EIROPAS KOMISIJA Briselē, 22.11.2017 COM(2017) 674 final KOMISIJAS UN PADOMES VIENOTĀ NODARBINĀTĪBAS ZIŅOJUMA PROJEKTS,



kas pievienots Komisijas paziņojumam par 2018. gada izaugsmes pētījumu



SATURS PRIEKŠVĀRDS GALVENIE ASPEKTI 1. PĀRSKATS PAR DARBA TIRGUS UN SOCIĀLAJĀM TENDENCĒM UN PROBLĒMĀM EIROPAS SAVIENĪBĀ 1.1. Darba tirgus tendences 1.2. Sociālās tendences 2. SOCIĀLO REZULTĀTU PĀRSKATA ĪSS APSKATS 2.1. Paskaidrojumi par rezultātu pārskatu 2.2. No sociālo rezultātu pārskata iegūtie pierādījumi 3. NODARBINĀTĪBAS UN SOCIĀLĀS JOMAS REFORMAS — DALĪBVALSTU REZULTĀTI UN RĪCĪBA 3.1. 5. pamatnostādne. Palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka 3.1.1. Galvenie rādītāji 3.1.2. Politikas pasākumi 3.2. 6. pamatnostādne. Stiprināt darbaspēka piedāvājumu, prasmes un kompetences 3.2.1. Galvenie rādītāji 3.2.2. Politikas pasākumi 3.3. 7. pamatnostādne. Uzlabot darba tirgu darbību un sociālā dialoga efektivitāti 3.3.1. Galvenie rādītāji

3.3.2. Politikas pasākumi 3.4. Sociālās iekļaušanas veicināšana, nabadzības izskaušana un vienlīdzīgu iespēju sekmēšana 3.4.1. Galvenie rādītāji 3.4.2. Politikas pasākumi PIELIKUMI

PRIEKŠVĀRDS Vienotais nodarbinātības ziņojums (VNZ) ir sagatavots, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 148. pantu. Tas ietilpst rudens dokumentu kopumā, kas ietver arī Gada izaugsmes pētījumu (GIP), ar ko uzsāk Eiropas pusgada ciklu. VNZ ir sniegts gada pārskats par svarīgākajām norisēm nodarbinātības un sociālās situācijas jomā Eiropā, kā arī par dalībvalstu veiktajām reformām saskaņā ar dalībvalstīm adresētajām pamatnostādnēm attiecībā uz nodarbinātības politiku. Pārskats par šīm reformām sniegts atbilstoši minēto pamatnostādņu struktūrai: palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka (5. pamatnostādne), stiprināt darbaspēka piedāvājumu, prasmes un kompetences (6. pamatnostādne), uzlabot darba tirgu darbību (7. pamatnostādne), sekmēt sociālo iekļaušanu, apkarot nabadzību un veicināt vienlīdzīgas iespējas (8. pamatnostādne). Turklāt 2018. gada VNZ tiek uzraudzīti arī dalībvalstu darbības rezultāti attiecībā uz Eiropas sociālo tiesību pīlāru. Šajā pīlārā, kuru 2017. gada 17. novembrī kā starpiestāžu paziņojumu parakstīja Eiropas Parlaments, Padome un Komisija, ir identificēti principi un tiesības trijās jomās: i) vienādas iespējas un darbaspēka tirgus pieejamība; ii) taisnīgi darba apstākļi; iii) sociālā aizsardzība un iekļaušana. Šajās jomās panāktā progresa uzraudzības pamatā jo īpaši ir detalizēta analīze par pīlāram pievienoto sociālo rezultātu pārskatu. VNZ struktūra ir šāda: ievadnodaļā (1. nodaļa) priekšstata iegūšanai ir ziņots par galvenajām darba tirgus un sociālajām tendencēm Eiropas Savienībā. VNZ 2. nodaļā ir izklāstīti galvenie rezultāti, kas iegūti, analizējot sociālo rezultātu pārskatu saistībā ar Eiropas sociālo tiesību pīlāru. VNZ 3. nodaļā ir sniegts detalizēts apraksts pa valstīm par pamatrādītājiem (izmantojot arī sociālo rezultātu pārskata datus) un politiku, ko dalībvalstis īstenojušas, lai izpildītu pamatnostādnes attiecībā uz nodarbinātības politiku.



GALVENIE ASPEKTI No VNZ sniegtās analīzes izriet šādi galvenie aspekti. Līdz ar ekonomikas paplašināšanos, kas tagad norisinās visās dalībvalstīs, notiek arī darba tirgus un sociālās situācijas nepārtraukta uzlabošanās. Vidēji ES pagājušajā gadā ir atzīmēts progress attiecībā uz 11 no 14 rādītājiem, kurus izmanto sociālo rezultātu pārskatā, lai uzraudzītu Eiropas sociālo tiesību pīlāra progresu. No pārējiem trim rādītājiem — divos rezultāti kopumā saglabājās nemainīgi un tikai viena rādītāja (sociālo maksājumu ietekme uz nabadzības mazināšanu) rezultāti nedaudz pasliktinājās, lai gan valstu līmenī tendences bija ļoti atšķirīgas. Kopumā šie pierādījumi liecina, ka triju pīlāra nodaļu kontekstā notiek progress, kuru atbalsta spēcīgā atveseļošanās un nesenie centieni veikt reformas. Tomēr, kā uzsvērts šajā ziņojumā, vairumā dalībvalstu joprojām ir konstatētas problēmas saistībā ar konkrētiem pīlāra principiem. Tās tiks arī padziļināti analizētas Eiropas pusgada valstu ziņojumos. Darbvietu radīšana notika straujāk, un nodarbinātības līmenis turpina pārliecinoši pieaugt. 2017. gada otrajā ceturksnī visā ES bija nodarbināti aptuveni 235,4 miljoni cilvēku (eurozonā — 156 miljoni), un tas ir visu laiku augstākais rādītājs. Nodarbinātība par 1,7 % pārsniedz tās augstāko līmeni pirms krīzes 2008. gadā. Salīdzinot ar zemāko līmeni 2013. gada vidū, ES pašlaik tiek nodarbināts par 11 miljoniem cilvēku vairāk. Saglabājoties pašreizējai attīstībai un, tā kā 2017. gada otrajā ceturksnī nodarbinātības līmenis ir 72,2 %, iespējams, varētu izdoties sasniegt “Eiropa 2020” mērķi — 75 % nodarbinātības līmeni. Galveno darba tirgus rādītāju rezultāti kopumā ir nostiprinājušies. Turpinājās kopš 2013. gada vidus vērojamā tendence — bezdarba līmeņa mazināšanās. 2017. gada augustā šis rādītājs ES samazinājās līdz 7,6 % (eurozonā — 9,1 %) — zemākajam līmenim ES kopš 2008. gada decembra (eurozonā — kopš 2009. gada februāra), un tuvojas tā visu laiku zemākajam līmenim, kas tika reģistrēts 2008. gada martā (6,8 %). Arī jauniešu bezdarbs un ilgstošais bezdarbs turpināja vienmērīgi samazināties. Ekonomiski aktīva darbaspēka līmenis, kas krīzes laikā nekad nesamazinājās, turpina pieaugt gandrīz visās dalībvalstīs. Lai gan rādītāji uzlabojās visās dalībvalstīs, ir vērojamas būtiskas atšķirības. Bezdarba līmenis svārstās no 3,1 % Čehijas Republikā un 3,8 % Vācijā līdz 17,3 % Spānijā un 21,6 % Grieķijā (2017. gada otrais ceturksnis). Nodarbinātības līmenis svārstās no 57,7 % Grieķijā un 62,1 % Itālijā līdz 79,3 % Vācijā un 82 % Zviedrijā (2017. gada otrais ceturksnis). Daudzās dalībvalstīs nodarbinātības līmenim vēl ir jāaug, lai atgūtos no krīzes, kā arī lai sasniegtu valstu mērķus, kas noteikti “Eiropa 2020”. Darbaspēka nepilnīga izmantošana mazinās, bet joprojām ir ievērojama pat valstīs ar zemu bezdarba līmeni. Atgūšanās laikā kopējais darba stundu skaits ir audzis ievērojami lēnāk nekā nodarbinātības līmenis. Būtiski, ka katra strādājošā darba stundu skaits saglabājas stabils — līmenī, kas ir aptuveni par 3 % zemāks nekā pirms krīzes. Turklāt (nebrīvprātīgas) daļslodzes nodarbinātības līmenis joprojām ir augsts, lai gan pilnslodzes nodarbinātības līmenis 2016. gadā ir palielinājies. Lai gan atveseļošanās veicina gan pastāvīgu, gan pagaidu darbvietu radīšanu, to personu īpatsvars, kas ir nodarbinātas uz terminētu līgumu pamata, ES saglabājas stabils (ap 14 %). Tas, ka ir liels terminētu līgumu īpatsvars, savienojumā ar zemiem pārejas uz pastāvīgu darbu rādītājiem liecina, ka vairākās dalībvalstīs pastāv darba tirgus segmentācija. Pašnodarbinātības īpatsvars 2016. gadā pieauga nebūtiski (par 0,3 %); straujāk pieauga to pašnodarbināto skaits, kuriem nav darbinieku. Neraugoties uz uzlabojumiem darba tirgū, algu pieaugums vairumā valstu joprojām ir neliels. Kopumā pieticīgo algu dinamiku var izskaidrot ar to, ka joprojām ir pieejama darba tirgus rezerve, kā arī ar vāju ražīguma pieaugumu un zemām inflācijas gaidām. Turklāt laikposmā no 2014. līdz 2016. gadam reālo algu pieaugums atpalika no ražīguma pieauguma. Šī tendence pastāv ilgstoši: ES laikposmā no 2000. līdz 2016. gadam reālais ražīgums uz vienu nodarbināto pieauga par 14,3 %, savukārt reālā darba samaksa uz vienu darba ņēmēju — par 10,2 %. Vairākas dalībvalstis ir veikušas pasākumus, lai uzlabotu algu noteikšanas sistēmas prognozējamību, iesaistot sociālos partnerus. Tās ir veikušas izmaiņas, lai uzlabotu algu noteikšanas sistēmas spēju reaģēt uz ekonomikas apstākļiem. Šo notikumu attīstību ir ietekmējuši arī minimālās darba algas attīstības procesi. Ir svarīgi, lai algu noteikšanas kārtība būtu paredzama un nodrošinātu atbilstošu dzīves līmeni, respektējot sociālo partneru autonomiju. Jo īpaši minimālā darba alga būtu jākoriģē, izmantojot pārredzamu sistēmu, kuras mērķis būtu divējāds — novērst strādājošo nabadzību, vienlaikus aizsargājot pieeju nodarbinātībai un stimulus meklēt darbu. Šajā sakarā būtiska ir spēja vidējā termiņā reaģēt uz produktivitātes izmaiņām.

Līdz ar darba tirgus augšupeju kopumā ir uzlabojies mājsaimniecību finansiālais stāvoklis. Mājsaimniecību bruto izmantojamie ienākumi turpināja vienmērīgi pieaugt. Tagad tie ir sasnieguši ES 2009. gada maksimālo līmeni. Novēroto pieaugumu visvairāk ietekmēja lielāka skaita darbvietu radīšana un tā rezultātā — darba ienākumu palielināšanās. Uzlabojumi ir vērojami gandrīz visās dalībvalstīs. Tomēr vairākās dalībvalstīs mājsaimniecību bruto izmantojamie ienākumi vēl nav sasnieguši līmeni, kāds bija pirms krīzes. Ņemot vērā demogrāfiskās pārmaiņas, ir obligāti jāpaaugstina dalība darba tirgū, nodarbinātības līmenis un jāuzlabo produktivitāte. Mūsu sabiedrības pastāvīgā novecošanās rada lielāku spiedienu uz jaunākajām paaudzēm — tām pašām, kurām ir arī grūtāk piekļūt stabilām, kvalitatīvām darbvietām, — lai garantētu pietiekamus ienākumus pensiju sistēmu vajadzībām un nodrošinātu to ilgtspēju. Vienlaikus šā iemesla dēļ ir nepieciešams, lai darba mūžs būtu ilgāks, kā arī tiek radīts spiediens uz pensijas ienākumiem nākotnē. Plašākā nozīmē tas var ietekmēt “sabiedrisko līgumu” starp paaudzēm, potenciāli radīt paaudžu plaisu un likt apšaubīt starppaaudžu taisnīgumu. Tādēļ pašlaik ir ļoti svarīgi celt nodarbinātības līmeni, līdzdalību un darba ražīgumu, lai ierobežotu šo ietekmi. Nesenie ieguvumi nodarbinātības ziņā nav sadalījušies vienmērīgi starp dažādām iedzīvotāju grupām. Tas, ka starp mazprasmīgiem un augsti kvalificētiem darbiniekiem nodarbinātības līmeņa ziņā ir liela atšķirība (31 procentpunkts), uzsver nepieciešamību ieguldīt prasmēs, lai varētu labāk reaģēt uz mainīgā darba tirgus vajadzībām. Starp dalībvalstīm saglabājas būtiskas atšķirības attiecībā uz ienākumiem no izglītības un apmācības, un tas parāda, kādus ieguvumus varētu radīt turpmākas reformas. Lai gan jauniešu nodarbinātība uzlabojas, tā ir gandrīz par 4 procentpunktiem zem līmeņa, kāds bija periodā pirms krīzes. Arī migrantu (ārpus ES dzimušo personu) nodarbinātības līmenis ir atjaunojies lēnāk nekā citu grupu gadījumā un vēl nav atgriezies pirmskrīzes līmenī. Turklāt personām ar invaliditāti ir mazāka iespēja tikt nodarbinātām salīdzinājumā ar personām bez invaliditātes, lai gan viņu situācija ir uzlabojusies. Kā pozitīvs aspekts jāmin tas, ka turpina palielināties sieviešu un gados vecāku darba ņēmēju nodarbinātības rādītāji, tomēr abas šīs grupas joprojām sastopas ar būtiskām problēmām. Lai gan tika sasniegts jauns rekords sieviešu nodarbinātības līmeņa ziņā, sievietes joprojām ir nepietiekami pārstāvētas darba tirgū un saskaras ar ievērojamām darba samaksas atšķirībām. Iegūtā izglītības līmeņa ziņā sievietes sasniedz labākus rezultātus nekā vīrieši, tomēr viņu nodarbinātības rādītājs joprojām ir par 11 procentpunktiem zemāks nekā vīriešiem, lai gan nepārtraukti uzlabojas. Arī šis rādītājs ievērojami atšķiras starp ES dalībvalstīm. Īpaši augsta nodarbinātības atšķirība ir mātēm un sievietēm, kurām ir jāveic aprūpes pienākumi. Situāciju sarežģī bremzējoši finansiālie nosacījumi, ar kuriem sievietes saskaras, ienākot darba tirgū vai vēloties strādāt vairāk. ES pastāv izteikta darba samaksas atšķirība starp dzimumiem, lai gan tā mazinās, proti, 2015. gadā darba ņēmēju vīriešu vidējā bruto izpeļņa stundā bija par aptuveni 16 % lielāka nekā darba ņēmēju sieviešu izpeļņa. Šī atšķirība lielākoties pastāv tādēļ, ka sieviešu īpatsvars labi atalgotās nozarēs un profesijās, tostarp vadības un pārraudzības amatos, ir pārāk zems, un tas zināmā mērā atspoguļo diskrimināciju darba tirgū. Vienlaikus ir lielāka iespēja, ka sievietes nestrādā algotu darbu tāpēc, ka viņām ir jārūpējas par apgādājamajiem ģimenes locekļiem vai radiniekiem. Turklāt tas, ka sievietes biežāk strādā nepilnu darba dienu, apvienojumā ar īsāku karjeru, kurā ir bijuši vairāki pārtraukumi, nereti nozīmē arī to, ka viņu pensijas ir zemākas. Tas norāda, ka politikas veidošanā ir jāintegrē vispusīgi darba un privātās dzīves līdzsvarošanas apsvērumi. Dažas dalībvalstis veic papildu pasākumus, lai nodrošinātu pieeju kvalitatīviem bērnu aprūpes un citu veidu aprūpes pakalpojumiem par saprātīgu cenu, lai nodrošinātu atvaļinājumus un elastīgu darbalaika režīmu un lai samazinātu tos esošos faktorus nodokļu un pabalstu sistēmās (jo īpaši otrajiem pelnītājiem), kuri attur no strādāšanas. Šiem pasākumiem kopā ar pretdiskriminācijas prakses ieviešanu ir liela nozīme, lai panāktu vienlīdzīgu attieksmi pret sievietēm. Pateicoties tam, savukārt tiek atbalstīta pieaugoša sociālā mobilitāte, veicinātas vienlīdzīgas iespējas un samazināta nevienlīdzība un nabadzība, tādējādi sniedzot labumu vairākām paaudzēm atbilstoši Sociālā pīlāra mērķiem. Gados vecāki darba ņēmēji arvien ilgāk paliek darba tirgū. Viņu nodarbinātības līmenis pēc krīzes ir paaugstinājies visās to personu vecuma grupās, kas ir vecākas par 55 gadiem (tomēr dalībvalstīs šajā ziņā pastāv lielas atšķirības), un joprojām turpina paaugstināties. Šo tendenci veicina arī pēdējais pensiju reformu vilnis, kura rezultātā vairumā dalībvalstu tika pacelts pensionēšanās vecums, un tas, ka ir pieejami elastīgāki darba režīmi. Tomēr ir ārkārtīgi svarīgi, lai šo procesu papildinātu izstrādāta politika attiecībā uz darba un privātās dzīves pienācīgu līdzsvarošanu un atbalsts vecuma pārvaldībai, tostarp darba vides modernizēšanai. Šajā sakarā dažas valstis veicina ilgāku darba mūžu, ļaujot elastīgāk aiziet pensijā un apvienot pensiju ar ienākumiem no darba. Jauniešu bezdarba un ilgstoša bezdarba mazināšana joprojām ir prioritāte. Jauniešu bezdarba rādītājs, lai gan pakāpeniski sarūk, joprojām ir 17 % (2017. gada 2. ceturksnī), un tā ir būtiska problēma vairākās valstīs. Tas pats attiecas uz to jauniešu īpatsvaru, kuri nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET). Dažās dalībvalstīs joprojām saglabājas ļoti augsts ilgstošā bezdarba rādītājs un gandrīz 50 % no kopējā bezdarbnieku skaita ir ilgstošie bezdarbnieki. Ilgs bezdarbs nozīmē prasmju pasliktināšanos, zemu piesaisti darba tirgum un galu galā — augstu nabadzības un sociālās atstumtības risku. Turklāt pastāv risks, ka cikliskais bezdarbs var kļūt par strukturālu bezdarbu, kas atstāj negatīvas sekas uz potenciālo izaugsmi. Svarīgs dzinējspēks uzlabojumu veikšanai var būt dalībvalstu rīcība, īstenojot Padomes 2016. gada februāra Ieteikumu par ilgtermiņa bezdarba integrāciju, kā arī Garantiju jauniešiem. Lai iedzīvotāji varētu līdzdarbotos un kļūt par aktīviem pilsoņiem un lai tiktu atvieglota ienākšana darba tirgū un pāreja tā iekšienē, ir svarīgi garantēt piekļuvi kvalitatīvai un iekļaujošai izglītībai, kā arī uzlabot ieguldījumus valstu izglītības sistēmās un prasmju attīstībā. Ja progress turpināsies līdzšinējā tempā, Eiropai būs pa spēkam sasniegt 2020. gadam noteiktos mērķus gan attiecībā uz priekšlaicīgu mācību pārtraukšanu, gan terciārās izglītības iegūšanu. Dalībvalstis rīkojas, lai modernizētu savas izglītības sistēmas, jo īpaši ar mērķi novērst priekšlaicīgu mācību pārtraukšanu un risināt problēmu saistībā ar vājām pamatprasmēm, galvenokārt likvidējot nelabvēlīgākā situācijā esošu audzēkņu atšķirību izglītības jomā. Dažos gadījumos tiek ieviesti īpaši pasākumi, lai veicinātu migrantu integrāciju izglītības sistēmā. Augsta prioritāte ir arī augstākās izglītības nozīmes palielināšanai darba tirgū. Atbilstīgi jaunajai Prasmju programmai Eiropai daudzās dalībvalstīs darbu ir sākušas valstu digitālo prasmju un darbvietu koalīcijas, lai veicinātu ieguldījumus digitālo prasmju apguvē. Ar atbalstu, ko bieži vien nodrošina sociālie partneri un citas ieinteresētās personas, dalībvalstis uzlabo profesionālās izglītības un apmācības, māceklības, kā arī ārpus formālās sistēmas iegūto prasmju validēšanas kvalitāti. Labu darba tirgus darbību, kvalitatīvu darbvietu radīšanu, uzņēmējdarbības veicināšanu un lielāku dalību darba tirgū var atbalstīt, pienācīgi apvienojot elastīgumu un drošību — gan darbvietā, gan pārejas laikā. Galvenie mērķi ir šādi: veicināt darbvietu radīšanu uz pastāvīgu līgumu pamata, nodrošinot, ka pagaidu līgums ir starpsolis, nevis strupceļš; atvieglot pāreju citā darbā; ļaut uzņēmējiem izvērst savu darbību. Dalībvalstis veic pasākumus, lai šajā jomā panāktu līdzsvarotu politikas reakciju, jo īpaši padarot skaidrāku un prognozējamāku atlaišanas tiesisko regulējumu, kā arī atzīstot tādu efektīvu sociālās aizsardzības sistēmu nepieciešamību, kas būtu pielāgotas atšķirīgākām vajadzībām un apstākļiem, jo īpaši reaģējot uz jaunām darba formām. Tomēr bezdarbnieka un citu pabalstu un pakalpojumu aptvēruma un atbilstības pakāpe dažādās dalībvalstīs joprojām ir būtiski atšķirīga. Šajā kontekstā šķiet, ka, risinot globalizācijas un digitālo pārmaiņu radītās problēmas, liela nozīme ir efektīvai aktīvajai darba tirgus politikai, kas ļauj viegli pāriet citā darbā. Līdz ar ekonomikas un darba tirgus atveseļošanos 2016. gadā turpināja samazināties to personu skaits, kuras apdraud nabadzības vai sociālās atstumtības risks, un šis rādītājs ir sasniedzis tā 2008. gada līmeni. Samazinājums panākts, pateicoties galvenokārt tam, ka samazinājās mājsaimniecību ar zemu darba intensitāti īpatsvars un materiālās nenodrošinātības rādītāji, savukārt (monetārās) nabadzības riska rādītājs stabilizējās. Lai gan nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu kopējais skaits ir samazinājies, tas joprojām ir ļoti liels — 118 miljoni cilvēku jeb 23,5 % no iedzīvotāju kopskaita 2016. gadā, un šis rādītājs tālu atpaliek no programmā “Eiropa 2020” noteiktā mērķa šajā jomā. Ienākumu nevienlīdzība ES ir nedaudz samazinājusies — pēc šā rādītāja palielināšanās pēckrīzes periodā. 2016. gadā ienākumi, kas ir 20 % turīgāko iedzīvotāju rīcībā, bija aptuveni piecas reizes lielāki nekā 20 % nabadzīgāko iedzīvotāju ienākumi, un starp valstīm pastāvēja būtiskas atšķirības (dažās valstīs pieauga arī nevienlīdzība). No taisnīguma, sociālās iekļaušanas un ilgtspējīgas izaugsmes viedokļa bažas rada tas, ka joprojām saglabājas relatīvi liela ienākumu nevienlīdzība, kas bieži vien ir saistīta ar nevienlīdzīgām iespējām piekļūt izglītībai, mācībām un sociālajai aizsardzībai, kā arī atspoguļo vājus darba tirgus rezultātus. Dalībvalstis turpina modernizēt sociālās aizsardzības sistēmas, uzlabojot pabalstu un pakalpojumu aptvērumu un atbilstību, jo īpaši nestandarta darbiniekiem, kā arī aktīvi veicina dalību darba tirgū. Atbilstīgi Eiropas sociālo tiesību pīlāra principiem dažas dalībvalstis paplašināja atbilstību sociālā nodrošinājuma sistēmām (ieskaitot vecāku atvaļinājumu, bezdarbnieka un slimības pabalstus), attiecinot to uz pašnodarbinātajiem un ārštata darbiniekiem, kas iepriekš netika aptverti. Divās valstīs — Grieķijā un Itālijā — pirmoreiz tika ieviesti valsts mēroga minimālā ienākuma atbalsta pasākumi. Tiek veiktas arī darbības, lai pastiprinātu pabalstu saņēmēju aktivizāciju, piemēram, nosakot, ka dalība aktīvā darba tirgus politikā ir obligāta, un/vai uzlabojot individualizētos pakalpojumus. Šajā sakarā ir svarīgi visiem darbiniekiem, tostarp pašnodarbinātajiem, nodrošināt reālu piekļuvi sociālās aizsardzības shēmām un uzlabot nodarbinātības un sociālo dienestu savstarpējo koordināciju, tostarp izveidojot vienotus kontaktpunktus, lai labāk sasniegtu personas, kam nepieciešama palīdzība, un ar kvalitatīviem pakalpojumiem atbalstītu viņu (atkārtotu) integrāciju darba tirgū. Nodokļu un pabalstu sistēmām ir būtiska nozīme, lai mazinātu nabadzības un nevienlīdzības ietekmi, bet izmērītā sociālo maksājumu (izņemot pensijas) ietekme uz nabadzības risku 2016. gadā joprojām nedaudz samazinājās. Šī notikumu attīstība, kurā vēl nav ņemtas vērā jaunākās reformas sociālās drošības uzlabošanai, slēpj atšķirīgo attīstību valstu līmenī. Jo īpaši tā var atspoguļot izmaiņas pabalstu atbilstībā un aptvērumā, indeksācijas neveikšanu (kopumā augošo ienākumu kontekstā), kā arī izmaiņas mājsaimniecību sastāvā (un citas nabadzības riskam pakļauto personu īpašības). Lai cīnītos ar nevienlīdzību un mazinātu nabadzību, tostarp apturētu tās mantošanu no paaudzes paaudzē, dalībvalstis var veikt papildu pasākumus dažādās jomās, tostarp uzlabot nodokļu un pabalstu sistēmas, veicināt vienlīdzīgas iespējas iegūt izglītību un apmācību, nodrošināt piekļuvi kvalitatīvai veselības aprūpei, kā arī veicināt dzimumu līdztiesību. Prioritārais uzdevums joprojām ir nodrošināt pensiju atbilstību, vienlaikus saglabājot sociālās aizsardzības sistēmu finansiālo ilgtspēju. Jaunākajās reformās bieži ir iekļauti pasākumi, lai uzlabotu pensiju atbilstību, jo īpaši attiecībā uz zemākām pensijām. Vairākas valstis veica pasākumus, lai paaugstinātu minimālās pensijas vai mazinātu nodokļu slogu ienākumiem no zemākajām pensijām. Dažās dalībvalstīs pozitīva loma atbilstības uzlabošanā varētu būt arī papildpensiju un citu veidu pensijas uzkrājumu nostiprināšanai. Demogrāfisko pārmaiņu kontekstā būtu jāizvairās veikt tādas pensiju reformas, kas var novest pie agrākas darba tirgus pamešanas, tādējādi apdraudot pensiju ilgtspēju un atbilstību. Ņemot vērā iepriekš minēto, kā arī to, ka joprojām pastāv atšķirība starp vīriešu un sieviešu pensijām un gados vecākas sievietes ir pakļautas lielākam nabadzības riskam, dažās dalībvalstīs ir ļoti svarīgi veikt pasākumus abu dzimumu pensijas vecuma saskaņošanai. Vienlīdzīga un savlaicīga piekļuve kvalitatīvai veselības un ilgtermiņa aprūpei, kā arī efektīva veselības veicināšana un slimību profilakse ir izsķiroši faktori, lai iedzīvotāji būtu veseli un aktīvi un lai tiktu sasniegta ekonomiskā pārticība. Vairākās dalībvalstīs ir īstenotas veselības aprūpes reformas, lai sekmētu efektīvu primārās veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanu un pieejamību, labas veselības veicināšanas un slimību profilakses iekļaušanu primārajā aprūpē, racionalizētu un uzlabotu specializētās un stacionārās aprūpes ilgtspēju un uzlabotu piekļuvi cenas ziņā pieejamām un rentabli lietotām zālēm saskaņā ar dalībvalstu kompetenci. Dažas dalībvalstis arī īsteno pasākumus, lai uzlabotu ilgtermiņa aprūpes pakalpojumu efektivitāti un kvalitāti. Tam ir jāveicina sociālā iekļaušana un jāsamazina šķēršļi dalībai darba tirgū personām, it sevišķi sievietēm, kas rūpējas par kādu ģimenes locekli. Labi funkcionējošam sociālajam dialogam ir svarīga nozīme, lai panāktu sociālo taisnīgumu un nodrošinātu ekonomikas sniegumu. Sociālajam dialogam ir būtiska nozīme sociālo tiesību stiprināšanā un ilgtspējīgas un iekļaujošas izaugsmes veicināšanā. Sociālo partneru iesaistes līmenis un ietekme saistībā ar attiecīgo reformu izstrādi un īstenošanu ES valstīs ievērojami atšķiras. To galvenokārt ietekmē atšķirīgā prakse un iestāžu sistēma dažādās dalībvalstīs, kā arī sociālo partneru atšķirīgās spējas un ieguldījums. Lai gan nav viena konkrēta modeļa, kas būtu jāizmanto par atskaites punktu, ir svarīgi, lai sociālie partneri aktīvi iesaistītos visos politikas veidošanas un īstenošanas posmos, kā to nosaka Eiropas sociālo tiesību pīlārs.

1. PĀRSKATS PAR DARBA TIRGUS UN SOCIĀLAJĀM TENDENCĒM UN PROBLĒMĀM EIROPAS SAVIENĪBĀ Šajā iedaļā sniegts pārskats par tendencēm un problēmām darba tirgū un sociālajā jomā Eiropas Savienībā, sniedzot detalizētu analītisku pārskatu par galvenajām nodarbinātības un sociālās politikas jomām.

1.1. Darba tirgus tendences Eiropas Savienības darba tirgus apstākļi 2016. gadā un 2017. gada pirmajā pusē ievērojami uzlabojās, un tika panākts būtisks progress virzībā uz stratēģijā “Eiropa 2020” noteikto mērķa nodarbinātības līmeni. 2016. gadā tika uzrādīts straujākais nodarbinātības līmeņa (vecuma grupā no 20 līdz 64 gadiem) pieaugums pēc krīzes, proti, par 1 procentpunktu — līdz 71,1 %. 2017. gada pirmajā pusē šis rādītājs turpināja kāpt un 2017. gada otrajā ceturksnī sasniedza 72,2 % — visu laiku augstāko reģistrēto rādītāju ES. Tajā pašā laikā nodarbināto personu skaits 2017. gada otrajā ceturksnī sasniedza 235,4 miljonus, un tas ir par 3,5 miljoniem darbvietu vairāk nekā pirms gada. Ja nodarbinātības līmenis turpinās pieaugt pašreizējā tempā, kopumā varētu sasniegt stratēģijā “Eiropa 2020” noteikto nodarbinātības mērķi — 75 %. Stāvoklis būtiski uzlabojās arī eurozonā, kur nodarbinātības līmenis 2017. gada otrajā ceturksnī sasniedza savu augstāko līmeni — 70,9 %. Nodarbinātības atveseļošanos atbalsta vienmērīga izaugsme attiecībā uz dalību darba tirgū, jo ekonomiski aktīvā darbaspēka rādītājs (vecuma grupā no 15 līdz 64 gadiem) 2017. gada otrajā ceturksnī ir sasniedzis rekordaugstu līmeni — 73,4 % (eurozonā — 73 %). Pastāvīgais nodarbinātības pieaugums izpaudās nepārtrauktā bezdarba līmeņa samazinājumā (vecuma grupā no 15 līdz 74 gadiem), kas 2017. gada otrajā ceturksnī sasniedza 7,7 % (eurozonā — 9,2 %), lēnām tuvojoties pirmskrīzes līmenim. Tas ir vēl jo pozitīvāk tāpēc, ka lielāks skaits cilvēku, kuri iepriekš bija neaktīvi, iesaistījās darba tirgū un palielināja darbaspēka apjomu (tostarp darba meklētāju skaitu). Jauniešu bezdarbs un ilgstošs bezdarbs ir strauji samazinājies. Lai gan jauniešu bezdarba līmenis joprojām ir augsts (jo īpaši dažās dalībvalstīs), tas gada laikā ir samazinājies par nepilniem 2 procentpunktiem — līdz 17 % 2017. gada otrajā ceturksnī (eurozonā — 19,1 %). Tagad tas ir par aptuveni 7 procentpunktiem zemāks nekā maksimālais rādītājs — 23,9 %, kas tika konstatēts 2013. gada pirmajā ceturksnī. Attiecībā uz ilgstoša bezdarba rādītāju (t. i., to personu daļu no visiem ekonomiski aktīvajiem iedzīvotājiem, kuras ir bez darba vairāk nekā 12 mēnešus) tika novērota līdzīga tendence, proti, tas gada laikā samazinājās par 0,6 procentpunktiem līdz 3,4 % 2017. gada otrajā ceturksnī (eurozonā — 4,7 %). Ilgstoša bezdarba īpatsvars kopējā bezdarba rādītājā arī samazinās, bet joprojām ir augsts — 45,6 % (eurozonā — 49,7 %) un dažās dalībvalstīs pārsniedz 50 %. Turklāt ļoti ilgstoša bezdarba rādītājs (t. i., attiecībā uz personām, kas ir bez darba vairāk nekā 24 mēnešus) samazinās tikai lēnām, un tas palielina risku, ka šī tendence nostiprināsies. Avots: Eurostat, darbaspēka apsekojums (DSA). Nodarbinātības atveseļošanās un bezdarba līmeņa samazināšanās ir notikusi pārsteidzoši lielā apmērā, ņemot vērā to, ka IKP izaugsme ir bijusi stabila, bet vidēja. Šī tendence pēdējos divos gados ir skaidri izpaudusies gan ES, gan eurozonā. Tomēr tas, ka darba stundu skaits uz vienu nodarbināto ir audzis lēni, liecina, ka darba tirgū vēl pastāv zināmas rezerves, jo tas joprojām ir aptuveni 3 % zem pirmskrīzes līmeņa ES (2. attēls) un aptuveni 4 % eurozonā. Šādu attīstību ir veicinājis daļējas slodzes darba pieaugums un mazākā mērā — pilnslodzes darbinieku darba stundu skaita samazinājums. Tomēr 2016. gadā pilnslodzes nodarbinātība pieauga straujāk nekā daļslodzes nodarbinātība (kā parādīts tālāk šajā nodaļā). Avots: Eurostat, valstu pārskati (EMPL ĢD aprēķini). Nodarbinātības līmeņa straujākā izaugsme bijusi gados vecāku darba ņēmēju vidū. Kā parādīts 3. attēlā, lielākais ES nodarbinātības rādītāja pieaugums (par 4,6 % 2016. gadā) tika reģistrēts gados vecāku darba ņēmēju vidū (vecumā no 55 līdz 64 gadiem). Tas atbilst nepārtraukti augošajam nodarbinātības līmenim šajā grupā pēckrīzes periodā — no 45,5 % 2008. gadā līdz 55,3 % 2016. gadā — un attiecīgajam ekonomiski aktīva darbaspēka līmeņa pieaugumam (līdz 59,1 % 2016. gadā). Šī tendence atspoguļo valstu pensiju sistēmu reformas, kas tiek pašlaik veiktas ar mērķi uzlabot to ilgtspēju un palielināt darbaspēka pieejamību demogrāfisko pārmaiņu kontekstā (tostarp saistībā ar paredzamā mūža ilguma palielināšanos). Tāpat kā 2015. gadā nodarbinātības pieaugums jauniešu (vecumā no 15–24 gadiem) un pamatvecuma darba ņēmēju (vecumā no 25 līdz 54 gadiem) vidū bija salīdzinoši lēnāks, tomēr pirmajā minētajā grupā izmaiņas bija straujākas (1,3 % pret 0,8 %). Ņemot vērā ekonomiski aktīvā darbaspēka stabilo līmeni (gan 2015., gan 2016. gadā — 41,5 %), nepārtraukta jauniešu darbvietu radīšana ir veicinājusi jauniešu bezdarba samazināšanos. Tāpat kā 2015. gadā, starp dzimumiem nodarbinātības pieaugums bija salīdzināms. Gan vīriešu, gan sieviešu nodarbinātība 2016. gadā pieauga par 1,4 %. Tas nozīmē, ka, lai gan abu grupu nodarbinātības līmenis pieauga (par 1 procentpunktu attiecīgi līdz 76,9 % un 65,3 %), dzimumu atšķirība nodarbinātībā saglabājās nemainīga. Lai gan pieaug visu izglītības līmeņu ieguvēju nodarbinātības līmenis, visvairāk tas pieauga labāk izglītoto darbinieku vidū. Nodarbināto personu ar augstāko izglītību skaits 2016. gadā pieauga par 3,1 % (vecuma grupā no 25 līdz 64 gadiem). Vidēji prasmīgiem (t. i., ar vidusskolas izglītību) un mazprasmīgiem (ar zemākā līmeņa vidējo izglītību vai zemāka līmeņa izglītību) darba ņēmējiem pieaugums bija relatīvi mazāks — attiecīgi 0,4 % un 0,9 % . Šā ziņojuma turpmākajās nodaļās ir sīki izklāstītas tendences pa dalībvalstīm.

Avots: Eurostat, DSA. Atveseļošanās palielina kā pastāvīgo, tā pagaidu darbvietu skaitu, un arvien vairāk tiek noteikts pilnslodzes darba režīms. Absolūtos skaitļos to darbinieku skaita pieaugums, kuri strādā uz pastāvīgu līgumu pamata, 2016. gadā pārsniedza uz pagaidu līgumu pamata strādājošo darbinieku skaita pieaugumu (2,7 miljoni pret 0,6 miljoniem), lai gan procentuāli šis pieaugums bija lielāks otrajā minētajā grupā. Pagaidu darbinieku īpatsvars attiecībā pret darbinieku kopējo skaitu saglabājās stabils — 14,2 % (sīkāka informācija sniegta 3.3.1. nodaļā). Pašnodarbinātība 2016. gadā pieauga nebūtiski (par 0,3 %), turklāt straujāk pieauga to pašnodarbināto skaits, kuriem nav darbinieku (sīkāka informācija sniegta 3.1.1. nodaļā). Kā jau minēts iepriekš šajā nodaļā, kopš krīzes iestāšanās daļstrādnieku skaits ir būtiski palielinājies (par aptuveni 11 %, salīdzinot ar 2008. gadu), savukārt pilnslodzes nodarbinātība ir samazinājusies (par 2 %). Tomēr šī tendence, iespējams, varētu mainīties, jo 2016. gadā proporcionāli tika izveidotas vairāk pilna laika nekā daļslodzes darbvietas (kopš 2008. gada tā bija noticis tikai vienreiz — 2014. gadā). Turklāt nebrīvprātīgas daļslodzes nodarbinātības īpatsvars 2016. gadā ir samazinājies — no 29,1 % uz 27,7 %. Atbilstīgi pēdējo gadu tendencei visvairāk darbvietu tika radīts pakalpojumu nozarē (+1,7 %). Labi izaugsmes rādītāji bija vērojami arī rūpniecības un būvniecības nozarē (abās +1 %). Būvniecības nozarē nodarbinātības izaugsme pirmoreiz kopš 2008. gada bija pozitīva, tomēr, salīdzinot ar minēto gadu, šajā nozarē nodarbināto personu joprojām ir par 18 % mazāk. Lauksaimniecībā nodarbināto personu skaits atbilstīgi ilgstošai tendencei turpināja samazināties — par 4 % 2016. gadā. 1.2. Sociālās tendences Labāki darba tirgus apstākļi kopumā ir uzlabojuši arī mājsaimniecību finansiālo stāvokli. Mājsaimniecību reālais bruto izmantojamais ienākums (GDHI), ar ko mēra mājsaimniecību tirgus ienākumus, kurus koriģē atbilstīgi nodokļiem un sociālajiem maksājumiem, 2016. gadā palielinājās jau trešo gadu pēc kārtas un ir sasniedzis tā iepriekšējo labāko rezultātu, kas tika konstatēts 2009. gadā. Dati pa ceturkšņiem liecina, ka 2016. gadā ir bijis stabils pieaugums par aptuveni 2 % gadā. Izaugsme turpinājās arī 2017. gada pirmajā ceturksnī, lai gan lēnāk. Neseno izaugsmi ir virzījuši augstāki ienākumi no darba, jo strauji pieaug pašnodarbināto personu un jo īpaši darbinieku atalgojums. Tas galvenokārt atspoguļo augstāku nodarbinātības līmeni, kā arī mazākā mērā — algu pieaugumu. Arī sociālo pabalstu paaugstināšana palielināja mājsaimniecību izmantojamo ienākumu, bet to ieguldījums kopējā GDHI palielināšanā 2016. gada otrajā pusē ir samazinājies. Īpašuma ienākumu un citu ienākumu devums pēdējos gados ir saglabājies stabils, taču augstākas sociālās iemaksas un nodokļi ir negatīvi ietekmējuši GDHI palielināšanos. Pateicoties tam, ka uzlabojās stāvoklis attiecībā uz mājsaimniecību ienākumiem, ir samazinājies nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu skaits (AROPE). Šā rādītāja rezultāti turpināja uzlaboties ceturto gadu pēc kārtas, un 2016. gadā AROPE personu skaits samazinājās līdz 23,5 % (no 23,8 % gadu iepriekš) — šā rādītāja rezultāts tuvojas tā zemākajam līmenim — 23,3 % 2009. gadā. Tomēr vēl joprojām nav panākts pietiekams progress virzībā uz stratēģijas “Eiropa 2020” pamatmērķi, proti, salīdzinot ar 2008. gadu, vismaz 20 miljoniem cilvēku palīdzēt izkļūt no nabadzības. 2016. gadā nabadzības vai sociālās atstumtības riskam bija pakļauti aptuveni 118 miljoni cilvēku, t. i., par aptuveni 700 000 personu vairāk nekā 2008. gadā. Šis risks bija biežāk vērojams attiecībā uz noteiktām grupām: bērniem (vecumā no 0 līdz 17 gadiem, 26,4 %), jauniešiem (vecumā no 18 līdz 24 gadiem, 30,5 %), kā arī personām, kas nav ieguvušas augstāku izglītību kā zemākā līmeņa vidējā izglītība (34,9 %), un personām ar invaliditāti (vecāki par 16 gadiem – 29,9 %).. 2016. gadā divas trešdaļas bezdarbnieku bija pakļauti arī nabadzības vai sociālās atstumtības riskam. Ārpus ES dzimušas personas parasti ir pakļautas augstākam nabadzības vai sociālās atstumtības riskam (2015. gadā — 39,1 %). Un pretēji, gados vecāki cilvēki (vismaz 65 gadus veci) joprojām ir relatīvi labāk aizsargāti (stāvoklis gan ir nedaudz pasliktinājies, jo minētā rādītāja vērtība ir palielinājusies no 17,4 % 2015. gadā līdz 18,3 % 2016. gadā). Avots: Eurostat, statistika attiecībā uz ienākumiem un dzīves apstākļiem (SILC). Piezīme: šajā grafikā ES-27 atbilst ES valstu kopumam, izņemot Horvātiju, par ko dati pieejami tikai no 2010. gada. Izvērtējot AROPE apakškomponentus, redzams, ka svarīgākā problēma joprojām ir monetārā nabadzība. Nabadzības riskam pakļauto personu skaits (AROP) pieauga vairākus gadus pēc krīzes, to noteica vājais ekonomikas un darba tirgus stāvoklis līdz 2014. gada vidum, maksimālais skaits — 87 miljoni — tika konstatēts 2016. gadā. Taču nabadzības riskam pakļauto personu skaits kā daļa no kopējā iedzīvotāju skaita 2015. un 2016. gadā ir stabilizējies (abos gados — 17,3 %), pateicoties atveseļošanās procesiem un tam, ka uzlabojas darba tirgus apstākļi. Tomēr tas joprojām pārsniedz pirmskrīzes līmeni — 16,4 % (2009. gadā). Ātrās aplēses par 2016. ienākumu gūšanas gadu liecina, ka monetārās nabadzības stabilizācijas process vairumā dalībvalstu ir turpinājies. To personu skaits, kas cieš no smagas materiālas nenodrošinātības (SMN), kopš 2013. gada samazinās un 2016. gadā sasniedza visu laiku zemāko reģistrēto līmeni (37,8 miljoni). Šis skaitlis atbilst 7,5 % no ES iedzīvotāju kopskaita (2015. gadā — 8,1 %). Šā rādītāja samazināšanās, kas atspoguļo absolūtās nabadzības samazināšanos, ir galvenais dzinējspēks, kas nosaka to, ka samazinās arī nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu skaits. Pateicoties tam, ka ir uzlabojies darba tirgus stāvoklis, ir samazinājies to personu īpatsvars, kas dzīvo (daļējās) bezdarbnieku mājsaimniecībās. Šis īpatsvars 2016. gadā bija 10,4 % (38,8 miljoni cilvēku), un tas ir mazāk nekā maksimālais rezultāts — 11,2 % (2014. gadā). Tomēr ilgtermiņā tas joprojām saglabājas augstāks nekā 2008. gadā (9,2 %). Strādājošo nabadzības riskam joprojām (kopš krīzes sākuma) ir tendence palielināties, un 2016. gadā tas skāra 9,6 % no darbspējīgā vecuma iedzīvotājiem. Šī vērtība joprojām ir augstāka par šā rādītāja zemāko līmeni — 8,3 % (2010. gadā) — un atbilst vairāk nekā 32 miljoniem strādājošo, kas ir pakļauti nabadzības riskam. Lai gan nodarbinātībai ir liela nozīme nabadzības riska mazināšanā, ar to vien ne vienmēr pietiek, lai cilvēki varētu izkļūt no nabadzības. Turpmākos šā rādītāja rezultātus var ietekmēt nestandarta nodarbinātības formu izplatīšanās un nodarbinātības polarizācija. Ienākumu nevienlīdzība 2016. gadā sāka lēnām samazināties pēc šā rādītāja palielināšanās pēckrīzes posmā. Ienākumu kvintiļu attiecības rādītājs (t. i., attiecība starp kopējiem ienākumiem, kurus saņem 20 % iedzīvotāju ar visaugstākajiem ienākumiem, un tiem, kurus saņem 20 % iedzīvotāju ar viszemākajiem ienākumiem) nedaudz samazinājās — no 5,2 (2015. gadā) uz 5,1 (2016. gadā), pēc tam, kad tas bija palielinājies no 4,9 (2009. gadā). Šī nelielā attīstība atspoguļo to, ka ir uzlabojušies ekonomiskie un darba tirgus apstākļi. Tomēr vidējais ES ienākumu nevienādības rādītājs slēpj ievērojamas atšķirības starp valstīm (sk. 3.4. nodaļu).





2. SOCIĀLO REZULTĀTU PĀRSKATA ĪSS APSKATS Eiropas sociālo tiesību pīlārā, kuru Eiropas Parlaments, Padome un Komisija 2017. gada 17. novembrī parakstīja kā starpiestāžu paziņojumu, ir noteikti vairāki svarīgi principi un tiesības, lai atbalstītu taisnīgus un labi darbojošos darba tirgus un sociālās drošības sistēmas. Tas tiek veidots kā virzienrādītājs atjaunotajā dalībvalstu savstarpējās konverģences procesā, virzībā uz labākiem darba un dzīves apstākļiem. Eiropas sociālo tiesību pīlāru papildina jauns sociālo rezultātu pārskats, kas palīdzēs uzraudzīt darbības rezultātus un sekos tendencēm dalībvalstīs. Šis VNZ izdevums iepazīstina ar rezultātiem no sociālo rezultātu pārskata, ar kuru tiek aizvietots 2013. gadā pieņemtais rezultātu pārskats par rādītājiem nodarbinātības un sociālajā jomā. Jaunajā rezultātu pārskatā ir sniegti vairāki pamatrādītāji, ar kuriem izvērtē dalībvalstu darbības rezultātus nodarbinātības un sociālajā jomā atbilstīgi trim plašām dimensijām, kas noteiktas minētā pīlāra kontekstā: i) vienādas iespējas un darbaspēka tirgus pieejamība, ii) dinamiski darbaspēka tirgi un taisnīgi darba apstākļi, iii) publiskā sektora atbalsts / sociālā aizsardzība un iekļaušana. Šī analīze ir dota 3. nodaļā izklāstītās plašākās reformas kontekstā. 2.1. Paskaidrojumi par rezultātu pārskatu Sociālo rezultātu pārskats būs centralizēts instruments, ar ko uzrauga konverģenci virzībā uz labākiem darba un dzīves apstākļiem. Tas īpaši ietver šādus 14 pamatrādītājus, ar kuriem izvērtē nodarbinātības un sociālās tendences kopumā: -vienādas iespējas un darbaspēka tirgus pieejamība: 1.izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušo daļa (18–24 gadu vecumā); 2.dzimumu atšķirība nodarbinātības līmenī (20–64 gadu vecumā); 3.ienākumu nevienlīdzība, mērīta kā kvintiļu attiecības rādītājs — S80/S20; 4.nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu skaits (AROPE); 5.jaunieši, kas nemācās, nestrādā un neapgūst arodu (NEET rādītājs) (15–24 gadu vecumā); -dinamiski darbaspēka tirgi un taisnīgi darba apstākļi: 6.nodarbinātības līmenis (20–64 gadu vecumā); 7.bezdarba līmenis (15–74 gadu vecumā); 8.aktīvas darbaspēka tirgus politikas dalībnieki no 100 cilvēkiem, kas grib strādāt; 9.mājsaimniecību rīcībā esošie bruto ienākumi reālā izteiksmē uz vienu cilvēku; 10.atlīdzība darbiniekiem par darba stundu, euro; -publiskā sektora atbalsts / sociālā aizsardzība un iekļaušana: 11.sociālo maksājumu (izņemot pensijas) ietekme uz nabadzības mazināšanos;

12.bērni pirms 3 gadu vecuma formālajā aprūpē; 13.respondentu nosauktās neapmierinātās medicīniskās vajadzības; 14.daļa no iedzīvotājiem ar vispārīgajām digitālajām pamata vai augstākām prasmēm. Par vienoto metodiku, kas izmantota rezultātu pārskata analīzei, ir vienojušās Nodarbinātības komiteja un Sociālās aizsardzības komiteja (sīkāk sk. 3. pielikumu). Ar šo metodiku izvērtē stāvokli un notikumu attīstību dalībvalstīs, aplūkojot katra sociālo rezultātu pārskatā iekļautā pamatrādītāja līmeņus un izmaiņas gada laikā. Līmeņi un izmaiņas ir iedalīti pēc to attāluma no attiecīgajiem (nesvērtajiem) ES vidējiem rādītājiem. Pēc tam dalībvalstu rezultātus attiecībā uz līmeņiem un izmaiņām apvieno tā (izmantojot iepriekš definētu matrici), lai katra dalībvalsts tiktu iekļauta vienā no septiņām kategorijām (“labākais sniegums”, “virs vidējā”, “labs sniegums, bet jānovēro”, “vidējs/neitrāls”, “vājš, bet uzlabojas”, “jānovēro” un “kritisks stāvoklis”). Pamatojoties uz minēto, 1. tabulā dots rezultātu pārskata rādījumu kopsavilkums atbilstīgi jaunākajiem datiem par katru rādītāju. Tiek garantēts, ka tabula ir izskatīta rūpīgi, nevis automātiski. Šai nolūkā 3. nodaļā ir sīki analizēti minētie 14 rādītāji, tostarp ilgtermiņa tendences un papildu rādītāji, ja nepieciešams. Turklāt gaidāmajos valstu ziņojumos tiks sniegta padziļināta visu “kritisko stāvokļu” analīze un papildu sociālekonomiskā informācija, lai labāk varētu izvērtēt katrai valstij raksturīgās problēmas Eiropas pusgada kontekstā. Attiecīgā gadījumā tas būs analītiskais pamats Komisijas turpmākajiem priekšlikumiem attiecībā uz konkrētām valstīm adresētajiem ieteikumiem. 2.2. No sociālo rezultātu pārskata iegūtie pierādījumi Ir jārīkojas, lai panāktu “sabiedrības progresa” konverģenci dimensijās, kas identificētas sociālajā pīlārā. Pamatrādītāju analīze liecina, ka 17 dalībvalstīs vismaz vienā jomā ir vērojams “kritisks stāvoklis”. Turklāt 14 izvērtētajās jomās ir konstatēti 50 “kritiski stāvokļi”, kas atbilst gandrīz 13 % no visiem izvērtējumiem. Trīs problemātiskākie vērtējumi — “kritisks stāvoklis”, “jānovēro” un “vājš, bet uzlabojas” — kopumā ir sastopami 129 reizes, t. i., aptuveni katrā trešajā izvērtējumā. No trim plašajām dimensijām, kas aptvertas rezultātu pārskatā, problemātiskas atzīmes visbiežāk parādās “publiskā sektora atbalsta / sociālās aizsardzības un iekļaušanas” jomā, kur katram rādītājam atbilst vidēji 11,8 šādi gadījumi (no tiem — 4,5 “kritiski stāvokļi”). Vissarežģītākā situācija ir attiecībā uz sociālo maksājumu ietekmi uz nabadzības mazināšanu — šajā jomā rādītāji ir satraucoši 13 dalībvalstīs (5 no tām atrodas vājākajā kategorijā). Minētajai jomai seko aspekti “vienādas iespējas un darbaspēka tirgus pieejamība” un “dinamiski darba tirgi un taisnīgi darba apstākļi”; attiecībā uz katru no tiem vidēji ir atzīmēti aptuveni 9 un 8,8 gadījumi (attiecīgi 4 un 3 “kritiski stāvokļi”). Pirmajā minētajā jomā visbiežāk kā problemātisks ir atzīmēts rādītājs dzimumu atšķirība nodarbinātībā (10 reizes). Pēdējā minētajā jomā visvairāk problēmu konstatēts rādītājā “atlīdzība darbiniekiem par darba stundu” (13 problēmas). Rezultātu pārskats atspoguļo to, ka darba tirgus un sociālā situācija ES kopumā uzlabojas. Pēdējā gadā, par kuru ir pieejami dati (t. i., 2016. vai 2015. gadā atkarībā no datu pieejamības), vidēji ES tika konstatēti uzlabojumi attiecībā uz 11 pamatrādītājiem no 14, un tas apstiprina, ka darba tirgi un sociālā situācija nepārtraukti uzlabojas līdz ar ekonomikas atveseļošanos. Jo īpaši attiecībā uz bezdarba līmeni 11 dalībvalstis tagad var atzīt par labāko rezultātu guvējām vai arī to sniegums ir virs vidējā, un tikai vienā valstī stāvoklis ir kritisks. Kā labāko rezultātu uzrādītājas vai “virs vidējā” ir atzīmētas arī 12 dalībvalstis attiecībā uz nodarbinātības līmeni un 12 dalībvalstis — attiecībā uz nabadzības vai sociālās atstumtības riskam pakļauto personu īpatsvaru. Tomēr divi rādītāji (dzimumu atšķirība nodarbinātībā un atalgojums darba ņēmējiem par darba stundu) kopumā nemainījās, bet viens rādītājs (sociālo maksājumu ietekme uz nabadzības mazināšanu) nedaudz pasliktinājās. Attiecībā uz situāciju dalībvalstīs joprojām ir vērojama plaša rezultātu izkliede, un problēmu smagums dažādās dalībvalstīs ir ļoti atšķirīgs. Daudzās dalībvalstīs, izņemot Dāniju, Vāciju, Franciju, Nīderlandi, Zviedriju un Apvienoto Karalisti, ir atzīmēta vismaz viena problēma attiecībā uz pamatrādītājiem. Grieķijā, Rumānijā, Itālijā un Bulgārijā “kritisks”, “jānovēro” vai “vājš, bet uzlabojas” stāvoklis ir konstatēts 10 vai vairāk rādītājiem. Šajā grupā pārliecinoši lielākais “kritisko stāvokļu” (t. i., rādītāju, kas ir daudz sliktāki par vidējiem un vai nu neuzlabojas pietiekami strauji, vai turpina pasliktināties) skaits ir Grieķijā un Rumānijā. Grieķijas gadījumā kritisks stāvoklis ir vērojams visās trijās jomās (tomēr labs rezultāts ir reģistrēts attiecībā uz izglītības priekšlaicīgas pamešanas rādītājiem). Rumānijā tas galvenokārt attiecas uz jomām “vienādas iespējas un darba tirgus pieejamība” un “publiskā sektora atbalsts / sociālā aizsardzība un iekļaušana”. Kopējā problēmu skaita ziņā minētajām valstīm seko Kipra (9 problēmas), Spānija un Horvātija (katrai pa 8 problēmām), Latvija, Lietuva un Portugāle (katrai pa 7 problēmām). Turpretī Dānija ir sasniegusi “labākos rezultātus” vai rezultātus “virs vidējā” visos 14 pamatrādītājos; tai seko Zviedrija (12 rādītājos), Austrija (10 rādītājos) un Nīderlande (9 rādītājos). No vienādu iespēju un darbaspēka tirgus pieejamības viedokļa stāvoklis ES pēdējā gada laikā ir uzlabojies attiecībā uz izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušajām personām, nabadzības un sociālās atstumtības risku un NEET. Taču tas kopumā saglabājās stabils attiecībā uz dzimumu atšķirību nodarbinātībā un ienākumu nevienlīdzību (mērot pēc ienākumu kvintiļu attiecības rādītāja). Vērtējot atsevišķi pa rādītājiem: ·Spānija, Malta, Portugāle un Rumānija atrodas kritiskā stāvoklī attiecībā uz izglītību un apmācību priekšlaicīgi pametušajām personām, salīdzinot ar Horvātiju, Lietuvu un Slovēniju, kuru rezultāti ir vislabākie; ·Grieķijas, Itālijas, Maltas un Rumānijas rezultāti attiecībā uz dzimumu atšķirību nodarbinātībā ir kritiski, savukārt Latvija, Lietuva un Zviedrija ir uzrādījušas labākos rezultātus; ·Bulgārijā, Grieķijā, Spānijā un Lietuvā ir kritisks stāvoklis ienākumu nevienlīdzības jomā, savukārt labi rezultāti ir Čehijas Republikai, Slovēnijai, Slovākijai un Somijai; ·nabadzības vai sociālās atstumtības riska ziņā kritisks stāvoklis ir Bulgārijā, Grieķijā un Rumānijā, salīdzinot ar Čehijas Republiku, Dāniju, Nīderlandi un Somiju kā labāko rezultātu uzrādītājām; ·stāvoklis NEET jomā ir kritisks Bulgārijā, Grieķijā, Horvātijā, Kiprā un Rumānijā, savukārt vislabākie rezultāti ir sasniegti Dānijā, Luksemburgā, Nīderlandē un Zviedrijā. Aplūkojot dinamiskos darba tirgus un taisnīgos darba apstākļus ES, stāvoklis pēdējā gada laikā ir uzlabojies attiecībā uz nodarbinātības un bezdarba līmeņiem, dalību aktīvajā darba tirgus politikā (ALMP) un mājsaimniecību bruto izmantojamā ienākuma (GDHI) uz vienu iedzīvotāju izaugsmi, bet darba samaksa uz vienu darba ņēmēju kopumā saglabājās stabila. Vērtējot atsevišķi pa rādītājiem: ·Grieķijā, Horvātijā un Itālijā joprojām ir kritisks stāvoklis attiecībā uz nodarbinātības līmeni, turpretī labākos rezultātus šajā ziņā uzrāda Dānija, Vācija, Nīderlande, Zviedrija un Apvienotā Karaliste; ·Grieķija uzrāda kritiskus rezultātus bezdarba līmeņa ziņā, savukārt Čehijas Republikas un Vācijas rezultāti ir vislabākie;

·Bulgārijā, Igaunijā, Horvātijā, Rumānijā un Slovēnijā ir kritisks stāvoklis attiecībā uz dalību aktīvajā darba tirgus politikā, salīdzinot ar Beļģijas, Dānijas, Francijas, Ungārijas un Zviedrijas rezultātiem; ·GDHI uz vienu personu izaugsme Grieķijā un Kiprā ir kritiskā stāvoklī, savukārt Polijas un Rumānijas rezultāti ir vislabākie; ·Bulgārijā, Ungārijā un Polijā ir kritisks stāvoklis attiecībā uz darba samaksu uz vienu darba ņēmēju, turpretī Beļģija, Dānija, Francija, Luksemburga un Nīderlande ir sasniegušas vislabākos rezultātus. Aplūkojot publiskā sektora atbalstu un sociālo aizsardzību un iekļaušanu, stāvoklis iepriekšējā gada laikā ir uzlabojies attiecībā uz bērnu aprūpes pieejamību, respondentu nosauktajām neapmierinātajām medicīniskajām vajadzībām un digitālajām prasmēm, bet pasliktinājies attiecībā uz sociālo maksājumu ietekmi uz nabadzības mazināšanu. Vērtējot atsevišķi pa rādītājiem: ·Bulgārijā, Grieķijā, Itālijā, Lietuvā un Rumānijā joprojām ir kritisks stāvoklis attiecībā uz šo valstu sociālo maksājumu spēju mazināt nabadzību. Salīdzinājumam — vislabākie rezultāti ir Dānijā, Austrijā, Somijā un Zviedrijā; ·Čehijas Republikas, Polijas un Slovākijas rezultāti formālās bērnu aprūpes pieejamības jomā ir kritiski, salīdzinot ar Beļģiju, Dāniju, Luksemburgu, Portugāli un Zviedriju, kas ir sasniegušas labākos rezultātus; ·Igaunijā, Grieķijā, Itālijā, Polijā un Rumānijā ir kritisks stāvoklis attiecībā uz respondentu nosauktajām neapmierinātajām medicīniskajām vajadzībām (izmantojot šo metodiku, netika identificētas valstis, kas sasniegušas “labākos rezultātus”); ·Bulgārijā un Rumānijā ir kritisks stāvoklis digitālo prasmju līmeņa ziņā, savukārt vislabākos rezultātus ir sasniegusi Dānija, Luksemburga, Nīderlande un Somija. 1. tabula. Sociālo rezultātu pārskata pamatrādītāju kopsavilkums Piezīme: par Apvienoto Karalisti, Grieķiju, Itāliju un Maltu 2017. gada 31. oktobrī nav pieejami dati attiecībā uz dalību aktīva darba tirgus politikā (Luksemburgas dati nav ziņoti datu verifikācijas problēmas dēļ); dati par GDHI uz vienu iedzīvotāju pieaugumu nav pieejami par Horvātiju, Luksemburgu un Maltu; par Īriju nav pieejami dati par ienākumu kvintiļu attiecības rādītāju, uz nabadzības sliekšņa esošo vai sociāli atstumto skaitu, kā arī par sociālo maksājumu ietekmi uz nabadzības mazināšanu.



1. izcēlums. Salīdzinošā vērtēšana — esošā situācija 2017. gada 26. aprīļa Paziņojumā par Eiropas sociālo tiesību pīlāra izveidi ir norādīts, ka “etalonu noteikšana un dalīšanās labākajā praksē notiks vairākās jomās, kā nodarbinātības aizsardzības likumdošana, bezdarbnieka pabalsti, minimālā alga, minimālie ienākumi un prasmes”. Komisija 2015. gadā pēc piecu priekšsēdētāju ziņojuma un sadarbībā ar dalībvalstīm sāka salīdzinošu vērtēšanu dažās jomās, kas minētas paziņojumā par sociālo pīlāru. Salīdzinošās vērtēšanas mērķis ir atbalstīt strukturālās reformas un augšupvērstu konverģenci labāko rezultātu uzrādītāju virzienā. Salīdzinot ar citiem salīdzinošas vērtēšanas pasākumiem, kuros uzmanība galvenokārt tiek pievērsta vispārējo iznākumu salīdzināšanai, ir svarīgi, ka šajā salīdzinošajā vērtēšanā uzmanība tiek veltīta arī politikas svirām (t. i., konkrētiem politikas parametriem, kurus uzlabojot var iegūt labākus rezultātus). Nodarbinātības komiteja (EMCO) un Sociālās aizsardzības komiteja (SPC) ir vienojušās par vienotu pieeju, kas balstās uz trīsposmu pieeju: 1) izvērtējamajai politikas jomai nozīmīgu galveno problēmu un augsta līmeņa iznākumu rādītāju identificēšana; 2) rezultātu rādītāji, kas ļauj veikt darbības rezultātu salīdzinošu vērtēšanu; 3) to politikas sviru identificēšana, kuras papildina vispārējie politikas pamatnostādņu principi un, ja iespējams, konkrēti rādītāji. Šajā posmā mērķis ir gūt iespēju salīdzināt dalībvalstis attiecībā uz katru politikas sviru, nevis noteikt atsauces vērtības. Apspriešanās Nodarbinātības komitejā par bezdarbnieka pabalstu un aktīvas darba tirgus politikas izmēģinājuma projektu sākās 2016. gadā, un 2017. gadā tika panākta vienošanās. Tas īpaši attiecas uz trim iznākumu rādītājiem (bezdarba līmenis, ilgstošs bezdarbs un to bezdarbnieku skaits, kuri ir uz nabadzības sliekšņa), diviem darbības rezultātu rādītājiem (to strādātgribošo personu īpatsvars, kas piedalās regulāros aktivizācijas pasākumos, un to bezdarbnieku pabalsta aptvērums, kuru bezdarba ilgums nepārsniedz 12 mēnešus), kā arī trim politikas sviru rādītājiem, jo īpaši bezdarbnieka pabalstu jomā (ienākumu aizvietojuma rādītājs, atbilstības nosacījumi un pabalsta ilgums). Bezdarbnieka pabalstu analīzē, kas sniegta 3.3. nodaļā, ir izmantoti salīdzinošās vērtēšanas rezultāti. Joprojām notiek darbs attiecībā uz politikas svirām saistībā ar aktivizācijas politiku. Sociālās aizsardzības komitejā kopīgi ar dalībvalstīm tiek izstrādāta arī minimālā ienākuma shēmu salīdzinoša vērtēšana. Situācija attiecībā uz šo salīdzinošo vērtēšanu ir aprakstīta 3.4. nodaļā. Notiek darbs arī pie salīdzinošas vērtēšanas prasmēm, liekot uzsvaru uz pieaugušo izglītības politikas svirām. Saistībā ar Eiropas sociālo tiesību pīlāru Komisija kopā ar dalībvalstīm plāno turpināt apsvērt salīdzinošo vērtēšanu. Tās mērķis ir identificēt pīlāra principus, attiecībā uz kuriem salīdzinošā vērtēšana var sniegt pozitīvu ieguldījumu, lai panāktu savstarpēju mācīšanos un augšupvērstu konverģenci.



3. NODARBINĀTĪBAS UN SOCIĀLĀS JOMAS REFORMAS — DALĪBVALSTU REZULTĀTI UN RĪCĪBA Šajā iedaļā ir sniegts pārskats par jaunākajiem svarīgākajiem nodarbinātības un sociālajiem rādītājiem un pasākumiem, kurus dalībvalstis veikušas prioritārās jomās, kas noteiktas ES nodarbinātības pamatnostādnēs, kuras Padome pieņēma 2015. gadā. Par katru pamatnostādni ir aprakstītas jaunākās tendences saistībā ar konkrētiem galvenajiem rādītājiem, kā arī dalībvalstu īstenotie politikas pasākumi. Attiecībā uz pēdējo minēto šajā iedaļā ir izmantota informācija no dalībvalstu 2017. gada valsts reformu programmām un no Eiropas Komisijas avotiem. Ja nav norādīts citādi, ziņojumā ir ietverti tikai tie politikas pasākumi, kas īstenoti pēc 2016. gada jūnija. Padziļināta analīze par jaunākajām norisēm darba tirgū ir sniegta 2017. gada ziņojumā par darba tirgus un algu tendencēm un 2017. gada pārskatā par tendencēm nodarbinātības un sociālajā jomā Eiropā.

3.1. 5. pamatnostādne. Palielināt pieprasījumu pēc darbaspēka Šajā iedaļā ir aplūkota 5. nodarbinātības pamatnostādnes īstenošana, kurā dalībvalstīm ir ieteikts nodrošināt apstākļus, kas veicinātu pieprasījumu pēc darbaspēka un darbvietu radīšanu. Vispirms sniegts pārskats par bezdarba un nodarbinātības līmeni katrā dalībvalstī, papildinot 1. nodaļā veikto analīzi ES līmenī, lai uzsvērtu darbvietu radīšanas jautājuma nozīmi dažādās valstīs. Pēc tam ir izvērtēta pašnodarbinātības dinamika, kas kalpo kā uzņēmējdarbības aizstājēja un nodarbinātības izaugsmes avots pats par sevi. Visbeidzot, ir pētīti galvenie makroekonomiskie faktori, kas nosaka lēmumus par pieņemšanu darbā, proti, algu un nodokļu sloga tendences. 3.1.2. nodaļā ir ziņots par politikas pasākumiem, kurus darbaspēka pieprasījuma veicināšanai šajās jomās ir īstenojušas dalībvalstis, tostarp par darbā pieņemšanas subsīdijām. 3.1.1. Galvenie rādītāji Gandrīz pusē dalībvalstu bezdarba līmenis 2016. gadā ievērojami samazinājās — par vairāk nekā 1 procentpunktu. Jo īpaši dažās dalībvalstīs ar ļoti augstu bezdarba līmeni tika novērots samazinājums, kas ir straujāks par vidējo, — sevišķi Spānijā, Horvātijā un Kiprā (par 2 vai vairāk procentpunktiem), bet arī Grieķijā un Portugālē — tas liecina, ka notiek konverģence zemāka bezdarba līmeņa virzienā. Tomēr atšķirības joprojām ir būtiskas. Kā parādīts 5. attēlā (kurā vienlaikus tiek aplūkoti līmeņi un izmaiņas saskaņā ar sociālo rezultātu pārskata pamatrādītāju izvērtēšanai noteikto metodiku), bezdarba līmeņa rezultātu izkliede 2016. gadā saglabājās ievērojama — šā rādītāja vērtības svārstījās no aptuveni 4 % Čehijas Republikā un Vācijā (“labākais sniegums”) līdz 23,6 % Grieķijā (“kritisks stāvoklis”). Lai gan bezdarba līmenis Grieķijā ir samazinājies par 1,3 procentpunktiem, kopējais līmenis joprojām ir ļoti augsts. Turklāt augsts bezdarba līmenis saglabājas arī Itālijā, kur 2016. gadā situācija nav būtiski uzlabojusies (rezultāts ir samazinājies tikai par 0,2 procentpunktiem). No dalībvalstīm, kurās bezdarba līmenis ir zemāks par vidējo, Igaunijā un Austrijā 2016. gadā tika reģistrēts neliels pieaugums. Neraugoties uz pakāpenisko samazināšanos kopš 2013. gada, vairumā dalībvalstu bezdarba līmenis 2016. gadā joprojām bija augstāks nekā 2008. gadā (6. attēls). Izņēmums ir Vācija, Ungārija, Malta, Polija, Apvienotā Karaliste un Čehijas Republika. Avots: Eurostat, DSA (EMPL ĢD aprēķini). Laikposms: 2016. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2015. gadu. Piezīme: asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. Avots: Eurostat, DSA. Nodarbinātības līmenis ir palielinājies 27 no 28 dalībvalstīm, tomēr joprojām pastāv būtiskas atšķirības. Pagājušajā gadā vienīgi Luksemburgā bija vērojams neliels samazinājums. Kā parādīts 7. attēlā, nodarbinātības līmeņi konverģē tikai daļēji. Tas atspoguļojas tās regresijas līnijas vidēji negatīvajā slīpumā, kas sasaista izmaiņas ar nodarbinātības līmeņiem. Minētais liecina, ka dalībvalstīs, kurām raksturīgs zemāks nodarbinātības līmenis, izaugsme ir nedaudz straujāka par vidējo un otrādi, taču rezultāti joprojām ir izkliedēti. Nodarbinātības līmenis (vecuma grupa no 20 līdz 64 gadiem) ir būtiski atšķirīgs — no 56,2 % Grieķijā līdz 81,2 % Zviedrijā. No valstīm, kas uzrāda vājākos rezultātus, nodarbinātības līmenis krietni zem ES vidējā rādītāja (zem 65 %) ir Grieķijā, Horvātijā, Itālijā (atzīme “kritisks stāvoklis”) un Spānijā (atzīme “vājš, bet uzlabojas”, jo ir fiksēts būtisks uzlabojums). Rumānijā, Beļģijā un Bulgārijā šis rezultāts ir nedaudz augstāks, taču pieaug tempā, kas ir lēnāks par vidējo. Turpretim Nīderlandē, Dānijā, Apvienotajā Karalistē, Vācijā un Zviedrijā nodarbinātības līmenis ir 77 % vai augstāks, un šīs valstis ir atzīmētas kā “labākais sniegums”. Eiropas Komisijas 2017. gada rudens ekonomikas prognozes paredz, ka 2017. un 2018. gadā gandrīz visās dalībvalstīs ir gaidāms nodarbinātības pieaugums. Avots: Eurostat, DSA (EMPL ĢD aprēķini). Laikposms: 2016. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2015. gadu. Piezīme: asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. ES vidējais nodarbinātības līmenis kopš 2013. gada nepārtraukti paaugstinās un jau ir pārsniedzis pirmskrīzes līmeni, taču atšķirības joprojām ir lielas. 2016. gadā vairāk nekā puse dalībvalstu (17 valstis) joprojām nav sasniegušas 2008. gada līmeni (8. attēls). Tas īpaši labi redzams valstīs, kuras krīze skārusi vissmagāk — jo īpaši Grieķijā (-10,1 procentpunkti), Kiprā (-7,7 procentpunkti), Spānijā (-4,6 procentpunkti) un Horvātijā (-3,5 procentpunkti). Cerību vieš tas, ka atveseļošanās, salīdzinot ar 2013. gadu, ir veicinājusi nodarbinātības izaugsmi gandrīz visās dalībvalstīs. Lielākais nodarbinātības līmeņa pieaugums kopš 2008. gada ir noticis Ungārijā (+8,5 procentpunkti) un Lietuvā (+5,3 procentpunkti).

Avots: Eurostat, DSA. Pastāvot pastāvīgai nodarbinātības izaugsmei, tendences pašnodarbinātības jomā ir stabilākas. Vidējais pašnodarbinātības līmenis 2016. gadā samazinājās līdz 14,0 %, kas ir zemākais rādītājs kopš 2008. gada, jo kopējā nodarbinātība pieauga straujāk (+1,5 %) nekā pašnodarbinātība (+0,3 %). Tomēr, ja neņem vērā primāro sektoru (lauksaimniecība, mežsaimniecība, zivsaimniecība), ko ietekmēja strukturālais samazinājums, pašnodarbināto personu skaits ir audzis gandrīz tikpat strauji kā kopējā nodarbinātība (par 1,3 %). Pašnodarbinātība migrantu izcelsmes cilvēku vidū turpināja nemainīgi pieaugt: personām, kas ir trešo valstu pilsoņi, šis rādītājs 2016. gadā pieauga līdz 12,2 %, kamēr 2015. gadā tas bija 11,9 % (2010. gadā — tikai 10,0 %). Turklāt demogrāfiskās pārmaiņas ir izraisījušas strauju to pašnodarbināto personu skaita pieaugumu, kam ir 65 vai vairāk gadu. 2016. gadā pašnodarbinātās personas minētajā vecuma grupā bija 8 % no visiem pašnodarbinātajiem (2006. gadā — 6 %). Absolūtos skaitļos 2016. gadā pašnodarbinātība pieauga vairumā dalībvalstu. Šeit nozīme bija notikumu attīstībai pa nozarēm — samazinājumi galvenokārt bija koncentrēti dalībvalstīs, kurās primārajā sektorā pašnodarbināto personu īpatsvars ir virs vidējā (Horvātijā, Rumānijā, Slovēnijā, Bulgārijā, Portugālē, Somijā un Polijā). Samazinājums tika novērots arī Kiprā, Vācijā, Beļģijā, Zviedrijā un Itālijā, savukārt visās pārējās valstīs pašnodarbinātības līmenis pieauga (Luksemburgā, Slovākijā un Apvienotajā Karalistē — par 5 % vai vairāk). Vīriešu pašnodarbinātības līmenis turpināja pakāpeniski samazināties (2016. gadā — 17,5 %; līdz 2014. gadam tas bija virs 18 %), bet sieviešu pašnodarbinātības līmenis kopš 2012. gada ir saglabājies nemainīgs — aptuveni 9,9 %. Joprojām plaši izplatīta ir pašnodarbinātība bez darbiniekiem (tā dēvētie individuālā darba veicēji). Ārpus primārā sektora esošo individuālā darba veicēju skaits 2016. gadā pieauga par 1,8 % (un bija par 9 % lielāks nekā 2008. gadā), savukārt ārpus primārā sektora esošo darba devēju (pašnodarbināto personu ar darbiniekiem) skaits pieauga tikai par 0,3 % (un bija par 10 % zemāks nekā 2008. gadā). Aiz pašnodarbinātības bez darbiniekiem dažkārt var būt paslēpti “viltus” pašnodarbinātības gadījumi; šī problēma sīkāk iztirzāta 3.3. nodaļā vienlaikus ar darba tirgus segmentācijas jautājumu. Algu pieaugums ES joprojām ir pieticīgs, neraugoties uz pastāvīgiem uzlabojumiem darba tirgū. Reālās algas, kas koriģētas atbilstīgi patēriņa cenu izmaiņām, palielinājās gandrīz visās dalībvalstīs un par 1,3 % kopumā ES. Zemāka izaugsme bija eurozonā, kur, pastāvot 2015. un 2016. gada zemajam inflācijas līmenim, reālās algas katrā no šiem gadiem pieauga par nedaudz mazāk kā 1 %. Pieticīgs algu kāpums kopā ar nelielu produktivitātes izaugsmes palēnināšanos radīja vidēju darbaspēka vienības izmaksu dinamikas aktivizēšanos. Atlīdzība darbiniekiem Eiropā ievērojami atšķiras — no EUR 4,6 par darba stundu Bulgārijā līdz EUR 43,3 Luksemburgā. Turklāt, kā parādīts 9. attēlā, Eiropa ir aptuveni sadalīta divās grupās — valstīs ar zemām algām un ar augstām algām, un tikai Kipra, Slovēnija, Itālija un Spānija atrodas tuvu ES vidējam rādītājam. Starp valstīm ar zemākajām algām īpaši izceļas Bulgārija, Polija un Ungārija, kā arī Rumānija, kurā pēdējā gada laikā bijis liels pieaugums. Ir novērojamas zināmas konverģences pazīmes, pat ja korelācija starp algu absolūto līmeni un kompensāciju izmaiņām nešķiet izteikta. Avots: Eurostat, valstu pārskati. Laikposms: 2016. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2015. gadu. Piezīme: asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. No 2011. līdz 2016. gadam lielākajā daļā dalībvalstu (18 no 28) reālo algu pieaugums atpalika no vidējā ražīguma pieauguma. Sešās valstīs (Beļģijā, Kiprā, Somijā, Horvātijā, Grieķijā, Portugālē) reālo algu pieaugums 2014.–2016. gadā bija negatīvs. Tāpat ilgtermiņā reālās algas attīstība vidēji ir atpalikusi no ražīguma attīstības (sk. 10. attēlu). Avots: Eurostat, valstu pārskati (EMPL ĢD aprēķini). Notikumu attīstība izmaksu konkurētspējas jomā atbalstīja eurozonas līdzsvarošanu, taču progress ir kļuvis lēnāks. Eurozonā pēc ilgstošiem fiskālā un algu pieauguma ierobežojumiem vairums dalībvalstu līdz 2015. gadam bija panākušas tekošā konta pārpalikumu. Ņemot vērā algu nelielo pieaugumu eurozonā, nominālās darbaspēka vienības izmaksas nedaudz straujāk ir augušas valstīs, kurām raksturīgs liels un pastāvīgs tekošā konta pārpalikums, nevis valstīs, kas ir parādnieka pozīcijās. Tomēr atšķirība 2016. gadā nedaudz samazinājās, tā palēninot līdzsvarošanu. Lielākajā daļā dalībvalstu algu pieauguma temps 2016. gadā bija lēnāks vai vienāds ar prognozēto, ņemot vērā vēsturisko saikni ar bezdarba līmeni, jo īpaši alga atpalika no bezdarba līmeņa krituma. To valstu vidū, kurās algu pieaugums visvairāk atpalika no vēsturiskās saiknes, bija Beļģija, Bulgārija, Slovākija, Somija un Zviedrija. Filipa līkne — (parasti negatīvā) saikne starp algu pieaugumu un bezdarba līmeni — apstiprina, ka algas uz atveseļošanos ir reaģējušas gausi, jo īpaši eurozonā. 11. attēlā nominālās kompensācijas uz vienu nodarbināto izmaiņas gada laikā salīdzinātas ar tā dēvēto bezdarba atšķirību, t. i., atšķirību starp faktisko bezdarba līmeni un tā tendencēm. Kopš krīzes sākuma šī līkne ir bijusi “plakanāka” nekā pirms tam, un tas liecina par vājāku darba samaksas reakciju un bezdarba līmeņa samazināšanos. Turklāt darba samaksas izaugsmes temps pēdējos trijos gados ir atpalicis no tendencēm, kas būtu gaidāmas saistībā ar darba tirgus uzlabošanos.

Algu pieticīgo dinamiku var izskaidrot ar vāju produktivitātes pieaugumu, zemām inflācijas gaidām, dažu darba tirgus reformu ietekmi un atlikušo darba tirgus rezervi. Jo īpaši pašreizējais bezdarba līmenis var pienācīgi neatspoguļot faktisko darba tirgus resursu izmantošanas stāvokli. Bez personām, kas faktiski meklē darbu (t. i., bezdarbniekiem), papildu spiedienu uz algām var izdarīt cerības zaudējuši darbinieki un nepilnīgi nodarbināti daļstrādnieki. Inflācijas gaidu samazināšanās un produktivitātes pieauguma palēnināšanās var ietekmēt arī sarunas par algām un piebremzēt algu kāpumu, tādējādi nelabvēlīgi ietekmējot atveseļošanās ilgtspēju. Sarunu ceļā panāktās algas arī skaidri atspoguļo, ka algu spiediens nav īstenojies, jo īpaši eurozonā: procentuālās izmaiņas gada laikā 2017. gada pirmajā ceturksnī bija 1,5 %, un tas ir par aptuveni 0,5 procentpunktiem mazāk nekā temps, kas bija raksturīgs atveseļošanas sākotnējā stadijā. Avots: ECFIN ĢD AMECO datubāze un Eurostat, DSA. Darbaspēka nodokļu slogs Eiropā ir kopumā stabils, bet starp dalībvalstīm pastāv būtiskas atšķirības. 2016. gadā atsevišķu darba ņēmēju nodokļu sloga samazinājums visbūtiskāk izpaudās Austrijā (-2,4 procentpunkti), Beļģijā (-1,4 procentpunkti) un Itālijā (-1,2 procentpunkti), savukārt minētais slogs būtiski pieauga Nīderlandē (1,3 procentpunkti), Grieķijā (1,0 procentpunkti) un Polijā (0,9 procentpunkti). Kā parādīts 12. attēlā, nodokļu slogs svārstās no mazāk nekā 30 % Īrijā un Maltā līdz aptuveni 50 % Beļģijā, Vācijā, Ungārijā, Itālijā, Francijā un Austrijā. Līdzīgas atšķirības vērojamas attiecībā uz darba ņēmējiem ar zemākiem ienākumiem (cilvēki, kuru alga ir 67 % apmērā no vidējās algas), lai gan valstīs ir vērojami dažādi modeļi attiecībā uz nodokļu likmju progresivitāti. Laikposmā no 2013. līdz 2016. gadam nesvērtais vidējais nodokļu slogs ir samazinājies par 0,5 procentpunktiem (strādājošajiem ar zemiem ienākumiem — par 0,8 procentpunktiem), turklāt dažās valstīs ar augstākajiem rādītājiem (Beļģijā, Austrijā, kā arī Itālijā un Francijā — tikai attiecībā uz strādājošajiem ar zemiem ienākumiem) samazinājums ir bijis ievērojams; tas pats sakāms par Rumāniju un Dāniju. Turpretī būtisks pieaugums bija vērojams Luksemburgā, kā arī attiecībā uz zemajām algām — Portugālē. Avots: Nodokļu un pabalstu datubāze, Eiropas Komisija / ESAO. Piezīme: dati attiecas uz mājsaimniecībām ar vienu strādājošo (bez bērniem). Par Kipru jaunākie dati nav pieejami. 3.1.2. Politikas pasākumi Dalībvalstis turpināja izmantot nodarbinātības subsīdijas, lai atbalstītu darbaspēka pieprasījumu un darbvietu radīšanu. Lielākā daļa pasākumu šajā jomā ir vērsti uz konkrētām grupām, kas saskaras ar problēmām integrēties darba tirgū (piem., jauniešiem, gados vecākiem cilvēkiem, ilgstošiem bezdarbniekiem, bēgļiem u. c.), un izpaužas kā finansiāls stimuls (vai nodokļu / sociālā nodrošinājuma iemaksu atlaides) darba devējiem, lai viņi pieņemtu darbā mērķgrupas darbiniekus. Pārskata periodā (no 2016. gada otrās puses) vairākas dalībvalstis ieviesa mērķtiecīgas darbā pieņemšanas subsīdijas (sīkāku informāciju sk. 3.2. nodaļā). Dažas valstis ieviesa (vai plāno ieviest) arī darbā pieņemšanas subsīdijas plašākai sabiedrībai, t. i., bez īpašiem atbilstības nosacījumiem vai ar plašākiem nosacījumiem, parasti ar mērķi veicināt beztermiņa nodarbinātību. Itālija (tikai valsts dienvidu reģionos) samazināja sociālā nodrošinājuma iemaksas darba devējiem, kuri pastāvīgā darbā (vai kā profesionālus mācekļus) pieņem cilvēkus, kas ir jaunāki par 25 gadiem vai ir bijuši bezdarbnieki vismaz 6 mēnešus. Francija par sešiem mēnešiem pagarināja EUR 4000 piemaksu (līdz 2017. gada pirmajam semestrim; pašlaik pakāpeniski tiek izbeigta), ja mazs vai vidējs uzņēmums nolīgst darbinieku, kura alga ir mazāka nekā 1,3 minimālās darba algas; no šīs piemaksas labumu guva gandrīz 1,6 miljoni strādājošo. Austrijā pašlaik tiek pētīta iespēja ieviest nodarbinātības piemaksu, kuras mērķis ir radīt darbvietas, samazinot algu izmaksas darba devējiem, kas ir izveidojuši jaunus amatus. Citos gadījumos darbā pieņemšanas subsīdijas tiek mērķtiecīgi vērstas uz vairākām nelabvēlīgākā situācijā esošām grupām. Piemēram, Portugāle ir izveidojusi finansiālus stimulus pieņemšanai pastāvīgā darbā, kas izpaužas kā daļējs atbrīvojums no pienākuma veikt sociālā nodrošinājuma iemaksas par konkrētām mazāk aizsargātām grupām (jauniešiem, ilgstošiem bezdarbniekiem, gados vecākām personām). Turklāt ar darbā pieņemšanas atbalsta pasākumu, kas ir vērsts uz šīm pašām grupām, tiek stimulēta terminētu līgumu pārvēršana pastāvīgos līgumos. Šo pasākumu, kā arī nesenu iniciatīvu, kuras mērķis ir veicināt pāreju no prakses attiecībām uz pastāvīgiem līgumiem, atbalsta Eiropas Sociālais fonds (ESF). Kipra ir ieviesusi nodarbinātības subsīdijas mazāk aizsargātām grupām piederīgu personu, piemēram, garantēta ienākumu minimuma saņēmēju vai personu ar invaliditāti, pieņemšanai darbā. Ungārijā ESF atbalsta sociālo uzņēmumu nodarbinātības potenciāla uzlabošanu, izmantojot darbvietu radīšanas stimulus un subsīdijas. Dažas dalībvalstis īsteno pasākumus, lai veicinātu uzņēmējdarbību un jaunuzņēmumus. Piemēram, Ungārija shēmas “Garantija jauniešiem” ietvaros atbalsta jauniešus, kuri nav sasnieguši 30 gadu vecumu, un reģistrētus darba meklētājus, kas ir vecāki par 30 gadiem, lai tie kļūtu par uzņēmējiem. Rumānijā ESF atbalstītās Jaunuzņēmumu valsts shēmas mērķis ir veicināt jaunu MVU attīstību. Somijā no 2018. gada bezdarbnieka pabalstu varēs saņemt kā jaunuzņēmuma dotāciju arī tad, ja persona vienlaikus uz daļslodzi ir. Turklāt tiek apspriests tas, kā bezdarbniekiem atvieglot uzņēmumu dibināšanu. Daudzās dalībvalstīs arī ir veikti pasākumi, lai nodrošinātu, ka pašnodarbinātajiem ir pienācīgas sociālās tiesības (sk. 3.3. nodaļu par darba tirgus segmentāciju). Vairākas dalībvalstis samazināja darbaspēka izmaksas, samazinot nodokļu slogu; šis pasākums bieži bija vērsts uz zemāko ienākumu saņēmējiem. Pēdējos mēnešos nodokļu sloga jautājumu risina daudzas valstis, īpaši attiecībā uz zemu ienākumu guvējiem, izmantojot uz iedzīvotāju ienākumu aplikšanu ar nodokli vērstas reformas, kā arī bieži vien palielinot ar nodokli neapliekamās summas (t. i., ienākumu daļu, ko neapliek ar nodokli). Piemēram, Vācijas federālā valdība atjaunināja ienākumu nodokļa likmi, lai samazinātu fiskālo bremzēšanu un palielinātu personīgo neapliekamo minimumu, bērnu nodokļu kredītu, bērnu pabalstu un bērnu piemaksu. Igaunijas parlaments pieņēma jaunu nodokļu reformas plānu, kas stāsies spēkā 2018. gadā un ietver ienākuma nodokļa ikmēneša neapliekamā minimuma palielināšanu līdz EUR 500 mēnesī (2017. gadā — EUR 180). Lietuvā tika grozīts Likums par iedzīvotāju ienākuma nodokli, palielinot ar nodokli neapliekamo ienākumu pamatsummu un papildsummu. Ungārija ir palielinājusi ģimenes nodokļa atvieglojumus pelnītājiem, kuriem ir divi bērni. Apvienotā Karaliste palielināja personīgo neapliekamo minimumu līdz GBP 11 500 (aptuveni EUR 13 100) gadā, kā arī augstākās likmes slieksni — no GBP 43 000 līdz GBP 45 000 (EUR 51 400). Francija vēl vairāk samazināja ienākuma nodokli personām ar zemiem un vidējiem ienākumiem. Beļģijā 2017. gada 1. janvārī stājās spēkā Briseles nodokļu reformas otrais posms, kas paredz papildus samazināt iedzīvotāju ienākuma nodokli, kā arī pārcelt nodokļu slogu no darbaspēka uz nekustamo īpašumu. Latvijā būtiska nodokļu reforma ietver fiksētās 23 % iedzīvotāju ienākuma nodokļa likmes aizvietošanu ar progresīvu sistēmu. Kiprā tika atceltas “īpašās iemaksas” — progresīvais nodoklis, ar ko apliek visu darba ņēmēju, pašnodarbināto personu un pensionāru bruto mēneša ienākumus, kas gūti no atalgojuma. Slovēnija grozīja Iedzīvotāju ienākuma nodokļa likumu, lai mazinātu iedzīvotāju ienākuma nodokļa radīto slogu. Daudzas dalībvalstis arī iesaistījās nodokļu sloga izmainīšanā, samazinot sociālā nodrošinājuma iemaksas. Francijā tika samazinātas darba devēja iemaksas, ko daļēji atsvēra to palielināšana darba ņēmēju pusē. Citās valstīs sociālā nodrošinājuma iemaksu samazinājuma mērķis bija atbalstīt konkrētu mērķgrupu nodarbinātību, piemēram, jauniešus un gados vecākus darba ņēmējus (Beļģijā un Itālijā), personas ar invaliditāti (Maltā), no jauna uz pastāvīga līguma pamata pieņemtus darbiniekus (Itālijā) vai pašnodarbināto no jauna pieņemtus darbiniekus (Zviedrijā). Ungārija samazināja sociālo iemaksu nodokli, kas ietekmēja zemu atalgotu darba ņēmēju nodokļu slogu. Vienlaikus vairākas valstis (Grieķija, Lietuva, Latvija, Horvātija) ieviesa vai palielināja sociālā nodrošinājuma iemaksas pašnodarbinātām vai uz nestandarta līguma pamata nodarbinātām personām. Visbeidzot, Latvija no 2018. gada kopumā palielinās darba devēju un darba ņēmēju sociālās iemaksas, lai finansētu veselības aprūpi. Turpinot iepriekšējos gados veiktās būtiskās reformas, dažas dalībvalstis ievieš papildu izmaiņas algu noteikšanas sistēmās. Beļģija pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem ir pabeigusi pārskatīt 1996. gada Likumu par algu noteikšanu, ieviešot automātisku koriģēšanas mehānismu un drošības rezervi un nostiprinot algu normas juridisko pamatu, lai novērstu izmaksu konkurētspējas zudumus. Federālā valdība 2017. gada jūlijā paziņoja arī par nodomu vienkāršot un veicināt darba ņēmēju dalību uzņēmumu pabalstos. Horvātija ir padarījusi efektīvāku kolektīvo sarunu procesu attiecībā uz valdībai saistošu koplīgumu noslēgšanu, nodrošinot vienlīdzīgu piekļuvi sarunu komitejām, uzlabojot valsts finansējuma pārvaldību un nodrošinot algu sistēmas ilgtspēju. Portugāle uz 18 mēnešiem līdz 2018. gada jūlijam īslaicīgi apturēja darba koplīgumu automātisko izbeigšanos no jauna noslēgto darba koplīgumu nelielā skaita dēļ. Turklāt pēc zaļās grāmatas par darba attiecībām publicēšanas un trīspusējās vienošanās ar sociālajiem partneriem ietvaros valdība plāno pasākumus kolektīvo sarunu veicināšanai. Slovēnijā valsts sektora arodbiedrības un valdība turpināja sarunas par to, kā mazināt vairākus pagaidu taupības pasākumus, kas tika ieviesti ar 2012. gada Finanšu stabilitātes likumu, tādos jautājumos kā atlīdzība par darba rezultātiem saistībā ar papildu darba slodzi, algu palielināšana pēc paaugstināšanas amatā, ikgadējā atvaļinājuma atlīdzināšana un tādu personu darba līguma izbeigšana, kuras atbilst pensionēšanās kritērijiem. Francijā pēc apspriešanās ar sociālajiem partneriem tika pieņemta jauna Darba likuma reforma, ar ko vēl vairāk paplašina jomu, kurā noteicošās ir vienošanās uzņēmuma līmenī, vienlaikus nosakot, kādos gadījumos arī turpmāk noteicošas būs vienošanās filiāles līmenī. Dažas dalībvalstis koriģēja minimālo darba algu vai veica pasākumus, lai minimālās darba algas noteikšanas regulējumu padarītu paredzamāku, iesaistot arī sociālos partnerus. Bulgārijas valdība iesniedza izskatīšanai minimālās algas noteikšanas mehānisma projektu ar ietvertiem trim scenārijiem un ietekmes novērtējuma elementu, par ko ir jāpanāk vienošanās ar sociālajiem partneriem. Valdība plāno pakāpeniski palielināt minimālo darba algu no tās pašreizējā līmeņa — EUR 230 mēnesī līdz EUR 305 mēnesī 2020. gadā. Rumānija valdības programmā ir noteikusi minimālās darba algas līmeni līdz 2020. gadam. Minimālā alga kopš 2010. gada ir palielinājusies vairāk nekā divas reizes, un ir noteikts, ka tā līdz 2020. gadam pieaugs no EUR 315 mēnesī līdz EUR 380 mēnesī. Īrijā, pamatojoties uz Zemo algu komisijas ieteikumiem, kuros arī izvērtēta minimālās darba algas korekciju sociālā ietekme, minimālā alga tika palielināta no EUR 9,15 stundā (2016. gadā) līdz EUR 9,25 stundā (2017. gadā). Īrijas valdība nesen paziņoja, ka minimālā darba alga tiks vēlreiz palielināta un no 2018. gada janvāra būs EUR 9,55 stundā. Latvijā tika noteikts, ka no 2018. gada 1. janvāra minimālā darba alga pieaugs no EUR 380 mēnesī līdz EUR 430 mēnesī. Polijā mēneša minimālā darba alga tika palielināta līdz PLN 2000, kā arī tika ieviesta minimālā stundas darba samaksa personām, kas strādā uz civiltiesiska līguma pamata (PLN 13 stundā, t. i., aptuveni EUR 3 stundā). Portugālē pēc trīspusējas vienošanās ar sociālajiem partneriem valdība no 2017. gada 1. janvāra palielināja ar likumu noteikto minimālo darba algu no EUR 530 līdz EUR 557 mēnesī. Vienlaikus ar šo pieaugumu īslaicīgi tika samazinātas darba devēja sociālā nodrošinājuma iemaksas par darbiniekiem, kuri saņem minimālo darba algu. Apvienotās Karalistes valdība plāno līdz 2020. gadam palielināt ar likumu noteikto minimālo darba algu personām, kas ir vecākas par 25 gadiem, līdz 60 % no vidējās izpeļņas (aptuveni GBP 9 par stundu, kas atbilst aptuveni EUR 10,3). 2017. gada aprīlī ikgadējā pārskatīšanā tika pacelts valsts iztikas minimums līdz GBP 7,50 (EUR 8,6) stundā, kā arī valsts ar likumu noteiktā minimālā darba alga palielināsies gados jauniem darba ņēmējiem un mācekļiem. Vācijā federālā valdība sekoja sociālo partneru pastāvīgās Minimālās darba algas komisijas ieteikumam un no 2017. gada 1. janvāra palielināja vispārējo minimālo darba algu no EUR 8,50 stundā līdz EUR 8,84 stundā.





3.2. 6. pamatnostādne. Stiprināt darbaspēka piedāvājumu, prasmes un kompetences Šajā iedaļā ir aplūkota 6. nodarbinātības pamatnostādnes īstenošana, kurā dalībvalstīm ieteikts nodrošināt apstākļus, kas veicinātu darbaspēka piedāvājumu, prasmes un kompetences. Šajā iedaļā ir aprakstīti rādītāji, kas attiecas uz izglītības un apmācības sistēmas ietekmi uz darbaspēka nodarbināmību (pamatprasmju līmenis, līdzdalība mūžizglītībā un pāreja no skolas uz darba dzīvi dažādu mācību programmu ietvaros). Pēc tam ir aplūkoti darba tirgus rezultāti attiecībā uz dažādām grupām, kas ir mazāk pārstāvētas darba tirgū (piem., jauniešiem, vecāka gadagājuma darba ņēmējiem, migrantu izcelsmes cilvēkiem un sievietēm). Šā ziņojuma 3.2.2. iedaļā ir izklāstīti dalībvalstu politikas pasākumi šajās jomās un tie pasākumi, kas paredzēti šīm nelabvēlīgā situācijā esošajām grupām. 3.2.1. Galvenie rādītāji 2016. gadā ES turpināja samazināties izglītības priekšlaicīgas pamešanas (IPP) rādītājs. Šis rādītājs bija 10,7 % — par 0,3 procentpunktiem zemāks nekā 2015. gadā. 17 dalībvalstu sasniegtais līmenis bija zemāks par ES noteikto mērķa vērtību — 10 %. Vienlaikus Maltā, Spānijā un Rumānijā (šīs valstis un Portugāle atzīmētas kā “kritisks stāvoklis” ) šis rādītājs bija tuvu 20 %, savukārt Horvātijā, Lietuvā un Slovēnijā tas bija zemāks par 5 % (“labākais sniegums”). Iepriekšējā gadā izglītības priekšlaicīgas pamešanas rādītājs vairumā dalībvalstu saglabājās stabils (kā parādīts 13. attēlā), tas visvairāk samazinājās Luksemburgā (par 3,5 procentpunktiem) un Grieķijā (par 1,4 procentpunktiem), bet būtiski pieauga Kiprā (par 2,8 procentpunktiem, lai gan šis līmenis joprojām ir zem ES vidējā rādītāja). Nav pierādījumu, ka 2016. gadā starp dalībvalstīm būtu notikusi konverģence, uz to norāda; gandrīz horizontālā regresijas līnija, ar kuru tiek sasaistītas priekšlaicīgas mācību pārtraukšanas rādītāja izmaiņas gada laikā un līmeņi. Tomēr, salīdzinot ar 2008. gadu (14. attēls), IPP rādītājs ir samazinājies gandrīz visās dalībvalstīs — vidēji par 4 procentpunktiem; lielākais samazinājums ir bijis Portugālē, Spānijā, Grieķijā un Luksemburgā, kamēr Ungārijā, Čehijas Republikā, Slovākijā un Rumānijā tas ir palielinājies. Izglītības priekšlaicīgas pamešanas rādītāja atšķirība vīriešu un sieviešu vidū 2016. gadā ir sarukusi līdz 3 procentpunktiem (no 3,9 procentpunktiem 2008. gadā) — sievietes retāk nekā vīrieši priekšlaicīgi pārtrauc mācības. Avots: Eurostat. Laikposms: 2016. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2015. gadu. Piezīme: asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. Avots: Eurostat (DSA). Tiešsaistes datu kods: edat_lfse_14. Izglītības priekšlaicīgas pamešanas samazināšanās ilgtermiņā Eiropā ir pozitīva tendence, un tas panākts, pateicoties lielākoties izglītības un apmācības sistēmu strukturālajām reformām un mērķtiecīgiem politikas pasākumiem. Tomēr pēckrīzes periodā tas daļēji varētu būt saistīts ar ilgstoši apgrūtināto darbaspēka tirgus pieejamību valstīs, kurās ir augsts jauniešu bezdarba līmenis un kurās jaunieši ir izvēlējušies ilgāk turpināt iegūt izglītību. Turklāt izglītības priekšlaicīga pamešana ir cieši saistīta ar atrašanos sociāli nelabvēlīgākā situācijā un ar to, ka vecākiem ir zems izglītības līmenis. Migrantu izcelsmes skolēnu, jo īpaši ārvalstīs dzimušo, mācību pamešanas rādītāji ir augstāki. Nelabvēlīgākā situācijā atrodas arī skolēni ar invaliditāti, kuru rādītāji 2015. gadā atšķīrās par 10,3 procentpunktiem, salīdzinot ar skolēniem bez invaliditātes. Svarīgs sākotnējās izglītības un apmācības sistēmu kvalitātes rādītājs ir skolēnu sekmes pamatkompetencēs, piemēram, lasīšanā, matemātikā un zinātnēs. ESAO Starptautiskās skolēnu novērtēšanas programmas (PISA) 2015. gada aptauja par pamatizglītībā un vidējā izglītībā iegūtajām pamatkompetencēm parādīja, ka 19,7 % Eiropas skolēnu 15 gadu vecumā ir vājas sekmes lasīšanā, 22,2 % — matemātikā, 20,6 % — zinātnēs. Salīdzinot ar iepriekšējo apsekojumu 2012. gadā, rezultāti ir pasliktinājušies visās jomās vidēji ES un vairumā ES valstu, lai gan starp dalībvalstīm pastāv būtiskas atšķirības pamatprasmju apguvē. Tas nozīmē, ka ES valstis ir tālāk no mērķa līdz 2020. gadam samazināt nepietiekamus rezultātus lasītprasmē, matemātikā un zinātnēs līdz mazāk nekā 15 %. Visbūtiskākais faktors saistībā ar zemām sekmēm izglītībā ir nelabvēlīga sociālekonomiskā vide. Tāpat savstarpēji pārklājas skolēnu grupa ar vājām sekmēm un skolēnu grupa ar īpašām izglītības vajadzībām un/vai migrantu izcelsmes skolēnu grupa. ES vidējais to skolēnu īpatsvars, kuriem ir vājas sekmes zinātnēs un kuri atrodas 2015. gada PISA skolēnu zemākajā sociālekonomiskajā kvartilē, ir aptuveni 34 %, un tas ir par 26 procentpunktiem vairāk nekā augstākajā sociālekonomiskajā kvartilē (15. attēls). Dalībvalstīs, kurās ir ievērojams migrantu izcelsmes skolēnu īpatsvars, parasti to skolēnu īpatsvars, kuriem ir sliktas sekmes pamatprasmēs, pārsniedz vidējo rādītāju, un skolēnu rezultāti parasti izteikti korelē ar viņu sociālekonomisko stāvokli. Turklāt, kā iepriekš iztirzāts 2017. gada VNZ, nesenie migrācijas uzplūdi ES ir apliecinājuši, cik nozīmīgas ir izglītības un apmācības sistēmas, lai palīdzētu daudziem tūkstošiem ieceļojošo jauniešu pilnībā attīstīt savu potenciālu un veicinātu viņu integrāciju Eiropas sabiedrībā. Avots: Eiropas Komisijas 2016. gada dokuments “Starptautiskā skolēnu novērtēšanas programma (PISA) 2015. gadā: ES sniegums un sākotnēji secinājumi par izglītības politiku Eiropā”.

Terciārās izglītības iegūšanas rādītājs ES vecuma grupā no 30 līdz 34 gadiem vairāk nekā desmit gadus ir nepārtraukti un manāmi uzlabojies. Šis rādītājs patlaban ir 39,1 % un pēdējā gadā vien ir audzis par 0,4 procentpunktiem. 18 dalībvalstu sasniegtais šādas izglītības iegūšanas rādītājs ir augstāks par programmas “Eiropa 2020” pamatmērķi 40 %. Kopš 2008. gada ES vidējais terciārās izglītības iegūšanas rādītājs ir audzis par 8 procentpunktiem (16. attēls). Neraugoties uz laika gaitā panākto ievērojamo progresu, dalībvalstīm, kuras atpaliek, šādas izglītības iegūšanas rādītājs joprojām ir aptuveni puse no vadošajās valstīs panāktā. Terciārās izglītības iegūšanā joprojām pastāv būtiskas atšķirības starp dzimumiem, jo visās dalībvalstīs, izņemot Vāciju, sievietes sasniedz labākus rezultātus nekā vīrieši, un ES vidējā atšķirība terciārās izglītības iegūšanā starp vīriešiem un sievietēm ir gandrīz 10 procentpunkti. Vecāku izcelsme joprojām ietekmē terciārās izglītības iegūšanu, proti, ārvalstīs dzimušo personu vidējais šādas izglītības iegūšanas līmenis ir par 5 procentpunktiem zemāks, lai gan Dānijā, Īrijā, Luksemburgā, Latvijā un Apvienotajā Karalistē ir vērojams pretējais. Turklāt jaunieši, kuri migrējuši obligātā izglītības vecuma posma vidū vai beigās, saskaras ar lielākām grūtībām nekā tie jaunieši, kas migrējuši, būdami jaunāki, un viņiem, lai piekļūtu augstākajai izglītībai, ir nepieciešami netradicionāli ceļi, kas atzīst prasmes, kuras tie būtu varējuši iegūt ārpus tradicionālās vidusskolas izglītības. Tāpat personu ar invaliditāti vidū pastāvīgi ir zemāks terciāro izglītību ieguvušo personu skaits — 2015. gadā šī atšķirība bija 13,6 procentpunkti. Avots: Eurostat (DSA). Tiešsaistes datu kods: edat_lfse_03. Izglītības atbilstība darba tirgus vajadzībām ir svarīgs faktors, kas nosaka jauniešu iespējas atrast darbu un efektīvi veicina ekonomikas izaugsmi. Vidēji ES augstākās izglītības absolventu (20–34 gadu vecumā) nodarbinātības līmenis ir 82,8 %, bet to iedzīvotāju grupā, kas ieguvuši vidusskolas izglītību, nodarbinātības līmenis ir 72,6 % (arodmācības apguvējiem šis rādītājs sasniedz 75 %). Šī atšķirība ir izteiktāka dalībvalstīs ar zemāku vispārējo jauniešu nodarbinātības līmeni. Nodarbinātības līmeņa un/vai bezdarba līmeņa rādītāju atšķirības pa prasmju līmeņiem zināmā mērā liecina par prasmju neatbilstību, jo vienāda atbilstība darbaspēka piedāvājumam un pieprasījumam pa izglītības līmeņiem liecinātu, ka visās prasmju grupās nodarbinātības līmenis ir identisks. 2016. ā lielākā nodarbinātības līmeņu izkliede pa izglītības līmeņiem (pirmsvidusskolas, vidusskolas, pēcvidusskolas un terciārā izglītība) tika novērota Bulgārijā, Čehijas Republikā, Horvātijā, Lietuvā, Polijā, Slovēnijā un Slovākijā. Neraugoties uz relatīvi labiem profesionālās izglītības un apmācības (PIA) darba tirgus rezultātiem, to ES studentu skaits, kuri iestājušies sākotnējā PIA, lielākā daļā valstu kopš 2013. gada ir vienmērīgi samazinājies. Kopējais sākotnējo vidusskolas līmeņa PIA studentu skaits ES kopš 2013. gada ir samazinājies par aptuveni 500 000 (4,7 %) un 2015. gadā bija 10,3 miljoni. Apvienotajā Karalistē tika reģistrēts lielākais sākotnējo PIA studentu absolūtā skaita samazinājums (par gandrīz 200 000). Vienlaikus uzņemšanas rādītājs vispārējās izglītības iestādēs saglabājās nemainīgs. Tādējādi PIA studentu īpatsvars pret kopējo vidusskolas līmeņa studentu skaitu ir samazinājies no 48,9 % (2013. gadā) uz 47,3 % (2015. gadā). PIA studenti, kuri darba tirgū nonāk uzreiz pēc vidusskolas līmeņa kvalifikācijas iegūšanas, lielākajā daļā valstu sasniedz relatīvi augstu nodarbinātības līmeni. Tas labi redzams valstīs, kurās sekmīgi darbojas PIA sistēmas, tostarp pastāv spēcīgas sistēmas attiecībā uz caurlaidību un pāreju no skolas uz darbu, piemēram, Maltā, Apvienotajā Karalistē, Vācijā, Nīderlandē, Zviedrijā, Austrijā un Dānijā (izņemot PIA absolventus veselības aizsardzības un labklājības jomā). Tomēr citās valstīs dažu jomu (jo īpaši darījumdarbības, pārvaldes un jurisprudences jomās) PIA absolventi, šķiet, sasniedz nepietiekamus rezultātus; tas novērojams, piemēram, Ungārijā, Lietuvā, Slovēnijā, Polijā, Francijā, Bulgārijā un Rumānijā. Itālijā un Grieķijā, kur kopumā darba tirgus nedarbojas sevišķi labi, novērojamas īpaši lielas nodarbinātības līmeņa atšķirības atkarībā no studiju nozares. Papildus nodarbināmībai cits svarīgs faktors, kas liecina par dažādu izglītības ceļu pievilcīgumu, ir paredzamais algas lielums. Piemaksa pie algas personām, kurām ir vidēja līmeņa profesionālā kvalifikācija, salīdzinot ar personām, kurām ir vidēja līmeņa vispārējā kvalifikācija, ir no 60 % Vācijā līdz aptuveni -25 % algas deficītam Čehijas Republikā (tiesa, šis ir izņēmuma gadījums, jo vairums PIA absolventu turpina iegūt augstāko izglītību). ES kopumā jaunieši, kas ir ieguvuši profesionālo kvalifikāciju, nopelna par aptuveni 25 % vairāk nekā zema līmeņa izglītības ieguvēji (0.–2. ISCED līmenis), par 17 % vairāk nekā nespecializētas vidēja līmeņa kvalifikācijas ieguvēji, bet par 40 % mazāk nekā augsta līmeņa izglītības ieguvēji. Viena no PIA sistēmu galvenajām pazīmēm, kas atvieglo netraucētu ienākšanu darba tirgū un sekmes tajā, ir PIA programmās integrēta mācīšanās darbvietā. Saskaņā ar 2016. gada izglītības un apmācības pārskatu aptuveni 2,8 miljoni studentu Eiropas Savienībā 2015. gadā bija iesaistīti apvienotās darba un mācību programmās (viņi vismaz 25 % no programmas laika pavada, mācoties reālā uzņēmuma darba vidē). Tomēr lielākajā daļā ES dalībvalstu joprojām ir ierobežota tādu programmu pieejamība, kurās ir iekļauts būtisks mācīšanās darbvietā elements, un stāvoklis šajā ziņā neuzlabojas. Laikposmā no 2013. līdz 2015. gadam uz darbu un mācībām balstīto apvienoto programmu izplatība ES būtiski nemainījās. Vairākās valstīs, piemēram, Apvienotajā Karalistē, Austrijā, Francijā, Luksemburgā un Somijā, samazinājās to studentu īpatsvars, kuri apmeklē šādas programmas. Ievērojams pieaugums tika novērots vienīgi Slovākijā un Ungārijā, turklāt otrajā minētajā gadījumā, iespējams, tādēļ, ka tika veiktas izmaiņas dažu programmu klasificēšanā, un tiek uzskatīts, ka tās ietver pietiekamu mācīšanās darbvietā īpatsvaru. Kopējais pieaugušo līdzdalības izglītībā līmenis ES kopš 2013. gada ir mainījies maz (17. attēls). Visās valstīs pieaugušo izglītība lielākoties ir neformāla, parasti tā ir saistīta ar darbu un to nodrošina un apmaksā darba devēji vai pašas personas. Šāda izglītība parasti ir orientēta uz tiem darba ņēmējiem, kuriem jau ir augstākie prasmju līmeņi un kuri veic sarežģītākos darbus, kamēr pārējiem darba ņēmējiem iespējas piekļūt mācībām bieži vien ir daudz ierobežotākas. Tas, ka mācības lielākoties ir neformālas, liecina arī par to, ka tās bieži vien ir īslaicīgas un to mērķis ir attīstīt īpašas, konkrētam uzņēmumam vajadzīgas prasmes. Tas rada situāciju, kurā pieaugušo izglītība lielākoties nepalīdz pieaugušajiem attīstīt prasmes, kas būtu vieglāk izmantojamas darbam citā uzņēmumā, tostarp pamatprasmes — rakstpratību, rēķinātprasmi vai IKT prasmi. Avots: Eurostat (ES-DSA, īpašs izraksts, 2016. gads). Piezīme: šis rādītājs atspoguļo personu vecumā no 25 līdz 64 gadiem dalību formālā un neformālā izglītībā un apmācībā (pēdējās četrās nedēļās). Datu kategorija “abi” norāda to personu īpatsvaru, kas četru nedēļu pārskata periodā piedalījās gan formālās, gan neformālās mācīšanās aktivitātēs. Dati par Horvātiju, Ungāriju un Latviju attiecībā uz personām, kas piedalās “abu” veidu mācībās, nav uzticami; dati par Kipru, Lietuvu, Slovākiju, Bulgāriju un Rumāniju nav pieejami. Digitālo prasmju līmenis uzlabojas, taču tas notiek ļoti lēnām, tādējādi daļai iedzīvotāju liedzot gūt labumu no digitālās transformācijas. Tas ietekmē inovāciju, ražīgumu un galu galā izaugsmi. 2016. gadā 44 % ES iedzīvotāju vecumā no 16 līdz 74 gadiem nebija nepieciešamo digitālo pamatprasmju, lai apmierinātu esošās vajadzības, bet 19 % šādu prasmju nebija vispār (2015. gadā šie rādītāji bija attiecīgi 45 % un 21 %). Atšķirības starp dalībvalstīm ir ievērojamas — desmit dalībvalstīs (Portugālē, Polijā, Slovēnijā, Horvātijā, Lietuvā, Itālijā, Grieķijā, Kiprā, Bulgārijā un Rumānijā) vismaz ceturtajai daļai iedzīvotāju 2016. gadā nebija nekādu digitālo prasmju. Īpaši zems prasmju līmenis konstatēts Bulgārijā un Rumānijā (“kritisks stāvoklis”), savukārt Somijas, Nīderlandes, Dānijas un Luksemburgas rādītāji ievērojami pārsniedz vidējo līmeni (“labākais sniegums”). Ir pierādījumi, kas liecina, ka šis rādītājs visā ES attīstās atšķirīgi — valstīs ar labākajiem rezultātiem digitālo prasmju līmenis vidēji attīstās ātrāk.

Avots: Eurostat. Laikposms: 2016. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2015. gadu. Piezīme: asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. Jauniešu situācija darba tirgū turpina uzlaboties atbilstīgi tam, kā nostiprinās ekonomika. ES jauniešu bezdarba rādītājs samazinājās par 5 procentpunktiem — no maksimālās vērtības 23,7 % 2013. gadā uz 18,7 % 2016. gadā un 17 % — 2017. gada otrajā ceturksnī. Tomēr tas joprojām par 1,4 procentpunktiem pārsniedz 2008. gada 2. ceturksnī reģistrēto rezultātu. Jauniešu bezdarba rādītājs ir ļoti izkliedēts — dažās dalībvalstīs tas reģistrēts tuvu 40 % vai pat lielāks (Itālija, Spānija, Grieķija), tomēr laika gaitā tas samazinās (sk. 19. attēlu). Bezdarba līmenis starp jaunietēm ir zemāks nekā starp jauniešiem (2016. gadā — 17,9 % pret 19,4 %). Tas var būt saistīts ar labākiem rezultātiem mācībās, bet arī ar zemāku ekonomiski aktīvā darbaspēka līmeni. Neraugoties uz arvien labākām darba tirgus izredzēm, jaunieši biežāk veic darbu nestandarta un netipiskās nodarbinātības formās, ieskaitot pagaidu darbu, nebrīvprātīgu daļslodzes darbu un zemu atalgotu darbu (2016. gadā 43,8 % strādājošo jauniešu — Slovēnijā, Spānijā un Polijā vairāk nekā 70 % — strādā uz pagaidu līguma pamata, savukārt 25–49 gadus vecu strādājošo vidū tādi ir 13,1 %); kā aprakstīts 3.4. nodaļā, šie līgumi ne vienmēr pārtop stabilākos nodarbinātības veidos. Avots: Eurostat, DSA. Papildus strādājošajiem vai darba meklētājiem ievērojama daļa jauniešu vecuma grupā no 15 līdz 24 gadiem ES ir ekonomiski neaktīvi. Kopumā ES 2016. gadā vairāk nekā 6 miljoni cilvēku vecumā no 15 līdz 24 gadiem nemācījās, nestrādāja un neapguva arodu (NEET). Tie ir 11,5 % šīs vecuma grupas iedzīvotāju, kas ir mazāk nekā maksimālais rādītājs 13,2 % 2012. gadā, bet joprojām pārsniedz 2008. gada līmeni (10,9 %). Šis samazinājums galvenokārt radies tāpēc, ka nenodarbināti NEET ir sākuši strādāt. Kā parādīts 20. attēlā, vairākās valstīs (Bulgārijā, Rumānijā, Horvātijā, Kiprā un Grieķijā; visas atzīmētas kā “kritisks stāvoklis”) joprojām tiek reģistrēts tāds NEET līmenis, kas pārsniedz 15 %; šāds līmenis reģistrēts arī Itālijā, tomēr tur tas 2016. gadā samazinājies par 1,5 procentpunktiem (atzīme “vājš, bet uzlabojas”). Labākais sniegums bijis Nīderlandei, Luksemburgai, Dānijai un Zviedrijai. NEET skaits pieaug Vācijā, Austrijā, Lietuvā, Latvijā un, kas ir jo uztraucošāk, Kiprā (kur jau sākumā šis līmenis bija augsts). Strauja samazināšanās ir vērojama Beļģijā, Maltā, Igaunijā un Slovēnijā. Regresijas līnijas, kurā izmaiņas gada laikā tiek sasaistītas ar līmeņiem, negatīvais slīpums liecina, ka notiek konverģence starp dalībvalstīm. ES NEET vienādi iedalās bezdarbniekos un neaktīvajās personās, taču starp dalībvalstīm pastāv būtiskas atšķirības (lielākais neaktīvo personu īpatsvars ir Bulgārijā un Rumānijā, bet bezdarbnieku īpatsvars — Horvātijā un Spānijā). Galvenais riska faktors kļūšanai par NEET ir zems izglītības līmenis. Starp sievietēm, kas ir NEET, biežāk ir sastopama neaktivitāte, nevis bezdarbs, savukārt vīriešu vidū ir novērojams pretējais. Avots: Eurostat. Laikposms: 2016. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2015. gadu. Piezīme: asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. Gados vecāku darba ņēmēju nodarbinātības līmenis pēdējā desmitgadē ir būtiski pieaudzis. Gados vecāki darba ņēmēji krīzi ir pārdzīvojuši relatīvi labāk nekā citu vecuma grupu pārstāvji. Faktiski, kā jau norādīts 1. nodaļā, vecuma grupa no 55 līdz 64 gadiem ir galvenais virzītājs, kas noteicis nodarbinātības līmeņa vispārējo uzlabošanos pēdējos desmit gados. 2016. gadā iedzīvotāju nodarbinātības līmenis vecuma grupā no 55 līdz 64 gadiem bija 55,3 % — tas ir par 2 procentpunktiem augstāk nekā pirms gada, un ir plānots, ka pakāpeniskais pieaugums turpināsies demogrāfisko pārmaiņu dēļ. Gados vecāku darba ņēmēju nodarbinātības līmenis dažādās dalībvalstīs ir ļoti atšķirīgs — no 75,5 % (Zviedrijā) līdz 36,3 % (Grieķijā). Arī nodarbinātības līmenis sievietēm vecumā no 55 līdz 64 gadiem pamazām palielinās, un 2016. gadā tas bija 48,9 %. Dzimumu darbmūža ilguma atšķirība sarūk, taču tā joprojām ir ievērojama, proti, sievietes darba tirgū vidēji piedalās par 4,9 gadiem īsāku laiku nekā vīrieši — 33,1 gads pret 38,0 gadiem (2016. gadā). Šis vidējais rādītājs ir iegūts no būtiski atšķirīgiem dalībvalstu rezultātiem, un to nosaka dažādi faktori, piemēram, nepietiekama piekļuve aprūpes pakalpojumiem un zemāks sieviešu pensijas vecums dažās dalībvalstīs, kā rezultātā darba mūžs ir īsāks (sk. 21. attēlu). Visbeidzot, gados vecākiem darba ņēmējiem biežāk nekā pamatvecuma darba ņēmējiem ir daļslodzes darba līgumi, taču tie retāk strādā nepilnu darba dienu nekā gados jaunāki darba ņēmēji. Tāpat šīm personām biežāk ir pastāvīgs darbs (tikai 5,3 % no gados vecākiem darba ņēmējiem vecumā no 55 līdz 64 gadiem bija pagaidu līgumi). Avots: Eurostat, DSA.

Visās dalībvalstīs sievietes ir nepietiekami pārstāvētas darba tirgū. Sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājs dzimumu līdztiesības jomā darba tirgū ir dzimumu atšķirība nodarbinātībā, proti, vīriešu un sieviešu nodarbinātības līmeņu atšķirība. 2016. gadā dzimumu atšķirība nodarbinātībā ES bija 11,6 procentpunkti, jo vīriešu nodarbinātības līmenis bija 76,9 %, sieviešu — 65,3 % (22. attēls). Šī atšķirība īpaši liela ir ārpus ES dzimušām, kā arī romu sievietēm. Salīdzinot ar 2015. gadu, atšķirība kopumā saglabājās stabila, kā parādīts 1. nodaļā. Tomēr, aplūkojot ilgtermiņā, tā ir būtiski zemāka nekā 2008. gadā, kad dzimumu atšķirība nodarbinātībā bija 15,0 procentpunkti. Šo ilgtermiņa uzlabojumu galvenokārt noteica sieviešu nodarbinātības līmeņa paaugstināšanās. Tomēr 2016. gadā sešās dalībvalstīs sieviešu nodarbinātības līmenis joprojām bija zemāks par 60 %, vienlaikus pastāvot lielai nodarbinātības līmeņa atšķirībai pa dzimumiem (augstākās vērtības tika reģistrētas Maltā, Itālijā, Grieķijā un Rumānijā, kas atzīmētas kā “kritisks stāvoklis”). Vairākās dalībvalstīs šī atšķirība arī pieaug — ievērojami ātrāk par vidējo rādītāju tas notiek Somijā, Beļģijā, Kiprā un Grieķijā (šajās valstīs pieauga abu dzimumu nodarbinātības līmenis, bet vīriešiem tas notika straujāk nekā sievietēm). “Labākais sniegums” konstatēts Lietuvā, Latvijā un Zviedrijā. Regresijas līnijas, kas 22. attēlā sasaista izmaiņas ar dzimumu atšķirības nodarbinātībā līmeņiem, pozitīvais slīpums liecina, ka attiecībā uz šo rādītāju dalībvalstu rezultāti vidēji ir nedaudz atšķirīgi. Avots: Eurostat, DSA. Laikposms: 2016. gada līmenis un izmaiņas gada laikā attiecībā pret 2015. gadu. Piezīme: asu krustpunkts ir nesvērtais ES vidējais rādītājs. Apzīmējumus skatīt pielikumā. Nevienāda dzimumu dalība darba tirgū arī atspoguļojas lielajā daļslodzes nodarbinātības īpatsvara atšķirībā pa dzimumiem, kas ES 2016. gadā bija 23,0 procentpunkti (nedaudz mazāk nekā 2015. gadā reģistrētie 23,2 procentpunkti). Starp valstīm pastāv ievērojamas atšķirības. Lai gan atšķirība vairumā Centrāleiropas un Austrumeiropas dalībvalstu ir zema, četrās dalībvalstīs tā pārsniedz 30 procentpunktus, savukārt visaugstākais rezultāts — 52,7 procentpunkti — vērojams Nīderlandē (23. attēls). Turklāt 2016. gadā 23,5 % no sieviešu daļslodzes nodarbinātības gadījumiem nebija labprātīgi. Avots: Eurostat, DSA. Nodarbinātības atšķirības starp dzimumiem ir sevišķi nozīmīgas personām ar aprūpes pienākumiem; sievietes joprojām biežāk nekā vīrieši uzņemas šos pienākumus. Vidējais to sieviešu nodarbinātības līmenis, kurām ir vismaz viens bērns, kas nav sasniedzis 6 gadu vecumu, ir par 9 procentpunktiem mazāks nekā bezbērnu sieviešu nodarbinātības līmenis (lielāka ietekme ir uz mazprasmīgām mātēm un vientuļajiem vecākiem), un dažās valstīs (Slovākijā, Čehijas Republikā, Ungārijā) šī atšķirība pārsniedz 30 procentpunktus. Attiecīgi vecāku stāvoklis vīriešu nodarbinātības līmeni ietekmē pretēji, jo ir lielāka iespējamība, ka tēvi ir nodarbināti (24. attēls). Sievietes arī biežāk nekā vīrieši uzņemas ilgtermiņa aprūpes pienākumus. 2016. gadā vairāk nekā 19 % no iespējamā sieviešu darbaspēka ES bija neaktīvi, jo sievietes šajā laikā rūpējās par bērniem vai rīcībnespējīgiem pieaugušajiem. Čehijas Republikā, Igaunijā, Īrijā, Ungārijā, Slovākijā un Apvienotajā Karalistē šis skaitlis pārsniedza 28 %. Sieviešu nodarbinātības līmenis, šķiet, ir virs vidējā valstīs, kurās ir labi izstrādāti un dzimumlīdzsvaroti darba un privātās dzīves līdzsvarošanas pasākumi (jo īpaši Zviedrijā un Dānijā). Avots: Eurostat. Piezīme: vecāku stāvokļa ietekmi uz nodarbinātību mēra kā atšķirību starp sieviešu (vīriešu), kam ir vismaz viens bērns vecumā līdz 6 gadiem, nodarbinātības līmeņa un bezbērnu sieviešu (vīriešu) nodarbinātības līmeņa atšķirību. Viens no faktoriem, kas kavē sieviešu dalību darba tirgū, ir pieejamu, piekļūstamu un kvalitatīvu formālās aprūpes, īpaši bērniem paredzēto, pakalpojumu trūkums. Kā rāda sociālo rezultātu pārskata pamatrādītājs “dalība agrīnajā pirmsskolas izglītībā un aprūpē”, 2015. gadā tikai 30,5 % bērnu vecumā no 0 līdz 3 gadiem saņēma aprūpi formālās izglītības un aprūpes pakalpojumu ietvaros, kas ir vairāk nekā 2014. gadā (28,5 %) un 2008. gadā (28,0 %). Starp dalībvalstīm pastāv būtiskas atšķirības: kamēr Dānijā un Zviedrijā formālā bērnu aprūpe tika nodrošināta vairāk nekā 60 % bērnu, Slovākijā, Čehijas Republikā un Polijā (“kritisks stāvoklis”), kā arī Bulgārijā, Rumānijā un Lietuvā šis īpatsvars bija mazāks nekā 10 %. Dānijā un Zviedrijā, kā arī Luksemburgā, Beļģijā un Portugālē reģistrēts “labākais sniegums”. Šīs atšķirības daļēji ir saistītas ar dažādu valstu atšķirīgo pieeju jautājumam par atvaļinājumu ģimenes apstākļu dēļ. Dalībvalstu rezultāti šajā rādītājā faktiski kļūst atšķirīgāki, un to rāda regresijas līnijas, ar kuru izmaiņas gada laikā tiek sasaistītas ar līmeņiem, pozitīvais slīpums — valstīs ar labākajiem rezultātiem stāvoklis uzlabo