Komisijas paziņojums - Autortiesības uz zināšanām balstītā ekonomikā /* COM/2009/0532 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA | Briselē, 19.10.2009 COM(2009)532 galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS Autortiesības uz zināšanām balstītā ekonomikā KOMISIJAS PAZIŅOJUMS Autortiesības uz zināšanām balstītā ekonomikā Dokuments attiecas uz EEZ SATURA RĀDĪTĀJS 1. IEVADS 3 2. ZAĻĀ GRĀMATA UN SABIEDRISKĀ APSPRIEŠANĀS 3 3. NĀKAMIE SOĻI: APSPRIEŠANĀ IEGŪTO REZULTĀTU IZMANTOŠANA 4 3.1. Bibliotēkas un arhīvi 4 3.2. Nezināmu autoru darbi 6 3.3. Mācības un pētniecība 7 3.4. Personas ar invaliditāti 8 3.5. Lietotāja radīts saturs ( UCC ) 9 4. SECINĀJUMI 10 IEVADS Zināšanu radīšana, aprite un izplatīšana vienotajā tirgū ir cieši saistīta ar Lisabonas stratēģijas plašākiem mērķiem. Tehnikas attīstība ir sekmējusi informācijas pieejamību elektroniskā formā. Bibliotēkas ir ieinteresētas plašas digitalizācijas projektos, lai saglabātu un/vai izplatītu tiešsaistē arhīvus, ieskaitot nezināmu autoru darbus (darbus, kuru tiesību turētājus nav iespējams noteikt vai atrast). Pētniecības un mācību iestādes vēlas lielāku elastību, lai izplatītu materiālus, arī pārrobežu tālmācībā. Piekļuve informācijai vai zināšanu produktiem joprojām ir sarežģīta personām ar invaliditāti. Proti, vājredzīgie cilvēki arvien biežāk vēlas lasīt grāmatas tiešsaistē, bet tikai 5 % Eiropas publikāciju ir pieejami pieņemamā formātā, un situāciju vēl vairāk sarežģī ierobežojumi saistībā ar pārrobežu izplatīšanu, pat starp valstīm ar kopīgu valodu. Izdevēji un autori ir norūpējušies, ka bibliotēku finansēti vai citi plašas digitalizācijas projekti un viņu darbu izplatīšana tiešsaistē bez rūpīgas meklēšanas varētu kaitēt autortiesībām un krasi samazināt ienākumus. Izdevēji apgalvo, ka jau tagad tie nodrošina aptuveni 90 % zinātnisko žurnālu pieejamību tiešsaistē, iegulda jaunos un novatoriskos elektroniskās piegādes modeļos (piemēram, e-grāmatās), tostarp tālmācības vajadzībām, un sniedz vājredzīgajiem cilvēkiem piekļuvi šiem materiāliem. Šāda ir pašreizējā situācija laikā, kad Komisija uzsāk sabiedrisko apspriešanos par Zaļo grāmatu par autortiesībām uz zināšanām balstītā ekonomikā[1]. Mērķis ir izvērtēt, kā varētu panākt zināšanu plašu izplatīšanu vienotajā tirgū, proti, tiešsaistes vidē, ņemot vērā spēkā esošos tiesību aktus autortiesību jomā, īpaši Direktīvu 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā („Direktīva”)[2]. Šajā paziņojumā ir sniegts pārskats par minēto apspriešanos. Tajā izklāstīta virkne sagatavošanās darbību, kas būs stabils pamats konkrētām saistītām iniciatīvām, kuras veidos daļu no tālejošas un visaptverošas intelektuālā īpašuma stratēģijas, ko sagatavos nākamā Komisija. ZAĻĀ GRĀMATA UN SABIEDRISKĀ APSPRIEŠANĀS Zaļajā grāmatā tika aplūkoti vispārīgi jautājumi saistībā ar izņēmumiem ekskluzīvo tiesību jomā. Tajā tika vērtēts, vai ir jāizstrādā izņēmumi, kas ir visciešāk saistīti ar zināšanu izplatīšanu. Tajā tika risināti arī ar līgumiem un licenču modeļiem saistītie jautājumi. Tika izvirzīts jautājums, vai digitālās izplatīšanas laikmetā būtu jārada izņēmumi un ierobežojumi attiecībā uz bibliotēkām un arhīviem, mācību un zinātniskām iestādēm un personām ar invaliditāti. Tajā tika ieskicēti jautājumi par nezināmu autoru darbiem, kā arī ar patērētājiem saistītie jautājumi, tādi kā lietotāja radīts saturs. Sabiedriskajā apspriešanā tika saņemtas 372 atbildes. Komisija ir saņēmusi apsvērumus no i) izdevējiem (56); ii) autortiesību aģentūrām un licenču aģentūrām (47); iii) augstskolām (47); iv) bibliotēkām, arhīviem un muzejiem (114); v) uzņēmumiem un komerciālām apvienībām (30); vi) organizācijām, kas pārstāv personas ar invaliditāti (4); vii) dalībvalstīm (11) un citām ieinteresētajām personām (63). Kopumā iezīmējās divas atšķirīgas pieejas. Bibliotēkas, arhīvi un augstskolas atbalsta „sabiedrības intereses”, aizstāvot liberālāku autortiesību sistēmu. Izdevēji, autortiesību aģentūras un citi tiesību turētāji argumentē, ka vislabākais veids, kā uzlabot zināšanu izplatīšanu un sniegt lietotājiem plašāku un efektīvāku piekļuvi darbiem, ir licences līgumi. Bibliotēkas un akadēmisko aprindu pārstāvji apgalvo, ka uz zināšanām balstītajai ekonomikai daži izņēmumi ir svarīgāki par citiem. Šī grupa atbalsta virkni galveno obligāto izņēmumu „sabiedrības interesēs”, lai veicinātu „piekļuvi zināšanām”[3]. Viņi sagaida arī to, ka ar tehnoloģiskiem aizsardzības pasākumiem (TAP) šie izņēmumi nekļūs par abstrakciju. Autortiesību robežas ir jānosaka likumdevējam. Izdevēji, autortiesību aģentūras un citi tiesību turētāji uzskata, ka vienlīdz apmierinošu rezultātu var panākt ar līgumiem, bieži vien speciāli pielāgotiem jaunām tehnoloģijām. Izdevēji apgalvo, ka obligātie izņēmumi varētu vājināt ekonomiskos labumus un veicināt tā saucamo „parazītismu”. Attīstoties tiešsaistes kultūrai ar tai raksturīgo datu apmaiņu un pārnešanu, datizraci un interaktīvo mācīšanos, ir radušies atšķirīgi viedokļi: vieni grib virzīties uz liberālāku autortiesību sistēmu, bet citi vēlas saglabāt status quo [4]. Ir grūti saskaņot šīs intereses. Komisijas rīcībā ir vairāki rīcībpolitikas instrumenti, lai to panāktu. NĀKAMIE SOĻI: APSPRIEŠANĀ IEGŪTO REZULTĀTU IZMANTOŠANA Šajā paziņojuma daļā tika aprakstītas galvenās sabiedriskajā apspriešanā gūtās atziņas attiecībā uz tādiem jautājumiem kā zinātnisko, kultūras un izglītojošo materiālu saglabāšana ciparu formātā un izplatīšana, nezināmu autoru darbu izmantošana, iespējas personām ar invaliditāti piekļūt zināšanām un lietotāja radīts saturs. Tajā ieskicētas darbības, ko Komisija plāno uzsākt, lai rastu piemērotus apspriešanā konstatēto problēmu risinājumus. Bibliotēkas un arhīvi Radās divi galvenie jautājumi: bibliotēku krājumos glabājamo materiālu digitālo kopiju radīšana saglabāšanas vajadzībām un šo kopiju elektroniska nodošana lietotājiem. Atbilstoši pašreizējam regulējumam bibliotēkām vai arhīviem nav piešķirts vispārējs izņēmums attiecībā uz to rīcībā esošo kolekciju pārveidošanu ciparu formātā (plaša mēroga digitalizāciju). Šāds izņēmums attiecas vienīgi uz reproducēšanu nekomerciāliem mērķiem[5]. Tāpēc bibliotēku krājumu digitalizācijai nepieciešama iepriekšēja atļauja no tiesību turētājiem. Bibliotēkas apgalvo, ka šī „iepriekšējas atļaujas” sistēma rada ievērojamu ar darījumu saistītu slogu (izdevējiem bieži nav „digitālo” tiesību, bet tiesību iegūšana atsevišķiem darbiem ir pārāk dārga). Situācija ir vēl sarežģītāka tad, kad tiek digitalizētas nepublicētas vēstules, privātas dienasgrāmatas un komerciāli dati. Šajā kontekstā bibliotēkas un arhīvi uzsver savu unikālo nozīmi kultūras mantojuma ilgtermiņa saglabāšanā un pārvaldībā. Šīs ieinteresētās personas norāda, ka viņu uzdevumi ir plašāki par izdevēju uzdevumiem, jo viņi darbojas sabiedrības interesēs, turpretī izdevēji ir komerciāli ražošanas uzņēmumi. Sabiedriskās nozīmes iestādes arī vēlas nodrošināt to pārziņā esošo kolekciju pieejamību tiešsaistē, tas jo īpaši attiecas uz darbiem, kas vairs nav nopērkami, un argumentē, ka nepietiek, ja šī pieejamība nodrošināta tikai attiecīgās fiziskās telpās[6]. Digitalizācijas problēmu plaši apsprieda Augsta līmeņa ekspertu grupā digitālo bibliotēku jautājumos, un pirmo reizi tika panākta zināma vienprātība. Kultūras iestādes un tiesību turētāji parakstīja saprašanās memorandu par rūpīgu meklēšanu. Tomēr vēl nav atrasti saistoši iepriekšminēto problēmu risinājumi. Izdevēji un autortiesību aģentūras neredz nekādu pamatojumu paplašināt pašreizējos izņēmumus attiecībā uz saglabāšanu un pieejamību ciparu formātā bibliotēkām un arhīviem. Viņi aizstāv iedibinātās licenču un līgumu sistēmas turpināšanu darbu digitalizācijā un to pieejamības tiešsaistē paplašināšanā. Šīs grupas pārstāvji apgalvo, ka pašreizējo izņēmumu atvieglināšana, lai ļautu bibliotēkām, arhīviem un mācību iestādēm sniegt tiešsaistes pakalpojumus lietotājiem, vājinātu tiesību turētāju stāvokli, radītu negodīgu konkurenci ar izdevējiem un mazinātu viņu motivāciju ieguldīt jaunos biznesa modeļos. Bibliotēkām jāturpina sniegt nepieciešamos pakalpojumus, bet materiālu ievietošana tiešsaistē nav jāpielīdzina brīvas piekļuves nodrošināšanai lietotājiem vai tiesībām paņemt un izmantot aizsargātos darbus bez maksas. Aizsardzība pret „digitālo noplūdi” ir obligāts nosacījums, nodrošinot, ka bibliotēkām piešķirtais izņēmums, kas tām ļauj darbus padarīt pieejamus tiešsaistē, attiecas vienīgi uz piekļuvi bibliotēku telpās. Nākamie soļi Apspriešanā atklājies, ka ilgtspējīgai iepriekšējas atļaujas sistēmai attiecībā uz dažādām bibliotēku iniciatīvām ir vajadzīgas vienkāršas un nedārgas tiesību iegūšanas sistēmas, kas aptver digitalizāciju un izplatīšanu tiešsaistē. Komisija 2010. gadā turpinās darbu ES līmenī, lai risinātu ar autortiesībām saistītos šo problēmu aspektus kontekstā ar jauno stratēģiju intelektuālā īpašuma tiesību jomā. Šajā darbā tiks risināti arī tādi jautājumi kā plašas digitalizācijas radīto juridisko seku precizēšana un iespējamie risinājumi tiesību iegūšanas darījuma izmaksu problēmai. Tajā jāizvērtē visi iespējamie varianti, tostarp kolektīvā licence, ko varētu papildināt ar plašāku kolektīvās licencēšanas sistēmu, kurā uzskata, ka tiesību pārvaldītājs pārstāv „nesaistītās personas” — tiesību turētājus, kas formāli nav tiesību iegūšanas sistēmas dalībnieki, — un ir veikta rūpīga meklēšana. Uz šā pamata Komisija apsvērs, vai ir vajadzīgas turpmākas iniciatīvas saistībā ar jauno stratēģiju, tostarp tiesību aktos paredzēta izņēmuma iespējamā noteikšana šādiem digitalizācijas pasākumiem. Nezināmu autoru darbi Nezināmu autoru darbi ir darbi, uz kuriem joprojām attiecas autortiesības, bet kuru īpašnieki nav nosakāmi vai atrodami. Aizsargāti darbi var kļūt par nezināmu autoru darbiem, ja trūkst datu par autoru un/vai citiem attiecīgajiem tiesību turētājiem (tādiem kā izdevēji, fotogrāfi vai filmu producenti) vai ja dati ir novecojuši. Darbu var izmantot tikai pēc tam, kad ir iegūta iepriekšēja atļauja no tiesību turētājiem. Nezināmu autoru darbu gadījumā šādu atļauju nav iespējams iegūt. Tas rada situāciju, ka miljoniem darbu nevar nokopēt vai izmantot citādi, piemēram, nevar izmantot fotogrāfiju preses raksta ilustrēšanai, nevar digitalizēt grāmatu vai nevar atjaunot filmu publiskai izrādīšanai. Turklāt pastāv risks, ka lielu daļu nezināmu autoru darbu nevar iekļaut plaša mēroga digitalizācijas un kultūras mantojuma saglabāšanas projektos, tādos kā Europeana vai citi. Bibliotēkas, augstskolas, arhīvi, daži komerciāli lietotāji un vairākas dalībvalstis apgalvo, ka galvenā problēma saistībā ar šajā jomā pieņemtajiem tiesību aktiem, tādiem kā Komisijas Ieteikums 2006/585/EK[7] vai 2008. gada Saprašanās memorands par nezināmu autoru darbiem un saistītās rūpīgas meklēšanas vadlīnijas, ir tā, ka tie nav juridiski saistoši un ka plašas digitalizācijas jautājums tajos nav iztirzāts. Tā kā ar likumdošanu nesaistītas iniciatīvas nedz sniedz pietiekamu juridisko noteiktību, nedz risina faktu, ka nezināmu autoru darbu izmantošana rada autortiesību pārkāpumu, šī ieinteresēto personu grupa atbalsta Eiropas līmeņa likumdošanas pieeju, lai atļautu dažādos veidos izmantot nezināmu autoru darbus. Tiek uzsvērts arī tas, ka var rasties šķēršļi nezināmu autoru darbu tirdzniecībā Kopienas iekšienē, ja katra dalībvalsts šīs problēmas risināšanai pieņemtu savu noteikumu kopumu. Izdevējiem, autortiesību aģentūrām un citiem tiesību turētājiem nezināmu autoru darbi saistās ar atļaujas iegūšanas problēmu. Viņi ir skeptiski par iespēju ieviest vispārēju izņēmumu attiecībā uz nezināmu autoru darbu izmantošanu. Šai ieinteresēto personu grupai svarīgākais ir nodrošināt, ka tiek godprātīgi veikta rūpīga meklēšana, lai noteiktu un atrastu tiesību turētājus, izmantojot pastāvošās datubāzes[8]. Nākamie soļi Vispārējs mērķis nezināmu autoru darbu problēmas risināšanā — šo darbu digitalizācijā, saglabāšanā un izplatīšanā — ir noteikt vienotus standartus par to, kādai jābūt rūpīgas meklēšanas pakāpei, meklējot nezināmu autoru darbu īpašniekus, un atrisināt to, ka nezināmu autoru darbu izmantošana potenciāli rada autortiesību pārkāpumu. Nezināmu autoru darbu jomā uzsāktajai iniciatīvai, kas ir svarīgs pamatelements jaunajā visaptverošajā intelektuālā īpašuma tiesību stratēģijā, vajadzētu sniegt ES mēroga risinājumu, lai radītu juridisko noteiktību, atvieglotu zināšanu plūsmu, kas vajadzīga inovācijai, un novērstu šķēršļus nezināmu autoru darbu tirdzniecībai Kopienas iekšienē. Nezināmu autoru darbu problēma tiks analizēta ietekmes novērtējumā, kurā tiks pētīta virkne pieeju nezināmu autoru darbu digitalizācijas un izplatīšanas veicināšanai. Iespējamās pieejas ietver juridiski saistošu atsevišķu tiesību aktu par nezināmu autoru darbu izmantošanas tiesībām un šo darbu savstarpēju atzīšanu, kas būtu izņēmums no 2001. gadā pieņemtās Direktīvas, vai pamatnostādnes par nezināmu autoru darbu savstarpēju pārrobežu atzīšanu. Komisija 2009. gadā uzsāks ietekmes novērtējuma sagatavošanas darbu. Mācības un pētniecība Moderno informācijas un komunikācijas tehnoloģiju izmantošana arvien biežāk ļauj nodrošināt starptautiskas, pārrobežu mācības, mācīšanos un pētniecību. Piekļuve informācijai un tās izmantošana vairs nav saistīta ar noteiktu vietu. Tāpēc uzskata, ka mācību un pētniecības piesaistīšana konkrētai vietai ir pretrunā modernās dzīves realitātei. Radās jautājums, vai nevajadzētu nošķirt zinātnisko publicēšanu un publicēšanu literāriem un mākslas mērķiem. Zinātniekiem un pētniekiem ir citi ienākumi, un viņi publicējas zinātnes un pētījumu vārdā, savukārt literāriem autoriem (piemēram, romānu rakstniekiem) nepieciešami ienākumi no viņu darbu publicēšanas. Lai novērstu nevajadzīgo pētniecības dublēšanos, no publiskiem avotiem finansētas pētniecības publicētajiem rezultātiem ir jābūt pieejamiem visai pētniecības kopienai un pat sabiedrībai kopumā, jo pētniecība balstās uz iepriekš veiktiem pētījumiem. Šajos apstākļos risinājumi meklējami brīvpieejas publicēšanā un brīvpieejas publicēto rakstu repozitorijos. Bibliotēkas un augstskolas uzsver, ka pašreizējā sistēma, kurā ar izdevējiem slēdz licenču līgumus, ir sarežģīta un sadrumstalota. Tipiskai Eiropas universitātei nepieciešams parakstīt simts vai vairāk licenču, kas reglamentē dažādo izdevēju sniegto digitālo pētniecības materiālu izmantošanu[9]. Katras šādas licences izpēte par to, kas ir atļauts, piemēram, piekļuve, drukāšana, uzglabāšana un kopēšana, ir apgrūtinošs process. Šīs grupas pārstāvji apgalvo, ka pārrobežu licencēšana ES iekšienē ir sarežģīta vai pat neiespējama. Bibliotēkas un augstskolas uzskata, ka būtu praktiskāk un efektīvāk, ja būtu viena centrālā organizācija, kas piešķirtu dažādas tiešsaistes tiesības attiecībā uz digitāliem materiāliem. Tās aicina noteikt obligātus mācībām un pētniecībai piemērojamus izņēmumus, kuros būtu skaidri iekļauta arī tālmācība. Bibliotēkas un universitātes turklāt raizējas, ka abonēšanas maksa par žurnāliem prasa lielus līdzekļus, kurus citādi varētu izmantot pētniecībai vai mācībām[10]. Izdevēji argumentē, ka tieši licenču risinājumi, nevis preskriptīvās juridiskās normas, sniedz vajadzīgo elastību, lai apmierinātu ar mācībām un pētniecību, arī tālmācību saistītās vajadzības. Viņi uzsver, ka, izmantojot dažādus licenču līgumus, viņi sniedz bibliotēkām un izglītības un pētniecības iestādēm samērā plašu elektronisku piekļuvi savām datubāzēm, žurnāliem un grāmatām. Izdevēji un licenču aģentūras uzsver, ka, padarot grāmatas pieejamas tālmācībai vai izmantošanai mājās, ir svarīgi ir nodrošināt, ka piekļuve iespējama tikai tādiem nolūkiem, kādiem materiāls ir paredzēts (nekomerciāliem un izglītības mērķiem). Nākamie soļi Internets un tā iespējas sekmē zināšanu un zinātnes izplatīšanu pāri visām robežām, tāpēc Komisija, pastāvīgi apspriežoties ar ieinteresētajām personām, jau ir uzsākusi konkrētas darbības saistībā ar brīvpieejas nodrošināšanu publiski finansētas pētniecības rezultātiem. Šādas darbības pēc vajadzības turpināsies nākamajos gados. Ir jāsamazina licenču iegūšanas slogs, ar ko saskaras Eiropas tipiska augstskola. Komisija apspriedīsies ar attiecīgajām ieinteresētajām personām par labāko pieejamo praksi, kura palīdzētu novērst sadrumstalotību, kas raksturo veidu, kādā universitātes iegūst zinātnisko žurnālu izmantošanas tiesības. Attiecībā uz tālmācību Komisija turpinās uzraudzīt, kā attīstīsies integrētā Eiropas telpa pārrobežu tālmācībai. Ja būs vajadzīgs, tiks apsvērti turpmāki pasākumi šādas Eiropas telpas atbalstam Personas ar invaliditāti Diskusija par autortiesību izņēmumiem invalīdu labā koncentrējas uz ANO Konvencijā par personu ar invaliditāti tiesībām[11] noteiktajām invalīdu pamattiesībām baudīt vienlīdzīgu piekļuvi informācijas produktiem, publikācijām un kultūras materiāliem pieejamos formātos. Vienlīdzīga attieksme pret personām ar invaliditāti attiecībā uz piekļuvi precēm un pakalpojumiem un šo preču un pakalpojumu sniegšanu ir iekļauta arī Komisijas priekšlikumā Padomes Direktīvai par vienlīdzīgas attieksmes principa īstenošanu neatkarīgi no reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas[12]. Organizācijas, kas pārstāv personas ar invaliditāti, norāda uz tā saucamo „grāmatu badu” — tikai 5 % Eiropā izdoto grāmatu ik gadu tiek pārveidotas pieejamos formātos, piemēram, audioformātā, Braila rakstā vai palielinātā rakstā. Turklāt šīs organizācijas apgalvo, ka aptuveni 95 % pieejamo materiālu sniedz specializētās aģentūras, kuru darbību finansē no labdarības pasākumiem vai publiskā sektora dotācijām un kuras strādā saskaņā ar autortiesību izņēmumiem. Vājredzīgās personas un citi cilvēki, kas nevar lasīt drukātos tekstus, argumentē, ka viņiem nepieciešama piekļuve grāmatām un citiem aizsargātiem materiāliem ar tādiem pašiem nosacījumiem un par salīdzināmām cenām kā ikvienam citam cilvēkam. Viņi dod priekšroku risinājumam, ka izdevēji jau pašā sākumā nodrošina pieejamos formātos sagatavotus darbus, kurus var ērti pārveidot audioierakstos, Braila rakstā vai palielinātā rakstā. Lai gan visas dalībvalstis ir ieviesušas autortiesību izņēmumus savos tiesību aktos, pieeja nav saskaņota, tāpēc pastāv zināma juridiskā nenoteiktība. Vēl būtiskāk ir tas, ka pārrobežu apmaiņu ar jau tā ierobežotiem materiālu krājumiem apgrūtina izņēmumu teritoriālie ierobežojumi, kas ir paredzēti valstu tiesību aktos. Lai eksportētu pārveidotu darbu uz citu dalībvalsti, organizācijai būtu jānopērk attiecīgās tiesības galamērķa valstī, kas ir ļoti dārgs process. Kā papildu apgrūtinājums tiek minēta TAP izmantošana, jo tā liedz pārveidot pieejamos formātos darbus, kurus legāli iegādājušās organizācijas vai privātpersonas. Visu šo iemeslu dēļ personas ar invaliditāti atbalsta ES mēroga standartizētu un visaptverošu obligātu autortiesību izņēmumu. Izdevēji piekrīt, ka galvenais mērķis ir panākt, lai lielākā daļa publicēto grāmatu būtu pieejama pieejamos formātos. Viņi uzskata, ka to vislabāk var panākt, izmantojot jau pastāvošās brīvprātīgās licenču shēmas, nevis obligātos izņēmumus. Izdevēji un citi tiesību turētāji norāda uz virkni brīvprātīgu licenču shēmu, kuras paredzētas personām ar redzes vai citu invaliditāti, kas liedz lasīt drukātu tekstu, un kuras ir plaši izplatītas Eiropas Savienībā[13]. Izdevēji norāda, ka sociālās izmaksas, kas saistītas ar piekļuves sniegšanu darbiem, nedrīkst uzlikt vienīgi pašiem izdevējiem. Tai pašā laikā viņi ir izteikuši vēlmi atrisināt ar piekļuvi saistītos jautājumus personām ar invaliditāti, izmantojot ieinteresēto personu platformu, ar mērķi padarīt darbus pielāgojamus personām ar redzes traucējumiem. Nākamie soļi Tūlītējs mērķis ir veicināt to, lai izdevēji nodrošinātu vairāk darbu personām ar invaliditāti pieejamā formātā. TAP nedrīkstētu liegt pārveidot pieejamā formātā legāli iegūtus darbus. Līgumiskās licencēs jāievēro likumos noteiktie izņēmumi personām ar invaliditāti, ieskaitot vājredzīgās personas[14]. Apspriešanā atklājies, ka visā Eiropas Savienībā notiek vesela virkne sadarbības pasākumu vājredzīgiem cilvēkiem vai personām ar redzes vai citiem traucējumiem, kas liedz lasīt drukātu tekstu. Šādi pasākumi ir jāpaplašina un jāizmanto visā ES. Kā pirmo soli Komisija līdz 2009. gada beigām organizēs ieinteresēto personu forumu par invalīdu, īpaši vājredzīgo cilvēku, vajadzībām. Forumā tiktu apspriesta virkne problēmu, ar kurām sastopas personas ar invaliditāti, un iespējamie politikas pasākumi. ANO Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām ir jāizmanto kā atsauces rādītājs, ar kuru salīdzināt šajā jomā panākto virzību. Forumā jāaplūko arī iespējamie veidi, kā veicināt pārveidotu darbu netraucētu eksportu uz citu dalībvalsti, vienlaikus nodrošinot, ka ieinteresētās personas ir pienācīgi atalgotas par darba izmantošanu. Tajā sīki jāizanalizē personām ar invaliditāti pieejamās informācijas, publikāciju un izglītības un kultūras materiālu savstarpēja atzīšana un brīva aprite un jāapsver tiešsaistes satura pieejamības jautājumi. Balstoties uz foruma rezultātiem, Komisija izvērtēs, vai ir pamatotas turpmākas ierosmes. Lietotāja radīts saturs ( UCC ) Web 2.0 lietojumprogrammas, tādas kā emuāri [ blogs ], digitāli multivides faili tiešsaistē [ podcasts ], lietotājveidotas tīmekļa lappuses [ wiki ], datņu vai videoapmaiņa ļauj lietotājiem bez grūtībām radīt tekstu, video un attēlus un mainīties ar tiem. Tas ir sekmējis jaunu lietojumu attīstību internetā un aktualizējis jautājumu par lietotāja radītu (amatieru) saturu, kad patērētāji arvien biežāk kļūst par satura veidotājiem, dažkārt izmantojot ar autortiesībām aizsargātus materiālus par pamatu sava materiāla radīšanai. Zaļajā grāmatā tika aplūkoti pašreizējie izņēmumi, kas var būt lietderīgi attiecībā uz UCC (citāti kritikas vai apskata vajadzībām, iekļaušana citā materiālā un izmantošana karikatūrās, parodijās vai stilizācijās)[15], un iespēja ieviest jaunu izņēmumu attiecībā uz „radošiem, transformējošiem vai atvasinātiem darbiem”. Apspriešanās rezultāti liecina, ka lielākā daļa ieinteresēto personu uzskata, ka ir pāragri regulēt UCC . Nav skaidrs, cik plaša ir UCC joma. Nav skaidrs arī tas, vai īpašie noteikumi par UCC jāattiecina kā uz amatieriem, tā uz profesionāļiem, un kā nodalīt šīs grupas vai kā noteikumi par UCC mijiedarbotos ar pašreizējiem ierobežojumiem, tādiem kā citāti, iekļaušana citā darbā un karikatūras, parodijas vai stilizācijas. Nākamie soļi Tā kā UCC joprojām ir nesen radusies parādība, Komisija plāno sīkāk izpētīt, kādas ir to amatieru specifiskās vajadzības, kuri izmanto aizsargātos darbus, lai radītu pašu darbus. Komisija turpinās apspriešanos par risinājumiem, kā amatieriem ērtāk, lētāk un lietotājam draudzīgākā veidā iegūt tiesības. SECINĀJUMI Galvenais secinājums no iepriekšminētās diskusijas ir, ka autortiesību rīcībpolitika jāvirza uz to, lai risinātu problēmas, kas saistītas ar internetā balstītu zināšanu ekonomiku[16]. Tai pašā laikā intelektuālā īpašuma tiesību atbilstīgai aizsardzībai ir izšķirīga nozīme inovāciju veicināšanā uz zināšanām balstītajā ekonomikā. Dažādas intereses ir rūpīgi jāsabalansē Sagatavošanās darbs, kas ir izklāstīts šajā paziņojumā, nodrošinās vajadzīgo pamatu atbilstošām saistītām darbībām, kas būs svarīgs elements gaidāmajā visaptverošajā intelektuālā īpašuma tiesību stratēģijā. Šajā nolūkā Komisija turpinās aktīvi iesaistīt visas ieinteresētās personas, to starpā zinātnieku aprindas, bibliotēkas un interneta lietpratēju sabiedrību kopumā. Komisija vēlas pieņemt atbilstošus pasākumus saistībā ar gaidāmo stratēģiju intelektuālā īpašuma jomā. Tūlītējā nākotnē attiecībā uz Zaļajā grāmatā izklāstītajiem jautājumiem priekšroka dodama strukturētam dialogam attiecīgo ieinteresēto personu starpā, kuru varētu veicināt Eiropas Komisijas dienesti. Konkrētāk, prioritāte ir dialogs par informācijas produktu, publikāciju un kultūras materiālu radīšanu formātos, kas ir pieejami personām ar invaliditāti. Vēl viena prioritāte ir piemēroti licenču risinājumi plaša mēroga digitalizācijai Eiropas kontekstā. Komisija turklāt veiks ietekmes novērtējumu par to, kā veicināt ar tiesību iegūšanu saistīto jautājumu risināšanu „nezināmu autoru” darbu gadījumā. Šajā ietekmes novērtējumā tiks analizēts, kāda ir vajadzīgā rūpīgas meklēšanas pakāpe, pirms tiek izmantoti nezināmu autoru darbi, kā arī nezināmu autoru darbu statusa savstarpēja atzīšana visā Eiropā. [1] COM(2008) 466. [2] Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīva 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā, OV L 167, 22.6.2001., 10.–19. lpp. [3] Ierosinājumi par iespējamajiem obligātajiem izņēmumiem no Direktīvas 2001/29/EK ietver: i) kopēšanu personiskai lietošanai (5. panta 2. punkta b) apakšpunkts); ii) bibliotēku, arhīvu un muzeju veiktu reproducēšanu (5. panta 2. punkta c) apakšpunkts); iii) izmantošanu mācību un zinātniskām vajadzībām (5. panta 3. punkta a) apakšpunkts); iv) izmantošanu invalīdu labā (5. panta 3. punkta b) apakšpunkts); v) izmantošanu ziņu un preses publikāciju sagatavošanai (5. panta 3. punkta c) apakšpunkts); un vi) izmantošanu citātiem, piemēram, kritikas vai apskata nolūkā (5. panta 3. punkta d) apakšpunkts). [4] „Trīsposmu pārbaudes” pamatā ir 10. pants Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas (PIĪO) Līgumā par autortiesībām, 16. pants PIĪO Līgumā par izpildījumu un fonogrammām un Direktīvas 5. panta 5. punkts. [5] Direktīvas 5. panta 2. punkta c) apakšpunkts. [6] Saskaņā ar pašreizējiem autortiesību noteikumiem tas ir atļauts vienīgi zinātniska vai privāta pētījuma nolūkā speciāli izveidotās vietās bibliotēkas telpās (Direktīvas 5. panta 3. punkta n) apakšpunkts). [7] Komisijas Ieteikums 2006/585/EK par kultūras materiālu pārveidošanu ciparu formātā, pieejamību tiešsaistē un saglabāšanu ciparu formātā. [8] Vairāki izdevēji, reproducēšanas tiesību organizācijas un bibliotēkas ir sākuši kopīgi darboties ES finansētā projektā ARROW ( Accessible Registries of Rights Information and Orphan Works ), kura mērķis ir sniegt informāciju par aizsargāto darbu statusu lietotājiem, kas vēlas digitalizēt minēto iestāžu pārziņā esošās kolekcijas. Projektu ARROW var uzskatīt par svarīgu pirmo soli; tomēr pagaidām tas neaptver visas ES dalībvalstis. Turklāt šis projekts nedod tiesības piešķirt licences aizsargātu darbu skenēšanai un izplatīšanai. [9] Sk. Starptautiskās Bibliotēku apvienību federācijas sniegtās atbildes. [10] Piemēram, lai abonētu Reed Elsevier izdoto „Brain Research Journal”, ir nepieciešami EUR 20 835 gadā (2008. gada cena) — ULB sniegtās atbildes, 3. lpp., 6. zemsvītras piezīme. [11] ANO Konvenciju ir parakstījušas visas ES dalībvalstis un Eiropas Kopiena. Īpaši svarīgi ir 4., 9., 21. un 30. pants. [12] (COM(2008) 426, galīgā redakcija). [13] Valsts licenču shēmu, brīvprātīgu sistēmu vai pamatnostādņu piemērus sniedz Eiropas Izdevēju federācija (11.–13. lpp.), Apvienotās Karalistes Izdevēju asociācija (5., 13. lpp. un pielikumi) un Autortiesību licenču aģentūra (3. un 8. lpp.). [14] British Library atklāja, ka, izlases kārtībā izvērtējot 100 licences, kuras tā noslēgusi ar elektronisko materiālu izdevējiem, konstatēts, ka tikai divās licencēs bija paredzēti izņēmumi vājredzīgajiem. [15] Direktīvas 5. panta 3. punkta d), i) un k) apakšpunkts. [16] Komisija risinās dažus šā jautājuma plašākus aspektus gaidāmajā Paziņojumā par radošu saturu informācijas sabiedrībā.