par to, kā tiek izmantotas ECBS centrālo banku sniegtās ilgāka termiņa refinansēšanas operācijas un finansējuma atbalsta pasākumi, kas paredzēti kredītiestādēm, un kādi ir ieguvumi no tiem

Analizējot centrālo banku piešķirto finansējuma atbalsta pasākumu izmantojumu un ieguvumus, finansējuma “aizstājamības” dēļ rodas metodikas problēma. Šī “aizstājamības” problēma ir saistīta ar to, ka nav iespējams “izsekot naudai”, ko bankas aizņemas no centrālajām bankām, līdz tās galīgajam izmantojumam. Aizņemtais finansējums nav paredzēts kādam konkrētam mērķim, bet tiek izmantots pārmaiņus ar citiem finansējuma avotiem, lai atbalstītu virkni pasākumu. EBI savā ziņojumā paskaidroja, ka “aizstājamības” problēma nav ļāvusi precīzi kvantitatīvi noteikt centrālo banku finansējuma izmantojumu un ieguvumus. Lai atrisinātu šo problēmu, EBI ir pieņēmusi kvalitatīvu pieeju, pamatojoties uz aptaujas jautājumiem, kas tika adresēti attiecīgajām centrālajām bankām un uzraudzības iestādēm. Kaut arī šai metodei ir savas priekšrocības, tā neļauj izdarīt stabilus secinājumus par minēto refinansēšanas operāciju izmantojumu un ieguvumiem.

ECBS centrālās bankas laikposmā no 2011. gada decembra līdz 2013. gada decembrim kopumā piešķīra finansējumu, kas aptuveni līdzvērtīgs EUR 1 080 miljardiem. Abi ECB trīs gadu ITRO – 2011. gada decembrī un 2012. gada martā – veidoja vairāk nekā 95 % no kopējiem ilgāka termiņa refinansēšanas pasākumiem šajā laikposmā.

Eiropas Parlaments un Padome lūdza Komisiju ziņot par to, kā tiek izmantoti vairāku ECBS centrālo banku refinansēšanas un finansējuma atbalsta pasākumi, kas paredzēti kredītiestādēm, un kādi ir ieguvumi no tiem laikposmā no 2011. gada beigām līdz 2013. gada beigām. Kaut arī tika paredzēts, ka, palielinot aizdevumus uzņēmumiem un mājsaimniecībām, centrālās bankas finansējuma pasākumiem būs pozitīva ietekme uz reālo ekonomiku kopumā, tika arī apgalvots, ka kredītiestādes, iespējams, ir izmantojušas šo finansējuma atbalstu, lai iesaistītos citos ienesīgos darījumos, kas nav saistīti ar aizdevumiem uzņēmumiem un mājsaimniecībām. Saskaņā ar savām pilnvarām likumdevēji arī aicināja Komisiju vajadzības gadījumā iesniegt tiesību aktu priekšlikumus. Šo priekšlikumu mērķis būtu ierobežot iespējamu situāciju, kad kredītiestādes oportūnistiski izmanto centrālo banku finansējuma atbalsta pasākumus.

Saskaņā ar Direktīvas 2013/36/ES (“KPD”) 161. panta 9. punktu un pēc apspriešanās ar ECB Eiropas Komisija ir sagatavojusi šo ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei par to, kā tiek izmantotas ECBS centrālo banku sniegtās ilgtermiņa [ilgāka termiņa] refinansēšanas operācijas un finansējuma atbalsta pasākumi, kas paredzēti kredītiestādēm, un kādi ir ieguvumi no tiem. Šajā ziņojumā ņem vērā ziņojumu, ko Eiropas Banku iestāde (EBI) 2014. gada 17. jūlijā iesniedza Eiropas Komisijai. Šis ziņojums nav jāuztver kā atzinums par ECB un citu centrālo banku īstenoto monetārās politikas kompetenci. Saskaņā ar KPD pilnvarām šajā ziņojumā izvērtē, kā bankas ir izmantojušas iepriekšējos centrālo banku finansējuma atbalsta pasākumus laikposmā no 2011. gada līdz 2013. gadam, bet tajā neizvērtē monetārās politikas operāciju piemērotību.

Ilgāka termiņa refinansēšanas operāciju ieguvumi bankām

Eiropas Parlamenta un Padomes pilnvaras ietver arī jautājumu, vai un kā ECBS centrālo banku ilgāka termiņa refinansēšanas operāciju rezultātā bankām ir bijuši ieguvumi. Neņemot vērā priekšrocības, ko bankām rada lielāka likviditāte, kā rezultātā samazinās jaunizlaistu obligāciju ienesīguma likme, jautājums par ilgāka termiņa atbalsta pasākumu ieguvumiem ir atkarīgs no tā, kā bankas izmanto šos līdzekļus. Kā jau tika minēts attiecībā uz iespējamiem ieguvumiem reālajai ekonomikai, nav iespējams izdarīt galīgus secinājumus par šādu līdzekļu lietojumu, jo nav nekādu ticamu hipotētisku scenāriju. Tādēļ nav nosakāms, cik lielā mērā bankas ir izmantojušas centrālo banku sniegtās refinansēšanas operācijas, lai veiktu “tirdzniecību, izmantojot starpību” (t. i., izmantotu lētu finansējumu, kas ir pieejams šo refinansēšanas operāciju rezultātā, lai iegādātos valstu parāda vērtspapīrus ar augstāku ienesīguma likmi).

Tomēr dažus ilgāka termiņa refinansēšanas operāciju ieguvumus var aptuveni aprēķināt attiecībā uz finansējuma starpību, piemēram, salīdzinot atbalsta pasākumu finansējuma izmaksas (piem., 1 % gadā 3 gadu ITRO) ar bankas parāda vērtspapīru ienesīgumu ITRO finansējuma laikā. Tomēr nav iespējams aprēķināt kopējo peļņu no operācijām, kas saistītas ar “tirdzniecību, izmantojot starpību”, jo, kā jau tika minēts, nav iespējams precīzi noteikt to ilgāka termiņa refinansēšanas operāciju sniegto līdzekļu apjomu, kas tika izlietots, lai finansētu “tirdzniecību, izmantojot starpību”. Būtu arī jāatzīmē, ka minētā “tirdzniecība, izmantojot starpību” nenozīmēja, ka šajās operācijās risks nepastāvēja, jo vismaz kādu laiku valstu maksātnespējas varbūtība nebija vienāda ar nulli.

Lai maksimālā apjomā piešķirtu finansējumu konkrētam “izmantojumam” un lai izvairītos no “aizstājamības” problēmas, Ungārijas Centrālā banka un Anglijas Banka ir īstenojušas atbalsta pasākumus, kuru parametri tika individuāli pielāgoti un bija atkarīgi no kredītiestādes kreditēšanas prakses. Konkrētāk, Apvienotās Karalistes “Aizdevumu finansēšanas shēma” tika izstrādāta, lai veicinātu aizdošanu ekonomikas nefinanšu sektoram, savstarpēji sasaistot ilgāka termiņa lētā finansējuma cenu un apjomu ar banku veiktspēju, izsniedzot aizdevumus šim ekonomikas sektoram. Iesaistītās bankas un būvsabiedrības varēja aizņemties līdz pat 5 % no to esošajiem aizdevumu krājumiem ekonomikas nefinanšu sektoram. To varēja papildināt ar aizdevumu neto pieauguma summu atsauces periodā (no 2012. gada jūnija beigām līdz 2013. gada decembra beigām). Turklāt “Aizdevumu finansēšanas shēmas” finansējuma cena mainījās atkarībā no katras saņēmējas bankas neto aizdevumiem (salīdzinājumā ar 2012. gada jūnija beigām), lai mudinātu bankas aizdot ekonomikas nefinanšu sektoram. Attiecībā uz bankām, kuras palielināja savus neto aizdevumus salīdzinājumā ar 2012. gada jūnija beigām, visiem aizņēmumiem no “Aizdevumu finansēšanas shēmas” bija noteikta zemākā pieejamā likme – 25 bāzes punkti gadā. Un otrādi – bankām, kuras samazināja savus aizdevumu krājumus, bija jāmaksā papildu 25 bāzes punkti par katra procentpunkta samazinājumu to aizdevumu apjomā, lielākais, līdz 150 bāzes punktiem. Šī stimulu sistēma, visticamāk, palielinās varbūtību, ka no centrālajām bankām aizņemtie sekmēs aizdevumus ekonomikai kopumā.

Tāpat līdzīgas metodes tiek izmantotas attiecībā uz ECB ceturkšņa MITRO (mērķtiecīgas ilgāka termiņa refinansēšanas operācijas), kas šeit netiek izvērtētas un kas ir pieejamas kopš 2014. gada septembra , savstarpēji saistot aizņēmumu apjomu ar aizdevumu apjomu ekonomikas nefinanšu sektoram . Turpretī divām trīs gadu ITRO – ar fiksētu likmi 1 % apmērā – nebija konkrētu stimulu vai mehānismu, kas savstarpēji saistītu centrālo banku finansējumu ar banku aizdevumiem uzņēmumiem, MVU un mājsaimniecībām privātajā sektorā.

Noslēgums

KPD direktīvas 161. panta 9. punktā Komisija tiek aicināta kopā ar šo ziņojumu par to, kā tiek izmantotas ECBS centrālo banku sniegtās ilgāka termiņa refinansēšanas operācijas un finansējuma atbalsta pasākumi, kas paredzēti kredītiestādēm, un kādi ir ieguvumi no tiem, vajadzības gadījumā iesniegt tiesību akta priekšlikumu, iedarbīgi mazinot iespējamo situāciju, kad bankas oportūnistiski izmanto centrālo banku likviditātes atbalsta pasākumus. Tomēr teorētiskie un praktiskie ierobežojumi, ko rada finansējuma avotu “aizstājamība”, neļauj ticami apzināt, kā bankas izmanto ECBS finansējuma atbalsta pasākumus. Tā rezultātā nav iespējams apzināt un ticami aprēķināt peļņu, kas attiecināma uz kredītiestāžu iespējamu opurtūnistisku rīcību, ko ir veicinājis šāds finansējums. Noslēgumā jāmin, ka nav stabila empīriska pamata, lai šajā jautājumā pamatotu Komisijas tiesību akta priekšlikumu Eiropas Parlamentam un Padomei. Visbeidzot, Komisija pieņem zināšanai un atzinīgi vērtē to, ka jaunākajā ECB mērķtiecīgajā ITRO programmā ir paredzēti stimuli bankām, lai tās piešķirtu aizdevumus nefinanšu privātajam sektoram.