KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI UN EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI

par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 861/2007, ar ko izveido Eiropas procedūru maza apmēra prasībām, piemērošanu

1. Ievads

Regula (EK) Nr. 861/2007, ar ko izveido Eiropas procedūru maza apmēra prasībām, (turpmāk "regula") kopš 2009. gada janvāra tiek piemērota visās dalībvalstīs, izņemot Dāniju. Tās galvenie elementi ir rakstiska procedūra, stingri noteikti tiesvedības termiņi, nav nepieciešama juridiska pārstāvība, elektroniskās saziņas izmantošana, standarta veidlapu izmantošana procesuālajās darbībās, procesa starpposma spriedumu izpildāmības deklarēšanai (exequatur) atcelšana.

Regulas 28. pantā noteikts, ka Komisijai līdz 2014. gada 1. janvārim jāiesniedz ziņojums par regulas darbību. Šā ziņojuma pamatā ir ārējs pētījums[1], sabiedriska apspriešana tiešsaistē, atbildes uz dalībvalstīm adresētām aptaujas lapām, diskusijas Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklā civillietās un komerclietās ("ETST") 2011. un 2013. gadā, patērētāju[2] un sabiedrības sniegtie ieteikumi[3].

2. Regulas piemērošana kopumā

Kopumā uzskatāms, ka procedūra ir veicinājusi tiesvedību par maza apmēra prasībām ES. Tā ir samazinājusi pārrobežu tiesvedības izmaksas par maza apmēra prasībām līdz par 40 % apmērā un tiesvedības ilgumu no diviem gadiem un pieciem mēnešiem līdz vidēji pieciem mēnešiem.

Salīdzinājumā ar valstu vienkāršotajām procedūrām atzīts, ka Eiropas procedūra ir lētāka, jo tā ir vienkāršāka par valsts procedūrām. Lielākā daļa valsts procedūru tikai atceļ juridiskās pārstāvības prasību zemākās instances tiesā strīdos par maza apmēra prasībām.

Tomēr Eiropas procedūras maza apmēra prasībām joprojām netiek pārāk plaši izmantota, salīdzinot ar potenciālo lietu skaitu. Šajā kontekstā pieteikumu skaits dalībvalstīs ievērojami atšķiras: 2012. gadā Bulgārijā tika iesniegti tikai 3 pieteikumi un Spānijā – 1047 pieteikumi[4]. Papildus tādiem faktoriem kā iepirkšanās ieradumi un alternatīvo valsts procedūru pieejamība vai izmaksas, šīs atšķirības Eiropas procedūras maza apmēra prasībām izmantošanā šķiet saistītas ar informētību par tās esamību un darbību[5]. Šo secinājumu pamato arī fakts, ka saskaņā ar regulu iesniegto pieteikumu skaits kopš regulas piemērošanas uzsākšanas 2009. gadā aizvien palielinās[6].

EB 395 liecina, ka divas trešdaļas personu, kuras ir izmantojušas procedūru, kopumā ir ar to apmierinātas. 13 % respondentu bija neapmierināti, 17 % paziņoja, ka tiesa nebija informēta par šo procedūru, 16 % bija grūtības aizpildīt veidlapas un 10 % vērsās pēc palīdzības veidlapu aizpildīšanā, bet to nesaņēma.

Turklāt tika ziņots par zemāk izklāstītajām nepilnībām.

3. Regulas darbības joma

3.1. Robežvērtība EUR 2 000

Regulu piemēro lietām, kurās prasības apmērs nepārsniedz EUR 2 000.

Lielākajā daļā dalībvalstu nav izveidotas vienkāršotas valsts procedūras[7]. Robežvērtības šajās procedūrās ievērojami atšķiras: no EUR 600 Vācijā līdz EUR 25 000 Nīderlandē. Kopš regulas ieviešanas ir vērojama tendence palielināt valsts noteikto robežvērtību vienkāršotai tiesvedībai[8]. Dažās dalībvalstīs šis palielinājums ir bijis būtisks[9].

EB 347[10] parāda, ka robežvērtība EUR 2 000 apmērā ļoti ierobežo procedūras pieejamību īpaši MVU, kuru pārrobežu strīdos ar citu uzņēmumu prasības summa vidēji ir EUR 39 700. Šāda apmēra prasībām uzņēmumiem ir jāizmanto valstu procedūras maza apmēra prasībām, ja tādas ir, vai parastais civilprocess. Tas var novest pie nesamērīgām tiesvedības izmaksām un ilgstošas tiesvedības. Nudien, 45 % uzņēmumu, kuri ir iesaistīti pārrobežu strīdā, nevēršas tiesā, jo tiesvedības izmaksas ir nesamērīgas salīdzinājumā ar prasības apmēru, bet 27 % nevēršas tiesā, jo tiesvedība būtu pārāk ilga.

3.2. Teritoriālā darbības joma

Šo regulu pašlaik piemēro tādiem strīdiem, kuros vismaz vienas iesaistītās puses domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas tiesa, kas uzsākusi tiesvedību lietā. Šis ierobežojums izpaužas tādējādi, ka puse, kura izmanto savas tiesības izvēlēties kopīgā domicila jurisdikciju saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 44/2001 (regula Brisele I)[11], nevar izvēlēties citu kompetentu jurisdikciju Eiropas procedūras izmantošanai. Piemēram:

- līguma izpildes vieta ir citā dalībvalstī, piemēram: vasaras mājas noma citā dalībvalstī;

- notikuma, kas ir prasības par kaitējuma atlīdzināšanu pamatā, vieta ir citā dalībvalstī, piemēram: satiksmes negadījums pierobežas reģionā;

- sprieduma izpildes vieta ir citā dalībvalstī, piemēram: atbildētājam ir bankas konts citā dalībvalstī.

Turklāt ierobežojumi nepieļauj, ka saskaņā ar regulu ES dalībvalstu tiesās varētu celt prasību trešo valstu iedzīvotāji vai prasību varētu celt pret viņiem, piemēram: ES patērētāju sūdzības pret uzņēmumiem, kas atrodas trešās valstīs.

Ierobežojums arī izraisa tiesisko nenoteiktību. Iedzīvotāji varētu gaidīt, ka šī regula attieksies uz lielāku skaitu viņu pārrobežu strīdu, un varētu arī mākslīgi radīt pārrobežu situācijas (kādas paredzētas regulā), lai izmantotu procedūras priekšrocības, piemēram, nododot savas prasījuma tiesības ārvalstu uzņēmumam[12].

4. Ar regulu izveidotā procedūra

4.1. Jurisdikcija

Tiesu jurisdikciju Eiropas procedūrā maza apmēra prasībām reglamentē regula Brisele I.

Dažas dalībvalstis ir izveidojušas vienu vai vairākas specializētās tiesas, kas skata lietas Eiropas procedūras maza apmēra prasībām ietvaros (piemēram, Malta, Somija, Hesenes federālā zeme Vācijā). Šādai specializācijai ir konkrētas priekšrocības, jo vienuviet tiek apkopotas tiesu specializētās zināšanas, valodu prasmes un distances saziņas līdzekļi un iekārtas – tas viss ļauj ietaupīt izmaksas. Iespējamie trūkumi no to prasītāju viedokļa, kuri vēlētos savā vietējā tiesā iesniegt maza apmēra prasību pārrobežu lietā, varētu būt aizvien vairāk izplatītā lietu apstrāde elektroniski un distances saziņas līdzekļu izmantošana.

4.2. Rakstiskā procedūra un distances saziņas līdzekļu izmantošana

Eiropas procedūra principā ir rakstiska. Tas pusēm aiztaupa nepieciešamību ceļot un ļauj ietaupīt laiku un samazināt izmaksas. Tomēr tiesa lietu var izskatīt mutiski, ja uzskata, ka tas ir vajadzīgs, vai ja to lūdz kāda puse. Tiesas tiek mudinātas lietas izskatīt mutiski, izmantojot videokonferences vai citas saziņas tehnoloģijas, ja ir pieejami tam nepieciešamie tehniskie līdzekļi.

Pētījums rāda, ka septiņas dalībvalstis / jurisdikcijas[13] piedāvā ierobežotas iespējas (mazāk nekā 10 % tiesu) vai nepiedāvā nekādas iespējas tiesās izmantot IKT, savukārt desmit dalībvalstis / jurisdikcijas[14] piedāvā iespēju visās tiesās sazināties, izmantojot IKT. Pat tajās dalībvalstīs, kurās ir pieejamas attiecīgās iekārtas, nevar garantēt, ka tās tik tiešām tiek izmantotas lietu mutiskai izskatīšanai Eiropas procedūras maza apmēra prasībām ietvaros, jo lēmums par to izmantošanu ir tiesneša brīva izvēle. Puses šobrīd saskaras ar nevajadzīgi augstām izmaksām, kad lietas mutiskas izskatīšanas nolūkā tām personīgi jāierodas tiesā citā dalībvalstī.

Īpašajā EB 395 viena trešdaļa respondentu norādīja, ka viņi drīzāk celtu prasību, ja procedūra būtu pilnā mērā rakstiska un viņiem nevajadzētu ierasties tiesā. Mūsdienās tehnoloģijas ļauj distances saziņas līdzekļus uzstādīt ar salīdzinoši nelielām izmaksām (Skype pakalpojumam līdzīgas iekārtas vai telefonkonferences iespējas).

4.3. Pieteikuma iesniegšana, dokumentu izsniegšanas veidi un elektroniskās procedūras izmantošana

Prasītājs var iesniegt prasību tiesā tieši, to iesūtot pa pastu vai izmantojot citus saziņas līdzekļus, piemēram, faksu vai e-pastu, ko atzīst tiesa, kas uzsākusi tiesvedību lietā.

10 dalībvalstis[15] un 5 federālās zemes Vācijā[16] var atļaut pārrobežu lietās pieteikumu iesniegt elektroniski (tiešsaistē vai pa e-pastu). Nākotnē šī tendence varētu paplašināties[17], un to atspoguļo izmēģinājuma projekts e-Codex par Eiropas e-tiesiskumu[18], kurā izvērtēta centralizētas Eiropas e-pieteikumu iesniegšanas sistēmas lietderība Eiropas procedūrai maza apmēra prasībām.

Attiecībā uz dokumentu izsniegšanu, galvenā metode joprojām ir pasta sūtījums ar saņemšanas apliecinājumu. Izsniegšanu, izmantojot elektronisku līdzekļus, tādēļ var izmantot tikai tad, ja piegāde pa pastu nav iespējama. Laikā, kad tika pieņemta regula, šis noteikums bija ļoti progresīvs, jo tas likvidēja konkrētas formalitātes dokumentu izsniegšanā. Pa šo laiku dažas dalībvalstis savām iekšzemes procedūrām ir ieviesušas elektroniskos saziņas līdzekļus. Puses, kas ir iesaistītas Eiropas procedūrā maza apmēra prasībām, nevar izmantot šīs modernizācijas priekšrocības, jo spēkā ir noteikums par pasta pakalpojumu prioritāti pār visiem pārējiem saziņas līdzekļiem. Sagaidāms, ka nākamo gadu laikā IKT izmantošanas tiesu sistēmās paplašināsies.

Šī nepietiekamā IKT izmantošana mazina regulas pievilcību. Īpašā EB 395 piektā daļa respondentu attiecībā uz Eiropas procedūru norādīja, ka viņi to izmantotu vairāk, ja procedūra pilnībā būtu īstenojamas tiešsaistē.

4.4. Tiesvedības ilgums

Regulā ir noteikti termiņi, lai paātrinātu tiesvedību par maza apmēra prasībām. Pat, ja nav paredzētas sankcijas šo termiņu neievērošanas gadījumā, dati liecina par to, ka kopš regulas pieņemšanas brīža tiesvedības par maza apmēra prasībām pārrobežu lietās ilgums ir būtiski samazinājies. Eiropas procedūras ilgums dažādās dalībvalstīs[19] rāda, ka tiesvedība ilgst no trim līdz astoņiem mēnešiem jeb vidēji piecus mēnešus, salīdzinot ar laikposmu pat divu gadu un piecu mēnešu garumā pirms regulas pieņemšanas.

4.5. Pienākuma, ka pārstāvību var nodrošināt tikai advokāts, atcelšana

EB 395 tika konstatēts, ka viena trešdaļa respondentu, kuri bija izmantojuši Eiropas procedūru maza apmēra prasībām, visas tiesvedības laikā izmantoja juridisku pārstāvi, savukārt nedaudz lielāks respondentu skaits procedūru izmantoja bez juridiskas palīdzības. Dažos gadījumos iedzīvotāji vērsās pie advokāta, jo viņi neizmantoja bezmaksas palīdzību vai arī tiesas nodevas bija iespējams samaksāt tikai ar advokāta starpniecību (skatīt 6. un 8.2. sadaļu). Pat ņemot vērā to, ka tiesības uz juridisko pārstāvību ir visu iedzīvotāju pamattiesības, iedzīvotājiem nebūtu jāuzspiež vēršanās pie advokāta tādēļ, ka regulas noteikumi netiek ievēroti, vai arī vienkārši praktisku šķēršļu dēļ.

4.6. Daudzvalodu standarta veidlapas

Regulā ir paredzētas daudzvalodu standarta veidlapas. Kopš 2008. gada šīs veidlapas bija pieejamas Eiropas Tiesu atlantā kopā ar tulkošanas rīku visās oficiālajās valodās un kopš 2011. gada – Eiropas e-tiesiskuma portālā kā dinamiskas veidlapas ar rīku (vedni)[20].

Iedzīvotāji lielākoties uzskata, ka veidlapas ir viegli aizpildāmas (62 %), kaut arī daži ziņo par grūtībām (16 %). Daži patērētāji atzina, ka veidlapas ir pārāk sarežģītas, jo īpaši jautājumos par jurisdikciju, pārrobežu definīciju, procentu aprēķiniem un dokumentiem, kas jāpievieno.[21]

4.7. Minimuma standarti sprieduma pārskatīšanai

18. pantā minētā ārkārtējā tiesiskās aizsardzības līdzekļa mērķis ir risināt situācijas, kad atbildētājs nav bijis informēts par tiesvedību izcelsmes dalībvalstī un nevarēja pienācīgi aizstāvēties. Lai arī regulā ir paredzēti nosacījumi, lai izmantotu tiesības uz pārskatīšanu, pašu procedūru tomēr reglamentē valstu tiesību akti.

Pārskatīšanas procedūras, kas līdzīgas regulas 18. panta procedūrai, ir noteiktas arī citos civiltiesību instrumentos, jo īpaši par Eiropas maksājuma rīkojumu[22], par Eiropas izpildes rīkojumu[23] un Uzturlīdzekļu regulā[24]. Tas, kā Eiropas instrumentu ietvaros tiek īstenota pārskatīšanas procedūra, ir radījis virkni jautājumu un neskaidrību. Lai atbildētu uz šiem jautājumiem un novērstu neskaidrības, ir lietderīgi izskaidrot 18. panta noteikumus, izmantojot nesenāko formulējumu Uzturlīdzekļu regulā.

5. Spriedumu atzīšana un izpilde citā dalībvalstī

Nav ziņots, ka ar regulu atceltais exequatur starpposms būtu radījis kādas problēmas. Tomēr Eiropas Patērētāju centriem ir ziņots par dažām problēmām saistībā ar faktisko izpildi, piemēram par to, ka nepieciešams tulkojums un ka trūkst informācijas par izpildes procedūrām vai tiesībaizsardzības iestāžu darbinieku kontaktinformācijas dažādās valstīs[25]. Tikai dažas dalībvalstis pieņem regulas D veidlapu angļu valodā vai dažās citās valodās[26]. Tas rada papildu izmaksas pusēm, kuras vēlas panākt sprieduma izpildi. Tulkošanas maksa parasti tiek aprēķināta par lappusi, neraugoties uz to, ka lielākā daļa informācijas jau ir pieejama visās oficiālajās valodās un ka jātulko tikai 4.3. sadaļa, kurā aprakstīta sprieduma būtība.

6. Palīdzība pusēm

Dalībvalstīs ir ieviesti daži konkrēti pasākumi, lai nodrošinātu praktisku palīdzību pusēm veidlapu aizpildīšanā. Saskaņā ar ECC-Net ziņojumu 41 % dalībvalstu ir paziņojis, ka šāda palīdzība iedzīvotājiem nav pieejama, un EB 395 liecina, ka 10 % respondentu ir vērsušies pēc palīdzības, bet nav to saņēmuši.

Var secināt, ka dalībvalstis konsekventi nenodrošina bezmaksas palīdzību. Tas var būt par iemeslu tam, ka Eiropas procedūru izmanto ierobežoti.

7. Dalībvalstu pienākums sniegt informāciju

Saskaņā ar 24. un 25. pantu dalībvalstīm ir jāsniedz konkrēta informācija, kas nepieciešama procedūras darbībai. Tomēr informācija par daudziem jautājumiem dalībvalstu starpā būtiski atšķiras vai nav pieejama: informācija par tiesas nodevām un to apmaksas veidiem, par valsts procedūrām pārskatīšanai saskaņā ar 18. pantu, kā arī par iedzīvotājiem pieejamo bezmaksas palīdzību.

Šā pārredzamības trūkuma dēļ patērētāji un uzņēmumi zaudē laiku, meklējot informāciju par izmaksām, un nevar pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu par procedūras izmantošanu vai neizmantošanu.

8. Citi šķēršļi regulas piemērošanai

8.1. Nesamērīgas tiesas nodevas salīdzinājumā ar prasības apmēru

Vērtējums parāda, ka dažās dalībvalstīs nesamērīgas tiesas nodevas ir būtisks šķērslis procedūras izmantošanai. Tiesas nodevas ir jānomaksā iepriekš, un tas var atturēt prasītāju no prasības celšanas tiesā[27]. EB 347 parāda, ka 45 % uzņēmumu nevēršas tiesā, jo tiesvedības izmaksas būtu nesamērīgas salīdzinājumā ar prasības apmēru[28]. Eiropas Patērētāju organizācijas (BEUC) nostājā apstiprināts[29], ka nesamērīgas tiesas nodevas ir apstāklis, kas attur patērētājus no procedūras izmantošanas.

Tiesas nodevas dažādās dalībvalstīs būtiski atšķiras atkarībā no izmantotajām aprēķina metodēm (fiksētas likmes vai atkarībā no prasības apmēra, vai abu metožu apvienojums). Ja tiesas nodevas pārsniedz 10 % no prasības apmēra, tās var uzskatīt par nesamērīgām. Tas jo īpaši attiecas uz pārrobežu lietām, kad jārēķinās ar papildu izmaksām, piemēram, par tulkošanu. Attiecībā uz prasībām, kuru apmērs pārsniedz EUR 2 000, tika atzīts, ka tiesas nodevas pamatā ir samērīgas ar prasības apmēru.

Daudzās dalībvalstīs ir noteikta minimālā tiesas nodeva, lai atturētu no vieglprātīgas vai ļaunprātīgas tiesāšanās, piemēram, ceļot prasību lietās bez atbilstošiem pierādījumiem vai par niecīgām summām, piemēram, EUR 10.

8.2. Praktiski šķēršļi saistībā ar tiesas nodevu apmaksu

Komisijai ir ziņots par dažām praktiskām grūtībām saistībā ar tiesas nodevu apmaksu dažās dalībvalstīs.

Maksājumu metodes dažādās dalībvalstīs būtiski atšķiras. Lielākā daļa dalībvalstu atļauj vismaz vienu elektronisko norēķinu veidu (ar debetkarti vai kredītkarti tiešsaistes maksājumā vai ar bankas pārskaitījumu). Dažās dalībvalstīs ir atļauti elektroniskie pārskaitījumi. Tomēr dažās dalībvalstīs ir noteikts, ka valsts nodevas apmaksa jāveic ar tiešu maksājumu tiesas telpās vai ka apmaksa ir jāveic advokātam vai ar čekiem, kas daudzās dalībvalstīs netiek plaši izmantoti. Minētajās valstīs pusēm rodas ceļa izdevumi vai izdevumi par advokāta algošanu attiecīgajā dalībvalstī, lai varētu nomaksāt tiesas nodevas.

9. Informētības trūkums par procedūras esamību un darbību

Lai ESCP piemērotu veiksmīgi, nepieciešams, lai attiecīgie dalībnieki – iedzīvotāji, tiesas un citas organizācijas, kas sniedz atbalstu un padomu – ir informēti par tās esamību un darbību. Tomēr pierādījumi liecina, ka ne iedzīvotāji, ne tiesas vēl nav labi informēti.

No EB 395 redzams, ka 86 % iedzīvotāju nekad neko nav dzirdējuši par procedūru. Tā rezultātā potenciālie prasītāji, jo īpaši patērētāji, vai nu nesniedz prasību tiesā vai iesniedz to saskaņā ar valstu procedūrām.

Attiecībā uz tiesām un tiesnešiem ECC-Net veikta aptauja visās dalībvalstīs parādīja, ka gandrīz pusē no tiesām nekas nav dzirdēts par procedūru, savukārt otra puse nebija sīkāk par to informēta. Tā rezultātā liels tiesu skaits nespēj nodrošināt efektīvu palīdzību iedzīvotājiem, kā to nosaka regulas 11. pants.

Dati norāda, ka, neraugoties uz dalībvalstu centieniem palielināt tiesu informētību, informācijas izplatīšana nav bijusi efektīva. Procedūra tika izmantota biežāk, tiklīdz apmācību piedāvāja ne vien tiesās, bet arī advokātiem un tiesu izpildītajiem. Tātad jurisdikcijas specializācija dažās dalībvalstīs var būt līdzeklis, lai risinātu problēmu saistībā ar zemo informētības līmeni juristu profesionālajās aprindās. Var secināt, ka procedūras sekmēm par labu nāktu tas, ka dalībvalstis atvēlētu lielāku finansējumu un resursus savu informētības veicināšanas pasākumu uzlabošanai.

Komisija no savas puses informētības trūkuma problēmu ir mēģinājusi risināt, veicot dažādus pasākumus, piemēram, vairākās ES tīmekļa vietnēs (ETST tīmekļa vietnē, Eiropas Tiesu atlantā un e-tiesiskuma portālā) publicējot informāciju kopā ar interaktīvām veidlapām; Civiltiesību programmas ietvaros piedāvājot specializētus mācību moduļus tiesnešiem un praktizējošiem juristiem un darbseminārus mācībspēkiem; sadarbībā ar ETST civillietās un komerclietās izstrādājot Praktisko rokasgrāmatu praktizējošiem juristiem un Lietotāja rokasgrāmatu iedzīvotājiem, kas tiks publicētas 2013. gadā.

Komisija ir arī veicinājusi procedūras piemērošanu, izmantojot finansiālus līdzekļus Civiltiesību programmas ietvaros. Arī Eiropas Patērētāju centri (EPC) sniedz palīdzību patērētājiem, kuri izmanto Eiropas procedūru maza apmēra prasībām.

Šķiet, ka iesaistītajiem dalībniekiem ir grūtības atšķirt dažādos instrumentus, lai celtu prasības vai panāktu to izpildi ārvalstīs. Jo īpaši viņi nav pārliecināti par to, kuros gadījumos izmantot procedūru maza apmēra prasībām vai Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru, un kuros gadījumos būtu labāk izmantot Eiropas izpildes rīkojuma procedūru. Iedzīvotājiem un praktizējošiem juristiem varētu noderēt horizontāla praktiska rokasgrāmata, kurā aprakstītas šo instrumentu atšķirības un norādīts, kādos gadījumos kurš instruments labāk izmantojams.

10. Secinājums

Šis ziņojums liecina, ka regulas piemērošana kopumā ir uzlabojusies, kļuvusi vienkāršāka un ir paātrinājusi maza apmēra prasību izskatīšanu pārrobežu strīdos. Tomēr joprojām pastāv dažas nepilnības.

Informētība par regulu ir nepietiekama. Šo problēmu risina ar vairākiem pasākumiem, ko veikusi Komisija un kas aprakstīti iepriekš.

Dažās jomās regula netika pienācīgi īstenota. To varētu labot, izskaidrojot dažus tās noteikumus, kas radījuši īpašas grūtības. Tas attiecas uz, piemēram, nepietiekamo pārredzamību informācijas trūkuma dēļ par tiesas nodevām, to apmaksas metodēm un par pieejamo palīdzību veidlapu aizpildīšanā.

Pārējās problēmas galvenokārt ir saistītas ar esošās regulas nepilnībām, piemēram, ierobežotā darbības joma, ņemot vērā noteiktās robežvērtības nelielo apmēru un pārrobežu lietu šauro definīciju, procesuālie trūkumi saistībā ar pasta pakalpojumu prioritāti, video un distances saziņas līdzekļu ierobežotā izmantošana, tiesas nodevu nesamērīgums dažās jomās, tas, ka dažās dalībvalstīs netiek izmantoti norēķini tiešsaistē, un nevajadzīgās izmaksas par tulkošanu sprieduma izpildes posmā.

Tādēļ šim priekšlikumam ir pievienots priekšlikums par pašreizējās regulas pārskatīšanu un ietekmes novērtējums iepriekš aprakstīto problēmu risinājumiem.

[1] Deloitte, Assessment of the socio-economic impacts of the policy options for the future of the European Small Claims Regulation, 2013. gada jūlijs (turpmāk: Deloitte pētījums); pieejams: http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm

[2] Based on individual complaints and on the following reports: Centre européen de la Consommation/Europäischen Verbraucherschutz e.V, Procédure de règlement des petits litiges et injunction de payer européenne: des procedures simplifiées pas si simple dans la pratique, 2011. gada jūlijs, pieejams: http://www.europe-consommateurs.eu/uploads/media/4.4.3_procedure_de_reglement_des_petits_litiges.pdf (turpmāk: CEC, Procédure de règlement des petits litiges); ECC-Net, European Small Claims Procedure Report, 2012. gada septembris, pieejams: http://ec.europa.eu/consumers/ecc/docs/small_claims_210992012_en.pdf (turpmāk: ECC-Net ziņojums). Turklāt tika ņemts vērā pētījums "Implementation of optional instruments within European civil law”, ko EP uzdevumā veica B.Fauvarque-Cosson kundze un M.Behar-Touchais kundze 2011. gadā. (pieejams: http://www.europarl.europa.eu/committees/en/studiesdownload.html?languageDocument=EN&file=72928).

[3] Īpašais Eirobarometrs Nr. 395 par Eiropas procedūru maza apmēra prasībām, 2013. gada aprīlis, turpmāk: īpašais EB 395), pieejams: http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_395_en.pdf.

[4] Nav pieejami dati par lietu veidu un raksturīgajām īpašībām, bet, ņemot vērā robežvērtību EUR 2 000 var pieņemt, ka regulu pamatā izmantojuši patērētāji. Arī īpašajā EB 395 uzmanība tika pievērsta ES iedzīvotāju vērtējumam.

[5] Saskaņā ar Spānijas sniegto informāciju aptaujas lapas jautājumi tika uzdoti ne tikai tiesām un tiesnešiem, kā to darīja lielākā daļa dalībvalstu, kas veica aptauju, bet arī advokātiem un tiesībaizsardzības iestāžu darbiniekiem. Skatīt arī Deloitte-pētījumu, I daļa, 3.3.2.1. sadaļa, 73.–74. un turpm. lpp.

[6] Skatīt Deloitte-pētījumu, I daļa, 3.3.2.1. sadaļa, 66.–67. un turpm. lpp. (19. tabula), kurā sniegts pārskats par dalībvalstu atbildēm saistībā ar pieteikumu un spriedumu skaitu ESCP ietvaros.

[7] Tikai Austrijā, Bulgārijā, Čehijā, Kiprā un Somijā nav šādas procedūras. Skatīt arī Deloitte-pētījumu, I daļa, 3.3.1.1. sadaļa, 53. lpp.

[8] Piemēram, Apvienotajā Karalistē, Francijā, Igaunijā, Itālijā, Īrijā, Lietuvā, Nīderlandē, Slovēnijā, Spānijā un Ungārijā.

[9] Apvienotajā Karalistē no GBP 5 000 līdz GBP 10 000, Nīderlandē no EUR 5 000 līdz EUR 25,000; Skatīt arī Deloitte-pētījumu, I daļa, 3.3.1.1. sadaļa, 52.–53. un turpm. lpp.

[10] EB 347 zibensaptauja, Uzņēmumi pret uzņēmumiem, Alternatīvās strīdu izšķiršanas izmantošana ES (turpmāk: Flash EB 347), 40.-42. lpp., pieejams: http://ec.europa.eu/public_opinion/flash/fl_347_en.pdf.

[11] Padomes Regula (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, OV L 12, 16.1.2001., 1. lpp.

[12] Par šādiem gadījumiem ir ziņots diskusijās ETST.

[13] Apvienotā Karaliste – Ziemeļīrija, Beļģija, Bulgārija, Grieķija, Latvija, Slovākija, Ungārija.

[14] Apvienotā Karaliste – Skotija, Austrija, Igaunija, Kipra, Luksemburga, Malta, Nīderlande, Portugāle, Somija un Zviedrija.

[15] Skatīt arī Deloitte-pētījumu, I daļa, 3.3.2.2. sadaļa, 76.–77. lpp.: Apvienotā Karaliste (Anglija un Velsa), Austrija, Čehija (lai arī pieteikumu var iesniegt pa e-pastu vai faksu, pēc tam ir jāiesniedz arī tā oriģināls), Igaunija, Kipra, Francija, Nīderlande (lai arī praksē neizmanto), Portugāle, Slovēnija, Somija.

[16] Berlīne, Brandenburga, Brēmene, Saksija, Hesene.

[17] Piemēram, Vācijā iespēju iesniegt prasību elektroniski visās tiesās paredzēts ieviest līdz 2018. gadam.

[18] http://www.e-codex.eu/index.php/legal-community-benefits; skatīt arī par Eiropas procedūru maza apmēra prasībām: http://www.e-codex.eu/pilots/small-claims.html.

[19] Uz šo jautājumu atbildi sniedza 10 dalībvalstis: Bulgārija: 6 mēneši; Igaunija: 4 mēneši; Somija: 3 mēneši; Francija: 4,6 mēneši; Malta: 6 mēneši; Polija: 6,3 mēneši; Slovākija: 3 mēneši; Slovēnija: 4,3 mēneši; Spānija: 8,2 mēneši; Vācija: 3,4 – 5,3 mēneši.

[20] Skatīt https://e-justice.europa.eu/content_small_claims_forms-177-en.do.

[21] Skat. CEC, Procédure de règlement des petits litiges; ECC-Net-Report.

[22] Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1896/2006 (2006. gada 12. decembris), ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru, OV L 399, 30.12.2006., 1. un turpm. lpp.

[23] Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 805/2004 (2004. gada 21. aprīlis), ar ko izveido Eiropas izpildes rīkojumu neapstrīdētiem prasījumiem, OV L 143, 30.4.2004., 15. un turpm. lpp.

[24] Padomes Regula Nr. 4/2009/EK par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās, OV L 7, 10.1.2009., 1. un turpm. lpp.

[25] ECC-Net, European Small Claims Procedure Report, 2012. gada septembris, 28 lpp., pieejams: http://ec.europa.eu/consumers/ecc/docs/small_claims_210992012_en.pdf

[26] Igaunija (angļu valodā), Kipra (angļu valodā), Malta (angļu valodā), Somija (zviedru un angļu valodā), Zviedrija (angļu valodā), Francija (angļu, vācu, itāļu un spāņu valodā) – avots: X.E. Kramer, Small claim, simple recovery? The European small claims procedure and its implementation in the member states, ERA Forum (2011) 12, 130. lpp.

[27] Apstāklis, ka tiesas nodevas ir jāsedz pēc principa "zaudētājs maksā", nesniedz garantijas prasītajam, jo lietas iznākums nav paredzams un prasītājam pašam vispirms būtu jāiesaldē savi līdzekļi līdz brīdim, kad tiks panākta sprieduma faktiska izpilde.

[28] Eirobarometra zibaptauja 347, 31. lpp. Lai arī šis pētījums kopumā attiecās uz visām uzņēmums-pret-uzņēmumu prasībām, tajā uzsvērts, ka izmaksu – tātad arī tiesas nodevu – samērīgums ir galvenais kritērijs, uzņēmumiem pieņemot lēmumu par tiesvedības sākšanu.

[29] Ref.-Nr. X/2013/040; pieejams: http://www.beuc.org/Content/Default.asp?PageID=606