Komisija 2013. gadā apņēmās veikt ES ekomarķējuma regulas un EMAS regulas atbilstības pārbaudi. Saskaņā ar Komisijas Labāka regulējuma pamatnostādnēm atbilstības pārbaudes ietvaros izskatīja abu sistēmu nozīmīgumu, lietderīgumu, efektivitāti, saskaņotību un ES pievienoto vērtību. Tāpat pārbaudē īpašu uzmanību pievērsa izpratnes gūšanai par to, vai regulu rezultāti atbilst to plānotajiem ieguvumiem iedzīvotājiem, uzņēmumiem un sabiedrībai.

•palīdz samazināt patēriņa un ražošanas ietekmi uz vidi (vispārīgais mērķis);

•sekmē organizāciju vidiskā snieguma pastāvīgu uzlabošanos un popularizē ražojumus, kuru ietekme uz vidi ir iespējami maza (konkrētie mērķi), pateicoties ES ekomarķējuma kritērijiem un EMAS organizācijās novērotajiem vidiskajiem uzlabojumiem (darbības mērķis).

Tomēr:

•šo ieguldījumu būtiski ierobežo apjoms, kādā ražotāji un organizācijas apgūst EMAS un ES ekomarķējumu (darbības mērķis), ko lielā mērā nosaka ārējo ieinteresēto personu, tostarp darījumu partneru, patērētāju, kā arī iestāžu, informētības ierobežotība, kura noved pie ierobežotas tirgus un administratīvās/regulatīvās atzinības par dalību sistēmās, un ko nosaka dalības kritēriji, kuri dažos gadījumos var būt ES rūpniecībai grūti izpildāmi;

•šis ieguldījums ir ierobežots salīdzinājumā ar to, cik plašs ir visu problēmu loks, kuras jārisina, lai samazinātu kopējo ietekmi uz vidi, ko rada patēriņš un ražošana.



Neraugoties uz šiem ierobežojumiem, regulas joprojām ir nozīmīgas kā daļa no to ES rīcībpolitikas pasākumu kopuma, ar kuriem reaģē uz pieaugošo nepieciešamību mainīt pašreizējos patēriņa paradumus un ražošanas modeļus, kā to atspoguļo pašreizējie stratēģiskie rīcībpolitikas mērķi, tostarp stratēģija “Eiropa 2020”, Ceļvedis par resursu efektīvu izmantošanu Eiropā, Septītā vides rīcības programma un ES rīcības plāns pārejai uz aprites ekonomiku. Salīdzinot ar pārējiem ES rīcībpolitikas instrumentiem, EMAS un ES ekomarķējums (kopā ar zaļo publisko iepirkumu) ir unikāli, jo to mērķis ir mazināt ietekmi uz vidi visā aprites ciklā, pievēršoties arī Eiropas patēriņa pieaugošajai ietekmei valstīs ārpus ES, kurās nereti ražo ražojumus un materiālus un no kurām tos ieved ES. Attiecībā uz EMAS ir radies jautājums par tās turpmāko nozīmīgumu, jo 2015. gadā pārskatītajā ISO 14001 tiek pārņemts aizvien lielāks skaits EMAS pamatelementu, lai gan visi no tiem vēl nav pārņemti.

Regulas var uzskatīt par daļēji lietderīgām, jo tās nodrošina:

•ka ražojumiem ar ES ekomarķējumu ir labāki ekoloģiskie raksturlielumi. Tomēr nav iespējams pārbaudīt kvantitatīvo vidiskās izcilības kritēriju (tirgū pieejamo ražojumu labākie 10–20 % ekoloģisko raksturlielumu), jo nav kopīgi noteikta nekāda salīdzināšanas metodika un trūkst vispusīgu datu. Tāpat dažos gadījumos, kad ES ekomarķējuma kritēriju spēkā esības termiņš tiek pagarināts, neveicot rūpīgu tirgus situācijas attīstības analīzi, ES ekomarķējums, iespējams, vairs neatspoguļo vidisko izcilību;

•EMAS sertificētām organizācijām labāku vidisko sniegumu saistībā ar lielāko daļu pamatrādītāju, tostarp enerģijas, ūdens un CO2 jomā. Pamatrādītāji atkritumu un materiālu jomā nav viennozīmīgi, proti, vairāk nekā 75 % EMAS reģistrēto uzņēmumu, no vienas puses, ir panākuši pozitīvu ietekmi uz veikumu atkritumu un materiālu jomā, bet, no otras puses, uzrāda negatīvu vidējo veikumu, kas aprēķināts no pamatrādītāju ziņojumu izlases. Pētījumi liecina, ka EMAS kopumā nodrošina lielāku vidiskā snieguma uzlabojumu nekā ISO 14001.

Tomēr instrumentu vispārējo lietderību samazina ierobežotā apguve:

•EMAS un ES ekomarķējuma apguve nav pietiekama, lai panāktu būtiskas izmaiņas attiecībā uz vispārējiem patēriņa paradumiem un ražošanas modeļiem, šādā veidā nodrošinot ievērojamus ekoloģiskus ieguvumus, kuri būtu plašāki un neattiektos tikai uz uzņēmumiem un organizācijām, kas izlemj piedalīties šajās sistēmās. To, kāpēc abas regulas tiek apgūtas ierobežotā mērā, izskaidro šādi apstākļi: informētības trūkums un nepietiekama atzīšana tirgū, nepietiekama atzīšana publiskajās rīcībpolitikās, atbilstības nodrošināšanas un verifikācijas izmaksas.

Attiecībā uz ES ekomarķējumu: popularizēšanas pasākumu trūkums visos līmeņos: Komisijā, dalībvalstīs un (brīvprātīgā kārtā) uzņēmumos, kritēriju prasību lielais skaits un stingrības pakāpe, grūtības izpildīt 6. panta 6. punktu, kas aizliedz bīstamu vielu izmantošanu. Tāpat būtiski atšķiras apguves līmeņi attiecībā uz dažādiem ražojumu veidiem — vairākām ražojumu grupām nav nekādas apguves vai ir tikai neliela apguve, kas, no vienas puses, atspoguļo šķēršļus, kādi pastāv attiecībā uz dažām konkrētām ražojumu grupām, un, no otras puses, to, ka, izraugoties grupas, attiecībā kurām vajadzētu izstrādāt/pārskatīt kritērijus, netiek izmantota stratēģiska pieeja.

Attiecībā uz EMAS ir vēl papildu šķēršļi: sistēma netiek integrēta publiskajās rīcībpolitikās, proti, netiek doti stimuli un piešķirti atbrīvojumi no citām reglamentējošām prasībām (normatīvs atvieglojums); popularizēšanas pasākumu trūkums — visos līmeņos; fakts, ka tirgū vadošā pozīcija ir globāli atzītai un mazāk prasīgai (ziņošanas/validācijas prasību ziņā) vidiskās vadības sistēmai (ISO 14001).

Abu sistēmu lietderība dalībvalstīs atšķiras — dažās nav panākta nekāda vai ir panākta ļoti neliela apguve, savukārt citās ir gūti labāki rezultāti, piemēram, Vācijā un Spānijā, kur attiecīgi ir 1882 un 1289 reģistrēti EMAS objekti, un Francijā un Itālijā, kur attiecīgi ir 555 un 359 reģistrētas ES ekomarķējuma licences. Šādas atšķirības galvenokārt nosaka dalībvalstu ieguldīto resursu līmenis, kā arī tas, vai ir īstenotas iniciatīvas, lai šos instrumentus integrētu plašākā vides politikas virzienu kopumā. Piemēram, sasaistot EMAS ar noteikumiem par vides pārbaudēm, varētu motivēt organizācijas pieņemt EMAS un saņemt normatīvu atvieglojumu; līdzīgi varētu sekmēt ekomarķējuma izmantošanu, to sasaistot ar zaļo publisko iepirkumu.

No pašreiz pieejamajiem nepilnīgajiem datiem par izmaksām un ieguvumiem nav iespējams izdarīt secinājumus par efektivitāti. Ir daži pierādījumi, kas norāda uz sakarību starp veiktajām investīcijām (izmaksas) un panākto efektu, kā arī aplēses liecina, ka izmaksas, ko rada dalība shēmā, kopumā ir relatīvi zemas.

•Vidējās gada vadības izmaksas (neskaitot personāla izmaksas) Eiropas Komisijai tiek aptuveni lēstas EUR 500 000 apmērā par EMAS un EUR 1 100 000 apmērā par ES ekomarķējumu. Šīs izmaksas sedz 33 ražojumu grupu sistēmu, 2000 licences un 44 000 ražojumu ES ekomarķējumam un 4000 organizācijas un 7500 objektus EMAS;

•Būtiskās īstenošanas centienu atšķirības dalībvalstīs atspoguļo izmaksu un ieguvumu attiecības dažādos izvērtējumus. Tā kā dalība sistēmās ir brīvprātīga, nevar uzskatīt, ka tās dalībvalstīm vai uzņēmumiem un organizācijām uzliek kādus nesamērīgus slogus, jo gan dalībvalstis, gan uzņēmumi un organizācijas sistēmās iegulda tik daudz, cik uzskata par noderīgu. Tomēr zems ieguldījumu līmenis arī noved pie ierobežotas apguves un ierobežotas ietekmes;

•Dažām EMAS reģistrētām organizācijām, it sevišķi tām, kas ir iesaistītas enerģijas ražošanā, energoefektivitātes pasākumi var nodrošināt ievērojamus ietaupījumus (saskaņā ar izvērtējuma pētījumu tie sasniedz aptuveni EUR 1,3 miljardus visām EMAS reģistrētajām organizācijām divu gadu laikā).

Tomēr efektivitāte samazinās:

•ja atbilstības nodrošināšanas un verifikācijas izmaksas atsevišķiem uzņēmumiem un organizācijām pārsniedz ieguvumus, tādējādi samazinot vērtību ražotājiem un organizācijām un atturot tos no dalības sistēmās. Šī ietekme spēcīgāk skar mazus operatorus. EMAS vājā apguve salīdzinājumā ar ISO 14001 liecina arī par to, ka katrā sistēmā izmaksu/ieguvumu attiecība organizācijām ir atšķirīga;