LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 48/57

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Ekonomikas atveseļošana: pašreizējais stāvoklis un konkrētas iniciatīvas” (pašiniciatīvas atzinums)

2011/C 48/11

Ziņotājs: Lars NYBERG kgs

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja saskaņā ar Reglamenta 29. panta 2. punktu 18. martā nolēma sagatavot pašiniciatīvas atzinumu par tematu

“Ekonomikas atveseļošana: pašreizējais stāvoklis un konkrētas iniciatīvas” (pašiniciatīvas atzinums).

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Ekonomikas un monetārās savienības, ekonomiskās un sociālās kohēzijas specializētā nodaļa savu atzinumu pieņēma 2010. gada 20. jūlijā.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 465. plenārajā sesijā, kas notika 2010. gada 15. un 16. septembrī (16. septembra sēdē), ar 146 balsīm par, 45 balsīm pret un 16 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi.

1.1. Finanšu krīze 2008. gadā un tās izraisītā ekonomikas krīze bija spēcīgākās krīzes, kas pieredzētas kopš Otrā pasaules kara. Kad 2010. gada sākumā atsevišķas pazīmes liecināja par atgūšanos no pieredzētās recesijas, uzliesmoja valsts parāda krīze, kas vairs neskāra visu pasauli, bet tikai Eiropu. Ekonomikas izaugsme ir apdraudēta, jo valstīm jāsamazina budžeta izdevumi, kas saistīti ar atbalstu bankām un diskrecionāriem pasākumiem, turklāt pieaug bezdarbs un daudzās valstīs īsteno papildu taupības pasākumus. Tāpēc EESK uzskata, ka ir jāīsteno piemēroti politiski pasākumi ne vien ekonomikas atveseļošanai, bet arī tādēļ, lai Eiropā nepieļautu vēl vienu recesiju.

1.2. Izaugsmes rādītājs Eiropas Savienībā 2009. gadā bija negatīvs, proti, -4.1 %. Pirms pavasarī notikušās valsts parāda krīzes prognozēja, ka izaugsme 2010. gadā būs 0,7 %. Šobrīd lēš, ka bezdarba līmenis 2010. gadā sasniegs aptuveni 10 %, turklāt ekonomiski aktīvā darbaspēka līmenis samazināsies par 2 %. Vidējais budžeta deficīts 2008. gadā bija 2,3 %, bet 2009. gadā tas palielinājās līdz 6,8 %, un prognozē, ka 2010. gadā tas pieaugs līdz 7,5 %;. Finanšu krīzes laikā finanšu tirgus likviditāti saglabāja ar ievērojamiem valsts atbalsta maksājumiem. Pirms krīzes strauji uzplauka privātā kredīta tirgus, bet patlaban vērojams liels pieprasījums pēc valsts kredīta. Vienlaikus, lai palielinātu pieprasījumu, privātajam sektoram kredīts joprojām ir nepieciešams. Dalībvalstu ekonomikas stāvoklis ievērojami atšķiras. Vislielākais valsts budžeta deficīts ir Grieķijai, citām Vidusjūras reģiona valstīm, Apvienotajai Karalistei un Īrijai. Visaugstākais bezdarba līmenis ir Baltijas valstīs un Spānijā. Baltijas valstīm, īstenojot stingrus ekonomikas politikas pasākumus, tomēr ir izdevies ļoti īsā laikā samazināt augstu valsts budžeta deficītu un izaugsmes kritumu.

1.3. Sākuma stratēģija.

Raugoties uz ievērojamajām pārmaiņām ekonomikā pēdējo desmitgažu laikā, jāsecina, ka nav atbilstoši runāt par stratēģiju izejai no krīzes. Mums ir nepieciešama sākuma stratēģija — jaunas ekonomikas un politikas ierosmes, lai piedāvātu ceļvedi sabiedrībai nākotnē.

1.4. Privātais patēriņš — kopējā pieprasījuma pamats.

Priekšlikumi ievērojamāko valsts budžeta deficītu samazināšanai rada ierobežojumus visai Eiropas ekonomikai, tāpēc patstāvīga izaugsme gaidāma tikai nākotnē. EESK uzsver: lai izaugsme turpinātos, ir svarīgi palielināt kopējo pieprasījumu un jo īpaši — privāto patēriņu. Lai ekonomikas atbalsta pasākumi būtiski sekmētu izaugsmi, ir jāatbalsta iedzīvotāju grupas ar zemāku ienākumu līmeni. Tā kā viņi lielāku daļu savu ienākumu patērē, mazāk atbalsta līdzekļu izzudīs papildu uzkrājumos. Ja izdotos apturēt kapitāla ietekmes palielināšanos, kas turpinās jau vairākus desmitus gadu, un atkal palielināt darbaspēka ietekmi, pavērtos iespējas turpmākai izaugsmei. Ieguldījumi un eksports nenoliedzami ir svarīgi, tomēr, lai notiktu izaugsme, īpaši pašreizējos apstākļos ir būtiski palielināt privāto patēriņu, jo tas veido aptuveni 60 % no iekšzemes kopprodukta.

1.4.1. Taupības programmu ietekmes novērtējums.

Augsts bezdarba līmenis, zems ekonomiski aktīvo iedzīvotāju īpatsvars, lēni augošas algas, valsts izdevumu samazināšana un lielāki nodokļi, kā arī jaunas taupības programmas samazinās izaugsmes iespējas. Komisijai būtu steidzami jānovērtē minēto faktoru iespējamā ierobežojošā ietekme un jāierosina pasākumi, kas vajadzīgi, lai izaugsme turpinātos. Izaugsme ir būtiska citu ekonomikas politikas mērķu sasniegšanai. Rīcību nedrīkst novilcināt līdz brīdim, kad taupības programmu radītie ierobežojumi patiešām apgrūtinās izaugsmi.

1.5. Konkurētspējas attīstības novērtēšana.

Izvirzot ekonomikas politikas mērķus, nav pietiekami novērtēta tekošā konta bilances nozīme. Vairākās valstīs ilgstoši pastāvēja budžeta deficīts bet citās — budžeta pārpalikums, un tas jau iepriekš liecināja, ka agri vai vēlu gaidāmi sarežģījumi, ko pieredzējām 2010. gada ES ekonomikas krīzes laikā. EESK vēlas uzsvērt, ka valstu tekošo kontu bilanču lielās atšķirības ir jāsamazina. Tādējādi galvenais mērķis būs konkurētspēja, ko novērtē pēc darbaspēka vienības reālajām izmaksām — rādītāja, kas vienlaikus liecina par to, kā veidojas algu un ražīguma līmenis. Pēdējo desmit gadu laikā Īrijas, Grieķijas, Itālijas, Spānijas un Portugāles konkurētspēja kritusies vidēji par 10 %. Likumsakarīgi, ka tas izraisīja budžeta problēmas.

1.5.1. Tekošā konta bilances iekļaušana Stabilitātes un izaugsmes paktā.

Ja vienas valūtas zonas valstu vidū algu un ražīguma attīstības tendences atšķiras, vienīgais risinājums ir mainīt relatīvās algas vai paaugstināt ražīguma līmeni valstīs, kur tas ir zemāks. Tādēļ EESK aicina Komisiju pārbaudīt tekošā konta bilances, rīkojoties līdzīgi kā attiecībā uz valsts budžeta deficītu un valsts parādu. Lai pārbaude būtu likumīga, var veikt attiecīgus grozījumus regulās, kas piemērojamas attiecībā uz Stabilitātes un izaugsmes paktu. Tekošie konti un tos ietekmējošie algu un ražīguma rādītāji ir rūpīgi jāpārbauda visās 27 dalībvalstīs, bet rīcības pilnvarām jābūt lielākām attiecībā uz euro zonas valstīm. Tādējādi Stabilitātes un izaugsmes paktā būs ņemta vērā reālā ekonomika.

1.5.2. Privāto kredītu statistika un valsts parāda daļa, ko veido ārējais parāds.

Apspriežot Stabilitātes un izaugsmes paktu, jāņem vērā arī jaunā privāto kredītu statistika un dati par valsts parāda daļu, ko veido ārējais parāds.

1.6. Efektīvāks regulējums un uzraudzības pasākumi finanšu nozarē.

Attiecībā uz finanšu nozari efektīvs risinājums varētu būt daļas banku kapitāla atrašanās valsts īpašumā, tādējādi gūstot ieskatu par stāvokli banku nozarē. Norises finanšu nozarē 2010. gadā apliecina, ka priekšlikumi par finanšu nozares uzraudzību un regulēšanu ir nepilnīgi. Finanšu nozares rīcība Grieķijas krīzes laikā jo īpaši liecināja, ka vajadzīgi efektīvāki noteikumi un uzraudzības pasākumi, lai tāda veida rīcību mainītu un rastu jaunas valsts parāda finansēšanas iespējas.

1.7. Publiskie ieguldījumi infrastruktūrā un enerģētikā.

Ieguldījumi ir jāveic tā, lai tie veicinātu vides aizsardzību un sekmētu pasākumus, kas mazina klimata pārmaiņu ietekmi. EESK uzskata, ka nodokļi ir piemērots instruments, lai ietekmētu tirgu ar mērķi samazināt kaitīgās emisijas. Laikā, kad uzņēmēju ieguldījumi nav pietiekami, ieguldījumi infrastruktūrā un enerģētikā jāveic publiskajam sektoram. Saskaņā ar pārskatīto Stabilitātes un izaugsmes paktu ieguldījumus pārmērīga budžeta deficīta aprēķinos neiekļauj.

1.8. Aktīva darba tirgus politika.

Darba tirgus politikai jābūt virzītai uz jaunām prasmēm un jaunām darba vietām. Tāpat nepieciešams paaugstināt vispārējo izglītības līmeni. Tādēļ ir svarīgi īstenot stratēģiju “ES 2020”. Viens no pasākumiem nodarbinātības līmeņa paaugstināšanai, bez šaubām, ir augstas kvalitātes bērnu aprūpes sistēma un pietiekami ilgs un atbilstīgi apmaksāts bērna kopšanas atvaļinājums.

1.9. Sākuma stratēģija ģimenes politikas veidošanai un prasmju attīstīšanai.

Kad vajadzība sniegt atbalstu bezdarba dēļ mazināsies, attiecīgie publiskie resursi būtu jāizmanto ģimenes politikā un prasmju attīstīšanai. Tādējādi politika izejai no krīzes kļūs par sākuma politiku. Sociālās sistēmas jāveido tā, lai tās veicinātu labklājību un nodarbinātību, tomēr tam jānotiek finansiālo iespēju robežās.

1.10. Jauni ieņēmumu avoti — finanšu darījumu un CO2 emisijas nodoklis.

Valsts ieņēmumus varētu palielināt, ieviešot nodokli par finanšu darījumiem un oglekļa dioksīda emisiju. Šādi nodokļi ne tikai ļaus palielināt ienākumus, bet arī attiecīgi ierobežot īstermiņa plānošanu finanšu tirgū un uzlabot vides stāvoklis.

1.11. Ļaut EIB izdot euro obligācijas.

Atļaujot Eiropas Investīciju bankai izdot euro obligācijas, vai drīzāk ES obligācijas, kas aptvertu visas 27 dalībvalstis, jaunu kapitālu publiskajam sektoram varētu piesaistīt bez pilnīgas atkarības no privāto finanšu sektora. Finanšu resursi būtu jāiegūst iepriekšējā posmā, piemēram, no papildpensijas kapitāla uzkrāšanas institūcijām, lai EIB tādējādi kļūtu par sasaistes punktu starp šiem jaunajiem kapitāla resursiem un to ieguldīšanu. Euro obligācijas arī ir iespējami instrumenti ilgtermiņa privāto uzkrājumu veidošanai.

2. Pašreizējais stāvoklis (1).

2.1. Finanšu krīze 2008. gadā un tās izraisītā ekonomikas krīze bija spēcīgākās krīzes, kas pieredzētas kopš Otrā pasaules kara. Kad 2010. gada sākumā atsevišķas pazīmes liecināja par atgūšanos no pieredzētās recesijas, uzliesmoja valsts parāda krīze, kas vairs neskāra visu pasauli, bet tikai Eiropu. Ekonomikas turpmākā izaugsme ir apdraudēta, jo valstīm jāsamazina budžeta izdevumi, kas saistīti ar atbalstu banku nozarei, un citām nozarēm un citu diskrecionāru pasākumu īstenošanu, turklāt pieaug bezdarbs un daudzās valstīs īsteno papildu taupības pasākumus. Tāpēc EESK uzskata, ka ir jāīsteno piemēroti politiski pasākumi ne vien ekonomikas atveseļošanai, bet arī tādēļ, lai Eiropā nepieļautu vēl vienu recesiju.

2.2. Negatīvi izaugsmes rādītāji.

2.2.1. Eiropas Ekonomikas atveseļošanas plānā, ko pieņēma 2008. gada decembrī, prognozēja, ka ekonomikas izaugsmes rādītājs 2009. gadā būs tuvu nullei. Izrādījās, ka ekonomikas izaugsmes rādītājs ir –4,1 %. Prognoze, ko izmantoja minētajā plānā, bija pārlieku optimistiska, tomēr bez fiskālajiem stimuliem stāvoklis būtu bijis vēl sliktāks.

2.2.2. Dalībvalstu atbalsts ekonomikai pārsniedza plānotos 1,2 % no IKP. Atbalsts 2009. un 2010. gadā varētu būt līdz 2,7 % no IKP. Dalībvalstu vajadzības bija lielākas nekā plānotais atbalsts, bet pasākumi, ņemot vērā izaugsmes attīstību, — pārāk nelieli.

2.2.3. Publiskā budžeta līdzekļi nav bijis vienīgais ekonomikas stimulēšanas instruments. ECB un citas centrālās bankas samazināja procentu likmes teju līdz nullei, tādējādi ekonomikas sistēmas likviditāte kļuva nepieredzēti augsta. Dažas dalībvalstis ieguldīja ievērojamus publiskos līdzekļus arī dažu banku glābšanā. Neraugoties uz minētajiem pasākumiem, 2009. gada izaugsmes rādītājs bija negatīvs, kas liecina par finanšu un ekonomikas krīzes smagumu.

2.2.4. Pirms 2010. gada pavasara krīzes prognozēja, ka ES izaugsme 2010. gadā būs 0,7 %. Tas ir mazāk nekā mūsu galvenajiem konkurentiem pasaulē. Vērojamas arī dažas pozitīvas tendences: pieauguši uzticības rādītāji, paātrinājusies izaugsme citās pasaules daļās un pasaules tirdzniecība atjaunojusies gandrīz pirmskrīzes apjomā. Tomēr joprojām pastāv negatīvas tendences: uzņēmējdarbības ieguldījumi turpināja samazināties arī 2009. gada ceturtajā ceturksnī, nav būtisku uzlabojumu rūpnieciskajā ražošanā, pēdējais pieprasījuma pieaugums bija saistīts vienīgi ar krājumu veidošanu, ārkārtīgi zemais jaudas izmantojuma rādītājs nestimulē ieguldījumus, tos neļauj palielināt arī situācija banku sektorā, un, visbeidzot, — valsts vērtspapīru tirgus ir traucēts.

2.3. Tirdzniecība.

Pasaules tirdzniecība sabruka 2008. gada ceturtajā ceturksnī. Iepriekšējā gadā tās apjoms bija palielinājies par 20 %, bet 2008. gadā tas kritās par 12 %. Kritums turpinājās arī nākamajos ceturkšņos. Vislielākais kritums kādā ceturksnī salīdzinājumā ar to pašu ceturksni iepriekšējā gadā bija aptuveni 30 %. Stāvoklis mainījās 2009. gada ceturtajā ceturksnī, kad bija vērojams 4 % pieaugums. Eiropas Savienības rādītāji bija gandrīz tādi paši. Tomēr ES iekšējās tirdzniecības rādītāji kritās nedaudz vairāk nekā ārējās tirdzniecības rādītāji.

2.4. Darba tirgus.

2.4.1. Gaidāms, ka stāvoklis nodarbinātības jomā turpinās pasliktināties, jo bezdarbs parasti turpina pieaugt arī pēc tam, kad reālās ekonomikas stāvoklis sācis uzlaboties. Bezdarba līmenis 2010. gadā ES būs aptuveni 10 %, tas nozīmē 3 % pieaugumu gadā, tomēr stāvoklis ievērojami atšķirsies dalībvalstu vidū.

2.4.2. Bezdarbs ir tikai viena no krīzes sekām, jo samazinās arī darbaspēka iesaiste darba tirgū. Tā ir samazinājusies par 2 % no kopējā darbaspēka. Turklāt daudzi samazinājuši darba slodzi, lai varētu saglabāt darba vietas; tas nozīmē, ka ekonomiski aktīvo iedzīvotāju līmenis krities vēl par 1 %. Ekonomikai atveseļojoties, minētais rādītājs, visticamāk, būs pirmais, kas atkal normalizēsies. Izaugsmei ir jābūt pietiekami lielai, citādi būs “izaugsme bez darba vietām”.

2.5. Valstu budžetu deficīts.

Vidējais budžeta deficīts 2008. gadā bija 2,3 % no IKP, 2009. gadā tas palielinājās līdz 6,8 %, un tiek lēsts, ka 2010. gadā budžeta deficīts pieaugs līdz 7,5 %. Budžeta deficīts pieaug ne vien aktīvi īstenoto atbalsta pasākumu dēļ, bet arī tādēļ, ka, darbojoties automātiskajiem stabilizatoriem, pieaug izdevumi un samazinās nodokļu ieņēmumi. Saskaņā ar ESAO sniegto informāciju sociālās aizsardzības pasākumi Eiropā ļāvuši saglabāt vairāk darba vietu nekā citās pasaules ekonomikas sistēmās.

2.6. Finanšu tirgus.

2.6.1. Arī 2010. gadā vēl nav skaidrības par finanšu tirgus stāvokli. Nav zināms, kāpēc tik ilgstoši saglabājas zems ieguldījumu līmenis — vai tas saistīts ar pastāvīgu likviditātes trūkumu, kredītiestāžu nevēlēšanos riskēt vai nepietiekamu pieprasījumu ražošanas nozarē.

2.6.2. Lai ekonomikas atveseļošana būtu noturīga, kredītu tirgū jāmazina ārkārtīgi īsa termiņa darījumu īpatsvars un atkal jāpalielina ilgtermiņa darījumu apjoms. Minēto jautājumu EESK sīkāk iztirzā atzinumā par finanšu darījumu nodokli (2).

2.6.3. Periodā no 2006. gada līdz finanšu krīzes sākumam ārkārtīgi strauji palielinājās privātpersonām izsniegto kredītu apjoms (3). Privāto parādsaistību apjoms euro zonā un ASV pieauga divas reizes. Privātie izdevumi bija augsti, tāpēc dažās valstīs ievērojami pieauga tekošā konta deficīts. Privātās kreditēšanas uzplaukums beidzās 2009. gadā, un to daļēji aizstāja valsts parāds. Valstu budžetu deficīts būs augsts vēl vairākus gadus. Tomēr, lai ekonomika sāktu atveseļoties, ir jāpalielina privātā sektora pieprasījums. Abos gadījumos ir nepieciešami kredīti.

2.6.4. Vērtspapīru vērtības krišanās smagi skārusi pensiju fondus: tiek lēsts, ka 2009. gadā pensiju fondi cietuši 24 % lielus zaudējumus (4). Pensionāru ienākumi ir apdraudēti, un tas negatīvi ietekmēs iespēju palielināt privāto pieprasījumu. Pensiju fondi nodrošina tiesības ļoti ilgā termiņā, bet to rīcībā esošo kapitālu iegulda uz daudz īsāku laiku. Tas liecina par to, ka finanšu tirgū jāpalielina ilgtermiņa finanšu instrumentu apjoms gan pensiju fondiem, gan citām pensiju iestādēm, piemēram, apdrošināšanas sabiedrībām.

2.7. Valstīm raksturīgās iezīmes.

2.7.1. Lielāko dalībvalstu vidū IKP visvairāk samazinājies Vācijā un Apvienotajā Karalistē. Salīdzinot mazās dalībvalstis, lielākais kritums 2009. gadā pieredzēts trijās Baltijas valstīs. Līdz minētajam laikam IKP vairākus gadus ļoti strauji auga. Strauji kāpa arī algas, to pieaugums pārsniedza ražīguma pieaugumu, tomēr, iestājoties krīzei, Baltijas valstis, īpaši Lietuva, strauji rīkojās, lai algas samazinātu. Algas 2009. gadā visvairāk pieauga Grieķijā, bet bez atbilstīga ražīguma pieauguma. Tikai Polijas izaugsmes rādītājs 2009. gadā bija pozitīvs un sasniedza 1,7 %. Tas skaidrojams ar publiskā ieguldījuma un privātā patēriņa pieaugumu un samērā augstu nodarbinātību.

2.7.2. Arī nodarbinātība 2009. gadā visvairāk kritās Baltijas valstīs, tad Bulgārijā un Spānijā. Nevienā no dalībvalstīm nodarbinātības līmeni saglabāt neizdevās, bet Vācijā kritums bija tikai par 0,4 %. Visaugstākais bezdarba līmenis (21,7 %) 2009. gadā bija Latvijā, pēc tam — Lietuvā, Igaunijā, Spānijā, Slovākijā un Īrijā.

2.7.3. Kad 2010. gadā notika valsts parādzīmju krīze, atklājās, ka valsts budžeta deficīts Grieķijā veido aptuveni 13 % no iekšzemes kopprodukta, un tas izraisīja pret euro vērstas spekulācijas. Līdzīga apjoma deficītu konstatēja arī Apvienotajā Karalistē. Spānijas budžeta deficīts nepieļaujamus apmērus sasniedza gandrīz “diennakts laikā”. Pārmērīgo valsts budžeta deficītu un parādsaistību dēļ minētajās valstīs, kā arī Portugālē, Itālijā un Īrijā, īsteno taupības pasākumus.

3. Konkrētas ierosmes ekonomikas atveseļošanai.

3.1. Izejas stratēģijas vietā — sākuma stratēģija.

3.1.1. Daudz runāts par izejas stratēģiju, proti, par to, kā pārtraukt jebkādu papildu valsts atbalsta sniegšanu ekonomikai. Tiesisko apsvērumu pamatā ir noteikumi, ka budžeta deficīts nedrīkst pārsniegt 3 % un valsts parāds nedrīkst pārsniegt 60 % no IKP. Komisija paziņojumā “Eiropa 2020” pamatoti norādīja, ka “fiskālo stimulu atcelšanai jāsākas, tiklīdz atveseļošanās būs stingri nostabilizējusies” (5).Tā kā ES valstu ekonomiku stāvoklis ir ļoti nenoteikts, būs ļoti grūti noteikt, vai atveseļošanās ir “stingri nostabilizējusies”. Priekšlikumi ievērojamāko valsts budžeta deficītu samazināšanai rada ierobežojumus visai Eiropas ekonomikai, tādēļ patstāvīga izaugsme gaidāma vien nākotnē. Turklāt stratēģija izejai no krīzes nozīmē, ka pēc atbalsta pasākumu pārtraukšanas mēs varam atjaunot stāvokli pirms krīzes. Tas nevar notikt.

3.1.2. Pirmkārt, finanšu nozarē pašlaik notiek daudz pārmaiņu, vai arī tās ir paredzēts drīzumā ieviest. Jācer, ka tādējādi finanšu nozare kļūs pārredzamāka un izturīgāka pret krīzēm. Otrkārt, pārmaiņām jānotiek arī citās tautsaimniecības nozarēs. Ja tā nenotiks, noteikti pastāv risks, ka pēdējo gadu laikā pieredzētie sarežģījumi atkārtosies.

3.1.3. Ņemot vērā pārmaiņas ekonomikā, kas notikušas pēdējās desmitgadēs, ir vajadzīgas jaunas ekonomikas un politikas iniciatīvas, lai palielinātu ekonomikas izturību pret krīzēm. Ar izejas stratēģiju nebūs pietiekami, jo, izstrādājot ceļvedi izejas stratēģijai, tiek pieņemti lēmumi arī par sabiedrību nākotnē, proti, ir jānosaka sākuma stratēģija.

3.2. Vispārējais pieprasījums.

3.2.1. Teorētiski pastāv divas iespējas, kā panākt ekonomikas izaugsmi: izmantot ierasto ražošanas metodi, bet palielināt ražīgumu, vai uzlabot metodi, lai ražošanas resursus izmantotu efektīvāk. Tas, kurai iespējai dot priekšroku, ir atkarīgs no stāvokļa ekonomikā. Ekonomikas uzplaukuma laikā tiek pilnībā izmantoti visi resursi, un vienīgais veids, kā palielināt izaugsmi, ir ieguldīt novatoriskās ražošanas metodēs. Lejupslīdes periodā, līdzīgā tam, kas sākās 2008. gadā, veidojas resursu pārpalikums, kas ir jāizmanto. Tāpēc ir jāizvēlas politika, kas vērsta uz pieprasījuma palielināšanu. Diemžēl kopējo pieprasījumu vairs neuzskata par ekonomikas izaugsmes patieso virzītājspēku.

3.2.2. Pasākumiem, kas vērsti uz pieprasījuma palielināšanu, jāveicina ne vien patēriņš un ieguldījumi, bet arī patērētāju un ieguldītāju uzticība. Tāpat kā automātiskie stabilizatori darbojas lejupslīdes laikā, lielākai uzticībai var būt efektīva ietekme atveseļošanās periodā. Uzticība var pastiprināt valsts īstenoto pasākumu ietekmi, ekonomikas augšupeju padarot pašnoturīgu. Lai tā notiktu, svarīgs ir ne vien atbalsta apjoms, bet arī tas, kuras iedzīvotāju grupas to saņem. Grupas ar zemākiem ienākumiem patērē lielāku savu ienākumu daļu nekā grupas ar augstākiem ienākumiem. Tādējādi, jo vairāk atbalsta sniegs iedzīvotājiem ar zemiem ienākumiem, jo mazāk līdzekļu “pazudīs” papildu uzkrājumos.

3.2.3. Sākotnējā ekonomikas atveseļošanas plāna efektivitāte var izrādīties mazāka nekā cerēts, jo daudzi dalībvalstu pasākumi jau bija plānoti agrāk un nedeva nekādu papildu stimulu izaugsmei. Komisija 2010. gada pavasarī pamatoti uzsvēra, ka izaugsmes veicināšanas pasākumiem jābūt arī sociāli efektīviem. Izaugsmes prognoze 2010. gadā ir zemāka par 1,5 %, ko daudzi ekonomisti uzskata par iespējamu ES izaugsmes rādītāju. Pat ja izaugsme sasniegtu 1,5 %, bezdarbu un budžeta deficītu nevarētu samazināt pietiekami strauji.

3.2.4. EESK uzsver: lai sāktos izaugsme, ir svarīgi palielināt vispārējo pieprasījumu, turklāt īpaši liela ir privātā patēriņa nozīme.

3.2.5. Tāpat ir svarīgi palielināt ieguldījumus. Saskaņā ar pārskatīto Stabilitātes un izaugsmes paktu pārmērīga budžeta deficīta korekcijas pasākumus var atcelt, ja papildu izdevumi ir veltīti ieguldījumiem. Ieguldījumi tomēr ne vienmēr ir vienīgais lielākas izaugsmes instruments.

3.2.6. Arī palielināts eksports nebūs pietiekams risinājums. ES tirdzniecība galvenokārt notiek dalībvalstu vidū. Ārējā tirdzniecība — eksports uz citiem pasaules ekonomikas reģioniem — ilgstoši veidojusi aptuveni 10 % no ES IKP. ES tirdzniecība veido trešdaļu no kopējās pasaules tirdzniecības. Tomēr, ja neskaita ES iekšējo tirdzniecību, ES tirdzniecības īpatsvars pasaules tirdzniecībā ir tikai 16 %. Tirdzniecība ir svarīga, un tā ir arī pasaules mēroga konkurētspējas rādītājs. Dažas pazīmes liecina, ka eksports uz citiem pasaules reģioniem palielinās. Tas, protams, jāvērtē pozitīvi, tomēr ir mazs mierinājums apstākļos, kad ieguldījumu apjoms ir nepietiekams un stāvoklis darba tirgū pasliktinās.

3.2.7. Saskaņā ar Starptautiskās Darba organizācijas datiem (6) jau vairāk nekā desmit gadu visā pasaulē samazinās darbaspēka ietekme, vienlaikus palielinoties kapitāla ietekmei. No 1999. līdz 2007. gadam peļņa 27 ES valstīs pieauga no 37 % līdz 39 % no IKP. Peļņas apjoms strauji kritās 2008. gada otrajā pusgadā, samazinoties līdz 36 %, bet 2009. gadā peļņa atkal palielinājās līdz 37 % (7). Tas liecina, ka palielinājusies nevienlīdzība ienākumu sadalē.

3.2.8. Lielāko daļu no IKP veido privātais patēriņš. Tā īpatsvars ievērojami atšķiras valstu vidū un ir atkarīgs no publisko vai privāto struktūru rīcības atbilstīgi katras valsts politiskajai sistēmai. Tomēr izmaiņas privātā patēriņa īpatsvarā var norādīt arī uz izmaiņām ienākumu sadalījumā. Patēriņš 2000. gadā veidoja 61 % no ES iekšzemes kopprodukta, 2005. gadā — 60 %, bet 2008. gadā nokritās līdz 58 %. Kaut arī tās ir nelielas izmaiņas salīdzinoši ilgākā laika posmā, tās tomēr liecina par to, ka, palielinot privāto patēriņu, varētu palielināt vispārējo pieprasījumu (8), un pašreizējā ekonomikas stāvoklī tas ir īpaši svarīgi.

3.2.9. Tomēr ekonomikas rādītāji 2010. gadā — augstais bezdarbs, zemais ekonomiski aktīvā darbaspēka līmenis un ārkārtīgi nelielais algu pieaugums — drīzāk liecina par patēriņa samazināšanos, nevis pieaugumu. Tādēļ nebūtu piemēroti pašlaik samazināt valsts atbalsta pasākumus. Ņemot vērā minēto un to, ka pašlaik ievērojami samazināti publiskā sektora izdevumi un palielināti nodokļu ieņēmumi, jāsecina, ka stāvoklis 2010. gadā no ekonomikas politikas viedokļa ir ārkārtīgi sarežģīts. Neizbēgamā vispārējā pieprasījuma samazināšanās, ko rada budžeta ierobežojumi, bez šaubām, ir procikliska, jo ierobežos izaugsmes iespējas. Valstu budžeta stāvoklis tieši ietekmē publiskajā sektorā nodarbināto ieņēmumus un, samazinoties pieprasījumam, ietekmēs arī ekonomiku kopumā. Tādējādi izaugsmes potenciālu nevarēs īstenot.

3.2.9.1. ES interesēs noteikti būtu veikt novērtējumu par jaunās valstu budžeta izdevumu samazināšanas iespējamo ierobežojošo ietekmi. Budžeta samazināšanas pasākumi ir īstenoti diezgan nesaudzīgi. ES interesēs būtu arī, lai valstis, kuru stāvoklis nav tik sarežģīts, īstenotu pretējus pasākumus, tas ir, ar mērķi palielināt vispārējo pieprasījumu. Komisijai steidzami jānovērtē budžeta izdevumu samazināšanas ietekme un jāierosina atbilstoši pasākumi. Komisija plāno minēto ietekmes novērtējumu iekļaut ekonomikas prognozē, ko publicēs 2010. gada novembrī. Tas ir par vēlu. Izaugsme 2010. gada pirmajā ceturksnī teju sasniedza prognozētos 0,7 %, tomēr tas bija pirms taupības pasākumu īstenošanas. Rīcību nedrīkst novilcināt līdz brīdim, kad taupības programmu radītie ierobežojumi patiešām apgrūtinās izaugsmi.

3.2.9.2. EESK uzskata, ka vajadzīga jauna diskusija par pašreizējo ekonomikas stāvokli. Noteikums, ka valsts budžeta deficīts nedrīkst pārsniegt 3 %, ir jāsaglabā, bet vienlaikus jārunā par lielajām atšķirībām saistībā ar deficītu, jo valstīm ar lielu budžeta deficītu ir noteikti jāveic budžeta konsolidācija. Dalībvalstīm, kuru budžeta deficīts nepārsniedz vai tikai mazliet pārsniedz 3 %, jāpiemēro saudzīgākas prasības. Ja joprojām pastāv iespēja budžeta deficītu finansēt, aizņemoties līdzekļus ar relatīvi zemu procentu likmi, vajadzētu uz laiku atturēties no pārlieku ierobežojošu budžeta pasākumu piemērošanas. Pārlasot 2005. gadā pārskatīto Stabilitātes un izaugsmes paktu, jāsecina, ka minētie ieteikumi ir saskaņā ar minētajā laikā pieņemtajiem grozījumiem, īpaši izmaiņām, kas attiecas uz valsts ieguldījumiem un lejupslīdes riska periodiem.

3.3. Tekošā konta bilance atkal politikas dienaskārtībā.

3.3.1. Jau ilgāku laiku ekonomikas politikā valda uzskats, ka galvenie mērķi, kas jāsasniedz, lai nodrošinātu pārticību un labklājību, ir cenu stabilitāte, ekonomikas izaugsme un pilnīga nodarbinātība. Lai sasniegtu galvenos mērķus, ir noteikti starpposma mērķi — budžeta līdzsvarošana un valsts parāda ierobežošana. Ir vēl divi mērķi, kas jau ilgāku laiku nav ņemti vērā. Pirmais — taisnīgs ienākumu sadalījums. Otrais — līdzsvarota tekošā konta bilance. Pēdējā minētā mērķa nozīme ir pamazām izzudusi. Tā ir bijusi kļūda. Vienotā tirgū ar vienotu valūtu minētajam mērķim ir jābūt vienam no pamatmērķiem.

3.3.2. Nesenās norises euro zonā varēja prognozēt jau iepriekš, novērtējot tekošo kontu stāvokli, proti, valstu savstarpējās tirdzniecības bilanci. Grieķijai ir ievērojams tekošā konta deficīts, kas veidojies jau ilgāku laiku. Vācijai, Nīderlandei un Zviedrijai ilgu laiku bijis budžeta pārpalikums. Ievērojams valsts budžeta deficīts ir lielākajai daļai Vidusjūras reģiona valstu, bet lielākais deficīts ir Bulgārijai.

3.3.3. Ja ievērojams tekošā konta deficīts vai pārpalikums pastāv īslaicīgi, tie nerada sarežģījumus. Sarežģījumi rodas, ja deficīts vai pārpalikums saglabājas vairākus gadus, vai ja ievesto kapitālu neiegulda tā, lai tas palīdzētu paaugstināt ražīgumu. No euro zonas valstīm Grieķijai, Portugālei, Spānijai, Itālijai un Īrijai bijis diezgan liels deficīts jau praktiski kopš euro ieviešanas. Ārpus euro zonas ļoti liels deficīts bijis Baltijas valstīm un Bulgārijai. Lielu budžeta deficītu var samazināt, vienīgi īstenojot ārkārtīgi stingrus ekonomikas politikas pasākumus — šādi 2009. gadā rīkojās Igaunija, Latvija un Lietuva.

3.3.4. Pēc tam, kad konstatētas ievērojamās atšķirības dalībvalstu starpā, EESK uzsver, ka ievērojamās budžeta deficīta atšķirības starp dalībvalstīm ir jāmazina. Tas nozīmē, ka par galveno mērķi jāizvirza konkurētspēja. Konkurētspēju raksturojošais rādītājs ir darbaspēka vienības reālās izmaksas, kas liecina par algu un ražīguma attīstības kopējo ietekmi. Euro zonā konkurētspēju īpaši palielinājušas Vācija un Austrija, samazinot darbaspēka vienības reālās izmaksas. Tomēr kopš 2008. gada algas Vācijā augušas straujāk nekā ražīgums, tādējādi pazeminot konkurētspēju. Pēdējo desmit gadu laikā Īrijas, Grieķijas, Itālijas, Spānijas un Portugāles konkurētspēja kritusies vidēji par 10 % (9). Ja konkurētspējas pazemināšanās ieilgst, tas var izraisīt sarežģījumus ar valsts budžetu. Tas bija vērojams 2010. gadā. Tomēr galvenajam sarežģījumu cēlonim— konkurētspējas izmaiņām — nepievērsa pietiekami lielu uzmanību.

3.3.5. Tā kā valūtas maiņas kursa svārstības euro zonas valstīm vairs nav viens no instrumentiem, relatīvās konkurētspējas izmaiņas, kurām raksturīgs augstāks cenu līmenis salīdzinājumā ar citām valstīm, būtu jāvērtē saistībā ar “reālo maiņas kursu”. Ja vienas valūtas zonas valstīs atšķiras algu un ražīguma līmeņi, vienīgais risinājums ir mazināt algu relatīvās atšķirības valstu vidū vai palielināt ražīgumu, veicot ieguldījumus valstīs, kurās tas ir zemāks. Būtu nesaprātīgi prasīt, lai valstis, kurās ražīguma līmenis pieaug, apturētu šo attīstību.

3.3.6. Pieredze, kas gūta 2010. gada pavasara krīzes laikā, liek secināt, ka Eurostat birojam būtu jāuztic pienākums veikt revīziju valstu statistikas birojos. Precīzas statistikas nozīme būs vēl lielāka, ja datus par tekošā konta bilanci, algu un ražīguma attīstību izmantos par pamatu jaunās Eiropas līmeņa politiskajās diskusijās.

3.3.7. EESK ierosina papildus valsts budžeta mērķiem un valsts parāda mērķiem izvirzīt mērķus arī saistībā ar tekošā konta bilanci. Minēto mērķi noteikti nevar izteikt ar vienu skaitlisku rādītāju. Ja tekošā konta bilance dažās valstīs ir pozitīva, tā vienmēr atbilst negatīvai bilancei citās valstīs. Sarežģījumi rodas tad, ja minētās atšķirības ir pārlieku lielas vai izpaužas pārlieku pēkšņi, vai arī tad, ja ievesto kapitālu neiegulda ražīguma paaugstināšanā.

3.3.8. Tādēļ EESK aicina Komisiju pārbaudīt tekošā konta bilances, līdzīgi kā novērtē valstu budžeta deficītu un valsts parādu. Minētais ierosinājums iekļauts arī Komisijas ekonomikas politikas pamatnostādnēs un dokumentā par ekonomikas atveseļošanas veicināšanu. Minētos jautājumus pašlaik apspriež arī īpaši izveidotajā Ekonomikas pārvaldības darba grupā, ko vada Eiropadomes priekšsēdētājs Van Rompuy kgs.

3.3.9. EESK aicina pievērst lielāku uzmanību minētajiem priekšlikumiem. Ja izvirzīs jaunu mērķi saistībā ar tekošajiem kontiem, tam ir jābūt tikpat nozīmīgam kā abiem Stabilitātes un izaugsmes paktā jau izvirzītajiem mērķiem. Komisijai visās 27 valstīs ir rūpīgi jāpārbauda tekošie konti un tos ietekmējošie algu un ražīguma rādītāji. Euro zonas valstīs rīcības pilnvarām attiecībā uz valstīm ar negatīvu tekošā konta attīstību jābūt lielākām tāpat kā attiecībā uz valstu budžeta deficītu un valstu parādiem. Eiropas līmeņa pasākumi ir jāvērš uz politikas pārmaiņu virzienu, nevis īstenošanu. Pārmaiņu īstenošana, atbilstoši subsidiaritātes principam, jāatstāj valstu kompetencē. Lai Stabilitātes un izaugsmes paktā ņemtu vērā arī reālo ekonomiku, citiem vārdiem, makroekonomikas aspektus, varētu grozīt regulas, kas regulē Stabilitātes un izaugsmes paktu.

3.3.10. Krīze liek izdarīt secinājumus par to, ka ir plašāk jāizvērš arī citi Stabilitātes un izaugsmes pakta nosacījumi. Papildus statistikai, kuras publicēšanu pašlaik nosaka ar Stabilitātes un izaugsmes paktu, būtu jāpublicē arī privāto kredītu statistika un statistika par ārējā parāda īpatsvaru valsts parādā. Jaunā statistika varētu kalpot paragrīnās brīdināšanas sistēmu un līdzekli, ar ko izdarīt spiedienu uz valstīm, kuru ekonomikas stāvoklis ir sarežģīts.

3.4. Citas jaunajai Eiropas ekonomikai nozīmīgas jomas.

3.4.1. Publiskais atbalsts finanšu nozarei, finanšu regulējums.

3.4.1.1. Vairākas nozares saņēma ievērojamu valsts atbalstu, ko piešķīra, lai novērstu atsevišķu ekonomikas nozaru (īpaši automašīnu ražošanas nozares) sabrukšanu. Sarežģītā stāvokļa dēļ nolēma atkāpties no “parastās” Eiropas politikas valsts atbalsta jomā, kas paredz minētā atbalsta pārtraukšanu.

3.4.1.2. Ievērojamāko atbalstu sniedza finanšu nozarei. Vairākās Eiropas valstīs un ASV dažas bankas daļēji nacionalizēja. Šī politika noteikti mainīsies, bet līdz tam varētu paiet vēl vairāki gadi. Tomēr arī ilgtermiņā varētu būt lietderīgi, ja valstis, īstenojot finanšu politiku, daļu no banku kapitāla paturētu valstu īpašumā, lai nodrošinātu ieskatu par stāvokli banku nozarē.

3.4.1.3. Vairāki finanšu nozares dalībnieki, saņēmuši iepriekš nepieredzētu valsts atbalstu, Grieķijas krīzes laikā veica finanšu spekulācijas, kas kaitēja valsts parādzīmju tirgum euro zonā. Finanšu tirgus dalībnieki centās politiķiem atņemt lēmējvaru. Politiķiem izdevās atgūt ietekmi tikai pēc ārkārtīgi spēcīga krīzes uzliesmojuma. Politiķiem var pārmest, ka tie nerīkojās līdz pat brīdim, kad krīze bija izvērsusies ārkārtīgi plaši — tas attiecas gan uz finanšu krīzi, gan uz valsts parāda krīzi. Minētās norises liecina, ka līdz šim ierosinātie noteikumi, kas attiecas uz regulēšanu un finanšu uzraudzību, nav pietiekami. Ir vajadzīgi efektīvāki noteikumi un uzraudzības pasākumi, lai mainītu finanšu iestāžu rīcību un ļautu līdzekļus valsts parāda finansēšanai piesaistīt arī no citiem avotiem.

3.4.2. Vidi saudzējoša ekonomika.

Ieguldījumi jāveic tā, lai tie ilgtermiņā veicinātu vides aizsardzību un sekmētu pasākumus, kas mazina klimata pārmaiņu ietekmi. Līdzšinējās ieguldījumu struktūras maiņa ir jāsāk jau tagad. Komisija uzskata, ka ES starptautiskie konkurenti jau paveikuši vairāk, lai mainītu ieguldījumu sadalījumu vēlamajā virzienā. Ir ļoti svarīgi mainīt ieguldījumu struktūru — ne vien lai aizsargātu vidi, bet arī tādēļ, lai Eiropa būtu konkurētspējīga pasaules mērogā. Tas palīdzētu likvidēto darbavietu vietā radīt jaunas. Tādējādi līdztekus ekonomikas ilgtspējai nodrošinātu arī vides un sociālo ilgtspēju. EESK piekrīt viedoklim, ko Komisija pauž ekonomikas politikas vispārējās pamatnostādnēs — nodokļi ir piemērots instruments, kā ietekmēt tirgu, lai mazinātu kaitīgās emisijas.

3.4.3. Infrastruktūra un enerģētika.

Periodā, kad uzņēmēji neveic pietiekamus ieguldījumus, ieguldījumi ir jāveic publiskajam sektoram. Tas vajadzīgs gan izaugsmes stimulēšanai, gan tādēļ, ka ieguldījumi ļoti nepieciešami infrastruktūrā un enerģētikā. Bankas pašlaik nevēlas uzņemties risku izsniegt kredītus uzņēmējiem, un tas īpaši smagi skar mazos un vidējos uzņēmumus. Neraugoties uz pašreizējām problēmām ar valstu obligācijām, ir izdevīgi veikt ieguldījumus valsts obligācijās, jo attiecībā uz tām lielākajā daļā valstu joprojām ir spēkā paaugstinātas procentu likmes. Pārskatītā Stabilitātes un izaugsmes pakta noteikumos paredzēts, ka, pārmērīga budžeta deficīta aprēķinos valsts ieguldījumi nav jāneņ vērā.

3.4.4. Aktīva darba tirgus politika.

Darba tirgus politikai ir jābūt aktīvai, un tā nedrīkst ietvert vienīgi ekonomisku atbalstu bezdarbniekiem. Īstenots daudz dažādu programmu, lai veiktu gan nodarbināto, gan bezdarbnieku pārkvalificēšanu. Prezidentvalstu trijotnes Spānijas, Beļģijas un Ungārijas programmā ietvertais mērķis “izglītību visiem” ir daudzsološs. Iekļaujošas darba tirgus politikas mērķis ir ne vien nodrošināt cilvēkus ar darba vietām, bet arī palīdzēt viņiem aktīvāk iesaistīties sabiedrības dzīvē.

3.4.4.1. Ar stratēģijā “ES 2020” izvirzīto mērķi — paaugstināt nodarbinātības līmeni — tomēr nepietiek. Lai paaugstinātu nodarbinātības līmeni, jāīsteno pasākumi vairākas nozīmīgās jomās.

— Pasākumi prasmju apguvei. Mūžizglītība ir obligāta. Sarežģīti ir vienoties par to, kuram tā jāapmaksā — sabiedrībai, darba devējiem vai darba ņēmējiem. Finansēšanā būtu jāiesaista visas trīs puses.

— Minētās politikas pamatā ir vispārējais izglītības līmenis, un Eiropā ir jāpaaugstina zināšanu līmenis

— Viens no veidiem, kā paaugstināt nodarbinātības līmeni, ir izveidot kvalitatīvu un cenu ziņā pieejamu bērnu aprūpes sistēmu un nodrošināt, ka bērnu kopšanas atvaļinājums ir pietiekami ilgs un pietiekami labi apmaksāts, lai motivētu cilvēkus radīt bērnus.

— Ir daudz šķēršļu, kas traucē cilvēkiem pieteikties uz darba vietu. Lai paaugstinātu iesaistīšanos darba tirgū, visticamāk, ikviena šķēršļa pārvarēšanai būs jāīsteno atsevišķi pasākumi.

3.4.5. Sociālā politika.

3.4.5.1. Ziņojumā par sociālo aizsardzību un sociālo iekļaušanu (10) Komisija atzīst, ka labklājības sistēmas palīdzējušas būtiski mazināt krīzes ietekmi uz sociālo jomu un ekonomiku. Ziņots, ka sociālie izdevumi krīzes laikā pieauguši vidēji no 28 % līdz 31 % no dalībvalstu IKP. Kad bezdarbnieku atbalstam vairs nevajadzēs tik daudz valsts līdzekļu, tie būtu jānovirza ģimenes politikai un prasmju attīstīšanai. Tas ir viens no piemēriem, kā izejas stratēģija var kļūt par sākuma stratēģiju.

3.4.5.2. Komisija norāda, ka ļoti nozīmīgs ir pienācīgs ienākumu atbalsts, piekļuve darba tirgum un kvalitatīviem sociālajiem pakalpojumiem. Sociālā politika ir dalībvalstu kompetencē, un ES var vienīgi to nedaudz papildināt. Lai mudinātu dalībvalstis mācīties no citu dalībvalstu pieredzes, savulaik īstenoti daudzi ES instrumenti — salīdzinošā novērtēšana, speciālistu veikta salīdzinošā pārskatīšana, atklātā koordinācijas metode. Tomēr tas nav devis cerētos rezultātus. ES nevar piespiest dalībvalstis ievērot labas prakses piemērus. Publiska aizrādījumu izteikšana varētu būt viens no veidiem, kā palielināt sabiedrības izpratni par atšķirībām.

3.4.5.3. Taupības pasākumi ir jāīsteno samērīgi. Budžeta līdzsvarošanas dēļ nevajadzētu sagraut sociālās labklājības sistēmas. Krīzes laikā atklājās, ka sociālajās sistēmās ilgstoši pastāvējušas ievērojamas nepilnības. Sociālās sistēmas jāveido tā, lai tās sekmētu labklājību un nodarbinātību. Tomēr ir jāievēro ierobežojumi, kas izriet no finansiālajām iespējām.

3.4.6. Jauni ieņēmumu avoti (11).

3.4.6.1. Atzinumā par Lisabonas stratēģijas nākotni EESK norādīja, ka, ieviešot nodokli par finanšu darījumiem un oglekļa dioksīda emisijām, varētu palielināt valsts ieņēmumus. Tas sniegtu divkāršu labumu, proti, ne tikai palielinātu ieņēmumus, bet palīdzētu arī mazināt īstermiņa darījumu skaitu finanšu tirgū un uzlabot vides stāvokli. Jauni finansējuma avoti pašlaik jāmeklē tādēļ, lai samazinātu ievērojamo valstu budžeta deficītu. Ieteicams ieviest finanšu darījumu un oglekļa dioksīda emisiju nodokli, nevis paaugstināt nodokļus darbaspēkam vai pievienotās vērtības nodokli (PVN). Palielinot nodokļus darbaspēkam vai PVN, samazinātos kopējais pieprasījums, kas pašreizējā stāvoklī nav ieteicams.

3.4.6.2. Viens no veidiem, kā piesaistīt jaunu finansējumu publiskajam sektoram, ir euro obligācijas. Tādējādi publiskajam sektoram varētu piesaistīt kapitālu neatkarīgi no privāto finanšu sektora. Euro obligācijas ļautu piesaistīt finanšu resursus tieši no to avotiem, piemēram, no pensiju fondiem, kas vēlas ilglaicīgi izvietot to rīcībā esošos līdzekļus. Varētu piedāvāt arī iespēju veikt privāto uzkrājumu ilgtermiņa izvietošanu EIB — tas ļautu piesaistīt jaunus finansējuma avotus EIB. Līdz ar to EIB kļūtu par sasaistes punktu starp šiem jaunajiem kapitāla resursiem un to ieguldīšanu. Tādējādi ilgtermiņa uzkrājumus varētu izmantot ilgtermiņa valsts ieguldījumiem, piemēram, ieguldījumiem infrastruktūrā. Euro obligācijas ir “koncepcija”, kurai jāaptver visas ES dalībvalstis. Arī šajā gadījumā pastāv divkāršs ieguvums, jo samazināsies iespējas finanšu tirgū veikt pret valsts parādu vērstas spekulācijas.

Briselē, 2010. gada 16. septembrī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Mario SEPI

(1) Pamatojoties uz Komisijas progresa ziņojumu par Eiropas ekonomikas atveseļošanas plāna īstenošanu un 2010. gada februāra Starpposma prognozi.

(2) Sk. atzinumu par tematu “Finanšu darījumu aplikšana ar nodokli”.

(3) Eiropas Politikas pētījumu centrs, Nr. 202, 2010. gada februāris.

(4) ESAO, “Pensions at a glance”, 2009.

(5) COM(2010) 2020, 4.1. punkts.

(6) Starptautiskā Darba organizācija (ILO): “Global Wage Report 2009 Update”, 2009. gada novembris.

(7) Eurostat, eiroindikatori, 61/2010, 2010. gada 30. aprīlis.

(8) Dati aprēķināti pēc Eurostat informācijas. Atšķirības dalībvalstu vidū ir pārsteidzoši lielas, piemēram, Zviedrijā 46% bet Grieķijā 75%. Lielākajā daļā valstu patēriņa īpatsvars samazinājies tikai mazliet, bet dažās valstīs izmaiņas bijušas ievērojamas. Grūti izskaidrojams patēriņa īpatsvara kritums Apvienotajā Karalistē — astoņu gadu laikā tas no 72% samazinājies līdz 60%.

(9) Eiropas Politikas pētījumu centrs, “Crisis in the euro area and how to deal with it”, 2010. gada februāris.

(10) Komisijas paziņojums Padomei, Eiropas Parlamentam, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai — Priekšlikums Kopīgajam ziņojumam par sociālo aizsardzību un sociālo iekļaušanu 2010. gadā, COM(2010)25 galīgā redakcija.

(11) Sk. EESK atzinumu par tematu “finanšu darījumu aplikšana ar nodokli” un par tematu “Valstu parāda krīzes ietekme uz ES pārvaldību”.