EIROPAS KOMISIJA Brisel?, 16.12.2015 COM(2015) 644 final KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI Ziņojums par Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 14. janvāra Direktīvas 2008/122/EK par patērētāju aizsardzību attiecībā uz dažiem aspektiem, kas saistīti ar daļlaika lietojuma tiesībām, ilgtermiņa brīvdienu produktiem, tālākpārdošanas un apmaiņas līgumiem, izvērtējumu



1.Ievads Šajā ziņojumā tiek vērtēta Direktīvas 2008/122/EK (turpmāk “Daļlaika lietojuma tiesību direktīva”) piemērošana dalībvalstīs un tās ietekme. Ar 2008. gadā pieņemto Daļlaika lietojuma tiesību direktīvu tika atcelta iepriekšējā Direktīva 94/47/EK un modernizēti tās noteikumi, reaģējot uz jaunu produktu parādīšanos ceļojumu tirgū. Tā attiecas uz plašāku ar brīvdienām saistīto pakalpojumu klāstu, kuriem ir raksturīgas ilgtermiņa saistības vai ievērojami finansiālie riski, kas jāuzņemas patērētājiem, proti: - daļlaika lietojuma tiesību līgums, kura termiņš ir ilgāks par vienu gadu un ar kuru patērētājs par atlīdzību iegūst tiesības izmantot naktsmītni uz vairāk nekā vienu apmešanās laikposmu; - ilgtermiņa brīvdienu produktu līgums, ar kuru patērētājs par atlīdzību iegūst tiesības saņemt priekšrocības attiecībā uz izmitināšanu vai izmitināšanu kopā ar ceļojumu vai citiem pakalpojumiem (piemēram, dalību “brīvdienu atlaižu klubā”, kas noteiktā laikposmā piedāvā atlaides ceļojumiem un izmitināšanai dažādās atpūtas vietās); - apmaiņas līgums, ar kuru patērētājs par atlīdzību pievienojas maiņas sistēmai, kura patērētājam dod iespēju izmantot naktsmītnes vai citus pakalpojumus apmaiņā pret viņa sniegtu atļauju citām personām konkrētā laikposmā izmantot priekšrocības, kas izriet no tiesībām, kuras noteiktas patērētāja daļlaika lietojuma tiesību līgumā; - tālākpārdošanas līgums, ar kuru tirgotājs par atlīdzību palīdz patērētājam pārdot tālāk viņam piederošās daļlaika lietojuma tiesības vai ilgtermiņa brīvdienu produktu. Ietverot šos līguma veidus Daļlaika lietojuma tiesību direktīvā, tajā tiek noteikta virkne patērētāju tiesību. To vidū ir stingri noteikumi par informāciju, kas tirgotājam ir jāsniedz patērētājam pirms līguma noslēgšanas, un informāciju, kas jānorāda līgumā, patērētāja tiesības 14 kalendāro dienu laikā atkāpties no līguma (atteikuma tiesības) un avansa maksājumu aizliegums pirms šādu atteikuma tiesību izmantošanas termiņa beigām. Daļlaika lietojuma tiesības un citi ilgtermiņa brīvdienu produkti bieži vien ir saistīti ar pārrobežu darījumiem, ja tirgvedība un/vai līguma noslēgšana notiek valstī, kas nav patērētāja mītnes valsts, un ja attiecīgie īpašumi vai klubi atrodas citās valstīs. Šā ziņojuma pamatā ir vairāki informācijas avoti. Kopš 2013. gada augusta Komisijas dienesti ir detalizēti pārbaudījuši Direktīvas 2008/122/EK transponēšanu un izvērtējuši valstu tiesību aktu atbilstību minētajai direktīvai. 2014. gada maijā tika organizēta ES mēroga tikšanās ar visu dalībvalstu iestādēm, lai iegūtu informāciju par direktīvas īstenošanu visās ES dalībvalstīs. Komisijas dienesti arī saņēma sūdzības tieši no patērētājiem un vērsās pie valstu iestādēm, lai tās informētu par problēmām, kas nonākušas Komisijas redzeslokā. Pētījums par Direktīvas 2008/122/EK praktisko piemērošanu. Šā ziņojuma izstrādē tika izmantots arī 2014. gadā veikts ārējs pētījums, kas ietver arī aptauju tiešsaistē, pēc kura tika intervētas atsevišķas ieinteresētās personas, un pieci reģionālie darbsemināri. Vēl viens svarīgs informācijas avots bija Eiropas Patērētāju centru tīkla (ECC-Net) izmantotā sūdzību datubāze.

2.Direktīvas transponēšana Dalībvalstīm direktīva savos tiesību aktos bija jātransponē līdz 2011. gada 23. februārim. 14 dalībvalstis šajā termiņā neiekļāvās, un tādēļ Komisija sāka pārkāpuma procedūru par transponēšanas pasākumu nepaziņošanu. Pēdējā dalībvalsts, kas pilnīgi transponēja direktīvu, bija Spānija; tā to izdarīja 2012. gada martā. Tādējādi direktīvas transponēšana visā ES tika pabeigta vienu gadu vēlāk, nekā iepriekš tika plānots. Tas neapšaubāmi ietekmēja piekļuvi datiem, kas nepieciešami, lai novērtētu tās praktisko piemērošanu. Ja 15 dalībvalstis direktīvu īstenoja nozares tiesību akta formā, pārējās 13 dalībvalstis to transponēja savā civilkodeksā, patērētāju tiesību kodeksā vai citā vispārīgā regulējumā, kas ietver patērētāju tiesību aizsardzības noteikumus. Komisija 2013. gada augustā pēc transponēšanas pasākumu sīkas analīzes iesaistījās sarunās ar 21 dalībvalsti, lai precizētu konkrētus jautājumus par nepareizu transponēšanu. Pēc šīs vispārējās transponēšanas pārbaudes vairākas dalībvalstis grozīja savus tiesību aktus; patlaban vēl turpinās sarunas ar divām dalībvalstīm. 3.Direktīvas galveno horizontālo noteikumu ietekme Kopš 2008. gada direktīvas piemērošanas ECC-Net reģistrēto sūdzību skaits visā ES ir samazinājies no vidēji 2150 sūdzībām gadā 2008.–2011. gadā līdz vidēji 1820 sūdzībām gadā 2012.–2013. gadā. Daļlaika lietojuma tiesību īpašnieku komiteju apvienība (TATOC) reģistrēja ievērojamu tādu sūdzību skaita kritumu, kas saistītas ar Apvienotās Karalistes daļlaika lietojuma tiesību īpašniekiem, kuri pēc ECC-Net datiem iesniedz vairāk nekā pusi no visām sūdzībām šajā nozarē. Sūdzību skaits samazinājās, kolīdz sākās direktīvas piemērošana. Tādējādi no šiem datiem izriet, ka kopumā Daļlaika lietojuma tiesību direktīvas ietekme ir bijusi pozitīva. 3.1.Atteikuma tiesības Ar 2008. gadā pieņemto Daļlaika lietojuma tiesību direktīvu iepriekšējais minimālais 10 dienu ilgais atteikuma laikposms tika aizstāts ar pilnībā saskaņotu 14 dienu ilgo atteikuma laikposmu, kas visā ES attiecas uz visiem četriem līgumu veidiem, kuri ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. Atteikuma tiesību piemērošana Tiešsaistē veiktā aptauja liecina, ka atteikuma tiesību pilnīgu saskaņošanu pozitīvi vērtē gan tirgotāji, gan patērētāji. Tomēr liela daļa (38,5 %) patērētāju, kas bija saskārušies ar problēmām, joprojām atzina, ka viņi nav varējuši izmantot savas atteikuma tiesības. Šie dati liecina par iespējamām nepilnībām šās normas izpildē. 3.2.Informācija, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas, un valodu prasības Direktīvā ir paredzēti vienoti noteikumi par valodām un prasības attiecībā uz informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas, un informāciju, kas jānorāda līgumā. Visā ES būtu spēkā vienādi tirgvedības noteikumi, kas ļautu komersantiem samazināt juristu konsultāciju izmaksas, bet patērētājiem – izdarīt apzinātāku izvēli. Direktīvas pielikumos ir iekļautas veidlapas, kurās izklāstīta pilnībā saskaņota informācija, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas, un standarta veidlapa, kuru var izmantot patērētājs, lai 14 dienu laikā izmantotu savas atteikuma tiesības. Direktīvā ir noteikts, ka informācija ir jāsniedz bez maksas un neizmainītā veidā uz pastāvīga informācijas nesēja, kuru var reģistrēt. Attiecībā uz valodu prasībām direktīva paredz, ka informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas, un pašu līgumu patērētājs var izvēlēties saņemt tās dalībvalsts valodā, kura ir viņa dzīvesvietas valsts vai kuras valstspiederīgais viņš ir. Prasību piemērošana attiecībā uz informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas Aptaujas rezultāti atklāja, ka 70 % patērētāju, kuri līgumu bija noslēguši pēc direktīvas piemērošanas un bija saskārušies ar problēmām, uzskatīja, ka viņi nav saņēmuši pietiekamu informāciju par līguma noteikumiem. Spriežot pēc tā, ka pirms 2008. gada direktīvas pieņemšanas uz problēmām ar noslēgtajiem līgumiem norādīja 76 % patērētāju, kuri arī uzskatīja, ka nav bijuši pietiekami informēti par līguma noteikumiem, situācija nav sevišķi uzlabojusies. Tomēr, kā liecina pētījuma rezultāti, patērētāji jaunos noteikumus par informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas, kopumā vērtē atzinīgi. Savukārt komersanti uzskata, ka jauno prasību dēļ ir jākārto papildu formalitātes un ka ir palielinājušās darbības izmaksas. Tie uzskata, ka direktīvas pielikumos iekļauto veidlapu varētu vienkāršot. Valodu prasību piemērošana Aptaujas rezultāti liecina, ka kopš direktīvas piemērošanas sākuma tikai 7 % aptaujāto patērētāju (iepriekš tie bija 9 %) informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas, ir saņēmuši valodā, kuru viņi nesaprot. Tāpēc no patērētāju skatpunkta šis jautājums bažas nerada. Daži komersanti, kas darbojas daļlaika lietojuma tiesību jomā, gan uzskata, ka šādas valodu prasības rada papildu izmaksas un ir apgrūtinošas.

3.3.Avansa maksājumu aizliegums Noteikums par avansa maksājumu aizliegumu laikposmā pirms atteikuma termiņa beigām ir saglabāts no iepriekšējās Direktīvas 94/47/EK. Daļlaika lietojuma tiesību direktīvā ir precizēti šā aizlieguma nosacījumi, kas paredz, ka jebkāda veida atlīdzība – ne tikai tirgotājam, bet arī trešām personām – ir aizliegta. Tas attiecas arī uz pagarināto atteikuma termiņu, ko piemēro, ja tirgotājs līgumā nav norādījis visu nepieciešamo informāciju. Izpēte liecina, ka patērētāji šo noteikumu vērtē atzinīgi. Tirgotāji gan uzskata, ka šis aizliegums kaitē to komercdarbībai, apgalvojot, ka daudzi patērētāji daļlaika lietojuma tiesību līgumā noteiktās saistības neuztver nopietni. Lai gan šis noteikums ir spēkā gandrīz 20 gadus, izpētes rezultāti liecina, ka no 80,8 % patērētāju, kuri daļlaika lietojuma tiesības vai saistītus produktus iegādājās 2012. gadā vai vēlāk un saskārās ar problēmām, tika prasīts veikt maksājumus pirms atteikuma termiņa beigām. No tā var secināt, ka komersant šo normu neievēro un ka tās izpilde būtu jāuzlabo. 4.Direktīvā ietvertie brīvdienu pakalpojumu produkti 4.1.Daļlaika lietojuma tiesību līgumi Daļlaika lietojuma tiesību direktīva attiecas uz visiem daļlaika lietojuma tiesību līgumiem, kas noslēgti uz vismaz vienu gadu (kādreizējo trīs gadu vietā). Daļlaika lietojuma tiesību direktīvā vairs nav ierobežojošo atsauču uz “nekustamo” īpašumu, kas tika lietotas iepriekšējā direktīvā; līdz ar to jaunā direktīva attiecas arī uz līgumiem par apmešanos uz kruīza kuģiem, kanāla laivās un treileros. Salīdzināmie dati (patērētāju aptaujas rezultāti, ECC-Net sūdzības) Aptaujas rezultāti liecina, ka kopš Daļlaika lietojuma tiesību direktīvas piemērošanas sākuma ir samazinājies to problēmu īpatsvars, ar kurām saskaras tradicionālo daļlaika lietojuma tiesību īpašnieki. To apstiprina arī ECC-Net dati: kuri kopš Daļlaika lietojuma tiesību direktīvas piemērošanas sākuma tikai 16 % sūdzību, kas saņemtas saistībā ar šo direktīvu, ir iesniegtas pret komersantiem, kuri sniedz ar tradicionālām daļlaika lietojuma tiesībām saistītus pakalpojumus. No tā var secināt, ka patērētāju tiesību aizsardzības ziņā direktīvai kopumā ir bijusi pozitīva ietekme uz tradicionālo daļlaika lietojuma tiesību tirgu. Jautājumi, kas neietilpst Direktīvas 2008/122/EK darbības jomā Laikā, kad tika atjaunināta Direktīva 94/47/EK, trūka pierādījumu par problēmām, kas saistītas ar iekšējo tirgu un patērētāju tiesību aizsardzību šajā jomā. Tāpēc jaunajā Daļlaika lietojuma tiesību direktīvā nav paredzēti speciāli noteikumi par patērētāja tiesībām izbeigt līguma darbību vai par viņu piedalīšanos lēmumu pieņemšanā par daļlaika lietojuma īpašumiem un ar tiem saistītajiem uzturēšanas maksām. Tā kā ES mērogā šie jautājumi nav reglamentēti, dalībvalstis var izstrādāt savus tiesību aktus, lai nodrošinātu atbilstošu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni. 1.Uzturēšanas maksas Aptaujas rezultāti atklāj, ka daļlaika lietojuma tiesību īpašnieki bieži saskaras ar uzturēšanas vai apkalpošanas maksu palielināšanu, lai gan tai nav objektīva iemesla. No visiem aptaujas dalībniekiem, kuriem bija radušies sarežģījumi, 71,7 % respondentu ar šo problēmu bija saskārušies saistībā ar līgumiem, kas noslēgti pirms direktīvas piemērošanas sākuma, t. i., laikā, kad tirgotājiem vēl nebija saistoši saskaņoti ES noteikumi par prasībām attiecībā uz informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas. Kopš tā laika šis skaitlis ir samazinājies līdz 15,4 %. Šie dati liecina, ka direktīvā noteikto pārredzamības prasību sākotnējā ietekme ir pozitīva. 2.Līguma darbības izbeigšana Veiktā izpēte liecina, ka daļlaika lietojuma tiesību līguma darbības izbeigšana ir viens no problemātiskākajiem jautājumiem, ar ko saskaras patērētāji. Daļlaika lietojuma tiesību līgumu izbeigšanas kārtība un nosacījumi dažādās dalībvalstīs atšķiras. Konkrētāk, tiek ziņots par problēmām saistībā ar beztermiņa valdījuma vai ilgtermiņa klauzulas, kuras ir iekļautas daļlaika lietojuma tiesību līgumā un kurām ir īpaša nozīme gadījumā, kad daļlaika lietojuma tiesību īpašnieks ir miris un saņēmējs vēlas izbeigt līguma darbību. Šādas klauzulas varētu un vajadzētu apstrīdēt saskaņā ar Direktīvu 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos. Tomēr lielākā daļa daļlaika lietojuma tiesību īpašnieku, šķiet, nav informēti par šo juridisko iespēju. Lai to mainītu, valsts tiesībaizsardzības iestādēm būtu jāizrāda lielāka iniciatīva, valsts mērogā būtu jāorganizē vairāk informatīvu pasākumu un attiecīgā gadījumā daļlaika lietojuma tiesību īpašnieku apvienībām vai patērētāju organizācijām būtu jāsāk mērķtiecīga tiesvedība. Atsevišķās valstīs (piemēram, Itālijā, Spānijā, Portugālē un Francijā) situācija ir vēl sarežģītāka: tajās daļlaika lietojuma tiesības uzskata par tiesībām uz nekustamo īpašumu (un šā iemesla dēļ daļlaika lietojuma tiesību īpašniekiem ir jāreģistrējas valsts zemesgrāmatu reģistros). Tā kā pēc tam tiek uzskatīts, ka šie līgumi būtībā ir saistīti ar attiecīgo nekustamo īpašumu, tie tiek automātiski mantoti, un saņēmējam nav gandrīz nekādu iespēju šādu līgumu izbeigt, ja vien viņam neizdodas to pārdot kādam citam. Dažas no šīm valstīm (īpaši Francija) tiesību aktos nesen ir ieviesušas izmaiņas, lai atrisinātu šo situāciju, ļaujot saņēmējam noteiktā laikposmā no līguma atkāpties. Interesantu risinājumu daļlaika lietojuma tiesību līguma darbības izbeigšanai ir atradusi kāda valsts ārpus ES, kurā daļlaika lietojuma tiesību īpašnieki saskārās ar līdzīgām problēmām. Nozarē ir veikti arī pašregulēšanas pasākumi šīs problēmas risināšanai, piemēram, Atpūtas vietu attīstības organizācija lūdza visiem tās dalībniekiem līdz 2012. gada beigām ieviest programmu, kas paredzēta daļlaika lietojuma tiesību īpašniekiem, kuri vēlas atkāpties no sava daļlaika lietojuma tiesību līguma. Šie jaunievedumi liecina, ka šo jautājumu varētu risināt arī bez speciālas ES mēroga likumdošanas iniciatīvas. Ņemot vērā vispārējos principus – jauna ES tiesību akta atpakaļejoša spēka neesību un samērīgumu, šāda iejaukšanās varētu radīt virkni sarežģījumu. 4.2.Ilgtermiņa brīvdienu produkti Direktīvas 94/47/EK pārskatīšanas laikā kļuva skaidrs, ka patērētājiem un komersantiem būtiskas problēmas rada tas, ka nav reglamentēti ilgtermiņa brīvdienu produkti; par to liecināja ECC-Net tīklam, patērētāju organizācijām, valsts pārvaldes iestādēm un Eiropas Komisijai iesniegto sūdzību skaits. Tāpēc Direktīva 2008/122/EK attiecas arī uz līgumiem, kas saistīti ar šādiem produktiem. Ilgtermiņa brīvdienu produkts var būt, piemēram, dalība brīvdienu klubā, kas patērētājam sniedz iespēju par pazeminātām cenām rezervēt apmešanās vietu jebkur pasaulē. Jaunajā direktīvā ir noteikts, ka maksājumi šāda līguma ietvaros ir jāveic vienādas ikgadējas iemaksas. Tajā ir arī precizēts, ka no brīža, kad patērētājs saņēmis lūgumu veikt otro maksājumu, šādu līgumu var izbeigt bez līgumsoda,.

Salīdzināmie dati (aptaujas rezultāti, ECC-Net sūdzības) Patērētāju aptaujas dati liecina, ka patērētāji arvien biežāk saskaras ar problēmās saistībā ar ilgtermiņa brīvdienu produktiem; ja iepriekš tās veidoja 11,9 % no sūdzību kopskaita, tad pēc direktīvas pieņemšanas šis skaitlis ir strauji pieaudzis līdz 57,2 %. EEC-Net sniegtie dati liecina, ka 57,6 % visu sūdzību, kas saistītas ar Daļlaika lietojuma tiesību direktīvu, ir iesniegtas pret komercsabiedrībām, kas darbojas brīvdienu klubu jomā. No tā var secināt, ka ilgtermiņa brīvdienu produktu tirgotājiem ir stingrāk jāievēro noteikumi un ka ar šo produktu tirdzniecību saistītie jautājumi varētu būt pastiprinātu izpildes pasākumu uzmanības centrā. 4.3.Apmaiņa Kad vēl nebija pieņemta Daļlaika lietojuma tiesību direktīva, bieži tika saņemtas sūdzības par līgumiem, kas saistīti ar daļlaika lietojuma tiesību apmaiņu. Piemēram, tika ziņots par situācijām, kad profesionāļi patērētājiem rada maldinošu iespaidu, ka viņi šādai apmaiņai piedāvā gandrīz neierobežotu daļlaika lietojuma īpašumu klāstu. Direktīvas 94/47/EK darbības jomā šie līgumi neietilpa. Šobrīd uz apmaiņas līgumiem attiecas patērētāja tiesības saņemt detalizētu informāciju pirms līguma noslēgšanas, tiesības 14 dienu laikā atkāpties no līguma (atteikuma tiesības) un aizliegums tirgotājiem pieņemt avansa maksājumus. Salīdzināmie dati (aptaujas rezultāti, ECC-Net sūdzības) Aptaujas rezultāti atklāja, ka kopš Daļlaika lietojuma tiesību direktīvas piemērošanas sākuma ar brīvdienu apmaiņas shēmām saistīto problēmu īpatsvars ir krietni samazinājies (no 31 % līdz 5,7 %). ECC-Net dati liecina, ka šobrīd ar apmaiņas līgumiem saistīto problēmu īpatsvars ir pavisam nenozīmīgs (tikai 0,6 % no visām sūdzībām, kas saņemtas saistībā ar Daļlaika lietojuma tiesību direktīvu). Līdzīgus secinājumus var izdarīt arī no Apvienotās Karalistes Daļlaika lietojuma tiesību īpašnieku komiteju apvienības (TATOC) datiem. No tā var secināt, ka attiecībā uz brīvdienu apmaiņas shēmām direktīvai ir bijusi ļoti pozitīva ietekme. 4.4.Tālākpārdošana Tālākpārdošanas līgumi ir ietverti 2008. gadā pieņemtās Daļlaika lietojuma tiesību direktīvas darbības jomā. Tas darīts, lai nodrošinātu papildu aizsardzību patērētājiem, kuri slēdz līgumus, saskaņā ar kuriem tirgotājs palīdz daļlaika lietojuma tiesību īpašniekam tālākpārdot viņa daļlaika lietojuma tiesības vai ilgtermiņa brīvdienu produktu. Patērētājs, kurš izvēlas tālākpārdošanu, bieži var būt neaizsargāts dažādu iemeslu dēļ (piem., veselības stāvoklis, vecums, nelabvēlīgs finansiālais stāvoklis). Saistībā ar šo jautājumu tika saņemtas daudzas sūdzības, it īpaši par gadījumiem, kad tālākpārdošanas aģenti iekasēja sākotnējo iemaksu, bet pēc tam tālākpārdošanas darījumu neīstenoja. Tāpēc papildus vispārīgajiem noteikumiem Daļlaika lietojuma tiesību direktīvā ir paredzēts arī aizliegums saņemt avansa maksājumus, kamēr nav notikusi daļlaika lietojuma tiesību vai ilgtermiņa brīvdienu produkta pārdošana. Salīdzināmie dati (aptaujas rezultāti, ECC-Net sūdzības) Saskaņā ar ECC-Net datiem tādu sūdzību, kas skar ar tālākpārdošanu saistītas problēmas, procentuālā daļa gan pirms, gan pēc direktīvas stāšanās spēkā ir palikusi nemainīga un samērā neliela (apmēram 10 %). Apsekojuma rezultāti liecina, ka 93,5 % patērētāju, kuri centušies pārdot savas daļlaika lietojuma tiesības vai ilgtermiņa brīvdienu produktu, tas nav izdevies . Patērētāju tiesību aizsardzības iestādes un patērētāji intervijās un darbsemināros minēja dažādus krāpniecisku shēmu piemērus . Kā vienu no tiem var minēt tālākpārdošanas komersantu centienus apkrāpt neaizsargātus īpašniekus, pārliecinot viņus piekrist līguma noteikumiem, kas paredz papildu maksājumus, bet ne solīto produktu tālākpārdošanu. Valstu tiesībaizsardzības iestādēm ir jānodrošina pienācīga 2008. gada direktīvas ieviešana saistībā ar visiem citiem nozīmīgajiem ES tiesību aktiem patērētāju tiesību aizsardzības jomā (it īpaši saistībā ar Negodīgas komercprakses direktīvu un Direktīvu par negodīgiem līgumu noteikumiem). Šo instrumentu pareiza piemērošana ir būtiska, lai varētu izskaust tālākpārdošanas komersantu krāpnieciskās shēmas. 5.Brīvdienu pakalpojumi, uz kuriem Direktīva neattiecas, un krāpnieciskas darbības Šā ziņojuma pamatā esošajā izpētē aplūkots patērētājiem nodarītais kaitējums, kas saistīts ar jauniem produktiem, piemēram, īstermiņa atlaižu brīvdienu klubiem (dalības periods nepārsniedz 1 gadu) un atpūtai paredzēto kredītu shēmām, kas bieži šķiet izstrādātas ar mērķi apiet direktīvu. Ir zināmi arī citi komercprakses piemēri, kas varētu mulsināt patērētājus un negatīvi ietekmēt viņu spēju izmantot savas tiesības (piem., atsevišķs līgums, kurā prasīts veikt sākotnējo iemaksu, tādējādi apejot aizliegumu iekasēt avansa maksājumus, vai piedāvājumi, kas maldinoši tiek reklamēti kā produkti, uz kuriem neattiecas daļlaika lietojuma tiesības). Tas nozīmē, ka tiek veiktas darbības, lai apietu direktīvas prasības. Patlaban galvenā uzmanība būtu jāpievērš šo darbību iedarbīgai apzināšanai un izskaušanai. Komisijas ietekmes izvērtējumā, kas bija pievienots 1994. gada direktīvas pārskatam, bija skaidri norādīts, ka, lai apturētu tādu komersantu darbības, kuru mērķis ir izvairīties no prasību ievērošanas vai nodarboties ar krāpšanu, ar direktīvu vien nepietiks. Tiešsaistē veiktā aptauja liecina, ka daļlaika lietojuma tiesību nozarē valda tāds pats uzskats. Lai izskaustu šādas komersantu un tirgotāju krāpnieciskās darbības, ir svarīgi nodrošināt labāku tiesībaizsardzību un sadarbību starp attiecīgajām iestādēm, tostarp kriminālsodu izpildes iestādēm. 6.Mijiedarbība ar citiem ES tiesību instrumentiem Daļlaika lietojuma tiesību direktīva attiecas uz konkrētu nozari un papildina citas horizontālās ES direktīvas patērētāju tiesību aizsardzības jomā, piemēram, Negodīgas komercprakses direktīvu, kas ir būtiska cīņai pret maldinošu un agresīvu tirdzniecības praksi attiecīgajā nozarē, un Direktīvu par negodīgiem līgumu noteikumiem, kas ir būtiska līguma noteikumu eventuālā kaitējuma novērtēšanai. Tomēr uz līgumiem, kas ietilpst Direktīvas 2008/122/EK tvērumā, neattiecas Direktīva 2011/83/EK (Patērētāju tiesību direktīva). Jāuzsver, ka no visām ECC-Net reģistrētajām sūdzībām, kas attiecās uz daļlaika lietojuma tiesībām vai līdzīgiem produktiem, tikai 22,7 % reģistrēto sūdzību ir tieši saistītas ar jautājumiem, kurus reglamentē 1994. vai 2008. gada direktīva; lielākā daļa sūdzību attiecas uz jautājumiem, kas saistīti ar citu patērētāju tiesību aizsardzības instrumentu pareizu piemērošanu. 6.1.Negodīgas komercprakses direktīva Laikposmā no 2007. līdz 2013. gadam 29,2 % no visām ECC-Net reģistrētajām sūdzībām attiecībā uz daļlaika lietojuma tiesībām vai līdzīgiem produktiem bija saistītas ar negodīgu komercpraksi. Tiešsaistē veiktā aptauja atklāja vēl pārsteidzošākus datus: lielākā daļa respondentu, kuri bija saskārušies ar problēmām, uzskatīja, ka ir saņēmuši maldinošu ilgtermiņa brīvdienu piedāvājumu (vismaz 75 %) vai daļlaika lietojuma tiesību piedāvājumu (68,6 %). Attiecīgi 40 % un 54,3 % uzskatīja, ka viņi ilgtermiņa brīvdienu darījumu vai daļlaika lietojuma tiesību darījumu noslēguši spiediena ietekmē. Negodīgas komercprakses direktīva attiecas uz komercpraksi starp komersantu un patērētāju, tai skaitā praksi, kas ietver tādu līgumu slēgšanu, uz kuriem attiecas Daļlaika lietojuma tiesību direktīva. Tā kā Negodīgas komercprakses direktīvas principiālie noteikumi aizliedz maldinošas darbības, maldinošus noklusējumus un agresīvu komercpraksi, kompetentās iestādes to var izmantot, lai aizsargātu patērētājus pirms un pēc līguma noslēgšanas, kā arī tā slēgšanas brīdī. Pārdošana spiediena ietekmē un tālākpārdošanas shēmas joprojām ir izplatītas šajā brīvdienu ceļojumu nozarē. Tāpēc valstu tiesībaizsardzības iestādēm šajā nozarē būtu stingri jāpiemēro Negodīgas komercprakses direktīva.

6.2.Direktīva par negodīgiem līgumu noteikumiem Liela daļa (45 %) laikā no 2012. līdz 2013. gadam EEC-Net reģistrēto sūdzību attiecībā uz daļlaika lietojuma tiesībām bija saistīta ar līgumu noteikumiem. Direktīva par negodīgiem līgumu noteikumiem attiecas uz visiem līgumiem, kas noslēgti starp komersantu un patērētāju, tāpēc tās darbības jomā ietilpst arī daļlaika lietojuma tiesību līgumi un brīvdienu līgumi. Tā novērš būtisku patērētājam nelabvēlīgu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, pieprasot, piemēram, lai līguma noteikumi, kuri nav atsevišķi apspriesti, tiktu formulēti vienkāršā un saprotamā valodā, lai neskaidrības tiktu interpretētas par labu patērētājam un lai negodīgi standarta līguma noteikumi tiktu atzīti par patērētājam nesaistošiem. Tādējādi Direktīva par negodīgiem līgumu noteikumiem papildina Daļlaika lietojuma tiesību direktīvu, nodrošinot patērētāju tiesību aizsardzību pēc līguma noslēgšanas. Tiesībaizsardzības iestādēm šī direktīva būtu vairāk jāizmanto situācijās, kas rodas pēc līguma noslēgšanas (piem., kad vienpusēji un bez jebkāda attaisnojoša iemesla tiek palielinātas uzturēšanas maksas vai kad līgumā tiek iekļauti noteikumi par beztermiņa valdījumu). Tā kā atsevišķiem patērētājiem varētu būt sarežģīti uzsākt tiesvedību, lai apstrīdētu savu līgumu saskaņā ar Direktīvu par negodīgiem līgumu noteikumiem, patērētāju apvienībām vajadzētu aktīvāk palīdzēt fiziskām personām aizstāvēt savas intereses, un to līdzdalība varētu būt aktīvāka, tostarp arī lietas izskatīšanas laikā. 6.3.Patērētāju tiesību direktīva Patērētāju tiesību direktīva (Direktīva 2011/83/ES), ko piemēro kopš 2014. gada 13. jūnija, stiprina patērētāju tiesības, it īpaši attiecībā uz pilnībā saskaņotām prasībām par informāciju, kas jāsniedz pirms līguma noslēgšanas, un atteikuma tiesībām attiecībā uz distances un ārpus komersanta telpām noslēgtiem līgumiem. Ir vērts piebilst, ka šo patērētāju tiesību pirmsākumi meklējami Direktīvā 2008/122/EK. Patērētāju tiesību direktīva attiecas vienīgi uz tādiem līgumiem, kuriem nepiemēro Daļlaika lietojuma tiesību direktīvu. Līdz ar to visi jaunie brīvdienu produkti, kas izstrādāti, lai apietu Daļlaika lietojuma tiesību direktīvu, principā ietilpst Patērētāju tiesību direktīvas darbības jomā. Tā attiecas, piemēram, uz līgumiem, kas noslēgti uz laikposmu, kas ir īsāks par vienu gadu, un līgumiem, kas neietver izmitināšanu. Šādos gadījumos ir spēkā Patērētāju tiesību direktīvā noteiktās tiesības saņemt informāciju pirms līguma noslēgšanas. Turklāt uz visiem līgumiem, kas noslēgti ārpus komersanta telpām vai izmantojot attālinātas saziņas līdzekļus, attiecas atteikuma tiesības, kas ir spēkā 14 dienas pēc līguma noslēgšanas. Ja patērētājs pirms līguma noslēgšanas nav saņēmis atbilstošu informāciju par šīm tiesībām, atteikuma laikposmu pagarina par vienu gadu, un tas kopumā ilgst vienu gadu un 14 dienas. 7.Informētības uzlabošana Tiešsaistē veiktās aptaujas rezultāti liecina, ka respondenti lielākoties nav pietiekami informēti par iespējamām nelikumīgām darbībām daļlaika lietojuma tiesību un brīvdienu klubu jomā. Vairākās dalībvalstīs tiek veikti pasākumi informētības uzlabošanai, kas uzsākti vēl pirms Daļlaika lietojuma tiesību direktīvas piemērošanas. Viens no lielākajiem Dānijas televīzijas kanāliem 2013. gada rudenī demonstrēja pārraidi, kurā tika izmeklētas ar brīvdienu ceļojumu nozari saistītās noziedzīgās shēmas. Pēc tam Eiropas patērētāju centrs Dānijā saņēma daudz jautājumu no patērētājiem, kuriem bija nepieciešama palīdzība. Apvienotajā Karalistē tika izveidota īpaša darba grupa (Action Fraud), kuras uzdevums bija informēt patērētājus par noziedzīgām shēmām brīvdienu ceļojumu nozarē, kā arī konstatēt un izmeklēt krāpšanas gadījumus. Godīgas tirdzniecības birojs (tagad Konkurences un tirgus uzraudzības iestāde) rīko informatīvas kampaņas lidostās, lai brīdinātu patērētājus par riskiem saistībā ar daļlaika lietojuma tiesību iegādāšanos ārvalstīs un eventuālām ar brīvdienu ceļojumu nozari saistītām noziedzīgām shēmām. Tomēr, neraugoties uz šiem pasākumiem, patērētāji no Apvienotās Karalistes joprojām ir starp biežākajiem negodīgu tirgotāju upuriem. Vēl 2014. gadā tika sākts kopīgs projekts, kurā iesaistījās vairāki Eiropas patērētāju centri, lai izstrādātu iedarbīgas preventīvās kampaņas. Projekta ietvaros tiks izstrādāti ieteikumi patērētājiem un sagatavoti materiāli informatīvai kampaņai, kuru paredzēts izplatīt internetā. Eiropas patērētāju centri savās vietnēs publicēs un aktīvi popularizēs ieteikumus patērētājiem. Neapšaubāmi būtu lietderīgi veikt vairāk informatīvu pasākumu, lai uzlabotu patērētāju izpratni par šiem jautājumiem. Eiropas patērētāju centru darbs ir solis pareizajā virzienā. 8.Nozares pašregulācija un rīcības kodeksi Rīcības kodeksi Izpētes rezultāti liecina, ka gan komersantu, gan patērētāju apvienības labprāt iesaistītos, lai uzlabotu Daļlaika lietojuma tiesību direktīvas ieviešanu. Gan Atpūtas vietu attīstības organizācija, gan TATOC pieprasa, lai to dalībnieki ievēro to rīcības kodeksus. Lai kopumā uzlabotu nozares tēlu, tās ir veikušas arī citus pasākumus, kas saistīti ar strīdu alternatīvu izšķiršanu. Šie rīcības kodeksi ir uzskatāmi par pašregulācijas satvaru, ko var pastiprināt publisko iestāžu darbs, kura mērķis ir uzlabot patērētāju informētību par viņu tiesībām un negodīgu tirgotāju radītajiem riskiem. 9.AlternatīvA strīdu izšķiršana un strīdu izšķiršana tiešsaistē (ADR un ODR platforma) Eiropas patērētāju centri visā ES sniedz palīdzību patērētājiem pret tirgotājiem vērstas sūdzības apstrādes procesā, izmantojot savu strīdu izšķiršanas mehānismu. Daļlaika lietojuma tiesību direktīvas 14. pantā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāmudina tirgotāji izstrādāt alternatīvas strīdu izšķiršanas procedūras. Daļlaika lietojuma tiesību jomā šis process ir tikko sācies, taču ir gaidāms, ka situāciju uzlabos Direktīva par patērētāju alternatīvu strīdu izšķiršanu (“Patērētāju ADR direktīva”), kas līdz 2015. gada 9. jūlijam bija jāpiemēro visās dalībvalstīs. Tā nodrošinās, ka patērētājiem visā ES ir pieejamas alternatīvas strīdu izšķiršanas vienības un procedūras, un, nosakot informēšanas pienākumus tirgotājiem, garantēs, ka patērētāji ir informēti par alternatīvu strīdu izšķiršanu. Paredzams, ka ES Regula par strīdu izšķiršanu tiešsaistē arī sekmēs šādu mehānismu izmantošanu tādu iekšzemes un pārrobežu strīdu izšķiršanā, kas saistīti ar līgumiskajām saistībām, kuras izriet no tiešsaistes pārdošanas vai pakalpojumu līgumiem. No 2016. gada 9. janvāra platforma strīdu izšķiršanai tiešsaistē sniegs iespēju patērētājiem iesniegt šos strīdus tiešsaistē un nosūtīs tos attiecīgām strīdu izšķiršanas vienībām, kas paziņotas Komisijai saskaņā ar Patērētāju ADR direktīvu. Daži komersanti un daļlaika lietojuma tiesību īpašnieku apvienības jau nodrošina alternatīvas strīdu izšķiršanas shēmas. Piemēram, Atpūtas vietu attīstības organizācija 2005. gadā izveidoja daļlaika lietojuma tiesību nozarei paredzētu strīdu izšķiršanas shēmu. Lai gan padarītais kopumā ir vērtējams pozitīvi, šie mehānismi joprojām nav pietiekami iedarbīgi, lai cīnītos pret negodīgiem komersantiem. 10.Direktīvas ieviešana Ar ieviešanu saistītās problēmas (sadalījumā pēc patērētāja un tirgotāja valsts)

Apmēram pusi no ECC-Net datubāzē reģistrētajām sūdzībām, kas laikposmā no 2007. līdz 2013. gadam tika saņemtas par daļlaika lietojuma tiesībām un saistītiem produktiem, bija iesnieguši patērētāji no Apvienotās Karalistes. Lielākā daļa ECC-Net reģistrēto sūdzību bija iesniegtas par tirgotājiem, kas atrodas Spānijā. Pieejamās sankcijas Ieviešanas procedūras un sankcijas dažādās dalībvalstīs ievērojami atšķiras. Dalībvalstis ir tiesīgas pašas izlemt, kā nodrošināt atbilstību Daļlaika lietojuma tiesību direktīvai, ciktāl tas attiecas uz iedarbīgu ieviešanas līdzekļu nodrošināšanu un iedarbīgu, samērīgu un preventīvu sankciju noteikšanu, lai garantētu, ka tirgotāji ievēro direktīvas noteikumus. Sankcijas, kas direktīvas pārkāpuma gadījumā ir pieejamas tiesībaizsardzības iestādēm, dažādās dalībvalstīs ļoti atšķiras: tas var būt administratīvs sods 1500 EUR apmērā vai naudas sods, kas pārsniedz 100 000 EUR, vai naudas sods, kura apjoms atkarīgs no tirgotāja gada apgrozījuma (piem., līdz 10 %) . Policijas izmeklēšana un kriminālvajāšana Ņemot vērā to, ka dažādu organizāciju reģistrēto patērētāju sūdzību skaits ir liels, valstu patērētāju tiesību aizsardzības jomas tiesību aktos paredzētās sankcijas nešķiet pietiekami efektīvas, lai atturētu tirgotājus no krāpniecisku darbību veikšanas . “Krāpšana” ES mērogā netiek definēta kā noziedzīgs nodarījums , tomēr tas problēmas nerada, jo visas dalībvalstis noteiktos gadījumos krāpšanu klasificē kā noziedzīgu nodarījumu savos krimināllikumos. Par noziedzīgu nodarījumu parasti tiek uzskatītas darbības, kuru mērķis ir apzināti maldināt patērētājus un izspiest no viņiem naudu bez nolūka sniegt pakalpojumu vai nodrošināt produktu, kuram piemīt solītās īpašības. Tāpēc nav vajadzības ieviest “krāpšanas” definīciju ES mērogā; drīzāk ir nepieciešama plašāka krimināltiesību piemērošana šajā jomā. Dalībvalstis tādējādi tiktu mudinātas izmantot aktīvāku pieeju krāpniecisku darbību izmeklēšanai un iztiesāšanai. Dažās dalībvalstīs krāpniecisku shēmu izmeklēšana un tajās iesaistīto negodīgo tirgotāju saukšana pie atbildības nav starp prioritātēm. Izvērtējot šādas rīcības nopietnību, būtu jāņem vērā nozieguma (tostarp noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas) kopējais apmērs un noziedzīgo organizāciju iespējamā līdzdalība. Patērētāju apvienības un komersantu apvienības ir aktīvi palīdzējušas tiesībaizsardzības iestādēm komersantu veikto krāpniecisko darbību izmeklēšanā un ar tām saistītajā kriminālvajāšanā. Pateicoties šai palīdzībai, bija iespējams veiksmīgi ierosināt vairākas būtiskas krimināllietas pret negodīgiem tirgotājiem. Šādas noziedzīgas rīcības pārrobežu dimensija un tiesībaizsardzības iestāžu (policijas, prokuratūru, tiesu) veikto pasākumu iedarbīgums lielā mērā ir atkarīgs no tā, cik veiksmīgi darbojas starp dalībvalstu kompetentajām iestādēm iedibinātā sadarbība krimināllietās. Spēkā esošie ES instrumenti sadarbībai krimināllietās šim mērķim nodrošina visaptverošu tiesisko regulējumu. Saskaņā ar Direktīvu 2014/41/ES par Eiropas izmeklēšanas rīkojumu krimināllietās tiesu iestādēm izmeklēšanas laikā būs vieglāk savākt pierādījumus no citas ES dalībvalsts. Šīs direktīvas tvērumā ietilpst tādi izmeklēšanas pasākumi kā liecinieku nopratināšana, izpildiestādes rīcībā esošas informācijas vai pierādījumu iegūšana un (veicot papildu drošības pasākumus) telesakaru pārtveršana un informācijas iegūšana par banku kontiem, kā arī bankas darījumu novērošana. Eiropas apcietināšanas orderis (izveidots ar Padomes pamatlēmumu 2002/584/TI ) ir ļoti iedarbīgs līdzeklis, ko izmantot, lai pieprasīto personu apcietinātu un pēcāk nodotu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli. Ar kredītkarti vai debetkarti veikta maksājuma atmaksa kā tiesiskās aizsardzības līdzeklis Maksājuma atmaksas iespējas, ko piedāvā maksājumu pakalpojumu sniedzēji, ir atzīts par vienu no iedarbīgākajiem īstermiņa risinājumiem zaudējumu atlīdzības saņemšanai, ko izmantot Direktīvas 2008/122/EK pārkāpuma gadījumā. Tas ir process, kurā patērētājs var lūgt, lai tā maksājumu pakalpojumu sniedzējs atmaksā ar kredītkarti vai debetkarti veikto maksājumu, ja ir radusies problēma ar iegādāto preci vai pakalpojumu, it īpaši gadījumos, kad var pierādīt darbības nelikumību. Pētījuma rezultāti liecina, ka šis risinājums tiek veiksmīgi izmantots, lai nodrošinātu tiesisko aizsardzību patērētājiem, kuriem lūgts veikt avansa maksājumu un pēcāk liegts izmantot atteikuma tiesības. Atmaksas pieprasīšanas tiesisko pamatu veido Direktīva 2007/64/EK par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū un Direktīva 2008/48/EK par patēriņa kredītlīgumiem. Uz atmaksu, kas tiek pieprasīta preču vai pakalpojumu neatbilstības dēļ, attiecas Direktīvas 2008/48/EK 15. pants, kas ietver ar kredītkarti veiktu maksājumu atmaksu. Uz pirkumiem, kas veikti ar debetkarti, var attiekties valsts tiesību akti vai norēķina karšu komersantu darbības noteikumi. Valstu patērētāju tiesību aizsardzības iestādēm un Eiropas patērētāju centriem vajadzības gadījumā būtu sistemātiski jāmudina patērētāji prasīt bankām maksājumu atmaksu un darīt to pēc iespējas drīzāk, jo šādu darbību veikšanai var būt noteikti termiņi. 11.Secinājumi Balstoties uz iepriekš izklāstītajiem konstatējumiem, Komisija attiecībā uz direktīvas piemērošanu izdara šādus secinājumus. Attiecībā uz tās darbības jomā iekļautajiem aspektiem, kas saistīti ar daļlaika lietojuma tiesībām, ilgtermiņa brīvdienu produktiem, tālākpārdošanu un apmaiņas līgumiem, Daļlaika lietojuma tiesību direktīva kopumā šķiet lietderīgs rīks patērētāju tiesību aizsardzībai šajā konkrētajā brīvdienu pakalpojumu nozarē. Attiecībā uz aspektiem, kas tās darbības jomā neietilpst (piemēram, līguma darbības izbeigšana), joprojām pastāv problēmas. Tomēr veiktais izvērtējums liecina, ka ar šiem aspektiem saistītās problēmas var veiksmīgi risināt, izmantojot mērķtiecīgus pasākumus valsts mērogā un efektīvus pašregulēšanas pasākumus un nodrošinot citu nozīmīgu ES patērētāju tiesību instrumentu labāku izpildi. Tomēr īpaša uzmanība jāpievērš tādām juridiskām struktūrām un praksei, kuru mērķis ir apiet direktīvas prasības. Šādus apiešanas mēģinājumus var palīdzēt novērst Patērētāju tiesību direktīva, Direktīva par negodīgiem līgumu noteikumiem un Negodīgas komercprakses direktīva. Pārskatītajās vadlīnijās par Negodīgas komercprakses direktīvas īstenošanu uzmanība citstarp tiks veltīta tās mijiedarbībai ar Daļlaika lietojuma tiesību direktīvu . Šķiet, ka patlaban nav nepieciešams veikt izmaiņas nedz attiecībā uz direktīvas darbības jomu, nedz attiecībā uz konkrētām normām. Lai direktīvu padarītu iedarbīgāku, ir nepieciešams mudināt valstu tiesībaizsardzības iestādes pievērst uzmanību konkrētai komercdarbības praksei un tirgotājiem. Tas īpaši attiecas uz Spāniju, uz ko attiecas puse no visām sūdzībām, kas iesniegtas Eiropas patērētāju centros visā ES, Islandē un Norvēģijā. Ja rīcība liecina par krimināltiesību pārkāpumu, par to steidzami ir jāinformē tiesībaizsardzības iestādes, lai tās varētu sākt kriminālizmeklēšanu. Ar krāpnieciskas prakses pārrobežu dimensiju saistītās problēmas varētu risināt iedarbīgāk, ja pilnvērtīgāk tiktu izmantota sadarbība krimināltiesību jomā, kas izveidota starp dalībvalstu tiesībaizsardzības iestādēm. Spēkā esošie ES instrumenti sadarbībai krimināllietās šajā nolūkā jau nodrošina vispusīgu tiesisko regulējumu. Esošo problēmu risināšanā pozitīva ietekme varētu būt arī tādiem alternatīviem līdzekļiem kā informatīvas kampaņas, pašregulēšana un alternatīvas strīdu izšķiršanas mehānismi. Šajā sakarā Eiropas patērētāju centri savās tīmekļa vietnēs ir izveidojuši speciālu sadaļu, kurā tiks apkopoti ieteikumi patērētājiem .