarbinātību. Nākotnes uzdevumi ietver vajadzību racionalizēt , t.i., labāk integrēt NRP valsts politikas veidošanas procesā, tostarp budžeta izstrādes procesos un pārskatītajā Lisabonas procesā, īstenot labāku pārvaldību , t.i., labāku dalībnieku mobilizāciju un saikni starp dažādiem pārvaldes līmeņiem (valsts, reģionālo un vietējo) un skaidrāk noteiktu atbildību par īstenošanu, pārraudzību un vērtēšanu, kā arī labāku saikni starp NRP integrācijas jomā un struktūrfondiem , jo īpaši Eiropas Sociālo fondu un Eiropas Reģionālās attīstības fondu. 3.2. Atbilstošu un ilgtspējīgu pensiju jomā turpinās reformas īstenošana 2005. gada jūlijā iesniegto Valsts stratēģijas ziņojumu par pensijām otrā kārta parāda ievērojamus panākumus reformu īstenošanā [4] kopš 2003. gada kopīgā ziņojuma. Šajos ziņojumos ir izceltas saiknes starp trīs plašajiem mērķiem par atbilstību, ilgtspēju un modernizāciju. Lai reformu stratēģijas būtu veiksmīgas, ir jābūt visiem trijiem elementiem un tie jāapsver visi kopā. Lai panāktu atbilstošas un ilgtspējīgas pensiju sistēmas, dalībvalstis īsteno trīs līmeņu stratēģiju valsts parāda mazināšanai, pensiju sistēmas reformēšanai un nodarbinātības palielināšanai. Lai gan dažas dalībvalstis ir noteikušas mērķi samazināt valsts parādu, lai varētu nodrošināt pensiju sistēmu ilgtspēju, tikai nedaudzas no valstīm pēdējos gados ir spējušas to sasniegt. Dalībvalstis arī cenšas palielināt nodarbinātību un daudzās no tām ir uzsāktas reformas, kuru rezultātā ir sācis paaugstināties vecāka gadagājuma cilvēku nodarbinātības līmenis. Ir samazināti šķēršļi ilgākai strādāšanai un stiprināti stimuli ilgākai aktīvai darba dzīvei, nostiprināta saikne starp iemaksām un pabalstiem un pensiju formulas aprēķinā lielākā mērā ņemts vērā vidējais mūža ilgums. Nesen veikto reformu rezultātā noteiktā vecumā samazinās kompensācijas likme, ko tomēr var kompensēt, pagarinot darba dzīves ciklu un vairāk uzkrājot, tādējādi saglabājot mērķi panākt atbilstošus pensionēšanās ienākumus, novērst pensionāru nabadzību un saglabāt pamatotu pensionēšanās ienākumu līmeni. Dažās dalībvalstīs paaugstina garantēto minimālo pensiju, bet daudzās citās, aprēķinot pensiju, ņem vērā laiku, kas pavadīts, rūpējoties par apgādājamām personām. Ir izstrādāts noteikums par papildu pensijām, kas saskaņā ar dažu dalībvalstu plānu dos ievērojamu ieguldījumu pensionēšanās dzīves standarta saglabāšanā, un ir nostiprināts atbilstošais tiesiskais pamats. Lai gan ir paredzams, ka nākamajās desmitgadēs pieaugs privāto pensiju fondu nozīme, visās dalībvalstīs ar atsevišķiem izņēmumiem arī turpmāk galvenais pensiju avots būs valsts paaudžu solidaritātes shēma. Ir paustas bažas par nevienlīdzīgu pieeju privātajiem pensiju fondiem, un dažas dalībvalstis pārskata politiskos risinājumus, cita starpā iespēju piešķirt ievērojamus nodokļu atvieglojumus strādniekiem ar zemu ienākumu līmeni. Saistībā ar privāto pensiju fondu plašāku izmantošanu dalībvalstis ir uzsākušas šo sistēmu regulēšanu un pārraudzību, lai veicinātu to pieejamību un ienākumu paredzamību. Jauna nesen veikto reformu iezīme ir automātisku vai pusautomātisku pārskatīšanas mehānismu ieviešana, kas nodrošina periodisku pārraudzību pār cēloņiem, kas rada spiedienu uz pensiju sistēmu, jo īpaši demogrāfijas tendencēm, un rosina diskusiju par iespējamiem politiskiem risinājumiem. Šādi mehānismi veicina pensiju sistēmu caurspīdīgumu un līdztekus iedzīvotāju informēšanai par viņu tiesībām pensiju jomā veido viņos uzticēšanos. 3.3. Veselības un ilgtermiņa aprūpes jomā pirmie soļi uzsver šo jautājumu nozīmību Pēc Padomes 2004. gada lēmuma attiecināt AKM arī uz veselības un ilgtermiņa aprūpes jomu, dalībvalstis 2005. gada pavasarī iesniedza sākotnējos valsts politikas ziņojumus. Šajos ziņojumos noteica jautājumus turpmākam darbam, un šie ziņojumi sasaucās ar Komisijas priekšlikumu par kopīgiem mērķiem[5]. Pamatuzdevums vēl joprojām ir īstenot mērķi par pieejamības nodrošināšanu. Vēl joprojām pastāv nopietni nevienlīdzības gadījumi saistībā ar trūkumiem aprūpes piedāvājumā, ģeogrāfiskiem šķēršļiem un dzimumu, tāpat kā atšķirības starp to, kā dažādas sociāli ekonomiskās grupas izmanto veselības aprūpes sistēmas, un veselības ziņā panāktajiem rezultātiem. Saistībā ar ilgtermiņa aprūpi pašreizējo pakalpojumu sniegšanu jau uzskata par nepietiekamu un šī tendence vēl vairāk pieaugs, ņemot vērā demogrāfisko attīstību. Tomēr tikai dažas dalībvalstis turpmākos uzdevumus aprūpes jomā ir iestrādājušas valsts sociālās aizsardzības sistēmās, vai ir paplašinājušas sociālo pakalpojumu klāstu, lai risinātu šos uzdevumus. Liela uzmanība tiek pievērsta arī uzdevumam attīstīt cilvēkresursus, lai uzturētu veselības un ilgtermiņa aprūpes pakalpojumus, ņemot vērā gan lielo pieprasījumu, gan nepietiekamos darbaspēka resursus. Viens kopīgs risinājums ir noteikt par prioritāti riska novēršanas, veselīga dzīvesveida un veselīgu vecumdienu veicināšanu. Saistībā ar aprūpes piedāvājuma kvalitāti reformas veicina rādītāju izstrādi un kvalitātes standartu noteikšanu, prakses vadlīniju un akreditācijas sistēmu izveidi. Šāda pieeja veicinās arī izmaksu ietaupījumu. Pacientu iesaistīšanu un izvēles iespēju veicināšanu uzskata par kvalitātes nodrošināšanas paņēmieniem. Tehnoloģijām ir nenoliedzams kvalitātes uzlabošanas potenciāls, bet ir jāpārrauga to ietekme izmaksu ziņā. Dalībvalstu centieni nodrošināt finansiālu ilgtspēju galvenokārt saistās ar efektivitātes un lietderīguma palielināšanu. Reformas uzsver nepieciešamību panākt saskaņu un labāku koordināciju starp aprūpes veidiem, izvairoties no nevajadzīgiem pasākumiem. Būtiska nozīme ir ģimenes ārstiem, kuri pilda ārstnieciskas, padomdevēja un norīkošanas funkcijas. Plāno, ka rīcība šajā jomā pozitīvi ietekmēs arī aprūpes pieejamību un kvalitāti. Ilgtspējas politikas mērķis ir arī vairāk stimulēt aprūpes sniedzējus un saņēmējus, lai racionāli izmantotu resursus, veicinot atbildību par izmaksām (izmaksu dalīšanu) un primārās aprūpes izmantošanu. Paredz, ka plašākai regulētās konkurences izmantošanai būs pozitīva iedarbība uz izmaksām un kvalitāti. Galvenie punkti AKM turpmākā racionalizēšanā No iepriekš sniegtās analīzes izriet šādi galvenie punkti. - Jāizmanto stratēģiskāka pieeja, formulējot NRP integrācijas jomā, lai panāktu precīzāku, sistemātiskāku un caurspīdīgāku politikas izstrādi. Saskaņā ar AKM liela uzmanība jāpievērš bērnu un viņu ģimeņu nabadzības jautājumam. Lielāka uzmanība jāpievērš arī daudzpusējai atstumtībai, ar ko saskaras etnisko minoritāšu jaunieši nabadzīgā vidē. Šajā ziņā jāuzsver izglītības un apmācības būtiskā loma, lai pārtrauktu nabadzības pārmantošanu no paaudzes paaudzē. - Valstu stratēģijas ziņojumos par pensijām uzsvērta saikne starp trīs plašajiem mērķiem par atbilstību, ilgtspēju un modernizāciju, kā arī sinerģija un kompromisi starp tiem. Lai reformu stratēģijas būtu veiksmīgas, jo īpaši attiecībā uz vidējā mūža ilguma palielināšanu, jābūt visiem trīs elementiem un tie jāapsver visi kopā. Reformām arī turpmāk jānovērš šķēršļi un jānostiprina stimuli ilgākai darba dzīvei, un tās jāveic atbilstoši sasniegtajam saistībā ar darba devēju un darba tirgus attieksmi pret vecāka gadagājuma darba ņēmējiem. Tas būtiski palīdzēs saglabāt atbilstību un dzīves standartus un apkarot pensionāru nabadzību. Rūpīgi jāpārrauga tendence samazināt pensiju kompensācijas likmi, kā arī stimulu izveide darba dzīves cikla pagarināšanai, cita starpā iespējamiem pensionāru minimālo pabalstu saņēmējiem. - Modernizējot pensijas nodrošinājumu, efektīvāk jāņem vērā jauni darba un karjeras pārtraukšanas veidi, jo īpaši attiecībā uz aprūpi un jānodrošina sievietēm iespēja pašām iegūt tiesības uz pensiju. Privāto pensiju fondu izveide var papildināt valsts pensiju shēmas, bet jānodrošina pieejamība un drošība. Regulāra pārskatīšana nodrošina šo sistēmu pielāgošanu, un informācija par pensijas uzkrāšanu palīdz veidot cilvēkos uzticēšanos. - Pamatojoties uz pirmajiem veiksmīgajiem pasākumiem, apmaiņai attiecībā uz veselības un ilgtermiņa aprūpi nākotnē jābūt vērstai uz to, kā nodrošināt pieeju pakalpojumiem un mazināt nevienlīdzību, pielāgoties mainīgajām vajadzībām un palielināt pacientu izvēles iespējas un iesaistīšanos, veicināt kvalitāti, nodrošināt efektīvu sistēmu stabilu finansējumu, stiprināt stimulus pakalpojumu lietotājiem un sniedzējiem, lai racionāli izmantotu resursus, veicināt riska novēršanu, veselīgu dzīvesveidu un veselīgas vecumdienas, kā arī izstrādāt cilvēkresursu stratēģijas, lai risinātu darbaspēka trūkuma problēmu nākotnē. Ir būtiski uzdevumi, kas jārisina saistībā ar ilgtermiņa aprūpi: novērtēt nākotnes vajadzības un izstrādāt nepieciešamo aprūpes nodrošinājumu un finansēšanas mehānismus. - Svarīgs uzdevums ir nodrošināt efektīvu AKM mijiedarbību ar pārskatīto Lisabonas procesu. Komisijai un dalībvalstīm jāattīsta atbilstošs pamats, lai nodrošinātu vislabāko sadarbību, tostarp rādītājus rezultātu mērīšanai. Tas ietvers, piemēram, pakāpes novērtējumu, līdz kurai darba iespējas ir sasniedzamas augstākā nabadzības riska grupām (piem., bezdarbnieku ģimenēm, ilgstošiem bezdarbniekiem, vientuļajiem vecākiem, lielām ģimenēm, jauniešiem no riska grupām, etnisko minoritāšu pārstāvjiem, cilvēkiem ar invaliditāti), un to, kā reformas veicina darba ietekmi uz šīm grupām. - Pārskatot sociālās aizsardzības sistēmu kopumā, jābūt vienotai ilgtermiņa pieejai, kurā par prioritāti izvirzīta ilgtspēja kā uzdevums saistībā ar pensijām un veselības aprūpi, bet ne tikai, kā arī rādītāji, lai pārraudzītu sistēmu efektivitāti un lietderību, politiku un finansēšanas mehānismus, un līdzekļu sadalījums dažādām nozarēm un līdzsvars, kas jāpanāk starp valsts nodrošinājumu un paļaušanos uz pašu spēkiem. [1] KOM(2003) 261. [2] Skatīt KOM(2005) 706. [3] KOM(2001) 264 un KOM(2005) 37. [4] Plašāk 2005. gada Valsts stratēģijas ziņojumi ir apspriesti Komisijas dienestu darba dokumentā par atbilstošām un ilgtspējīgām pensijām (SEK (2006)XXXX). [5] Skatīt Sociālās aizsardzības komitejas memorandu Review of Preliminary National Policy Statements on Health Care and Long-Term Care , 2005.