P8_TA(2017)0322

Franšīzes darbība mazumtirdzniecības nozarē

Eiropas Parlamenta 2017. gada 12. septembra rezolūcija par franšīzes darbību mazumtirdzniecības nozarē (2016/2244(INI))

(2018/C 337/02)

Eiropas Parlaments,

— ņemot vērā savu 2013. gada 11. decembra rezolūciju par rīcības plānu Eiropas mazumtirdzniecības nozarē — ieguvums visām iesaistītajām pusēm (1) un jo īpaši tās 29. punktu,

— ņemot vērā savu 2016. gada 7. jūnija rezolūciju par negodīgu tirdzniecības praksi pārtikas piegādes ķēdē (2),

— ņemot vērā Iekšējā tirgus un patērētāju aizsardzības (IMCO) komitejas uzdevumā 2016. gada aprīlī sagatavoto pētījumu par franšīzi (3),

— ņemot vērā IMCO komitejas uzdevumā 2016. gada septembrī sagatavoto pētījumu “Franšīzes tiesiskais regulējums Eiropas Savienībā — juridiskais konteksts un problemātika” (4),

— ņemot vērā informatīvo paziņojumu “Turpmākās politikas izvēle franšīzei Eiropas Savienībā — pretspars negodīgai tirdzniecības praksei” (5),

— ņemot vērā darbsemināru par tēmu “Franšīzes devēju un franšīzes ņēmēju attiecības — tiesiskais regulējums un aktuālās problēmas”, kuru 2016. gada 12. jūlijā rīkoja IMCO komiteja,

— ņemot vērā Reglamenta 52. pantu,

— ņemot vērā Iekšējā tirgus un patērētāju aizsardzības komitejas ziņojumu, kā arī Ekonomikas un monetārās komitejas atzinumus (A8-0199/2017),

A. tā kā Eiropā nav vienotas jēdziena “franšīze” definīcijas un dažādiem uzņēmumiem ir atšķirīgi franšīzes līgumi, taču šādām darījumattiecībām ir viena galvenā iezīme — tās ir partnerattiecības, kuras veidojas, brīvprātīgi slēdzot līgumu starp uzņēmējiem vai fiziskām vai juridiskām personām, kas ir juridiski un finansiāli neatkarīgas viena no otras, kurās viena puse (franšīzes devējs) dod tiesības otrai pusei (franšīzes ņēmējam) izmantot savu franšīzes modeli, vārdu/nosaukumu un preču zīmes un dalās ar to savā zinātībā, pamatojoties uz franšīzes devēja tehnisko un organizatorisko kompetenci un sniegto atbalstu līguma darbības laikā, kurās klienti paļaujas uz vienotu franšīzes sistēmu un kuras gan franšīzes devējs, gan franšīzes ņēmējs slēdz cerībā ar ierobežotiem līdzekļiem un lielākām izredzēm uz veiksmi strauji iekarot jaunus tirgus;

B. tā kā 2013. gada 11. decembra rezolūcijā Parlaments atzinīgi vērtēja franšīzi kā darījumdarbības modeli, kas atbalsta privātu jaunuzņēmumu un mazo uzņēmumu darbību, taču atzīmēja, ka atsevišķos gadījumos ir spēkā negodīgi līguma noteikumi, un pieprasīja panākt, lai līgumu noteikumi būtu pārredzami un taisnīgi; turklāt Komisijas un dalībvalstu uzmanību Parlaments jo īpaši vērsa uz problēmām, kas ir aktuālas franšīzes ņēmējiem, kuri vēlas pārdot savu uzņēmumu vai mainīt savu darījumdarbības modeli, tomēr nepārtraucot aktīvu darbību tajā pašā nozarē, un Parlaments pieprasīja Komisijai pārbaudīt, kā darbojas aizliegums franšīzes sistēmās piemērot cenu fiksēšanas mehānismus, kā arī analizēt ilgtermiņa konkurences klauzulu, pirkšanas iespēju un multiplas franšīzes aizlieguma ietekmi;

C. tā kā franšīzei ir visas iespējas kļūt par darījumdarbības modeli, kas palīdzētu pabeigt vienotā tirgus veidošanu mazumtirdzniecības nozarē, jo ar franšīzes devēja un franšīzes ņēmēja kopīgu ieguldījumu ir ērti uzsākt darījumdarbību; ņemot to vērā, ir vīlies, ka pašlaik šis potenciāls Eiropas Savienībā ne tuvu netiek pilnībā izmantots — franšīzes īpatsvars ir tikai 1,89 % no IKP (pretstatā ASV (5,95 %) un Austrālijai (10,83 %)), turklāt 83,5 % no franšīzes apgrozījuma koncentrējas vien septiņās ES dalībvalstīs (6), un tieši tāpēc ir svarīgi veicināt plašāku šī darījumdarbības modeļa izmantošanu visā Eiropas Savienībā;

D. tā kā franšīzei varētu būt nozīmīga pārrobežu dimensija un franšīze ir svarīga iekšējā tirgus darbībai, un tāpēc ar franšīzi var panākt, ka tiek radītas darbvietas, attīstās MVU un uzņēmējdarbība un ka var iegūt arī jaunas spējas un prasmes;

E. tā kā tiesiskais regulējums, kas pašlaik reglamentē franšīzi kā darījumdarbības modeli, katrā dalībvalstī ir stipri atšķirīgs, un tāpēc rodas tehniski šķēršļi un franšīzes ņēmēji, iespējams, atturas izvērst savu darbību pārrobežu līmenī; tā kā tas savukārt var ietekmēt galapatērētājus, jo ierobežo viņu izvēles iespējas;

F. tā kā atkarībā no franšīzes līguma noteikumiem izšķir divus dažādus franšīzes veidus — stingro franšīzi un elastīgo franšīzi; turklāt tādiem alternatīviem darījumdarbības modeļiem kā neatkarīgu mazumtirgotāju grupas ir specifiskas iezīmes, un tādēļ tām franšīzes tiesiskais regulējums būtu jāpiemēro vienīgi tiktāl, cik tās atbilst franšīzes definīcijai;

G. tā kā trūkst informācijas par franšīzes darbību dažādās nozarēs, jo attiecīgā informācija netiek pierakstīta vai arī to bieži vien var atrast tikai franšīzes līgumam pievienotajās pavadvēstulēs, kuras ir konfidenciālas, tātad nav publiskojamas, un ES līmenī nav mehānisma informācijas vākšanai par, iespējams, negodīgiem līguma noteikumiem vai līgumu negodīgu izpildi, un tāpēc ir vajadzīga platforma, kurā šī svarīgā informācija būtu pieejama, lai franšīzes devēji un franšīzes ņēmēji būtu labāk informēti par saviem pienākumiem un tiesībām;

H. tā kā vēršas plašumā e-komercija un patērētāji to izmanto aizvien vairāk, un tāpēc šis aspekts būtu labāk jāatspoguļo franšīzes līgumos; tā kā digitālā vienotā tirgus veidošanas kontekstā īpaša uzmanība būtu jāpievērš saspīlējumam, kas sakarā ar e-komerciju varētu veidoties starp franšīzes devējiem un franšīzes ņēmējiem, piemēram, saistībā ar franšīzes ņēmēja tiesībām uz ekskluzīvu darbību noteiktā ģeogrāfiskā teritorijā, un tā kā patērētāju datiem ir aizvien lielāka nozīme, lai franšīzes darījumdarbības modeļi būtu veiksmīgi, un tas ir jo īpaši svarīgi tādēļ, ka pašlaik franšīzes līgumos nav noteikumu, kuri šos aspektus reglamentētu, un tas savukārt raisa lieku neskaidrību un konfliktus;

I. tā kā Komisija negodīgu tirdzniecības praksi ir definējusi kā “praksi, kas ievērojami atšķiras no labas komerciālas rīcības, ir pretrunā darījumu labticīgai un godīgai veikšanai un to vienpusēji ir noteicis viens tirdzniecības partneris attiecībā pret otru partneri” (7),

1. uzskata, ka franšīze varētu kļūt par vēl nozīmīgāku elementu vienotā tirgus pilnīgai izveidei mazumtirdzniecības nozarē, jo Eiropas Savienībā tā pagaidām vēl netiek pietiekami plaši izmantota salīdzinājumā ar citām ekonomiski attīstītajām valstīm;

2. uzskata, ka ir svarīgi, lai dalībvalstis ar efektīviem pasākumiem vērstos pret jebkādu negodīgu tirdzniecības praksi franšīzes sektorā, taču atzīmē, ka šajā ziņā starp dalībvalstīm joprojām ir ļoti daudz dažādu atšķirību; tāpēc uzskata, ka ir svarīgi, atspoguļojot labāko praksi, izstrādāt viendabīgas nenormatīvas pamatnostādnes par franšīzes darbību mazumtirdzniecības nozarē;

3. aicina Komisiju ieviest pamatnostādnes par franšīzes līgumiem, lai sekmīgāk veidotu franšīzes līgumu regulējuma normatīvo vidi un tā nodrošinātu, ka tiek ievēroti darba standarti un pienācīgi sniegts augstas kvalitātes pakalpojums;

4. ņemot vērā spēcīgo franšīzes pārrobežu komponentu, uzskata, ka negodīgu tirdzniecības praksi ir ieteicams izskaust ar vienotu pieeju ES līmenī;

5. atzīst, ka valsts līmenī ir pieņemti tiesību akti franšīzes ņēmēju aizsardzībai, kas tiek piemēroti, lai panāktu, ka franšīzes devējs pilda pienākumu atklāt informāciju, taču tie galvenokārt attiecas uz posmu pirms līguma noslēgšanas; pauž nožēlu, ka valstu tiesību sistēmās nav izveidoti izpildes nodrošināšanas mehānismi, kas spētu efektīvi garantēt franšīzes darījumattiecību turpināšanos;

6. atzīmē, ka franšīzes ņēmējs (jo īpaši tad, ja tas ir MVU) bieži vien ir vājākais no līgumslēdzējiem, jo franšīzes modeli parasti ir izstrādājis franšīzes devējs, un, iespējams, tieši tāpēc franšīzes ņēmējs lielākoties ir finansiāli vājāks un mazāk informēts salīdzinājumā ar franšīzes devēju un tāpēc atkarīgs no franšīzes devēja zinātības; uzsver, ka franšīzes sistēmas ļoti lielā mērā ir atkarīgas no tā, vai franšīzes devējam un franšīzes ņēmējam izdodas sadarboties, jo ir jāpatur prātā, ka franšīzes sistēma var veidoties tad, ja labi strādā visas puses;

7. atgādina, ka franšīze ir līgumattiecības starp diviem juridiski neatkarīgiem uzņēmumiem;

8. uzsver, ka ar regulu būtu jāsaglabā un jāvairo uzticēšanās franšīzei kā darījumdarbības veidam, jo tā rosina uz uzņēmējdarbību ne vien mikrouzņēmumus un mazos un vidējos uzņēmumus, kuri kļūst par franšīzes devējiem, bet arī privātpersonas, kas kļūst par franšīzes ņēmējiem;

9. konstatē, ka franšīzes devēji ir izveidojuši organizācijas savu interešu pārstāvībai gan valsts, gan Eiropas līmenī, turpretim franšīzes ņēmējiem bieži vien nav šādu pārstāvības organizāciju, kas aizstāvētu viņu kopējās intereses, un tie joprojām lielākoties darbojas katrs pats par sevi;

10. aicina Komisiju un dalībvalstis rosināt uz dialogu franšīzes devējus, franšīzes ņēmējus un lēmumu pieņēmējus, veicināt franšīzes ņēmēju pārstāvības apvienību veidošanos un nodrošināt, lai viņu viedoklis būtu uzklausīts ikreiz, kad tiek strādāts pie politikas nostādnēm vai tiesību aktiem, kas viņus var ietekmēt, jo ir jāpanāk vienlīdzīgāka pušu pārstāvība, un tomēr uzsver, ka dalībai šādās organizācijās arī turpmāk ir jābūt brīvprātīgai;

11. uzsver, ka pastāvīgi trūkst informācijas par franšīzes darbību mazumtirdzniecības nozarē, un aicina dalībvalstis sadarbībā ar Komisiju izraudzīties kontaktpunktus, kur franšīzes devēji un franšīzes ņēmēji varētu vērsties ar informāciju par viņiem aktuālām problēmām, ja ar tādām ir saskārušies, turklāt aicina Komisiju uzlabot informācijas apkopošanu ES līmenī, cita starpā pamatojoties arī uz informāciju, kas saņemta no šiem kontaktpunktiem, taču garantējot šādi iegūtas informācijas konfidencialitāti;

12. aicina Komisiju pārbaudīt franšīzes darbību mazumtirdzniecības nozarē un cita starpā pārliecināties par to, vai netiek piemēroti negodīgi līguma nosacījumi vai īstenota kāda cita negodīga tirdzniecības prakse, un aicina Komisiju pieprasīt, lai Eiropas Savienības Statistikas birojs ( Eurostat ) pievērstu šim modelim uzmanību, vācot statistikas datus par attiecīgo nozari, turklāt aicina to visu darīt, neradot nekādu papildu slogu uzņēmējiem — nedz administratīvu, nedz cita veida slogu;

13. pieņem zināšanai, ka Eiropas Komercpilnvarojumu federācija ( EFF ) ir izstrādājusi Eiropas Ētikas kodeksu franšīzes nozarei, kas varētu būt efektīvs instruments labākās prakses popularizēšanai franšīzes sektorā uz pašregulējuma pamata, taču konstatē, ka minētais kodekss ir izpelnījies franšīzes ņēmēju pamatīgu kritiku — franšīzes ņēmēji cita starpā norāda, ka iepriekšējā redakcijā (pirms kodeksa pārskatīšanas 2016. gadā) franšīzes devēja pienākumi tajā bija krietni stingrāk formulēti; mudina franšīzes devējus un franšīzes ņēmējus panākt abu pušu līdzsvarotu un taisnīgu pārstāvību, lai rastu pieņemamu risinājumu;

14. tomēr pauž nožēlu, ka kodekss attiecas tikai uz niecīgu daļu franšīzes darījumu, kas tiek īstenoti Eiropas Savienībā, jo lielākā daļa franšīzes darījumu partneru nav pievienojušies nedz EFF , nedz vietējām apvienībām valstīs, kuras šo kodeksu ir pieņēmušas, turklāt vairākas dalībvalstis vispār nav izveidojušas savas franšīzes apvienības;

15. norāda, ka ir radušās bažas, jo līdz ar minēto Eiropas Ētikas kodeksu nav izveidots neatkarīgs izpildes nodrošināšanas mehānisms, un atzīmē, ka tieši šī iemesla — neatkarīgas izpildes nodrošināšanas trūkuma — dēļ dažās dalībvalstīs ir ātri pieņemti tiesību akti, ar ko vēršas pret negodīgu tirdzniecības praksi franšīzes nozarē, lai šādu negodīgu praksi nepieļautu;

16. atgādina, ka Ētikas kodekss ir noteikumu kopums, kurus franšīzes devēji ir pieņēmuši papildus noteikumiem, kas jāpilda saskaņā ar likumu; uzskata, ka ikvienam, kurš vēlas ievērot Ētikas kodeksa noteikumus, tas vienmēr būtu jāuzskata par papildvērtību;

17. uzskata, ka būtu jāizvērtē, cik efektīva ir pašregulējuma sistēma un ES piegādes ķēdes iniciatīva, jo līdzdalība kādā no valsts līmeņa franšīzes apvienībām ir priekšnoteikums līdzdalībai šīs iniciatīvas īstenošanā;

18. norāda, ka franšīzes līgumos būtu pilnībā jāievēro līdzsvarotu partnerattiecību principi un ka saskaņā ar šiem līgumiem franšīzes devējam un franšīzes ņēmējam vienam pret otru ir jāizturas racionāli un godīgi un sūdzības, neapmierinātība un strīdi jāšķir atklātas, pārredzamas, racionālas un tiešas saziņas ceļā;

19. aicina dalībvalstis iesniegt Komisijai ar kontaktpunkta starpniecību vai kā citādi saņemtās sūdzības un citu svarīgu informāciju; aicina Komisiju, pamatojoties uz attiecīgo informāciju, sagatavot negodīgas tirdzniecības prakses piemēru sarakstu, kas nebūtu galīgs un ko vēl varētu papildināt, un nodrošināt, lai šāds saraksts būtu publicēts un pieejams visām ieinteresētajām pusēm; turklāt aicina Komisiju vajadzības gadījumā izveidot ekspertu platformu, lai saņemtu vēl vairāk informācijas par franšīzes praksi mazumtirdzniecībā un jo īpaši par jebkādu negodīgu tirdzniecības praksi;

20. jo īpaši norāda, ka ir nepieciešami konkrēti principi, lai līgumā līdzsvaroti noteiktu pušu tiesības un pienākumus, piemēram, skaidra, pareiza un izsmeļoša informācija pirms līguma noslēgšanas, tostarp informācija par franšīzes modeļa darbības rādītājiem — gan vispārējiem, gan raksturīgiem tieši tai teritorijai, kurā iecerējis darboties franšīzes ņēmējs, — un nepārprotami noteikti ierobežojumi attiecībā uz konfidencialitātes prasībām ir jāsniedz rakstveidā pietiekami ilgu laiku pirms konkrētā līguma parakstīšanas, un ka attiecīgā gadījumā ir jānosaka atteikuma termiņš pēc līguma parakstīšanas dienas; turklāt norāda, ka vajadzības gadījumā franšīzes ņēmējam līguma darbības laikā ir nepārtraukti jāsaņem komerciāla un tehniska palīdzība no franšīzes devēja;

21. uzsver, ka franšīzes devējam vajadzības gadījumā ir jānodrošina franšīzes ņēmējam īpaša sākotnējā apmācība un līguma darbības laikā jāsniedz tam atbilstošas konsultācijas un informācija;

22. atgādina, ka franšīzes ņēmējiem ir pienākums rīkoties pēc vislabākās sirdsapziņas, lai sekmētu franšīzes devēja darījumdarbības izaugsmi un neskartu saglabātu franšīzes tīkla vienoto identitāti un reputāciju, un ka tādēļ franšīzes ņēmējiem ir lojāli jāsadarbojas ar visiem partneriem attiecīgajā tīklā un jāievēro ar franšīzes modeli saistītās rūpnieciskā un intelektuālā īpašuma tiesības, kā arī konkurences tiesības;

23. tomēr piebilst, ka franšīzes devēji dažkārt pieprasa, lai franšīzes ņēmēji iegādātos ar konkrēto franšīzes modeli nesaistītas preces un pakalpojumus; šāda prasība nebūtu jāuzskata par pienākumu, kas franšīzes ņēmējiem jāpilda franšīzes tīkla vienotās identitātes un reputācijas saglabāšanas nolūkā, bet gan drīzāk par iespējamu negodīgu tirdzniecības praksi;

24. uzsver, ka konkurences aizlieguma klauzulām vajadzētu būt skaidri formulētām, racionālām un samērīgām un tās nevajadzētu piemērot ilgāk, nekā tas ir absolūti nepieciešams, jo īpaši rēķinoties ar to, ka franšīzes ņēmējiem var nākties mainīt savu franšīzes modeli, ja mainās viņu darbības teritorija un līdz ar to arī pieprasījums pēc precēm vai pakalpojumiem;

25. ar bažām norāda uz strīdiem, kuri rodas sakarā ar tirdzniecību tiešsaistē, jo franšīzes darījumdarbības modelī šis komponents iegūst aizvien lielāku nozīmi, taču tradicionālie franšīzes līgumi uz to neattiecas — līgumos nav ņemts vērā, kā tirdzniecība internetā var ietekmēt tajos izklāstītos noteikumus; tāpēc ierosina attiecīgos gadījumos franšīzes līgumā iekļaut noteikumus par tirdzniecību tiešsaistē, jo īpaši tad, ja nav vienlīdzīga spēku samēra starp franšīzes devēju un franšīzes ņēmēju, kā tas ir tieši tajos gadījumos, kad franšīzes ņēmējs ir MVU;

26. prasa Komisijai sākt īstenot sabiedrisko apspriešanu, lai iegūtu objektīvu informāciju par faktisko stāvokli franšīzes sektorā, un, atspoguļojot labāko praksi, izstrādāt nenormatīvas pamatnostādnes par franšīzes darbību mazumtirdzniecības nozarē, sevišķi saistībā ar jaunākajiem sasniegumiem tehnoloģiju un tirgus attīstības ziņā (piemēram, tirdzniecību internetā), un ne vēlāk kā 2018. gada janvārī tās iesniegt Parlamentam; šajā sakarībā aicina Komisiju izanalizēt esošos pašregulējuma instrumentus un dalībvalstu likumdošanas praksi attiecībā uz franšīzi mazumtirdzniecības nozarē un iesniegt Parlamentam savus secinājumus, tostarp ieteikumus par to, kā turpmāk veidot franšīzes sektoru Eiropas Savienībā;

27. uzsver, ka Parlaments būtu aktīvāk jāiesaista visos darba procesos, kuri attiecas uz franšīzi mazumtirdzniecības nozarē, cita starpā arī franšīzes regulu un direktīvu pielāgošanas procesā, lai panāktu, ka tiesiskais regulējums ir konsekventāks un saskaņotāks;

Konkurences tiesības

28. uzsver, ka dalībvalstīs ir vienādi jāpiemēro Komisijas 2010. gada 20. aprīļa Regula (ES) Nr. 330/2010 par Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu nolīgumu un saskaņotu darbību kategorijām ( 8 ) , un pauž nožēlu, ka trūkst informācijas par minētās regulas piemērošanu;

29. uzskata, ka Komisijai būtu jāpārbauda, vai regulas efektivitāti nemazina tās nevienmērīga piemērošana dalībvalstīs un vai regula un jo īpaši noteikumi par atbrīvojumiem pēc līguma noslēgšanas un iepirkuma nosacījumi atbilst jaunākajām norisēm tirgū;

30. uzskata, ka Komisijai būtu jāpārbauda, cik lielā mērā regulas piemērošanu varētu uzlabot ar novērtēšanas mehānismu, kas darbotos konkurences iestāžu tīklā; uzsver, ka Komisija izpildes kontroli neveic konsekventi, tāpēc nav iespējama pārrobežu mazumtirdzniecība un nevar nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus vienotajā tirgū;

31. uzskata, ka ar labāku regulas īstenošanu valsts līmenī varētu uzlabot sadali, padarīt tirgu pieejamāku citu dalībvalstu uzņēmumiem un tādējādi galarezultātā nodrošināt izdevīgākus darījumus galapatērētājiem;

32. uzskata, ka Komisijai būtu jāanalizē arī neplānota konkurences tiesību aktu ietekme katrā atsevišķā dalībvalstī;

33. mudina Komisiju sākt īstenot sabiedrisko apspriešanu par to, cik piemērots ir topošās grupu atbrīvojuma regulas pamatā esošais modelis, un par šo procesu attiecīgi informēt Parlamentu;

34. aicina Komisiju arī panākt, ka tiek pilnībā atgūts valsts atbalsts, kas piešķirts nelikumīgi, nodrošinot nodokļu atvieglojumus franšīzes jomā, un rīkoties stingri, īstenojot iesāktās izmeklēšanas darbības; turklāt uzsver, ka ES ir vajadzīgi skaidrāki tiesību akti par nodokļu nolēmumiem; aicina Komisiju novērst ikvienu pārkāpumu franšīzes jomā un tā garantēt godīgu konkurenci visā vienotajā tirgū;

35. aicina Komisiju rīkoties, lai novērstu tirgus nepilnības, un efektīvi cīnīties pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un pret nodokļu apiešanu franšīzes jomā;

36. aicina Komisiju pārbaudīt, vai regula ir jāpārskata, un šajā sakarā 1) pārliecināties par to, kā horizontālā pieeja ietekmē franšīzes darbību, 2) pārbaudīt, vai regulā pieņemtais franšīzes modelis atspoguļo faktisko situāciju tirgū, 3) izvērtēt, cik samērīgi ir tā dēvētie “atļautie vertikālie ierobežojumi” (t. i., nosacījumi, ar kādiem franšīzes ņēmēji drīkst iegādāties, paši tirgot vai pārdot tālāk konkrētas preces vai pakalpojumus) un ciktāl tie nelabvēlīgi ietekmē tirgu un patērētājus, 4) izvērtēt, kādus problemātiskus jautājumus franšīzes devējiem un franšīzes ņēmējiem tagad nākas risināt saistībā ar e-komerciju un ar digitalizāciju kopumā, un 5) vākt informāciju par stāvokli tirgū, proti, datus par jaunām tendencēm, par tirgus attīstību tīkla organizācijas ziņā un par sasniegumiem tehnoloģiju jomā, un par visu iepriekšminēto attiecīgi informēt Parlamentu;

37. aicina Komisiju pārstrādāt noteikumus par regulas izpildes nodrošināšanu dalībvalstīs, attiecīgi pielāgojot regulas piemērošanu tiktāl, cik tas vajadzīgs ar regulu noteiktā mērķa sasniegšanai;

o

o o

38. uzdod priekšsēdētājam nosūtīt šo rezolūciju Padomei un Komisijai.

(1) OV C 468, 15.12.2016., 140. lpp.

(2) Pieņemtie teksti, P8_TA(2016)0250.

(3) IP/A/IMCO/2015-05, PE 578.978.

(4) IP/A/IMCO/2016-08, PE 587.317.

(5) PE 587.325.

(6) IMCO komitejas uzdevumā sagatavotais pētījums “Franšīzes tiesiskais regulējums Eiropas Savienībā — juridiskais konteksts un problemātika” [Legal perspective of the regulatory framework and challenges for franchising in the EU], 2016. gada septembris, 12. lpp.

(7) “Negodīgas tirdzniecības prakses novēršana uzņēmumu savstarpējā pārtikas apgādes ķēdē” (COM(2014)0472).

(8) OV L 102, 23.4.2010., 1. lpp.