[pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |

Briselē, 15.9.2008

COM(2008) 552 galīgā redakcija

KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI

atbilstīgi 18. pantam Padomes Direktīvā 2003/48/EK par tādu ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem {SEC(2008) 2420}

KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI

atbilstīgi 18. pantam Padomes Direktīvā 2003/48/EK par tādu ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem

Ievads

Padomes 2003. gada 3. jūnija Direktīvas 2003/48/EK par tādu ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem (turpmāk “Direktīva”), 18. pants nosaka, ka „Komisija ik pēc trīs gadiem ziņo Padomei par šīs Direktīvas darbību. Pamatojoties uz šiem ziņojumiem, Komisija vajadzības gadījumā ierosina Padomei tādus grozījumus šajā Direktīvā, kas nepieciešami, lai labāk nodrošinātu efektīvu nodokļu uzlikšanu ienākumiem no uzkrājumiem un novērstu nevēlamus konkurences izkropļojumus.”

Šis pirmais ziņojums ir par konsultācijām, kas notikušas ar ES dalībvalstu nodokļu administrācijām par to sniegtajiem datiem par pirmajiem diviem šādu nodokļu piemērošanas gadiem, un par secinājumiem, kādus izdarījusi ekspertu grupa, ko Komisija izveidoja 2007. gadā, lai konsultētos ar uzņēmējdarbības sektoriem, uz kuriem attiecas vai varētu attiekties šī Direktīva. Sīkāku informāciju sk.:

http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/personal_tax/savings_tax/savings_directive_review/index_en.htm

Ziņojumā ietverta informācija par Direktīvas transponēšanu un īstenošanu un apkopoti ekonomiskā novērtējuma rezultāti (sīkāka informācija pieejama Komisijas darba dokumentā SEC(2008)2420) un Komisijas ieteikumi par pārmaiņu nepieciešamību.

1. DIREKTīVAS TRANSPONēšANA UN īSTENOšANA

Visas dalībvalstis Direktīvu ir transponējušas un ieplānotajos datumos (t.i., 2005. gada 1. jūlijā, bet Bulgārijas un Rumānijas gadījumā – 2007. gada 1. janvārī) sākušas piemērot tās īstenošanas noteikumus. Līdz šim Komisija par Direktīvas īstenošanu ir uzsākusi divas pienākumu neizpildes procedūras. Tika nosūtīta oficiāla paziņojuma vēstule, kurā abas attiecīgās dalībvalstis tika aicinātas iesniegt savus novērojumus. Viens gadījums attiecas uz nepilnīgu 4. panta 3. punkta transponēšanu, kas pieļauj, ka vienības, kuras saskaņā ar 4. panta 2. punktu ir maksājumu pārstāvji, var izvēlēties, ka šīs Direktīvas izpratnē tās tiek uzskatītas par pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (PVKIU)[1]. Otrs gadījums attiecas uz Direktīvas nepiemērošanu situācijās, kad īpašuma beneficiāram ir nerezidenta statuss. Attiecīgās dalībvalstis uzskata, ka Direktīva nav jāpiemēro, ja īpašuma beneficiārs savā rezidences dalībvalstī no šī nodokļa ir atbrīvots. Komisija šādam viedoklim nepiekrīt.

Komisija ir uzraudzījusi informācijas apmaiņu, kas notika, izmantojot kopējo formātu, kurš ir izveidots, balstoties uz ESAO standarta magnētisko formātu un kopējo sakaru tīklu CCN-Mail 2. 2006. un 2007. gadā informācijas apmaiņa notika laikā un bez tehniskām problēmām. Tomēr pirmajā gadā dalībvalstis ziņoja par grūtībām nodokļu maksātāju identificēšanā, jo trūka informācijas par nodokļu maksātāju identifikācijas numuriem vai dzimšanas datumu/vietu. Komisija sekmēja dažu statistikas datu iesniegšanu un vadīja sanāksmes, kurās nodokļu administrācijas varēja dalīties pieredzē.

2. EKONOMISKAIS NOVēRTēJUMS

No dalībvalstīm saņemtie dati ir par 2005. gada otro pusi un par 2006. gadu. Dati par ilgāku laika periodu, tostarp par laiku pirms Direktīvas ieviešanas, ļautu labāk izvērtēt tās ietekmi.

2.1. Dati no iesaistītajām valstīm

Šāda veida datu apkopošana un iesniegšana daudzām valstīm ir jauns uzdevums, kas varētu izskaidrot to, kādēļ trūkst vērtību, it īpaši attiecībā uz informācijas apmaiņu. Turklāt vēl nav noteiktas datu apstrādes definīcijas. Šie faktori ierobežoja Komisijas veikto analīzi.

Nav pārsteidzoši, ka par augstākajām vērtībām ziņo lielākās tautsaimniecības, kas iesniedza informāciju atbilstoši 8. un 9. pantam. Apvienotā Karaliste ziņoja par 9,1 miljardu euro lielu maksājumu kopējo apjomu laika posmā no 2005. gada 1. jūlija līdz 2006. gada 5. aprīlim (nodokļu gada beigas).

Lielākā daļa ieņēmumu no ieturējuma nodokļa 2005. un 2006. gadā ir iegūta Šveicē un Luksemburgā, kurās tika gūti attiecīgi 45 % un 22 % no kopējiem ieņēmumiem. 2005. un 2006. nodokļu gadā lielākie ieturējuma nodokļa ieņēmumu saņēmēji bija Vācija (192,7 miljoni euro) un Itālija (112,9 miljoni euro). Beļģija saņēma vairāk nekā 71 miljonu eiro, galvenokārt no Luksemburgas (74 % no kopējā apjoma).

2.2. Rezultāti no datu avotiem

Starptautisko norēķinu banka (SNB) apkopo datus par banku ārējo maksājumu bilanci apmēram 40 valstīs, kuras iesniedz šos datus. SNB sniedza publiski nepieejamus datus par divpusējiem pārrobežu aizdevumiem un depozītiem laika posmā no 2000. līdz 2007. gadam valstīs, kuras tai iesniedz informāciju (tikai Singapūra un Makao atteicās atklāt datus par divpusējiem darījumiem). Valstis tika klasificētas trīs kategorijās: tās valstis, kas piemēro ieturējuma nodokli saskaņā ar Direktīvu un ar to saistītajiem nolīgumiem, tās valstis, kas īsteno informācijas apmaiņu saskaņā ar šiem tiesību aktu noteikumiem, un trešās valstis. Neskatoties uz strukturālajām atšķirībām datu sniegšanā, ieturējuma nodokli iekasējošo valstu īpatsvars, izsakot to procentos no kopējiem depozītiem, laika posmā no 2003. gada vidus līdz 2005. gada vidum ir samazinājies no 35,0 % līdz 29,3 %, taču pēc Direktīvas ieviešanas tas ir stabilizējies. Valstīs, kas apmainās ar informāciju, banku depozītu un citu uzņēmumu, kas nav bankas[2] , depozītu attiecība ir lielāka, un depozītu īpatsvars, ko veikuši uzņēmumi, kas nav bankas, ir nedaudz palielinājies, lai gan tas notika jau pirms Direktīvas stāšanās spēkā.

Eiropas Statistikas biroja analizētie dati ietver ienākumu no procentu maksājumiem kopējo apjomu, kas sadalīts pa saņēmējiem – ES 20 dalībvalstīm laika posmā no 2000. līdz 2006. gadam. Arī šeit analīze neuzrāda nekādas būtiskas pārmaiņas pēc Direktīvas ieviešanas. Mājsaimniecību saņemtā procentu maksājumu daļa kopējā procentu maksājumu apjomā, ko saņēmušas fiziskas personas un uzņēmumi, ir samazinājusies, taču tas galvenokārt ir noticis tādēļ, ka ir palielinājušies finanšu korporāciju ieņēmumi. Arī mājsaimniecību saņemtā procentu maksājumu daļa no kopējiem ienākumiem no īpašumiem ir samazinājusies par labu dividendēm, taču šis process sākās jau 2000. gadā.

Visbeidzot, Eiropas Fondu un aktīvu pārvaldības asociācijas sniegtie dati par PVKIU un uzņēmumiem, kas nav PVKIU[3], par laika posmu no 2002. līdz 2007. gadam rāda, ka to daļa ir palikusi nemainīga attiecīgi 78 % un 22 % apmērā. Vienīgā vērā ņemamā attīstība ir pakāpeniska to PVKIU skaita samazināšanās no 29 % uz 19,5 % no kopējā skaita, kuri veic ieguldījumus obligācijās, galvenokārt par labu PVKIU, kas iegulda pamatkapitālā. Arī šajā gadījumā šis process aizsākās jau pirms Direktīvas ieviešanas.

3. IESPēJAMIE UZLABOJUMI

Direktīva savas darbības jomas robežās ir izrādījusies efektīva. Tā ir arī netieši un kvantitatīvi neizmērāmi to, ka nodokļu maksātāji cītīgāk pilda pienākumu deklarēt ienākumus no procentu maksājumiem. Tomēr pārskatīšanas process liecina, ka pašreizējā Direktīvas darbības joma nav tik plaša, kā noteikts Padomes vienbalsīgi pieņemtajos 2000. gada 26. un 27. novembra secinājumos.

Tādēļ Komisija atbalsta konkrētus grozījumus, kas risinātu šādus jautājumus:

beneficiāru īpašumtiesības;

maksājumu pārstāvja definīcija;

režīms attiecībā uz finanšu instrumentiem, kas līdzvērtīgi tiem, uz kuriem tieši attiecas Direktīva;

procedūras aspekti.

Komisijas dienestu darba dokuments SEC (2008)559 “Darbības jomas precizēšana Padomes Direktīvai 2003/48/EC par tādu ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem” (KDDD 559) līdz ar citiem ievadā minētajā mājas lapā pieejamajiem materiāliem papildina turpmāk tekstā aprakstīto risinājumu analīzi.

3.1 Beneficiāru īpašumtiesības un maksājumi vienībām un veidojumiem, kas reģistrētas ES teritorijā un ārpus tās

Saskaņā ar galveno Direktīvas mērķi 1. un 2. pants attiecas tikai uz tādiem procentu maksājumiem, kas izmaksāti tieši fiziskām personām, nevis uz maksājumiem, kas izmaksāti juridiskām vienībām un veidojumiem. Šāda konkrēta darbības joma ES dzīvojošajām fiziskajām personām var dot iespēju Direktīvu apiet, kā starpnieku izmantojot juridisku personu vai veidojumu.

Kā paskaidrots KDDD 559 2.1. sadaļā, nekritiska Direktīvas darbības jomas paplašināšana, lai tajā ietvertu visus maksājumus juridiskām vienībām un veidojumiem, kas reģistrētas kādā citā dalībvalstī, nešķiet piemērots risinājums. Direktīvas galvenā mērķa sasniegšanai ir nepieciešama informācija gan par fizisko personu, kura ir īpašuma beneficiārs, gan arī par tās rezidences dalībvalsti. Turklāt tas neko nepalīdzētu situācijās, kad ES dzīvojoša fiziska persona ieguldījumus veic ar tādas juridiskas vienības vai veidojuma starpniecību, kas reģistrēts ārpus ES jurisdikcijas (iespējams, ka tur nodokļi, kas uzliekami procentu maksājumu ienākumiem, ir zemi vai arī to nav vispār).

Efektīvāks risinājums, kas atbilstu Direktīvas pašreizējai darbības jomai un tās galvenajam mērķim, būtu situācijās, kad tas nav pārlieku apgrūtinoši, lūgt maksājumu aģentiem izmantot tiem jau pieejamo informāciju par juridiskai personai vai veidojumam izmaksāto maksājumu faktisko(ajiem) īpašuma beneficiāru(iem) (“caurskatāmības” pieeja). Tas ir līdzīgi 2. panta 2. punkta pašreizējiem noteikumiem attiecībā uz maksājumiem, kas izmaksāti fiziskām personām, par kurām ir zināms, ka tās nav faktiskie īpašuma beneficiāri. Noderīgi rādītāji ir “klientu uzticamības pārbaudes” pasākumi, kurus finanšu institūcijām un profesionāļiem ES obligāti ir jāpiemēro, lai cīnītos pret nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu[4]. Tie sniedz praktiskus kritērijus, ko šādas institūcijas un profesionāļi var izmantot, lai identificētu konkrēto beneficiāru, kura vārdā korporatīva vai kāda cita juridiska vienība vai veidojums slēdz darījumu.

Tomēr ir jāatzīmē, ka šie kritēriji ne vienmēr ir izmantojami , lai Direktīvas vajadzībām identificētu īpašuma beneficiārus. Situācijās, kad ES reģistrēti uzņēmumi veic procentu maksājumus citiem uzņēmumiem (vienībām vai veidojumiem), kas arī ir reģistrēti ES un tādēļ atbilst “maksājumu pārstāvja” definīcijai, maksājumu pārstāvja definīcijas un pienākumu paskaidrošana (sk. 3.2. sadaļu) šķiet uzticamāks un samērīgāks risinājums nekā tikai “caurskatāmības” pieejas izmantošana, pamatojoties uz “klientu uzticamības pārbaudes” pasākumiem. Selektīvu “caurskatāmības” pieejamas izmantošanu tomēr varētu apsvērt attiecībā uz maksājumiem īpašām juridisko vienību vai veidojumu kategorijām, kas reģistrētas noteiktās jurisdikcijās ārpus ES, kuras ES dzīvojošie īpašuma beneficiāri varētu izmantot, lai izvairītos no nodokļu maksāšanas. Direktīvai būtu jāpievieno šo jurisdikciju un tajās reģistrēto attiecīgo juridisko vienību vai veidojumu saraksts. Būtu arī jāizstrādā procedūras šī pielikuma piemērošanai mainīgajām vajadzībām.

Līdztekus šādai selektīvai “caurskatāmības” pieejas izmantošanai būtu vērts noteikt ES uzņēmumu atbildību situācijās, kad tie ir informēti par to, ka ārpus Direktīvas (un ar to saistīto nolīgumu) teritoriālās darbības jomas reģistrētam uzņēmumam izmaksātie procentu maksājumi ir veikti tādas fiziskas personas labā, par kuru šiem uzņēmumiem ir zināms, ka tā ir citas ES dalībvalsts rezidents un ka to var uzskatīt par šo uzņēmumu klientu. Tas palīdzētu arī novērst iespējamo starptautiskā finanšu institūciju tīkla (nodaļu, filiāļu, mātes vai meitas uzņēmumu) ļaunprātīgu izmantošanu Direktīvas (un nolīgumu) apiešanai.

3.2 Maksājumu pārstāvja definīcija

Līdzšinējā pieredze rada jautājumus par 4. pantā iekļautās maksājumu pārstāvja definīcijas piemērotību. Lai gan ir pierādījies, ka 1. punktā minētais vispārīgais jēdziens “jebkurš uzņēmējs, kurš maksā procentus vai nodrošina, ka procenti tiek maksāti tieši īpašuma beneficiāra labā” ir samērā labi izprasts un šķiet, ka nav vajadzības to grozīt, izņemot grozījumus, kas nepieciešami, lai precizētu šo maksājumu pārstāvju atbildību par maksājumiem pusēm ārpus ES (sk. 3.1. punkta pēdējo rindkopu), tomēr šī paša panta 2. līdz 5. punktā minētais papildu jēdziens “maksājumu pārstāvis, ja tiek veikts šāds maksājums, vai arī tiek nodrošināts, ka šāds maksājums tiek veikts” ir radījis lielāku neskaidrību. Tas radījis izmaksas ES uzņēmējiem, taču nav devis dalībvalstīm visus gaidītos rezultātus. Daži uzņēmēji, it īpaši bankas, ir aicinājuši šo jēdzienu atmest.

Bez alternatīviem mehānismiem, kas ietvertu maksājumus starpnieku struktūrām ES teritorijā (līdzīgi paplašinātajai “caurskatāmības pieejai”, salīdzināt ar 3.1. punkta trešo rindkopu), tas atsevišķus īpašuma beneficiārus tomēr varētu mudināt plaši izmantot šādas struktūras, lai apietu Direktīvas noteikumus. Nesenie gadījumi, kas saistīti ar izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, tostarp tajās valstīs ārpus ES, kas uzkrājumu aplikšanā ar nodokļiem jau sadarbojas ar ES, ir parādījuši, ka tur, kur jēdziens “maksājumu pārstāvis, ja tiek veikts šāds maksājums, vai arī tiek nodrošināts, ka šāds maksājums tiek veikts” nav konsekventi ieviests, ir iespējama tā ļaunprātīga izmantošana un izkropļojumi. ES līmenī kontrolētie investīciju fondi, kuru ienākumi tiek ņemti vērā Direktīvas (6. panta) nolūkā, varētu saskarties ar negodīgu konkurenci no citu ieguldījumu starpniecības struktūru puses, kuras de facto ir izslēgtas no 4. panta 1. punktā noteiktās maksājumu pārstāvja galvenās definīcijas, jo to veiktie maksājumi likumīgi nav procentu maksājumi pat tad, ja tie gūti, investējot parādprasībās.

Tā vietā, lai atteiktos no jēdziena “maksājumu pārstāvis, ja tiek veikts šāds maksājums, vai arī tiek nodrošināts, ka šāds maksājums tiek veikts”, Komisija iesaka jēdzienu precizēt, lai nodrošinātu konsekventu tā piemērošanu. Iespējamais tālākais ceļš varētu būt atteikšanās no pašreizējās pieejas, kur galvenais uzsvars tiek likts uz šīs ķēdes sākuma posma uzņēmumiem, kas attiecīgajām vienībām maksā procentus, un tās aizstāšana ar pieeju, kas balstītos uz to starpnieku struktūru “pozitīvu” definīciju, kurām jāuzliek par pienākumu rīkoties kā “maksājumu pārstāvim, ja tiek veikts šāds maksājums, vai arī tiek nodrošināts, ka šāds maksājums tiek veikts”.

Šī pieeja pamato to, ka šīm starpnieku struktūrām ir jāpiemēro Direktīvas noteikumi, ciktāl to īpašuma beneficiāri ir fiziskas personas ar rezidenci citā ES dalībvalstī. Tas notiktu brīdī, kad šīs struktūras saņem jebkādus 6. pantā definētos procentu maksājumus no jebkura ķēdes sākuma posma uzņēmuma , ne tikai no tiem uzņēmumiem, kas reģistrēti kādā citā dalībvalstī (4. panta 2. punkta pēdējais teikums) vai arī tajā pašā dalībvalstī (4. panta 4. punkts), bet arī no uzņēmumiem, kas reģistrēti ārpus ES. Tas palīdzētu uzlabot Direktīvas efektivitāti un labāk aizsargāt godīgu konkurenci starp ķēdes sākuma posma uzņēmumiem ES teritorijā un ārpus tās.

Lai novērstu tirgus izkropļojumus, struktūru, kas darbojas kā “maksājumu pārstāvji pēc maksājuma saņemšanas”, “pozitīvās” definīcijas pamatā ir jābūt būtiskiem elementiem, nevis šo pārstāvju juridiskajam statusam. Izšķirošie kritēriji nedrīkst būt tas, vai struktūra ir veidojums vai vienība, kā arī tas, vai tā ir juridiska persona vai nav. Ņemot vērā Direktīvas mērķi, Komisija atbalsta definīciju, kas ietver visas vienības un veidojumus, no kuriem netiek iekasēti nodokļi par to ienākumiem, tostarp no ienākumiem, kas minēti 6. pantā , saskaņā ar vispārējiem tiešās nodokļu iekasēšanas noteikumiem, kas ir spēkā dalībvalstī, kurā šai vienībai vai veidojumam atrodas galvenais administratīvais centrs un kuru var uzskatīt par tās rezidences dalībvalsti. Izņēmums ir tikai šādas vienības un veidojumi:

6. pantā minētie investīciju fondi;

pensiju fondi un aktīvi, kas saistīti ar dzīvības apdrošināšanas līgumiem;

vienības un veidojumi, kas dibināti tikai un vienīgi labdarības mērķiem.

4. panta 3. punktā minētā iespēja vienības vai veidojumus uzskatīt par investīciju fondiem saskaņā ar 6. pantu ir jāsaglabā tikai tām vienībām vai veidojumiem, kuru aktīvi vai ienākumi maksājuma saņemšanas brīdī likumīgi nav attiecināmi ne uz vienu īpašuma beneficiāru. Gadījumā, ja tās šo iespēju neizmanto, tām varētu uzlikt par pienākumu darboties kā “maksājumu pārstāvjiem, ja tiek veikts šāds maksājums, vai arī tiek nodrošināts, ka šāds maksājums tiek veikts”, un par īpašuma beneficiāriem uzskatīt tās fiziskās personas, kas ieguldījušas līdzekļus to aktīvos.

Direktīvai būtu jāpievieno “pozitīvs” saraksts, kas ietvertu par “maksājumu pārstāvjiem, ja tiek veikts šāds maksājums, vai arī tiek nodrošināts, ka šāds maksājums tiek veikts” uzskatāmo vienību un veidojumu kategorijas attiecībā uz katru dalībvalsti; tāpat būtu jāizstrādā arī procedūras šī pielikuma piemērošanai mainīgajām vajadzībām. Pašreizējie pienākumi, kas saskaņā ar 4. panta 2. punkta pēdējo teikumu (un 11. panta 5. punktu) jāpilda “ķēdes sākuma posma” uzņēmumiem, būtu jāsaglabā tikai attiecībā uz procentu maksājumiem tām vienībām un veidojumiem citā dalībvalstī, kuri ir iekļauti šajā “pozitīvajā” sarakstā, ņemot vērā to rezidences dalībvalsti. Taču šis saraksts būtu tikai orientējošs attiecībā uz dalībvalstīm, kuru rezidenti ir vienības un veidojumi , kas atbilst “maksājumu pārstāvja, ja tiek veikts šāds maksājums, vai arī tiek nodrošināts, ka šāds maksājums tiek veikts” definīcijai: šīs dalībvalstis veiktu nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka visas šādas vienības un veidojumi pilda savus pienākumus, neskatoties uz to, vai tie ir iekļauti pozitīvajā sarakstā, un uz informāciju, kas faktiski saņemta no ķēdes sākuma posma uzņēmumiem ārvalstīs.

3.3. Ienākumi, uz kuriem attiecas Direktīvas darbības joma

Atbilstoši Direktīvas nosaukumam un tās preambulai tā ir paredzēta, lai nodrošinātu tādu ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem, kuri visās dalībvalstīs ir apliekami ar nodokļiem saskaņā ar samērā vienādiem kritērijiem. Pieņemot Padomes 2000. gada 26. un 27. novembra secinājumus par Direktīvas galveno saturu, tika de facto atzīts, ka turēšanās pie procentu maksājumu formālās definīcijas nebūtu efektīva un varētu novest pie nevēlamas konkurences kropļošanas starp tiešajiem un netiešajiem ieguldījumiem parādprasībās. Papildu Direktīvas 6. panta 1. punkta a) apakšpunktam, kurā procenti ir definēti kā ienākumi no parādprasībām atbilstoši 11. pantam ESAO Nodokļu paraugkonvencijā par ienākumiem un kapitālu, tika nolemts definīciju paplašināt, tajā iekļaujot arī ienākumus, kas gūti starpniecības darījumos ar dažiem ieguldījumu instrumentiem (6. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkts).

Kad Direktīva 2005. gadā stājās spēkā, bija acīmredzams, ka būtu vēlami arī turpmāki uzlabojumi, lai ņemtu vērā uzkrājumu produktu attīstību un investoru rīcību. Arī valstu nodokļu sistēmas laika gaitā ir attīstījušās, lai aptvertu ienākumus no dažiem inovatīviem finanšu instrumentiem ar procentu maksājumiem.

Sākotnējam variantam no Direktīvas darbības jomas izslēgt visus inovatīvos finanšu produktus (ECOFIN Padomes 1999. gada maija un 2000. gada novembra secinājumi) sekoja skaidrs paziņojums, ka Direktīvas pirmās pārskatīšanas laikā ir jāizskata arī šis jautājums. Ir nepieciešama skaidrība par to, kuri finanšu instrumenti ir jāiekļauj Direktīvas darbības jomā, un ir nepieciešami konsekventi un vienkārši risinājumi. Mērķis būtu atrast tādu definīciju, kas ietver visus vērtspapīrus, kas līdzvērtīgi parādprasībām, lai nodrošinātu Direktīvas efektivitāti mainīgajos apstākļos un lai novērstu tirgus kropļojumus.

Attiecīgo instrumentu veidu saraksta pievienošana Direktīvai nešķiet praktiski realizējama. Tā vietā 6. panta 1. punktā būtu jāiekļauj kritēriji, kas maksājumu pārstāvjiem ļautu identificēt instrumentus, kas ietilpst Direktīvas darbības jomā. Tā kā maksājumu pārstāvji bieži vien nav informēti par instrumentu tehnisko raksturojumu, to struktūru vai saikni starp to darbības rezultātiem un ienākumiem no parādprasībām, praktiskajiem kritērijiem Direktīvas darbības jomas paplašināšanai, lai iekļautu arī tos vērstpapīrus, kas līdzvērtīgi parādprasībām, drīzāk būtu jābalstās uz to, kā ieguldītāji novērtē attiecīgos vērtspapīrus. Varētu domāt, ka ieguldītājs–fiziska persona par parādprasībām līdzvērtīgiem uzskata tos vērtspapīrus, kuru risks ir zināms no prospektiem vai citas obligātās informācijas, kas maksājumu pārstāvjiem jāsniedz ieguldītājiem, un kuru risks nav augstāks kā parādprasībām. Tā rezultātā Direktīvas darbības joma tiktu paplašināta, iekļaujot tajā ienākumus no vērtspapīriem, kuru kapitāls ir pilnībā vai gandrīz pilnībā aizsargāts un peļņa ir noteikta ex ant e, paturot prātā to, ka šiem vērtspapīriem, kas no ieguldītāja perspektīvas principā ir līdzvērtīgi parādprasībām, nav jāsastāv no parādprasībām, bet to pamatā var būt, piemēram, ienākumi no kapitāla daļām.

Jāpievēršas ne tikai režīma, kas piemērots inovatīviem finanšu produktiem, bet jāapsver arī citi pašreizējās procentu maksājumu definīcijas precizējumi saistībā ar investīciju fondiem, kas tehniski tiek definēti kā kolektīvo ieguldījumu uzņēmumi (Direktīvas 6. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 6. panta 1. punkta d) apakšpunkts).

Attiecībā uz ES reģistrētiem kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem, Direktīvas 6. pants šobrīd nepārprotami attiecas tikai uz ienākumiem, kas gūti ar PVKIU starpniecību (salīdzināt ar 1. zemsvītras piezīmi). Uz citām kolektīvo ieguldījumu shēmām, kas atļautas saskaņā ar katras atsevišķas dalībvalsts režīmu un ES ir pazīstami kā “uzņēmumi, kas nav PVKIU”, Direktīva pilnībā neattiecas. Darbs ar tiem atšķiras atkarībā no tā, vai tie ir uzņēmumi, kas nav PVKIU, ar juridisku statusu (inkorporēti fondi) vai arī uzņēmumi, kas nav PVKIU un kam nav juridiska statusa (neinkorporēti fondi vai līgumfondi un tresti utt.). Uz pirmajiem Direktīvas noteikumi neattiecas, bet tie attiecas uz neinkorporētiem uzņēmumiem, kas nav PVKIU, kā uz “maksājumu pārstāvjiem pēc maksājuma saņemšanas” (4. panta 2. punkts). Tā rezultātā veidojas asimetrija, runājot par režīmu, ko piemēro PVKIU un neinkorporētiem uzņēmumiem, kas nav PVKIU, no vienas puses, un režīmu, ko piemēro inkorporētiem uzņēmumiem, kas nav PVKIU, no otras puses. Šī būtiskā atšķirība starp šīm dažādajām ieguldījumu fondu kategorijām ES piemērojamajā nodokļu režīmā nav iekšējā tirgus interesēs un nebija arī paredzēta ECOFIN Padomes 2000. gada novembra secinājumos, kas noteica Direktīvas galveno saturu. Tas varētu būt pamatā Direktīvas 6. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkta grozījumiem, lai atsauci uz Direktīvu 85/611/EEC aizstātu ar atsauci uz uzņēmuma reģistrāciju jebkurā dalībvalstī. Tomēr ir uzmanīgi jākonstatē un jānodefinē pilnīgs kolektīvo ieguldījumu shēmu kopums, kas iekļaujams Direktīvas darbības jomā, un ir jāizvērtē šādas paplašināšanas praktiskās sekas.

Kas attiecas uz fondiem, kuri reģistrēti ārpus ES, pašlaik nav skaidrs, vai termins “kolektīvo ieguldījumu uzņēmumi, kas izveidoti ārpus noteiktās teritorijas” attiecas uz visiem ieguldījumu fondiem neatkarīgi no tiem piemērojamiem noteikumiem un to atrašanās vietas. Piemērots risinājums varētu būt šīs definīcijas precizēšana atbilstoši kritērijiem, kas varētu būt kopīgi ar valstīm ārpus ES un kas nodrošinātu, ka ienākumi no procentu maksājumiem, kas plūst caur šiem instrumentiem, tiek atbilstoši ņemti vērā neatkarīgi no to ģeogrāfiskās atrašanās vietas. Pašreizējā ESAO “kolektīvā ieguldījumu fonda vai shēmas” definīcija šķiet labs pamats iespējamiem 6. panta grozījumiem, jo tā ietver jebkādus kolektīvos ieguldījumu instrumentus, neskatoties uz to juridisko formu, un ir vienkārša un pietiekami plaša, lai samazinātu tās apiešanas risku.

Dažas dalībvalstis ir aicinājušas radikāli paplašināt Direktīvas piemērošanas jomu, lai tajā iekļautu jebkādus ienākumus no ieguldījumiem, taču šāds viedoklis pašlaik netiek plaši atbalstīts. KDDD 559 izskaidroto iemeslu dēļ šī Direktīva varētu nebūt vispiemērotākais dokuments sadarbības uzlabošanai starp nodokļu administrācijām jomā, kas saistīta ar dividenžu maksājumiem un kapitāla pieaugumu no spekulatīviem finanšu instrumentiem, kuri nenodrošina pietiekamu kapitāla aizsardzību. Risinājumi, kas balstās tikai uz informācijas apmaiņu, varētu būt piemērotāki tam, lai nodrošinātu, ka saistībā ar dzīvības apdrošināšanas līgumiem un pensijām nerodas dubulta aplikšana ar nodokļiem un izvairīšanās no nodokļiem. Tomēr līdz brīdim, kad šādi tikai ar informācijas apmaiņu saistīti risinājumi sāk pilnībā darboties visās dalībvalstīs, būtu vērts apsvērt pārejas nosacījumus, kas paplašinātu Direktīvas piemērošanas jomu vismaz tik lielā mērā, lai iekļautu atlīdzības no dzīvības apdrošināšanas līgumiem, kuri nesedz biometriskos riskus un kuru darbība ir saistīta tikai ar ienākumiem no parādprasībām vai līdzīgiem ienākumiem, kas ietverti 6. pantā un kuru īpašības (it īpaši likviditāte) ļauj tos pārdot kā aizstājējproduktus kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem.

3.4. Citi uzlabojumi

Ir arī vairākas procedūras jomas, kur, balstoties uz līdzšinējo pieredzi, efektivitātes labad būtu vēlami Direktīvas uzlabojumi. Tie attiecas uz

- īpašuma beneficiāru identifikāciju (3. pants);- dažiem procentu maksājumu definēšanas procedūras elementiem (6. pants);- informāciju, ko sniedz maksājumu pārstāvis (8. pants);- ieturējuma nodokļa procedūras izņēmumiem (13. pants) un- dažiem 18. panta papildinājumiem (pārskatīšana) attiecībā uz statistiku no dalībvalstīm.

Attiecībā uz 3. pantu vēlami šķiet trīs precizējumi. Pirmkārt, jānodrošina regulāra informācijas atjaunināšana par īpašuma beneficiāru pastāvīgo adresi, lai Direktīvas izpratnē noteiktu to rezidenci — jānosaka, ka maksājumu pārstāvjiem jāatsaucas uz “maksājuma dienā pieejamo visprecīzāko informāciju”. Tā ietvertu informāciju, kas nepieciešama nelikumīgi iegūto līdzekļu legalizēšanas apkarošanas mērķiem, vai arī citus pierādījumus, par kuriem dalībvalstīm jāvienojas konsultāciju procesā. Otrkārt, varētu noteikt, ka maksājumu pārstāvja pienākums ir tā vietā, lai sniegtu informācijas minimumu par “pastāvīgo adresi”, izmantot pieeju, kas balstītos uz oficiāla dokumenta iesniegšanu, kas apliecina nodokļu rezidenci konkrētā valstī, ja šādu apliecinājumu īpašuma beneficiārs maksājumu pārstāvim iesniedz brīvprātīgi vai nu šīs Direktīvas nolūkā, vai kādiem citiem mērķiem. Treškārt, varētu sīki izklāstīt nosacījumus, saskaņā ar kuriem maksājuma pārstāvis īpašuma beneficiāram pieprasa nodokļu maksātāja identifikācijas numuru; tālab Direktīvai varētu pievienot to dalībvalstu sarakstu, kuras saviem rezidentiem piešķir nodokļu maksātāja identifikācijas numuru, un sarakstu ar oficiālajiem dokumentiem, kuros šis nodokļu maksātāja identifikācijas numurs ir minēts (kā arī nodokļu maksātāja identifikācijas numura formātu, lai izvairītos no kļūdām).

Ar 6. pantu saistīts procedūras aspekts, kas būtu jāapsver: proti, kā radīt apstākļus piederības valsts noteikuma piemērošanai. Šis ir elements, kas nepieciešams, lai maksājumu pārstāvjiem ļautu Direktīvu piemērot ienākumiem, kas gūti no citās valstīs reģistrētiem kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem. Visām dalībvalstu pieņemtajām iespējām, ko tās sniedz saviem uzņēmumiem, ir jābūt saistošām arī citām dalībvalstīm. Varētu noteikt vēlamo kritēriju kopumu uzņēmumu aktīvu novērtēšanai, lai tādējādi nodrošinātu lielāku konsekvenci. Direktīvai varētu pievienot uzticamu datu sniedzēju saskaņotu sarakstu un noteikt tā atjaunināšanas procedūru. Šiem datu sniedzējiem it īpaši būtu jāspēj nodrošināt datu ticamība par uzņēmumiem, kas reģistrēti ārpus ES.

8. pantā būtu vēlami divi uzlabojumi. Pirmkārt, lai atrisinātu pašreizējās neskaidrības attiecībā uz kopīgiem kontiem un dalītām beneficiāru īpašumtiesībām, varētu prasīt maksājumu pārstāvjiem sniegt papildu informāciju par maksājumu iezīmēm (vai summa, kas iekļauta atskaitēs, ir pilnā summa, vai tā ir faktiskā daļa, kas pienākas īpašuma beneficiāram, vai arī vienlīdzīgā daļa). Otrkārt, ir vēlams paplašināt 8. panta 2. punkta darbības jomu, jo pašlaik šajā punktā nav noteikts, ka dalībvalstīm jānošķir summas, kas attiecas uz maksājuma procentu elementu, no tām, kas attiecas uz visiem ieņēmumiem no parādprasību vai PVKIU daļu pārdošanas, izpirkšanas vai atmaksāšanas. Šāds detalizētas informācijas trūkums samazina sniegtās informācijas vērtību, savukārt administratīvais slogs, ko rada detalizētas informācijas sniegšana, ir daudz lielāks īpašuma beneficiāra rezidences valstij nekā maksājumu pārstāvim un valstij, kurā tas ir reģistrēts. Tas arī apgrūtina Direktīvas efektivitātes novērtēšanu.

Attiecībā uz 13. pantu Komisija Padomei iesaka apsvērt, vai nevarētu atcelt atbrīvošanu no ieturējuma nodokļa, pamatojoties uz īpašuma beneficiāra iesniegtu apliecību. Šī procedūra īpašuma beneficiāra rezidences valstij sniedz mazāk informācijas un pašam īpašuma beneficiāram ir mazāk noderīga nekā alternatīvā brīvprātīgas atklātības un informācijas apmaiņas procedūra. Papildu slogs, ko šīs otrās procedūras obligāta piemērošana radītu maksājuma pārstāvja valsts nodokļu administrācijai, šķiet pamatota. Turklāt apliecību procedūras izmantošana var radīt jautājumus par tās atbilstību brīvas kapitāla kustības noteikumiem, piemēram, tādēļ, ka ES pilsonim, kurš ir rezidents-nodokļu maksātājs ārpus ES, tā rada grūtības izvairīties no ieturējuma nodokļa, par kuru viņš nevar saņemt kredītu vai kompensāciju.

Visbeidzot, 18. pantā varētu iekļaut papildinājumu, kas dalībvalstīm uzliktu par pienākumu laicīgi sniegt cita citai un arī Komisijai dažus galvenos statistikas datus, lai dotu iespēju veikt visaptverošu Direktīvas efektivitātes izvērtēšanu. To varētu panākt, nosakot papildu, taču ne pārmērīgas prasības maksājumu pārstāvjiem sniegt plašāku informāciju nodokļu administrācijām (piemēram, īpašuma beneficiāru skaitu, kas pakļauti aplikšanai ar nodokli saskaņā ar šo Direktīvu).

[1] Saskaņā ar Direktīvu 85/611/EEK atļautie pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumi.

[2] Šeit termins “banku depozīti” attiecas uz banku veiktiem depozītiem un termins “citu uzņēmumu, kas nav bankas, depozīti” attiecas uz depozītiem, ko veikušas citas personas, tostarp fiziskas personas un uzņēmumi.

[3] Pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumi, kas saskaņā ar Direktīvu 85/611/EEK nav atļauti.

[4] Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 26. oktobra Direktīva 2005/60/EK par to, lai nepieļautu finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai un teroristu finansēšanai.