—

Šis grozījums attiecas uz produkta specifikācijas 9. pantu un vienotā dokumenta 5. punktu. Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicētajā kopsavilkumā aprakstītā saikne satur informāciju, kas daļēji sniegta 4.4. punktā un daļēji 4.6. punktā. Tāpēc ierosinātā jaunā redakcija būtu jāizskata, ņemot vērā kopsavilkuma 4.4. punkta pirmo daļu un 4.6. punkta pirmo daļu. Iedaļa par saikni ir pārstrādāta, nemainot pirmo daļu, kas atbilst kopsavilkuma 4.4. punkta rindkopām par vēsturisko kontekstu, savukārt otrā daļa, kura atbilst 4.6. punktam par zemes īpašībām, klimatu un produkta specifiku, ir pārformulēta. Tādējādi iedaļa par saikni (specifikācijas 9. pants un vienotā dokumenta 5. punkts) ir pārstrādāta, lai to saskaņotu ar Eiropas Komisijas norādījumiem par vienotā dokumenta sagatavošanu. Jaunajā redakcijā jo īpaši ir ņemtas vērā arī ierosinātās izmaiņas ģeogrāfiskajā apgabalā. Svītrots teksts, kurā minētas olīvu audzēšanai atvēlētās Etnas nogāzes, bet kurš vairs nav relevants, ņemot vērā noteiktā ģeogrāfiskā apgabala paplašināšanu. Pašreizējais teksts ir šāds: “Olīvu audzēšanu Sicīlijas austrumu daļā ieviesa feniķieši pirmajā gadu tūkstotī p.m.ē. un grieķi, sākot no 8. gs. p.m.ē. Apgabalā esošā aktīvā vulkāna dēļ radās mīts, kurā minēta olīvu audzēšana: Odisejs un viņa pavadoņi ar olīvkoka zaru padarīja aklu ciklopu Polifēmu, kas ar savu vienīgo ugunīgo aci bija vulkāna personifikācija. Gadsimtu gaitā olīvu audzēšana ieguva lielu nozīmi apgabala ekonomikā. Jau 3. gs. p.m.ē. romieši salā iegūtajai eļļai uzlika lielu nodokli, lai tai neļautu konkurēt ar Kampānijas un Lacio eļļu. Vēlāk, kad Sicīlijā valdīja arābi, šis kultūraugs tika prasmīgi uzlabots un racionalizēts. Norādes par Etnas olīveļļas ražošanas nozīmi var atrast jau Pjetro Bembo darbā “De Aetna”, kurā minēta olīvu audzēšanas kvalitāte un vērtība Etnas apkārtnē. Šī vietējā ražošana vēlāk minēta dabaszinātnieka Ladzaro Spalancani, rakstnieku Antonio Stopani, Johana Volfganga fon Gētes un Gija de Mopasāna darbos, kā arī daudzos citos darbos. Ceļojumā uz Sicīliju 1827. gada martā Aleksis de Tokvils par to rakstīja ļoti entuziastiski, minot Etnas apgabalā pastāvošo labklājību un pārpilnību, ko radījis šis kultūraugs un tas, ka zeme, kurā to audzē, ir īpaši auglīga, jo vulkāns tai piešķīris specifiskas īpašības. 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā Etnas olīveļļu pazina un augstu vērtēja daudzi Itālijas un Eiropas patērētāji. Ievērojams daudzums tika pārdots Riposto – Etnas kalnam tuvākajā ostā. Noteiktais apgabals ir kalnains reģions, kas atrodas 100–1 000 m augstumā virs jūras līmeņa. Tas veido daļu Etnas vulkāniskās kalnu ainavas, konkrētāk, tas izvietots vulkāna ziemeļu, rietumu un dienvidu puses nogāzēs. Vulkāna austrumu pusē olīvas neaudzē. Šā noteiktā apgabala vietējo mikroklimatu var klasificēt kā Vidusjūras augstieņu klimatu. Kopā ar zemes veidu – vulkānisku, ar senu un nesenu Etnas izvirdumu veidotu pamatiezi, kā arī smilšainām un ļoti skeletainām augsnēm – tas produktam piešķir unikālas un neatkārtojamas īpašības, ko var novērot fizikālās, ķīmiskās un organoleptiskās testēšanas laikā. Jaunākie pētījumi ir parādījuši, ka eļļas “Monte Etna” brīvo taukskābju sastāvs ievērojami atšķiras un ka šīs atšķirības ir sasaistāmas ar eļļas izcelsmes apgabalu. To pierāda arī testi, kuros “Monte Etna” salīdzina ar blakus esošo apgabalu eļļām. Šīs atšķirības ir pietiekami skaidras, lai eļļas ķīmiskās īpašības attiecinātu uz tās ģeogrāfisko izcelsmi. Augsnes un klimata īpašību dēļ augu sugām ir bijis jāpielāgojas, pārtopot par atšķirīgām vietējām šķirnēm un ekotipiem. Tā tas ir šajā apgabalā dominējošās šķirnes “Nocellara Etnea” gadījumā. Olīvu audzēšanai ir bijusi ļoti svarīga nozīme apgabala lauksaimniecības nozarē jo īpaši tāpēc, ka olīvkoku izturība semiarīdā vidē nozīmē to, ka tie var dot ražu vulkāniskās augsnēs, un daļēji tāpēc, ka šis kultūraugs ietekmē laukos dzīvojošo ģimeņu ekonomisko situāciju. Vietējie iedzīvotāji šajā apgabalā iegūto eļļu tradicionāli dēvē par “kalna eļļu”, lai to atšķirtu no apkārtējos reģionos ražotajām eļļām. Šo produktu meklē patērētāji, kuri, atzīstot tā kvalitāti un organoleptiskās īpašības, par to maksā cenu, kas par 20–25 % pārsniedz tirgus cenu.” To izsaka šādā redakcijā: “Olīvu audzēšanu Sicīlijas austrumu daļā ieviesa feniķieši pirmajā gadu tūkstotī p.m.ē. un grieķi, sākot no 8. gs. p.m.ē. Apgabalā esošā aktīvā vulkāna dēļ radās mīts, kurā minēta olīvu audzēšana: Odisejs un viņa pavadoņi ar olīvkoka zaru padarīja aklu ciklopu Polifēmu, kas ar savu vienīgo ugunīgo aci bija vulkāna personifikācija. Gadsimtu gaitā olīvu audzēšana ieguva lielu nozīmi apgabala ekonomikā. Jau 3. gs. p.m.ē. romieši salā iegūtajai eļļai uzlika lielu nodokli, lai tai neļautu konkurēt ar Kampānijas un Lacio eļļu. Vēlāk, kad Sicīlijā valdīja arābi, šis kultūraugs tika prasmīgi uzlabots un racionalizēts. Norādes par Etnas olīveļļas ražošanas nozīmi var atrast jau Pjetro Bembo darbā “De Aetna”, kurā minēta olīvu audzēšanas kvalitāte un vērtība Etnas apkārtnē. Šī vietējā ražošana vēlāk minēta dabaszinātnieka Ladzaro Spalancani, rakstnieku Antonio Stopani, Johana Volfganga fon Gētes un Gija de Mopasāna darbos, kā arī daudzos citos darbos. Ceļojumā uz Sicīliju 1827. gada martā Aleksis de Tokvils par to rakstīja ļoti entuziastiski, minot Etnas apgabalā pastāvošo labklājību un pārpilnību, ko radījis šis kultūraugs un tas, ka zeme, kurā to audzē, ir īpaši auglīga, jo vulkāns tai piešķīris specifiskas īpašības. 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā Etnas olīveļļu pazina un augstu vērtēja daudzi Itālijas un Eiropas patērētāji. Ievērojams daudzums tika pārdots Riposto – Etnas kalnam tuvākajā ostā. Saikne ar šo apgabalu galvenokārt ir vietējo šķirņu izmantošanas rezultāts, un svarīgākā no šīm šķirnēm ir “Nocellara Etnea”, no kuras iegūst neapstrādātu augstākā labuma olīveļļu ar tādām organoleptiskajām īpašībām, kuras nevar iegūt citos augsnes un klimata apstākļos. “Nocellara Etnea” veido nozīmīgu lauksaimniecības ainavas daļu gandrīz visā ražošanas apgabalā, kas noteikts attiecībā uz aizsargāto cilmes vietas nosaukumu “Monte Etna”. Pārējo noteiktajā apgabalā sastopamo maznozīmīgo šķirņu pastāvēšanu pamato gan tas, ka tās ir galvenās šķirnes apputeksnētājas, gan tas, ka tās kā “otrās izvēles” šķirnes pēc “Nocellara Etnea” nodrošina veidu, kā dažādot izejvielas. Laika gaitā dažas no šīm maznozīmīgajām šķirnēm ir piedzīvojušas fenotipiskas izmaiņas, kuru dēļ tās kļuvušas unikālas un atšķirīgas no visām citām šķirnēm, kas sastopamas blakus esošajos apgabalos. Tas palīdzējis uzlabot noteiktā apgabala biodaudzveidību. Ģeogrāfiskajam apgabalam raksturīgs vulkāniskas augsnes pagulslānis, kas veidots no bazalta – izvirdumieža, kurš gadsimtiem ilgas erozijas un izskalošanās laikā apvienojumā ar spontānas floras un mikroorganismu faunas rašanos ir pārveidojis uz šā cilmieža izvietotos virsmas horizontus par auglīgu zemi ar visām sākotnējā pamatieža atšķirīgajām iezīmēm. Augsnes ir ar raupju tekstūru, nedaudz sārmainas, labi aerētas un ļoti caurlaidīgas, un tās ir olīvkoku augšanai un attīstībai lieliski piemērota dzīvotne. Šie apstākļi iegūtajām ACVN “Monte Etna” eļļām nodrošina to unikālās īpašības, īpašu smaržas un garšas profilu, kas pilnībā atspoguļo izcelsmes teritoriju, ieskaitot nepārprotamas zālainas artišoka un zaļu tomātu notis un skaidras rūgto mandeļu notis, kuras papildina harmoniska rūgtenuma un pikantuma kombinācija, kas eļļu padara patīkamu garšas kārpiņām. Atšķirība starp dienas un nakts temperatūru Etnas nogāzēs var pārsniegt 20–25 grādus. Apvienojumā ar unikālo vulkānisko augsni tā ar ACVN “Monte Etna” apzīmētajai neapstrādātai augstākā labuma olīveļļai piešķir zināmu sīvumu. Mušu invāzijas šajā vidē ir ārkārtīgi retas, un olīvām ir kraukšķīgs, stingrs mīkstums. Šīs ir unikālas vietējā apgabala iezīmes. Etnas apgabala klimatisko apstākļu ietekmē eļļas iegūst noteiktas organoleptiskās īpašības. Tāpēc pastāv cieša saikne starp ražošanas apgabalu un ar ACVN “Monte Etna” apzīmētā produkta īpašībām. Vairāki pētījumu rezultāti liecina, ka eļļas “Monte Etna” brīvo taukskābju sastāvs ievērojami atšķiras un ka šīs atšķirības ir sasaistāmas ar eļļas izcelsmes apgabalu. To pierāda arī testi, kuros “Monte Etna” salīdzina ar blakus esošo apgabalu eļļām. Šīs atšķirības ir pietiekami skaidras, lai eļļas ķīmiskās īpašības attiecinātu uz tās ģeogrāfisko izcelsmi. Augsnes un klimata īpašību dēļ augu sugām ir bijis jāpielāgojas, pārtopot par atšķirīgām vietējām šķirnēm un ekotipiem. Tā tas ir šajā apgabalā dominējošās šķirnes “Nocellara Etnea” gadījumā. No sociālekonomiskā viedokļa olīvu audzēšana vienmēr ir bijusi vietējo lauksaimnieku uzmanības un darba centrā. Pat līdzās citiem kultūraugiem olīvkokiem bija galvenā nozīme lauku saimniecības ekonomikā. Olīvu audzēšana un tās nozīmīgums pastāvīgi attīstās, pateicoties to daudzo lielisko uzņēmēju un audzētāju centībai, kuri iegulda savus resursus darbvietu un ienākumu radīšanā, vienlaikus veicinot tāda apgabala atlabšanu un saglabāšanu, kas reiz bija nolemts tikai nabadzībai un pamešanai. Apvienojumā ar uzlabotu audzēšanas un pārstrādes paņēmienu ietekmi Etnas reģionā audzētās olīvas no maznozīmīga kultūrauga, kas tika audzēts jauktās lauksaimniecības sistēmās, ir kļuvušas par reģionam svarīgu specializētu kultūraugu, no kura iegūst eļļu ar izcilām organoleptiskajām un ķīmiskajām īpašībām, ko novērtē vietējie, valsts un starptautiskie patērētāji. Neapstrādātas augstākā labuma olīveļļas “Monte Etna” ražošanai paredzētās olīvas jānovāc, tiklīdz tās no blāvi zaļām sāk kļūt par spīdīgi zaļām. Ražas novākšana šajā fenoloģiskās attīstības posmā olīvās paaugstina fenolu saturu un uzlabo “Monte Etna” īpašības, piemēram, tās skaidrās un izteiktās zālainās notis, līdzsvaroto rūgtenumu, kas apvienots ar patīkamu pikantumu, kā arī zemo skābuma līmeni un ievērojamo polifenolu saturu. Olīvkoku audzēšanai ir piemērots viss Etnas apgabals, un tie tajā ir sastopami it visur, bet jo īpaši zemēs, kas atrodas kalnu nogāžu vidusdaļā. Pēdējās divās desmitgadēs ir notikusi būtiska paaudžu maiņa un radies liels skaits jaunpienācēju, kas, ACVN plašo panākumu iedvesmoti, nāk no citām ražošanas un profesionālajām nozarēm, lai ieguldītu ar ACVN “Monte Etna” apzīmētās neapstrādātas augstākā labuma olīveļļas ražošanā.” Daļā par saikni nav nozīmīgu izmaiņu, jo pašreizējās redakcijas būtiskie elementi ierosinātajā jaunajā redakcijā nav mainīti. Konkrēti, svarīgākie saiknes elementi, piemēram, Etnas apkārtnes zemes atšķirīgās iezīmes, apgabala tipiskais klimats un šķirnes “Nocellara Etnea” – kas nosaka produkta specifiskās īpašības – plašais izmantojums, joprojām ir ar ACVN “Monte Etna” apzīmētā produkta un ģeogrāfiskā apgabala saiknes pamatelementi.