LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 167/22

Pieteikuma publikācija saskaņā ar 50. panta 2. punkta a) apakšpunktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1151/2012 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu kvalitātes shēmām

2013/C 167/08

Šī publikācija dod tiesības izteikt iebildumus pret pieteikumu atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1151/2012 (1) 51. pantam.

VIENOTS DOKUMENTS

PADOMES REGULA (EK) Nr. 510/2006

par ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību (2)

“ΤΟΜΑΤΑΚΙ ΣΑΝΤΟΡΙΝΗΣ” (“TOMATAKI SANTORINIS”)

EK Nr.: EL-PDO-0005-0888-26.08.2011

AĢIN ( ) ACVN ( X )

1. Nosaukums

“Τοματάκι Σαντορίνης” (“Tomataki Santorinis”)

2. Dalībvalsts vai trešā valsts

Grieķija

3. Lauksaimniecības produkta vai pārtikas produkta apraksts

3.1. Produkta veids

1.6. grupa. Svaigi vai pārstrādāti augļi, dārzeņi un labība

3.2. Produkta apraksts, uz kuru attiecas nosaukums (1)

“Tomataki Santorinis” ir svaigi augļi, kas izaudzēti no nakteņu (Solanaceae) dzimtas Lycopersicon esculentum Mill. sugas vietējā ekotipa augiem. Šie tomāti ir nelieli, augu veģetācijas periods ilgst vidēji 80–90 dienas. “Tomataki Santorinis” ir apaļa, viegli saplacināta augļu forma (vertikālā diametra attiecība pret horizontālo diametru ir robežās no 0,65 līdz 0,85), augļu svars ir no 15 g (minimums) līdz 27 g (maksimums). Augļiem vērojams izteikts līdz neliels krokojums (rievojums), kas sevišķi raksturīgs tomātiem, kuri aug pazarēs netālu no saknes. “Tomataki Santorinis” augļi ir tumši sarkanā krāsā, augļu mīkstums ir stingrs ar zemu ūdens saturu un daudzām sēklām. Šķīstošo cietvielu daudzums ir robežās no 7 līdz 10 °Brix, taču to koncentrācija salīdzinājumā ar kopējo cietvielu daudzumu ir zemāka – no 73 līdz 87 % (cietvielu atlikums 13–27 %). Turklāt tomātos ir paaugstināts askorbīnskābes saturs (14–18 mg / 100 g svaiga produkta), kopējais šķīstošo fenola savienojumu saturs (54–57 mg / 100 g svaiga produkta) un likopēna saturs (3,8–7,5 mg / 100 g svaiga produkta). Tai pašā laikā svaigajiem tomātiem “Tomataki Santorinis” ir raksturīgs paaugstināts skābes saturs (pH = 4–4,5) un augsta ogļhidrātu koncentrācija, kas kopā rada garšu, kura ir salda, bet vienlaikus izceļas arī ar intensīvu skābenumu.

3.3. Izejvielas (tikai pārstrādātiem produktiem)

—

3.4. Dzīvnieku barība (tikai dzīvnieku izcelsmes produktiem)

—

3.5. Īpaši ražošanas posmi, kas jāveic noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā

Visiem produkta “Tomataki Santorinis” ražošanas, apstrādes un pārstrādes posmiem jānoris noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā.

3.6. Īpaši noteikumi griešanai, rīvēšanai, iepakošanai u. c.

Noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā visādā ziņā jānorisinās arī iepakošanai, lai nodrošinātu produkta “Tomataki Santorinis” kvalitāti un efektīvu izcelsmes kontroli.

Noteikums, ka iepakošanai visādā ziņā jānotiek produkta ražošanas apgabalā, ir izvirzīts tāpēc, ka citādi rastos ievērojams risks, ka mazināsies produkta kvalitāte; proti, pārvadājot pa jūru tik neizturīgu produktu kā tomātus, pastāv liela iespējamība, ka dārzeņi kļūs slapji un tajos savairosies kaitēkļi un slimības. Turklāt šis noteikums palīdz novērst produkta viltošanu. Zemā ražība – apmēram 500 kg uz 0,1 ha (salīdzinājumam: iekšzemē lauka apstākļos audzēto tomātu ražība ir apmēram 10 t no 0,1 hektāra) – piešķir tomātiem “Tomataki Santorinis” sevišķu vērtību un nodrošina daudzkārt augstāku cenu, kas diemžēl sekmē krāpšanu. Tādējādi noteikums, ka iepakošana jāveic uz vietas, palīdz saglabāt produkta ar aizsargāto nosaukumu izcilo reputāciju.

3.7. Īpaši noteikumi marķēšanai

Uz produkta iepakojuma tiek norādīts produkta kods atbilstoši izsekojamības sistēmas prasībām.

4. Precīza ģeogrāfiskā apgabala definīcija

Ģeogrāfiskais apgabals, kurā audzē “Tomataki Santorinis”, ietver Tiras (Santorines), Tirasijas, Paleakamenes, Neakamenes, Aspras (Aspronises), Hristjanas un Askanjas salu, kas visas atrodas Grieķijas Republikas Dienvidegejas novada Kiklādu nomē.

5. Saikne ar ģeogrāfisko apgabalu

5.1. Ģeogrāfiskā apgabala specifika

Visam ģeogrāfiskajam apgabalam ir raksturīga vulkāniska augsne un visai īpatnējs mikroklimats, kas izceļas ar sevišķi stipriem vējiem, lielu saulaino dienu skaitu visa gada garumā un īpaši ar sausu klimatu (gada vidējais nokrišņu daudzums ir neliels). Turpmāk konkrētāk par katru no tiem.

a) Klimats – novada klimatiskos apstākļus uzskata par īpašiem faktoriem, kas nosaka produkta kvalitāti: 1. Gada vidējais gaisa relatīvais mitrums ir 71 %; 2. Gada vidējais nokrišņu daudzums – 370 mm; 3. Ziemeļu vēji, kas dominē visa gada garumā; 4. Gada vidējā gaisa temperatūra ir 17,5 °C; 5. Vidējais saulaino dienu skaits gadā ir 202; 6. Salā praktiski nav salnu.

b) Augsne – vulkāniskā augsne, kas sastopama gandrīz visā Santorinē, veidota galvenokārt no terciāra perioda nogulumiežiem, pumeka un lavas. Šīs augsnes ir dziļas, vidēji erodētas vai erozijas neskartas, nogāžu slīpums ir neliels. Kopumā augsne ir smalkgraudaina, tajā nav slāpekļa (N), kas ir viena no svarīgākajām minerālvielām, un ir ļoti maz organisko vielu. Turklāt tā satur nātriju (Na), kas veicina ūdens trūkumu, toties augsne spēj absorbēt mitrumu no atmosfēras, dienas gaitā pamazām nododot to augiem (pumeks ir labi pazīstams kā ūdeni absorbējošs iezis). Tādējādi augi aug ūdens trūkuma apstākļos, kas saistībā ar augsnes sārmainumu rada produkta sevišķās īpašības. Kopumā ņemot, ūdens resursi augsnē ir ļoti nelieli vai to vispār nav.

c) Cilvēkfaktori – produkta ražošanā sevišķi svarīgas ir trīs īpašas procedūras, kuras liecina par cilvēkfaktoru nozīmi tradicionālajā audzēšanas metodē. 1. Nākamās ražas iegūšanai izmantojamo sēklu savākšana un atlase (izmanto pašu audzētas sēklas). 2. Tomātu audzēšana ir pielāgota novada īpašajiem augsnes un klimatiskajiem apstākļiem (ūdens trūkums, daudz saulaino dienu gadā un ļoti stiprs vējš). Laika gaitā tomātu audzētāji ir selekcionējuši tomātus, kas piemēroti audzēšanai bez papildu laistīšanas un ir agrīni, šādi lielā mērā atrisinot problēmu, kura saistīta ar spēcīgo ziemeļvēju dominēšanu attiecīgajā apvidū un ūdens resursu trūkumu, ļaujot augam iziet attīstības ciklu martā, aprīlī un maijā (it īpaši augi, kas aug jūras līmenī esošajās augsnēs). Šajos mēnešos Santorinē vēja tikpat kā nav un reizumis nolīst arī lietus, sagādājot tik vērtīgos ūdens resursus. 3. Audzēšanas paņēmieni ir īpaši pielāgoti – sēklas sēj tieši Santorines zemē. Šī metode nodrošina dziļas un sazarotas saknes veidošanos (atšķirībā no parastā tomātu audzēšanas paņēmiena, kad vispirms tiek izaudzēts stāds, kura sakne tiek apgriezta).

5.2. Produkta specifika

Produkta īpašo iezīmju veidošanos ir ietekmējis sēklas materiāls, īpašie augsnes un klimatiskie apstākļi Santorinē un apkārtējās salās, kā arī tomātu audzētāju izmantotie tradicionālie audzēšanas paņēmieni.

a) “Tomataki Santorinis” ir sugas Lycopersicon esculentum Mill. vietējais ekotips, tam ir vēsturiska izcelsme, atsevišķa identitāte, vērojamas ģenētiskās variācijas, īpaša spēja pielāgoties sausumam un Santorines augsnes kaļķaini sārmainajam sastāvam. Komerciālos apjomos to ražo tikai noteiktajā ģeogrāfiskajā apgabalā. Tā ir vietējā kultūra, ko ar īpašiem paņēmieniem audzē Santorines audzētāji un kas ir izveidojusies saistībā ar tradicionālo audzēšanas sistēmu ūdens trūkuma apstākļos. Šīs iezīmes ir izveidojušās un nostiprinājušās laika gaitā, savācot un atlasot sēklas nākamajai ražai. Tādējādi “Tomataki Santorinis” spēj labi pārciest biotiskos un abiotiskos stresa faktorus, saglabājot stabilu un apmierinošu ražību, augam bez papildu laistīšanas augot Santorines augsnē.

b) Kā minēts produkta aprakstā, “Tomataki Santorinis” piemīt specifiska īpašība: šķīstošo cietvielu sastāvs pozitīvi ietekmē dārzeņa uzturvērtību un garšas īpašības. Šiem tomātiem šķīstošo cietvielu saturs attiecībā pret kopējo cietvielu saturu (robežās no 73 līdz 87 % pie 13–27 % cietvielu atlikuma) ir zemāks nekā klasiskajām tomātu šķirnēm, kurām šis rādītājs ir 95–98 % pie 2–5 % cietvielu atlikuma. Tas nozīmē, ka produktā ir lielāks cietvielu atlikums. Veicot eksperimentus, kuros šo tomātu parametrus salīdzināja ar lielaugļu tomātiem “Gs 67”, kas audzēti ar parastajām metodēm, atklājās, ka “Tomataki Santorinis” izceļas arī ar lielu askorbīnskābes, kopējo šķīstošo fenola savienojumu un likopēna saturu (minētās vielas ietilpst šķīstošajās cietvielās). Proti, 100 gramos svaiga produkta minēto vielu saturs tomātos “Tomataki Santorini” ir atbilstīgi 14–18 mg, 54–57 mg un 3,8–7,5 mg, bet klasiskās šķirnes “Gs 67” tomātos šīs vielas attiecīgi ir 8–12 mg, 30–35 mg un 1,8–7 mg. Līdzīgos garšas īpašību pētījumos konstatēts, ka “Tomataki Santorinis” ir augstāks šķīstošo cietvielu saturs un augstāks titrējamā skābuma saturs. Atšķirības ir izskaidrojamas ar to, ka šā ekotipa augi nodrošina askorbīnskābes pāriešanu augļos.

5.3. Saikne starp ģeogrāfisko apgabalu un produkta kvalitāti vai īpašībām (ACVN) vai produkta īpašo kvalitāti, reputāciju vai citām īpašībām (AĢIN)

Tomātu “Tomataki Santorinis” īpašo pazīmju kopums, ko veido fizikālās, ķīmiskās un organoleptiskās īpašības, ir radies vides faktoru, vietējās zinātības un ģenētiskā potenciāla apvienotajā ietekmē.

Tātad galvenās kvalitātes iezīmes, kas liecina par “Tomataki Santorinis” saikni ar noteikto ģeogrāfisko apgabalu, ir šādas:

a) īpašs ģenētiskais materiāls, kas atbilst vietējās šķirnes pazīmēm un ir izveidojies, augiem ilgus gadus aklimatizējoties ģeogrāfiskā apgabala visnotaļ īpašajos apstākļos, un tradicionāls to sēklu savākšanas un atlases veids, kuras nākamajā gadā izmanto jaunās ražas iegūšanai. Augam, pielāgojoties Santorines videi, ir izveidojušās dažas noteiktas īpašības, kuru dēļ “Tomataki Santorinis” tirgū ir izslavēts kā sevišķi kvalitatīvs produkts. Šīs īpašības ir atšķirīgā identitāte, ģenētiskā variācija un īpašā spēja pielāgoties sausumam; svarīgs ir arī augsnes kaļķainums un sārmainums; turklāt šīs īpašības ir saistītas arī ar tradicionālo audzēšanas sistēmu. Nesenos pētījumos noskaidrots, ka: a) veicot filoģenētiskās saiknes pētījumus starp diviem Santorines tomātu veidiem un septiņām iekšzemes tomātu šķirnēm, tika analizētas 38 augu raksturiezīmes, un analīzes apliecināja, ka Santorines tomāti ģenētiskā ziņā nepārprotami atšķiras no visām pārējām šķirnēm (tas Santorines tomātiem piešķir atsevišķu (unikālu) identitāti), un b) paralēli novērtējot atlasītus tomātu genotipus, kuri audzēti Santorinē tradicionālās ekstensīvās audzēšanas apstākļos un Valsts lauksaimniecības pētījumu fondā Salonikos, izmantojot konvencionālo intensīvās audzēšanas metodi, noskaidrojās, ka vide spēcīgi ietekmē audzēšanas īpatnības, turklāt salīdzinājums apliecināja, ka ražošana un tās metodes spēj pilnībā izpausties tikai in situ vidē (Santorinē), kas pierāda, ka in situ atlase ir visvērtīgākā. Tāpat arī atzīmēts, ka tomātu reakcija uz augsnes augsto sārmainumu izpaužas kā palielināts cukura saturs gatavajos augļos. No tā var secināt, ka šis vietējais ekotips ir ļoti vērtīgs no agronomijas viedokļa, jo ir apbrīnojami izturīgs pret sausumu un vairākām slimībām, kā lapu sausplankumainību, miltrasu, fuzariozi un lakstu lēnvīti, vienlaikus būdams izcili pielāgojies salas vulkāniskajām augsnēm un Santorines augsnes kaļķaini sārmainajam sastāvam. Ražība Santorines sausajās augsnēs ir vidēji ap 500 kg uz 0,1 ha, tikai retos gadījumos sasniegdama 1 000 kg.

b) No augļu fizikāli ķīmiskajām īpašībām visraksturīgākās ir sevišķi augstais cukura un kopējo cietvielu saturs, kas atspoguļojas arī produkta organoleptiskajās īpašībās. No vienas puses, tās ietekmē nātrija klātbūtne, kas izraisa ūdens trūkumu, un, no otras puses, īpatnējās Santorines augsnes, kas nakts laikā vulkāna kalderā uzsūc atmosfēras mitrumu, kuru dienas laikā pamazām uzņem augi (pumeks ir pazīstams kā ūdeni absorbējošs iezis). Turklāt augiem netiek dots mēslojums, proti, tie aug ūdens trūkuma režīmā, ko papildina augsnes paaugstinātais sārmainums. Tie ir galvenie iemesli, kuru dēļ tomātos veidojas paaugstināts cukuru līmenis un kopējais cietvielu daudzums, kā arī vispārējās garšas īpašības un uzturvērtība.

c) Produkta reputācija un vēsturiskie aspekti. Pirmās apstiprinātās liecības par tomātu audzēšanu Santorinē attiecas uz 19. gadsimta beigām, ļaujot spriest, ka tā aizsākusies 19. gadsimta 70.–80. gados. Apmēram desmit gadus vēlāk (1899. gadā) tika veikts pirmais sistemātiskais pētījums par Santorines veģetāciju un lauksaimniecisko ražošanu, kurā pirmoreiz oficiāli aprakstīta tomātu audzēšana Santorinē, lai gan netiek minēti ekonomiskie aspekti. Tas liecina, ka tomātu audzēšanas nozīme salas ekonomiskajā dzīvē bija neliela un ka šo produktu galvenokārt izmantoja salas iedzīvotāju uztura vajadzību nodrošināšanai.

Sistemātiska tomātu importēšana no Santorines sākās pēc Oktobra revolūcijas, kad Santorines vīnus vairs nevarēja izvest uz Krieviju, tāpēc saruka ienākumi no vīnkopības un vajadzēja atrast jaunas ienesīgas kultūras. Tā 1919.–1920. gadā salas vietējā avīzē “Santorini” lasāms, ka tomātu audzēšana vēršas plašumā uz vīnogulāju rēķina, par iemeslu minot peļņu, kas 1922. gadā tomātu audzēšanā bija pieckārt lielāka nekā vīnogulāju audzēšanā. Papamanolis raksta, ka visos apvidos pumeka augsnē audzējot tomātus, un norāda, ka 1928. gadā pavisam saražotas apmēram 1 300 tonnas tomātu biezeņa. Apmēram tajā pašā periodā (1928.–1929. gadā) Santorini apmeklēja skolotājs Duraco-Morozīni, kurš aprakstīja tomātu audzēšanu Pirgas un Tirasijas apvidos, kā arī konservu ražotni Mesarā, Mesagonijas apvidū. 1933. gadā Danezis min, ka tomātu audzēšana ir viena no divām galvenajām nozarēm Santorines lauksaimniecībā. Tolaik tomāti Santorinē bija audzēti jau aptuveni 50 gadus. Šis laikposms bija pietiekams, lai kultūra paspētu pielāgoties salas īpašajam klimatam un augsnēm, lai izveidotos tradicionālie vietējie audzēšanas paņēmieni un audzējamais produkts izvērstu salīdzinošās priekšrocības.

Pašlaik patērētāji Santorines tomātus uzskata par izcilas kvalitātes produktu, par ko var spriest no daudzajām norādēm internetā un konferencēm, kā arī no daudzām receptēm, kuru galvenā sastāvdaļa ir “Tomataki Santorinis”.

Nobeigumā jāatzīmē, ka Santorinē audzēto tomātu galvenā priekšrocība ir paaugstinātais cukura saturs un kopējais cietvielu daudzums augļos. Šīs īpašās kvalitātes pazīmes ir radušās vietējās šķirnes ģenētiskā materiāla, audzēšanas paņēmienu un, protams, Santorines īpašo augsnes un klimatisko apstākļu apvienotajā ietekmē. “Tomataki Santorinis” ir raksturīgs piemērs tam, kā vietējais produkts, kas radies unikālu dabas resursu ilgstošas izmantošanas ietekmē, spēj atbilst augstas kvalitātes produktu ražošanas parametriem un ir iemantojis izcilu reputāciju.

Atsauce uz specifikācijas publikāciju

(Regulas (EK) Nr. 510/2006 (3) 5. panta 7. punkts)

http://www.minagric.gr/images/stories/docs/agrotis/POP-PGE/tomataki_santorinis_221012.pdf

(1) OV L 343, 14.12.2012., 1. lpp.

(2) OV L 93, 31.3.2006., 12. lpp. Aizstāta ar Regulu (ES) Nr. 1151/2012.

(3) Skat. 2. atsauci.