KOMISIJAS PAZIŅOJUMS

Vadlīniju dokuments par to, kā piemērot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2019/515 par citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preču savstarpēju atzīšanu

(Dokuments attiecas uz EEZ)

(2021/C 100/02)

SATURA RĀDĪTĀJS

1. IEVADS 18

2. REGULAS DARBĪBAS JOMA (REGULAS 2. PANTS) 18

2.1. Preces, kuras likumīgi tirgo citā dalībvalstī 19

2.1.1. Preces 19

2.1.2. Likumīgi tirgo citā dalībvalstī 19

2.2. “Administratīvie lēmumi” saskaņā ar regulu 19

2.2.1. Kas ir administratīvais lēmums? 19

2.2.2. Pirmais kritērijs: valsts tehniskie noteikumi – administratīvā lēmuma pamats 20

2.2.3. Otrais kritērijs: administratīvā lēmuma tiešas vai netiešas sekas ir piekļuves tirgum ierobežošana vai liegšana galamērķa dalībvalstī 21

2.2.4. Valsts tehniskie noteikumi un iepriekšējas atļaujas procedūras 22

2.2.5. Daži gadījumi, kad Regulu (ES) 2019/515 nepiemēro 23

3. KĀ SASKAŅĀ AR REGULU DARBOJAS SAVSTARPĒJĀ ATZĪŠANA? 23

3.1. Preču likumīga tirdzniecība izcelsmes dalībvalstī 23

3.2. Preču pārdošana citā dalībvalstī 23

3.3. Informēšana par novērtējumu 23

3.4. “Savstarpējas atzīšanas deklarācija” (regulas 4. pants) 23

3.4.1. Deklarācijas saturs un struktūra 25

3.4.2. Deklarācijas valoda 26

3.4.3. Kas var sagatavot deklarāciju? 26

3.4.4. Kas notiek, ja deklarācija ir tikai daļēji aizpildīta? 26

3.4.5. Kā un kad deklarāciju var izmantot? 27

3.4.6. Kā iesniegt dokumentus? 27

3.5. Kompetentās iestādes veiktais novērtējums (regulas 5. panta 1. punkts) 27

3.5.1. Leģitīmi apsvērumi sabiedrības interesēs 28

3.5.2. Proporcionalitātes princips 28

3.6. Piekļuves tirgum apturēšana uz laiku (regulas 6. pants) 30

3.7. Administratīvais lēmums (regulas 5. panta 9.–13. punkts) 31

3.8. Paziņojumi Komisijai un pārējām dalībvalstīm 31

3.9. Tiesiskās aizsardzības līdzekļi pret administratīvo lēmumu 32

3.10. Kas ir SOLVIT? 32

3.11. SOLVIT un problēmu risināšanas procedūra saskaņā ar regulas 8. pantu 33

3.12. Komisijas atzinums saistībā ar regulas 8. pantā noteikto problēmu risināšanas procedūru 34

3.13. Produktu informācijas punktu uzdevumi (regulas 9. pants) 34

3.14. Administratīva sadarbība (regulas 10. pants) 35

4. VALSTS TEHNISKO NOTEIKUMU IEPRIEKŠĒJS NOVĒRTĒJUMS – DIREKTĪVA (ES) 2015/1535 UN VIENOTĀ TIRGUS KLAUZULA 36

5. SAISTĪBA STARP REGULU (ES) 2019/515 UN DIREKTĪVU 2001/95/EK 37

5.1. Pasākumi attiecībā uz produktiem, kas apdraud patērētāju veselību un drošību 37

5.2. Pasākumi attiecībā uz patēriņa produktiem, kas rada citus riskus 37

1. IEVADS

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2019/515 par citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preču savstarpēju atzīšanu (1) (“regula”) sāka piemērot 2020. gada 19. aprīlī, un ar to tika aizstāta Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 764/2008 (2). Regulas mērķis ir stiprināt iekšējā tirgus darbību, uzlabojot savstarpējās atzīšanas principa piemērošanu un likvidējot nepamatotus šķēršļus tirdzniecībai (regulas 1. panta 1. punkts).

Šo vadlīniju mērķis ir palīdzēt uzņēmumiem un valstu kompetentajām iestādēm piemērot regulu (3). Tomēr juridisks spēks ir tikai pašas regulas tekstam. ES tiesību aktu interpretācija ir tikai Eiropas Savienības Tiesas (“Tiesa”) ekskluzīvā kompetencē.

Savstarpējas atzīšanas princips izriet no Tiesas judikatūras saistībā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 34. un 36. pantu. Regulā ir paredzēti noteikumi un procedūras par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu atsevišķos gadījumos (regulas 1. panta 2. punkts).

LESD 34. un 36. pantu piemēro tad, ja nav ES saskaņošanas noteikumu, kas attiecas uz precēm vai dažiem preču aspektiem.

LESD 34. pantā ir noteikts: “Dalībvalstu starpā ir aizliegti importa kvantitatīvie ierobežojumi un citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību.”

LESD 36. pantā ir paredzēts:

“Šā Līguma 34. un 35. pants neliedz noteikt importa, eksporta vai tranzīta aizliegumus vai ierobežojumus, kas pamatojas uz sabiedrības morāles, sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumiem, uz cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības, kā arī dzīvnieku un augu aizsardzības, nacionālu mākslas, vēstures vai arheoloģijas bagātību aizsardzības, vai rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzības apsvērumiem. Šādus aizliegumus vai ierobežojumus tomēr nedrīkst piemērot dalībvalstu tirdzniecībā kā patvaļīgas diskriminācijas vai slēptas ierobežošanas līdzekļus.”

Ierobežojošus pasākumus var pamatot arī ar citiem mērķiem, kas identificēti Tiesas judikatūrā (tā sauktās obligātās prasības).

Pamatojoties uz minēto 34. un 36. pantu, Tiesa izstrādāja savstarpējās atzīšanas principu:

— dalībvalstis nedrīkst aizliegt savā teritorijā tirgot preces, kuras likumīgi tirgo citā dalībvalstī,

— dalībvalstis var ierobežot vai aizliegt tādu preču tirdzniecību, kuras likumīgi tirgo citā dalībvalstī, ja šāds ierobežojums vai aizliegums ir pamatots ar LESD 36. pantā izklāstītajiem iemesliem vai citiem sabiedrības interešu iemesliem, kas atzīti Tiesas judikatūrā.

2. REGULAS DARBĪBAS JOMA (REGULAS 2. PANTS)

Regulu piemēro: 1) visa veida precēm, kuras likumīgi tirgo citā dalībvalstī; un 2) administratīviem lēmumiem, kurus kādas galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde ir pieņēmusi vai gatavojas pieņemt saistībā ar šādām precēm. Lai regula attiektos uz administratīvo lēmumu, šā lēmuma pamatā ir jābūt valsts tehniskajam noteikumam, ko piemēro galamērķa dalībvalstī, un tā tiešām vai netiešām sekām ir jābūt piekļuves tirgum ierobežošanai vai liegšanai galamērķa dalībvalstī (regulas 2. panta 1. punkts).

Noteikt, vai precēm var piemērot savstarpējās atzīšanas principu, ne vienmēr ir vienkārši, jo LESD 34. un 36. pants – un tātad savstarpējā atzīšana – attiecas uz ļoti plašu preču vai preču aspektu klāstu, uz ko ES saskaņošanas tiesību akti neattiecas izsmeļošā veidā.

2.1. Preces, kuras likumīgi tirgo citā dalībvalstī

2.1.1. Preces

Regula attiecas uz visa veida precēm, tostarp lauksaimniecības produktiem. Termins “lauksaimniecības produkti” ietver zivsaimniecības produktus, kā paredzēts LESD 38. panta 1. punktā (regulas 2. panta 1. punkts un 12. apsvērums).

Regulu piemēro precēm, uz kurām attiecas LESD 34. pants (regulas 1. panta 2. punkts). Saskaņā ar Tiesas judikatūru “preču brīvas aprites piemērošanas jomā ietilpst tikai izstrādājumi, kas ir novērtējami naudā un kas kā tādi var būt tirdzniecības darījuma priekšmets” (4).

2.1.2. Likumīgi tirgo citā dalībvalstī

Regulu piemēro precēm, kuras tiek likumīgi tirgotas citā dalībvalstī (regulas 1. panta 2. punkts).

Saskaņā ar regulas 3. panta 1. punktu preces, kuras “likumīgi tirgo citā dalībvalstī”, ir preces, kuras “atbilst attiecīgajiem noteikumiem, kas piemērojami minētajā dalībvalstī”, vai arī tas nozīmē to, ka “uz precēm un attiecīgā veida precēm minētajā dalībvalstī neattiecas nekādi šādi noteikumi, un tās ir darītas pieejamas tiešajiem lietotājiem šajā dalībvalstī” (regulas 3. panta 1. punkts). Šī pamatdefinīcija ietver divus kritērijus, kas izklāstīti divās nākamajās aizzīmēs.

— Pirmais kritērijs ir tāds, ka precēm vai noteikta veida precēm ir jāatbilst attiecīgajiem noteikumiem, kas piemērojami izcelsmes dalībvalstī, vai ka uz tām minētajā dalībvalstī nedrīkst attiekties nekādi šādi noteikumi. Tāpēc, ja izcelsmes dalībvalstī nav attiecīgu valsts tehnisko noteikumu, kas saistīti ar konkrētajām precēm, atbilde uz jautājumu par preču atbilstību minētās dalībvalsts tehniskajiem noteikumiem ir vienkāršāka. Ja izcelsmes dalībvalstī ir valsts tehniskie noteikumi, ar informāciju par preču īpašībām un atsauci uz valsts tiesību aktiem dažos gadījumos varētu būt pietiekami, lai pierādītu atbilstību. Citos gadījumos varētu būt nepieciešams lēmums par iepriekšēju atļauju. Jāņem vērā, ka dalībvalstis var piemērot ļoti atšķirīgas preču kontroles sistēmas pirms preču laišanas tirgū (iepriekšējas atļaujas procedūras) vai pēc to laišanas tirgū (tirgus uzraudzība). Šīs atšķirīgās sistēmas ietver situācijas, kad noteiktas preces vispār netiek regulētas un tām nav jāatbilst valsts tiesību aktu prasībām. Tas, ka preču “atbilstība attiecīgiem noteikumiem” ir atkarīga no iepriekšēja apstiprinājuma vienā dalībvalstī, nebūt nenozīmē, ka šāds apstiprinājums ir vajadzīgs, lai tās pašas preces likumīgi tirgotu citā dalībvalstī. Atšķirīgās prasības dalībvalstīs nekādi neietekmē likumīgas tirdzniecības jēdzienu.

— Likumīgas tirdzniecības jēdziena otrais kritērijs ir tāds, ka preces tiek darītas pieejamas tiešajiem lietotājiem minētajā dalībvalstī. Regulas 3. panta 2. punktā ir noteikts, ka “darīt pieejamu tirgū” nozīmē “jebkādā veidā piegādāt preces – par maksu vai bez maksas – izplatīšanai, patēriņam vai izmantošanai tirgū kādas dalībvalsts teritorijā komerciālām darbībām”. Jebkurš dokuments, kas satur: i) nepārprotamus datus, ar ko var identificēt preces vai preču veidu, kā arī identificēt piegādātājus, pircējus vai tiešos lietotājus; un ii) informāciju par datumu, piemēram, rēķins, būtu jāuzskata par nepieciešamu un pietiekamu pierādījumu, kas apliecina, ka šis kritērijs ir izpildīts.

2.2. “Administratīvie lēmumi” saskaņā ar regulu

2.2.1. Kas ir administratīvais lēmums?

Regulas 2. panta 1. punktā ir paredzēts, ka regulu piemēro “administratīviem lēmumiem”, kurus kādas galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde ir pieņēmusi vai gatavojas pieņemt saistībā ar jebkādām precēm, kuras likumīgi tirgo citā dalībvalstī, ja šie administratīvie lēmumi atbilst tālāk minētajiem kritērijiem:

a) administratīvā lēmuma pamatā ir valsts tehniskais noteikums, ko piemēro galamērķa dalībvalstī; un

b) administratīvā lēmuma tiešas vai netiešas sekas ir piekļuves tirgum ierobežošana vai liegšana galamērķa dalībvalstī.

Regulas 2. panta 1. punktā ir arī precizēts, ka termins “administratīvais lēmums” ietver visus administratīvos pasākumus, kuri pamatojas uz valsts tehnisko noteikumu un kuriem ir tādas pašas vai lielā mērā tādas pašas juridiskās sekas kā tās, kas minētas b) apakšpunktā.

Tas nozīmē, ka nav nepieciešams, lai administratīvā pasākuma nosaukumā būtu vārds “lēmums”. Ir svarīgi, vai tas attiecas uz precēm, kas tiek likumīgi tirgotas citā dalībvalstī, un atbilst abiem iepriekš minētajiem nosacījumiem, proti, a) un b) nosacījumam.

2.2.2. Pirmais kritērijs: valsts tehniskie noteikumi – administratīvā lēmuma pamats

Saskaņā ar regulas 2. panta 2. punktu šajā regulā “valsts tehniskais noteikums” ir jebkurš dalībvalsts normatīvo vai administratīvo aktu noteikums, kuram ir šādas iezīmes:

a) tas attiecas uz precēm vai preču aspektiem, kas nav saskaņoti ES līmenī;

b) tas vai nu aizliedz darīt pieejamas preces vai attiecīgā veida preces tirgū minētajā dalībvalstī, vai arī tas padara atbilstību noteikumam obligātu, de facto vai de jure, ja preces vai attiecīgā veida preces ir darītas pieejamas minētajā tirgū; un

c) tas paredz vismaz vienu no šiem: — tas nosaka īpašības, kādas ir nepieciešamas precēm vai attiecīgā veida precēm, piemēram, kvalitātes līmeni, darbību vai drošību, vai to izmērus, tostarp prasības, kas piemērojamas minētajām precēm attiecībā uz nosaukumu, ar kuru tās pārdod, terminoloģiju, simboliem, testiem un testu metodēm, iesaiņojumu, marķēšanu vai etiķetēšanu, un atbilstības novērtēšanas procedūrām (5), — lai aizsargātu patērētājus vai vidi, tas nosaka citas prasības precēm vai attiecīgā veida precēm, kas ietekmē preču aprites ciklu pēc tam, kad tās ir darītas pieejamas tirgū minētajā dalībvalstī, piemēram, izmantošanas, reciklēšanas, atkalizmantošanas vai iznīcināšanas nosacījumus, ja šādi nosacījumi var būtiski ietekmēt minēto preču sastāvu vai raksturu, vai to pieejamību tirgū minētajā dalībvalstī.

Regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta pamatā ir Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/1535 (6) (“Pārredzamības direktīva”) 1. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkts, kā arī tās priekšteces – Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/34/EK (7) 1. panta 2. un 3. punkts. Tādēļ judikatūra saistībā ar šiem noteikumiem (8) varētu būt noderīgs atsauces avots. Ir svarīgi atzīmēt, ka valsts tehniskie noteikumi, uz kuriem attiecas Pārredzamības direktīva un par kuriem nav paziņots to izstrādes posmā, nav piemērojami pret fiziskām personām (9). Paziņošanas procedūra saskaņā ar Pārredzamības direktīvu ir aprakstīta šā vadlīniju dokumenta 4. nodaļā.

Turklāt attiecībā uz jēdzienu “noteikumi, kas būtiski ietekmē preču laišanu tirgū”, būtu jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ierobežojumus dažu preču izmantošanai var uzskatīt par šķēršļiem brīvai preču apritei, jo tie ietekmē patērētāju izvēles. Patērētāji neiegādāsies preces, kuras nevarēs izmantot. Trijās nākamajās aizzīmēs apskatīti daži konkrēti šīs judikatūras piemēri.

— Piemēram, spriedumā Komisija/Itālija Tiesa nosprieda, ka aizliegums izmantot motociklus, kas velk piekabes, ir pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību kā kvantitatīvajiem ierobežojumiem, kas skar importu. Tas attiecas uz gadījumiem, kad aizlieguma rezultātā tiek kavēta īpaši motocikliem paredzētu piekabju piekļuve attiecīgajam tirgum, jo tiek būtiski ietekmēta patērētāju izvēle un novērsts pieprasījums attiecīgajā tirgū pēc šādām piekabēm (10). Tā kā patērētāji zina, ka viņiem nav atļauts lietot motociklu ar īpaši tam paredzētu piekabi, viņiem praktiski nav nekādas intereses iegādāties šādu piekabi (11).

— Tāpat arī lietā Mickelsson, kas attiecās uz valsts noteikumiem par kuģojamo ūdeņu un ūdensceļu noteikšanu, Tiesa norādīja, ka preces izmantošanas ierobežojumam atkarībā no tā piemērošanas jomas kādas dalībvalsts teritorijā var būt būtiska ietekme uz patērētāju uzvedību, kura savukārt var ietekmēt šīs preces piekļuvi [pieeju] šīs dalībvalsts tirgum (12). Patērētājiem, zinot, ka ar šādu tiesisko regulējumu atļautā izmantošana ir ļoti ierobežota, praktiski nav nekādas intereses pirkt attiecīgo preci (13). Šajā sakarā Tiesa nosprieda, ka tad, ja valsts tiesiskais regulējums kuģojamo ūdeņu un ūdensceļu noteikšanas rezultātā ūdens skuteru izmantotājus kavētu atbilstoši un pilnvērtīgi izmantot šīs preces vai to izmantošana tiktu stingri ierobežota, šāda tiesiskā regulējuma rezultātā tiktu radīts šķērslis šo preču piekļuvei attiecīgās valsts tirgum un līdz ar to tas būtu pasākums ar importa kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību (14).

— Tiesa arī atzina, ka aizliegums uzlīmēt mehānisko transportlīdzekļu logiem tonētas plēves ir pretrunā ar LESD 34. pantu, cita starpā norādot, ka, ja potenciālie interesenti, tirgotāji vai atsevišķas personas zina, ka viņiem ir aizliegts uzlīmēt šādas plēves uz mehānisko transportlīdzekļu priekšējiem stikliem un līdzās pasažieru sēdvietām esošo logu stikliem, tad viņiem praktiski nav nekādas intereses tās pirkt (15).

Ir svarīgi uzsvērt, ka regula neattiecas uz administratīviem lēmumiem, kuru pamatā ir cita veida pasākumi, uz ko attiecas LESD 34. pants, bet kas nav valsts tehniskie noteikumi, piemēram, tehniskās specifikācijas, kas izstrādātas publiskā iepirkuma procedūrām, vai prasība lietot valsts valodu(-as) attiecīgajā dalībvalstī (regulas 10. apsvērums).

Turklāt noteikumi par pārdošanas kārtību ietilpst LESD 34. panta darbības jomā tikai ar nosacījumu, ka tajos ir paredzēta diskriminācija, pamatojoties uz produktu izcelsmi, – vai nu juridiski, vai faktiski (16).

2.2.3. Otrais kritērijs: administratīvā lēmuma tiešas vai netiešas sekas ir piekļuves tirgum ierobežošana vai liegšana galamērķa dalībvalstī

Kā norādīts 2.2.1. iedaļā, regulas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka “administratīvā lēmuma tiešas vai netiešas sekas ir piekļuves tirgum ierobežošana vai liegšana galamērķa dalībvalstī”.

Lietā Dassonville (17) Tiesa norādīja, ka “jebkuri dalībvalstu tirdzniecības noteikumi, kas var tieši vai netieši, faktiski vai iespējami traucēt [ES] iekšējo tirdzniecību, ir jāuzskata par pasākumiem ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību”.

Labs tādu administratīvu lēmumu piemērs, kuru tiešās sekas ir tas, ka tiek ierobežota vai liegta piekļuve tirgum, varētu būt lēmumi, kas liedz piekļuvi tirgum citā dalībvalstī likumīgi tirgotiem juvelierizstrādājumiem, pamatojoties uz to, ka tiem nav proves zīmoga vai ka to proves zīmogs nav atzīts galamērķa dalībvalstī. Dārgmetālu jomā savstarpējā atzīšana bieži vien ir problemātiska.

Lieta C-525/14 Komisija / Čehijas Republika attiecās uz Čehijas atteikumu atzīt Nīderlandē reģistrētā neatkarīgā testēšanas biroja WaarborgHolland, kuram ir filiāles trešās valstīs, proves zīmogus un līdz ar to – prasību marķēt attiecīgos dārgmetālus vēl arī ar Čehijas proves zīmogu. Tiesa nosprieda, ka saskaņā ar minēto praksi dārgmetālus, kas marķēti ar Nīderlandes testēšanas biroja WaarborgHolland proves zīmogu, Čehijas teritorijā drīkst tirgot tikai pēc tam, kad tiem Čehijā ir veikta papildu pārbaude un zīmogošana ar provi. Šī papildu pārbaude un zīmogošana ar provi var apgrūtināt un sadārdzināt minēto produktu importu Čehijas teritorijā no citām dalībvalstīm. Tāpēc šī prakse tika atzīta par aizliegtu saskaņā ar LESD 34. pantu attiecībā uz proves zīmogiem, kas uzlikti Nīderlandē, bet ne filiālēs trešās valstīs.

Attiecībā uz administratīvo lēmumu netiešo ietekmi ir svarīgi ņemt vērā to, ka pietiek ar administratīvā lēmuma spēju ierobežot vai liegt piekļuvi tirgum galamērķa dalībvalstī. Lēmumam ir netieša ietekme, ja tas pats par sevi neierobežo un neliedz piekļuvi tirgum, bet vismaz spēj to izdarīt, ņemot vērā faktiskos apstākļus un uzskatus, kas valda dalībvalstī (18).

Lēmumi, kuriem ir tikai netieša ietekme uz ES iekšējo tirdzniecību, būtu skaidri jānošķir no lēmumiem, kuru ietekme ir pārāk netieša, lai tiem būtu kāda ietekme. Tiesa patiešām nosprieda dažās lietās (19), ka ierobežojošā ietekme, kāda pasākumam var būt uz preču brīvu apriti, ir pārāk neskaidra un netieša, lai ar to saistīto pienākumu varētu uzskatīt par tādu, kas kavē tirdzniecību starp dalībvalstīm un pārkāpj LESD 34. pantu.

Tomēr, ja pasākums aptver tikai daļu no valsts teritorijas, bet tam ir tieša vai netieša ietekme uz preču brīvu apriti, tas tiks uzskatīts par ierobežojumu, pat ja tas būs ģeogrāfiski ierobežots.

Piemēram, lietā Ditlev Bluhme (20) Dānijas tiesību akti aizliedza Lesē salā turēt citas bites, izņemot Lesē brūno bišu pasugas, lai pasargātu šīs Lesē brūno bišu pasugas no izmiršanas. Kaut arī minētais pasākums bija spēkā šajā salīdzinoši nelielajā Dānijas salā, Tiesa secināja, ka importa aizliegums rada kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu ietekmi un to “nemaina tas, ka attiecīgais pasākums attiecas tikai uz daļu no valsts teritorijas” (21). Tiesa noraidīja argumentu, ka preču (citu sugu bišu) importēšanas aizliegumu, kas attiecas tikai uz daļu teritorijas, varētu atbrīvot de minimis iemeslu dēļ, jo tas tikai nelielā mērā ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm. Tomēr pasākums tika atzīts par pamatotu saistībā ar Līguma 36. pantu, pamatojoties uz dzīvnieku veselības un dzīvības aizsardzības apsvērumiem, jo Lesē brūno bišu izzušanas draudi neapšaubāmi bija patiesi, kad tās pārojās ar zelta bitēm, ņemot vērā brūno bišu gēnu recesīvo raksturu.

2.2.4. Valsts tehniskie noteikumi un iepriekšējas atļaujas procedūras

Valsts tiesību aktos dažkārt tiek prasīts, lai pirms preču laišanas tirgū tiktu saņemta iepriekšēja atļauja. Iepriekšējas atļaujas procedūra ir dalībvalsts tiesībās noteikta administratīva procedūra, saskaņā ar kuru šīs dalībvalsts kompetentajai iestādei ir pienākums, pamatojoties uz ekonomikas dalībnieka pieteikumu, sniegt oficiālu apstiprinājumu, pirms preces var darīt pieejamas tirgū šajā dalībvalstī (regulas 3. panta 7. punkts).

Iepriekšējas atļaujas procedūra pati par sevi nav uzskatāma par valsts tehnisko noteikumu šīs regulas nozīmē (regulas 2. panta 4. punkts). Tādēļ kompetento iestāžu lēmumi, kas ierobežo vai liedz piekļuvi tirgum, pamatojoties vienīgi uz to, ka precēm nav derīgas iepriekšējas atļaujas, ir jāizslēdz no regulas darbības jomas (regulas 11. apsvērums).

Tomēr lēmums atteikt iepriekšēju atļauju, pamatojoties uz valsts tehnisko noteikumu, tiek uzskatīts par administratīvu lēmumu, uz kuru šī regula attiecas, ja minētais lēmums atbilst pārējām regulas 2. panta 1. punkta pirmās daļas prasībām (regulas 2. panta 4. punkts). Tas nozīmē, ka, ja ar valsts noteikumu, ar ko nosaka iepriekšējas atļaujas procedūru, tiek īstenots valsts tehniskais noteikums, jebkāds lēmums atteikt iepriekšēju atļauju, pamatojoties uz valsts tehnisku noteikumu, ir administratīvs lēmums saskaņā ar šo regulu. Tādējādi pieteikuma iesniedzējs var izmantot regulā paredzēto procesuālo aizsardzību (regulas 11. apsvērums).

2.2.5. Daži gadījumi, kad Regulu (ES) 2019/515 nepiemēro

Regulu nepiemēro valsts tiesu pieņemtiem lēmumiem, kam ir tiesas nolēmuma raksturs (regulas 2. panta 5. punkta a) apakšpunkts). Tas attiecas uz valsts tiesu spriedumiem, kuros tiek novērtēts to gadījumu likumīgums, kad preces, kas likumīgi tirgotas kādā dalībvalstī, netiek ielaistas citas dalībvalsts tirgū (regulas 14. apsvērums).

Turklāt regula neattiecas uz lēmumiem, kam ir tiesas nolēmuma raksturs un ko pieņem tiesībaizsardzības iestādes noziedzīga nodarījuma izmeklēšanas vai kriminālvajāšanas laikā, attiecībā uz terminoloģiju, simboliem vai jebkādu citu materiālu atsauci uz nekonstitucionālām vai noziedzīgām organizācijām vai rasistiska, diskriminējoša vai ksenofobiska rakstura pārkāpumiem (regulas 2. panta 5. punkta b) apakšpunkts).

3. KĀ SASKAŅĀ AR REGULU DARBOJAS SAVSTARPĒJĀ ATZĪŠANA?

3.1. Preču likumīga tirdzniecība izcelsmes dalībvalstī

Tirgojot preces citā dalībvalstī, ja nav ES saskaņošanas tiesību aktu, ekonomikas dalībniekiem vispirms būtu jāpārliecinās, ka preces atbilst izcelsmes dalībvalsts noteikumiem (vai arī – ka uz tām neattiecas nekādi šādi noteikumi), kas ir spēkā dienā, kad šīs preces tiek laistas tirgū galamērķa dalībvalstī un tiek darītas pieejamas tiešajiem lietotājiem izcelsmes dalībvalstī. Ja preces likumīgi tirgo izcelsmes dalībvalstī, ekonomikas dalībnieki var atsaukties uz savstarpējās atzīšanas principu, vēršoties galamērķa dalībvalsts kompetentajās iestādēs.

3.2. Preču pārdošana citā dalībvalstī

Regulas 5. panta 3. punktā ir paredzēti šādi nosacījumi:

“Ekonomikas dalībniekam ir atļauts darīt preces pieejamas galamērķa dalībvalsts tirgū, kamēr kompetentā iestāde veic novērtēšanu saskaņā ar šā panta 1. punktu, un ekonomikas dalībnieks to var turpināt darīt, ja vien tas nesaņem administratīvu lēmumu, ar kuru piekļuve tirgum minētajām precēm tiek ierobežota vai liegta. Šo punktu nepiemēro, ja novērtēšanu veic saistībā ar iepriekšējas atļaujas procedūru vai ja kompetentā iestāde saskaņā ar 6. pantu uz laiku aptur preces, kuras tiek pakļautas minētajai novērtēšanai, piekļuvi tirgum.”

Tas nozīmē, ka, tiklīdz ir izpildīti iepriekš 3.1. iedaļā minētie nosacījumi, ekonomikas dalībnieks principā var darīt preces pieejamas galamērķa dalībvalsts tirgū. Tomēr ekonomikas dalībniekam būtu jāpārbauda, vai galamērķa dalībvalstī nav spēkā iepriekšējas atļaujas procedūra. Ja preču tirdzniecībai galamērķa dalībvalstī ir nepieciešama iepriekšēja atļauja, pirms preces tiek darītas pieejamas minētajā tirgū ekonomikas dalībniekam ir jāpiesakās šīs atļaujas saņemšanai. Preces nevar uzreiz darīt pieejamas tirgū, ja tiek piemērota iepriekšējas atļaujas procedūra vai ja kompetentā iestāde nolemj uz laiku apturēt preču, uz kurām attiecas šīs iestādes novērtējums, piekļuvi tirgum.

3.3. Informēšana par novērtējumu

Ja galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde, izpildot valsts tehniskā noteikuma prasības, plāno novērtēt preces, uz kurām attiecas regula, ekonomikas dalībnieks nekavējoties ir jāinformē par šāda novērtējuma uzsākšanu (regulas 5. panta 1. punkts). Konkrēti, kompetentajai iestādei ir jāinformē ekonomikas dalībnieks par: i) precēm, kurām veic minēto novērtējumu; ii) spēkā esošo valsts tehnisko noteikumu vai iepriekšējas atļaujas procedūru; un iii) iespēju iesniegt kompetentajai iestādei savstarpējas atzīšanas deklarāciju (regulas 5. panta 2. punkts).

3.4. “Savstarpējas atzīšanas deklarācija” (regulas 4. pants)

Regulā paredzēts, ka ražotājam, importētājam vai izplatītājam ir iespēja savstarpējas atzīšanas nolūkā sagatavot brīvprātīgu preču likumīgas tirdzniecības deklarāciju (“savstarpējas atzīšanas deklarācija” jeb “pašdeklarācija”). Šī savstarpējas atzīšanas deklarācija palīdz uzņēmumiem apliecināt, ka preces tiek likumīgi tirgotas citā dalībvalstī. Vienlaikus tā palīdz kompetentajām iestādēm veikt preču novērtēšanas procedūru saskaņā ar regulas 5. pantu un atvieglo pārrobežu sadarbību.

Galamērķa dalībvalsts kompetentajai iestādei ir jāinformē ekonomikas dalībnieks, ja tā plāno novērtēt, vai konkrētas preces tiek likumīgi tirgotas citā dalībvalstī (regulas 5. panta 1. punkts). Regula nodrošina, ka šī procedūra ir mazāk apgrūtinoša ekonomikas dalībniekam, ja viņš izvēlas iesniegt deklarāciju.

Ja galamērķa dalībvalsts kompetentajai iestādei tiek iesniegta savstarpējas atzīšanas deklarācija, kompetentā iestāde nepieprasa nekādu citu informāciju vai dokumentus, kas nav minēti regulā, lai pārbaudītu, vai preces likumīgi tirgo citā dalībvalstī (regulas 5. panta 4. punkts).

Savstarpējas atzīšanas deklarācijai būtu jāpievieno pamatojoši pierādījumi, kas nepieciešami, lai verificētu tajā ietverto informāciju (regulas 5. panta 4. punkta a) apakšpunkts).

Brīvprātīgās deklarācijas izmantošana neliedz galamērķa dalībvalsts kompetentajām iestādēm: i) novērtēt preces, lai noteiktu, vai likumīgās sabiedrības intereses, uz kurām dalībvalstī attiecas spēkā esošais valsts tehniskais noteikums, ir pietiekami aizsargātas, ņemot vērā attiecīgo preču īpašības; vai ii) pieņemt administratīvus lēmumus, kas ierobežo vai liedz piekļuvi tirgum, ar nosacījumu, ka šādi lēmumi ir pamatoti.

Informācijai par precēm savstarpējas atzīšanas deklarācijā vienmēr vajadzētu būt precīzai un pilnīgai (regulas 19. apsvērums). Deklarācija būtu jāatjaunina, lai atspoguļotu izmaiņas, piemēram, izmaiņas attiecīgajos valsts tehniskajos noteikumos (regulas 19. apsvērums un 4. panta 3. punkts).

Izmaiņas valsts noteikumos var prasīt arī izmaiņas attiecībā uz precēm. Ja konkrētās preces atbilst grozītajām tehniskajām prasībām, izmaiņas precēm nevajadzētu veikt. Tomēr, ja, grozot šos noteikumus, preces rezultātā kļūst neatbilstošas tās dalībvalsts valsts noteikumiem, kurā preces tiek likumīgi tirgotas, izmaiņas precēm jāveic, lai tās atbilstu tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā preces tiek likumīgi tirgotas. Ekonomikas dalībnieks, kurš paraksta attiecīgo deklarācijas daļu, ir atbildīgs par deklarācijā sniegtās informācijas saturu un pareizību (regulas 4. panta 2. punkts).

Ekonomikas dalībnieki var izvēlēties neiesniegt savstarpējas atzīšanas deklarāciju. Šajā gadījumā kompetentās iestādes var pieprasīt ekonomikas dalībniekiem iesniegt dokumentus un informāciju, atvēlot tam vismaz 15 darbdienas pēc pieteikuma iesniegšanas (regulas 5. panta 5. un 6. punkts). Komisija uzskata, ka labas pārvaldības un juridiskās noteiktības labad šis dokumentācijas un informācijas pieprasījums būtu jāiesniedz rakstveidā. Dokumentācijai un informācijai, kuru kompetentā iestāde var pieprasīt, vajadzētu būt tādai, kas ir nepieciešama novērtēšanai attiecībā uz: i) attiecīgo preču vai attiecīgā veida preču īpašībām; un ii) to, ka preces likumīgi tirgo citā dalībvalstī (regulas 5. panta 5. punkts). Tomēr saskaņā ar proporcionalitātes principu kompetentajām iestādēm nevajadzētu prasīt vairāk, nekā nepieciešams, lai apliecinātu preču īpašības un to, ka preces tiek tirgotas likumīgi. Šajā nozīmē prasība, lai ekonomikas dalībnieks iegūst likumīgas tirdzniecības apliecinājumu, ko izdevusi izcelsmes dalībvalsts ministrija vai cita pārvaldes iestāde, varētu būt piemērs, kāda ir nesamērīga prasība iesniegt pamatojošus pierādījumus.

Par testu ziņojumiem vai sertifikātiem, ko izsniegusi atbilstības novērtēšanas struktūra, regulas 5. panta 8. punktā ir teikts šādi:

“Veicot 1. punktā minēto novērtēšanu, galamērķa dalībvalstu kompetentās iestādes pienācīgi ņem vērā testu ziņojumus vai sertifikātus, ko izsniegusi atbilstības novērtēšanas struktūra un ko jebkurš ekonomikas dalībnieks iesniedzis kā daļu no novērtējuma. Testu ziņojumus vai sertifikātus, ko izsniegusi atbilstības novērtēšanas struktūra, kas akreditēta attiecīgajā atbilstības novērtēšanas darbības jomā saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 765/2008, galamērķa dalībvalstu kompetentās iestādes neatsakās pieņemt ar minētās struktūras kompetenci saistītu iemeslu dēļ.”

Tas nozīmē, ka tad, kad ekonomikas dalībnieks ir iesniedzis sertifikātus, ko izsniegusi atbilstības novērtēšanas struktūra, kas akreditēta attiecīgajai atbilstības novērtēšanas darbības jomai saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 765/2008 (22), galamērķa dalībvalsts kompetentajai iestādei nevajadzētu pieprasīt sertifikātus no vēl citas atbilstības novērtēšanas struktūras tikai tādēļ vien, ka tā apšauba tās atbilstības novērtēšanas struktūras kompetenci, kura izsniegusi minētos sertifikātus.

3.4.1. Deklarācijas saturs un struktūra

Regulas pielikumā ir noteikta savstarpējas atzīšanas deklarācijas struktūra, kurā vienmēr būtu jāiekļauj visa pielikumā norādītā informācija (regulas 4. panta 1. punkts).

Deklarācija ir sadalīta divās daļās, un katrai no tām ir noteikts mērķis.

— I daļa sniedz informāciju par preču vai preču veida īpašībām un par īpašajiem noteikumiem dalībvalstī, kurā preces tiek likumīgi tirgotas.

— II daļa sniedz informāciju par preču vai attiecīgā preču veida tirdzniecību izcelsmes dalībvalstī. Pamatojošie pierādījumi informācijai, kas sniegta šajā daļā, cita starpā var būt rēķini, dokumenti, kas apliecina pārdošanu, nodokļu uzskaites dokumenti, reģistrācijas, licences, paziņojumi iestādēm / no iestādēm, sertifikāti vai izraksti no publiskiem reģistriem. Savstarpējas atzīšanas deklarācija Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2019/515 4. panta nolūkos I daļa 1. Preču vai preču veida unikālais identifikators: .. [Piezīme. Ierakstiet preču identifikācijas numuru vai citu atsauces marķieri, kas unikāli identificē preces vai preču veidu.] 2. Ekonomikas dalībnieka vārds, uzvārds / nosaukums un adrese: .. [Piezīme. Ierakstiet savstarpējās atzīšanas deklarācijas I daļas parakstītāja vārdu, uzvārdu vai nosaukumu un adresi: ražotājs un attiecīgā gadījumā viņa pilnvarotais pārstāvis vai importētājs, vai izplatītājs.] 3. Preču vai preču veida, uz ko attiecas savstarpējās atzīšanas deklarācija, apraksts: .. [Piezīme. Aprakstam vajadzētu būt pietiekamam, lai preces varētu identificēt izsekojamības nolūkā. Vajadzības gadījumā tam var pievienot fotogrāfiju.] 4. Deklarācija un informācija par preču vai attiecīgā preču veida tirgošanas likumību 4.1. Iepriekš aprakstītās preces vai preču veids, tostarp to īpašības, atbilst šādiem noteikumiem, ko piemēro .. [Piezīme. Norādiet dalībvalsti, kurā, kā apgalvots, preces vai attiecīgais preču veids tiek likumīgi tirgots.]: .. [Piezīme. Katrā atsevišķajā gadījumā ierakstiet attiecīgajā dalībvalstī piemērojamo noteikumu nosaukumu un oficiālās publikācijas atsauci, kā arī atsauci uz lēmumu par atļauju, ja uz precēm attiecas iepriekšējas atļaujas procedūra.], vai uz iepriekš aprakstītajām precēm vai preču veidu neattiecas nekādi attiecīgi noteikumi, ko piemēro .. [Piezīme. Norādiet dalībvalsti, kurā, kā apgalvots, preces vai attiecīgais preču veids tiek likumīgi tirgots.]. 4.2. Atsauce uz atbilstības novērtēšanas procedūru, kas attiecas uz precēm vai attiecīgo preču veidu, vai atsauce uz testu ziņojumiem par jebkuriem testiem, ko veikusi atbilstības novērtēšanas struktūra, tostarp minētās struktūras nosaukums un adrese (ja šāda procedūra tika veikta vai ja šādi testi tika veikti): .. 5. Visa papildu informācija, kas uzskatāma par būtisku novērtējumam, vai preces vai attiecīgais preču veids tiek likumīgi tirgots 4.1. punktā minētajā dalībvalstī: .. 6. Par šīs savstarpējās atzīšanas deklarācijas daļas sagatavošanu ir atbildīgs vienīgi tas ekonomikas dalībnieks, kurš identificēts 2. punktā. Parakstīts šādas personas vārdā: (vieta un datums): (vārds, uzvārds un amats) (paraksts): II daļa 7. Deklarācija un informācija par preču vai attiecīgā preču veida tirgošanu 7.1. I daļā aprakstītās preces vai attiecīgais preču veids ir darīts pieejams tiešajiem lietotājiem tirgū 4.1. punktā minētajā dalībvalstī. 7.2. Informācija par to, ka preces vai attiecīgais preču veids ir darīts pieejams tiešajiem lietotājiem 4.1. punktā norādītajā dalībvalstī, tostarp informācija par datumu, kad preces pirmo reizi tika darītas pieejamas tiešajiem lietotājiem tirgū minētajā dalībvalstī: .. 8. Visa papildu informācija, kas uzskatāma par būtisku novērtējumam, vai preces vai attiecīgais preču veids tiek likumīgi tirgots 4.1. punktā minētajā dalībvalstī: .. 9. Par šīs savstarpējās atzīšanas deklarācijas daļas sagatavošanu ir atbildīgs vienīgi .. [Piezīme. Ierakstiet savstarpējās atzīšanas deklarācijas II daļas parakstītāja vārdu, uzvārdu vai nosaukumu un adresi: ražotājs un attiecīgā gadījumā viņa pilnvarotais pārstāvis vai importētājs, vai izplatītājs.] Parakstīts šādas personas vārdā: (vieta un datums): (vārds, uzvārds un amats) (paraksts):

3.4.2. Deklarācijas valoda

Deklarācija ir jāsagatavo vienā no ES oficiālajām valodām. Tomēr, ja deklarācija nav sagatavota valodā, ko pieprasa galamērķa dalībvalsts, ekonomikas dalībnieks tulko savstarpējas atzīšanas deklarāciju valodā, ko pieprasa galamērķa dalībvalsts (regulas 4. panta 1. punkta sestā daļa).

3.4.3. Kas var sagatavot deklarāciju?

Regulas noteikumi par deklarāciju nodrošina nepieciešamo līdzsvaru starp: i) iespēju visiem ekonomikas dalībniekiem sagatavot deklarāciju; un ii) atbildību, ko attiecīgais ekonomikas dalībnieks uzņemas par paša sagatavoto deklarāciju vai tās daļām.

Preču vai attiecīgā preču veida ražotājam ir vislabākās iespējas sagatavot brīvprātīgo deklarāciju. Ražotājs var arī pilnvarot savu pilnvaroto pārstāvi sagatavot šo deklarāciju tā vārdā un uz tā atbildību (regulas 4. panta 1. punkta otrā daļa). Deklarāciju var sagatavot arī importētājs vai izplatītājs, ar noteikumu, ka viņi var sniegt pierādījumus, kas nepieciešami, lai varētu verificēt deklarācijā iekļauto informāciju (regulas 4. panta 1. punkta piektā daļa).

Ražotājs (vai tā pilnvarotais pārstāvis, ja viņam ir piešķirtas pilnvaras to darīt) var ierakstīt tikai savstarpējās atzīšanas deklarācijas I daļā prasīto informāciju (piem., preču veids, apraksts un īpašības, piemērojamais noteikums, ja tāds ir, dalībvalstī, kurā, kā apgalvots, preces tiek likumīgi tirgotas, atbilstības novērtēšanas procedūra vai veikto testu ziņojumi). Šādos gadījumos deklarācijas II daļā prasīto informāciju vajadzētu ierakstīt importētājam vai izplatītājam (regulas 4. panta 1. punkta ceturtā daļa).

Ekonomikas dalībnieki, kuri paraksta savstarpējas atzīšanas deklarāciju vai tās daļu, ir atbildīgi par informācijas, ko tie sniedz deklarācijā, saturu un pareizību. Viņi ir atbildīgi saskaņā ar valsts tiesībām, un, ja deklarācija ir jātulko, viņi ir atbildīgi par šīs tulkotās informācijas pareizību (regulas 4. panta 2. punkts).

Ekonomikas dalībniekiem arī ir jānodrošina, ka savstarpējas atzīšanas deklarācija tiek pastāvīgi atjaunināta un atspoguļo visas izmaiņas informācijā, ko tie iesnieguši (regulas 4. panta 3. punkts).

3.4.4. Kas notiek, ja deklarācija ir tikai daļēji aizpildīta?

Saskaņā ar regulas 4. panta 1. punkta trešo daļu, savstarpējas atzīšanas deklarācijas sagatavošanā izmanto pielikuma I un II daļā izklāstīto struktūru un ietver visu pielikumā norādīto informāciju.

Tādējādi, ja deklarācija ir nepilnīga, jo tā nesatur visu prasīto informāciju, tā būtu jāuzskata par nederīgu regulas 5. panta 4. punkta nozīmē. Līdz ar to tiks piemērots regulas 5. panta 5. un 6. punkts un galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde var pieprasīt informāciju, kas nepieciešama novērtēšanai. Ekonomikas dalībniekam būtu jāatvēl vismaz 15 darbdienas, lai viņš pēc pieprasījuma varētu iesniegt novērtēšanai nepieciešamo dokumentāciju un informāciju.

3.4.5. Kā un kad deklarāciju var izmantot?

Galamērķa dalībvalsts kompetentajai iestādei “bez kavēšanās” ir jāinformē attiecīgais ekonomikas dalībnieks, ja tā plāno novērtēt, vai preces tiek likumīgi tirgotas citā dalībvalstī, un, ja tā – vai leģitīmas sabiedrības intereses, uz kurām attiecas galamērķa dalībvalsts piemērojamais valsts tehniskais noteikums, tiek pienācīgi aizsargātas (regulas 5. panta 1. punkts).

Vienlaikus saskaņā ar regulas 5. panta 2. punktu kompetentajai iestādei būtu jānorāda:

— preces, uz kurām attiecas minētā novērtēšana,

— spēkā esošais tehniskais noteikums vai iepriekšējas atļaujas procedūra,

— iespēja iesniegt savstarpējas atzīšanas deklarāciju.

Ekonomikas dalībnieks var izvēlēties iesniegt savstarpējas atzīšanas deklarāciju ar pamatojošiem pierādījumiem, kas nepieciešami, lai verificētu tajā ietverto informāciju. Tas būtu mazāk apgrūtinoši ekonomikas dalībniekam, jo kompetentajai iestādei ne no viena ekonomikas dalībnieka nevajadzētu pieprasīt nekādu citu informāciju vai dokumentāciju, lai apliecinātu, ka preces tiek likumīgi tirgotas citā dalībvalstī (regulas 5. panta 4. punkts).

3.4.6. Kā iesniegt dokumentus?

Deklarācija un pamatojošie pierādījumi ir jāiesniedz termiņā, kas nevar būt īsāks par 15 darbdienām no brīža, kad galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde ir iesniegusi pieprasījumu (regulas 5. panta 6. punkts). Iesniegumu var iesniegt papīra formātā vai elektroniskā veidā, vai darīt pieejamu tiešsaistē saskaņā ar galamērķa dalībvalsts prasībām (regulas 4. panta 4. punkts).

3.5. Kompetentās iestādes veiktais novērtējums (regulas 5. panta 1. punkts)

Galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde var novērtēt preces, lai noteiktu:

— vai preces vai attiecīgā veida preces likumīgi tirgo citā dalībvalstī,

— un, ja tā, vai likumīgās sabiedrības intereses, uz kurām galamērķa dalībvalstī attiecas spēkā esošais valsts tehniskais noteikums, ir pietiekami aizsargātas, ņemot vērā attiecīgo preču īpašības.

Precēm, kuras likumīgi tirgo citā dalībvalstī, var ierobežot vai atteikt piekļuvi galamērķa dalībvalsts tirgum tikai tad, ja:

1) valsts tehniskajam noteikumam galamērķa dalībvalstī ir likumīgs sabiedrības interešu mērķis un

2) piekļuves ierobežojums vai atteikums ir samērīgs, proti, pasākums ir piemērots mērķa sasniegšanas nodrošināšanai un ir nepieciešams (nepārsniedz to, kas nepieciešams mērķa sasniegšanai).

Administratīvos lēmumus, kuri ierobežo vai liedz piekļuvi tirgum precēm, kas tiek likumīgi tirgotas citā dalībvalstī, nevajadzētu pamatot tikai ar to, ka vērtējamās preces atbilst likumīgam dalībvalsts izvirzītam publiskam mērķim citādā veidā, nekā šim mērķim atbilst preces attiecīgajā dalībvalstī (regulas 5. apsvērums). Ko nozīmē, ka preces atbilst likumīgam publiskam mērķim citādā veidā? Tas nozīmē, ka šīs preces var sasniegt valsts likumdevēja izvirzīto mērķi, pat ja, piemēram, izcelsmes dalībvalstī tās tiek pārbaudītas ar testēšanas metodēm, kas atšķiras no galamērķa dalībvalstī noteiktās metodes.

3.5.1. Leģitīmi apsvērumi sabiedrības interesēs

Saskaņā ar LESD 36. pantu LESD 34. un 35. pants neliedz noteikt importa, eksporta vai tranzīta aizliegumus vai ierobežojumus, kas pamatojas uz: i) sabiedrības morāles, ii) sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumiem, iii) uz cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības, kā arī dzīvnieku un augu aizsardzības, iv) nacionālu mākslas, vēstures vai arheoloģijas bagātību aizsardzības, vai v) rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzības apsvērumiem. Šādus aizliegumus vai ierobežojumus tomēr nedrīkst piemērot dalībvalstu tirdzniecībā kā patvaļīgas diskriminācijas vai slēptas ierobežošanas līdzekļus.

Papildus LESD 36. pantā uzskaitītajiem pamatojuma apsvērumiem ir arī “sevišķi svarīgi iemesli saistībā ar sabiedrības interesēm” vai “obligātās prasības” (23), ko izstrādājusi Tiesa. Lietā Cassis de Dijon (24) Tiesa paskaidroja, ka šķērslis preču brīvai apritei, kas izriet no atšķirībām valstu tiesību aktos par produktu tirdzniecību, ir pieņemams, ciktāl šos noteikumus var atzīt par nepieciešamiem, lai izpildītu obligātās prasības, kas jo īpaši attiecas uz efektivitāti fiskālās uzraudzības, sabiedrības veselības aizsardzības, komercdarījumu godīguma un patērētāju aizsardzības jomās. Tiesa var atzīt arī citus pamatojumus. Piemēram, pamattiesību aizsardzība (piem., protestētāju vārda brīvība un pulcēšanās brīvība (25)), patērētāju aizsardzība (26), bērnu aizsardzība (27) vai vides aizsardzība (28).

Plašāka informācija par leģitīmiem apsvērumiem sabiedrības interesēs ir sniegta Rokasgrāmatā par to Līguma noteikumu piemērošanu, kas reglamentē preču brīvu apriti (29).

3.5.2. Proporcionalitātes princips

Lēmumam ir jāatbilst proporcionalitātes principam. Tas nozīmē, ka administratīvajam lēmumam ir jābūt piemērotam, lai varētu sasniegt izvirzīto mērķi, un tajā ir jāparedz tikai tādi nosacījumi, kādi vajadzīgi minētā mērķa sasniegšanai.

Spriedumā Komisija/Austrija (C-320/03) Tiesa norādīja, ka, “[l]ai pārbaudītu, vai šāds šķērslis ir samērīgs ar sasniedzamo leģitīmo mērķi šajā lietā, proti, vides aizsardzību, ir jānosaka, vai tas ir vajadzīgs un piemērots atļautā mērķa sasniegšanai” (30).

Valsts tehniskā noteikuma samērīgums ir pamats tam, lai apliecinātu, ka administratīvais lēmums, kurš ir balstīts uz minēto noteikumu, ir samērīgs. Tomēr līdzekļi, ar kuriem ir jāapliecina administratīvā lēmuma samērīgums, ir jānosaka katrā atsevišķā gadījumā (regulas 27. apsvērums).

Rokasgrāmatā par to Līguma noteikumu piemērošanu, kas reglamentē preču brīvu apriti ir iekļauta noderīga informācija par šā samērīguma pārbaudi.

Nākamajos punktos ir aplūkoti daži proporcionalitātes principa piemēri.

a) Vai pasākums ir piemērots tam, lai nodrošinātu iecerētā mērķa sasniegšanu?

Tiesa novērtēja pasākumu piemērotību mērķa sasniegšanai cita starpā šādās lietās (31).

— Spriedumā Ålands Vindkraft Tiesa uzsvēra, ka atjaunojamo enerģijas avotu izmantošana elektroenerģijas ražošanai ir noderīga vides aizsardzībai, ciktāl tā sekmē siltumnīcefekta gāzu emisijas – kas ir viens no galvenajiem klimata izmaiņu cēloņiem, ko Eiropas Savienība un tās dalībvalstis ir apņēmušās apkarot, – samazināšanu (32).

— Lietā Komisija/Itālija (piekabes) Tiesa nosprieda, ka aizliegums izmantot motociklus, kas velk piekabes, ir piemērots līdzeklis ceļu satiksmes drošības nodrošināšanai (33).

— Lietā Dynamic Medien Tiesa nosprieda, ka nav šaubu par to, ka aizliegums tirgot un izplatīt pa pastu video ierakstus, kas nav pārbaudīti, kā arī kvalificēti nepilngadīgo aizsardzības nolūkā valsts kompetentajā iestādē un kas neietver šīs iestādes norādi par vecumu, no kura tos var skatīties, ir pasākums, ar kuru var aizsargāt bērnu pret informāciju un materiāliem, kas var kaitēt viņa labklājībai (34).

b) Vai pasākums ir nepieciešams mērķa sasniegšanai?

Administratīvais lēmums ir samērīgs, ja tas ir ne vien piemērots, bet arī nepieciešams likumīgā mērķa sasniegšanai. Šajā novērtējuma daļā būtu jāizvērtē jautājums par to, vai administratīvais lēmums nepārsniedz nepieciešamo minimumu likumīgā mērķa sasniegšanai. Ja to pašu mērķi var sasniegt ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem, tad administratīvais lēmums pārsniedz nepieciešamo minimumu. Tālāk sniegtie piemēri parāda, kādus jautājumus vajadzētu izskatīt, lai novērtētu administratīva lēmuma nepieciešamību.

— Spriedumā Komisija / Čehijas Republika Tiesa norādīja, ka cīņā pret krāpniecisku uzņēmējdarbību, lai nodrošinātu patērētāju aizsardzību dalībvalstu teritorijā, dalībvalstis drīkst uzskatīt, ka trešās valsts teritorijā uzlikti proves zīmogi nenodrošina tādu patērētāju aizsardzības līmeni, kas atbilst proves zīmogiem, kurus dalībvalstu teritorijā uzlikušas neatkarīgas organizācijas (izņemot gadījumus, kad dalībvalsts importē no trešām valstīm ar līdzvērtīgu proves zīmogu sistēmu, veic preču pārbaudi un tās rezultāti atbilst minētās dalībvalsts prasībām (35)). Tiesa tomēr konstatēja, ka šis pasākums nebija samērīgs ar izvirzīto mērķi, jo to pašu mērķi varēja sasniegt ar alternatīviem, mazāk ierobežojošiem pasākumiem. Pirmkārt, Čehijas iestādes varēja pieprasīt no importētāja dokumentārus pierādījumus, lai konstatētu vietu, kurā uzlikts attiecīgais proves zīmogs, un (vajadzības gadījumā) vietu, kurā attiecīgie dārgmetāli tika laisti brīvā apgrozībā un likumīgi tirgoti ES. Otrkārt, Čehijas iestādes atteikumu atzīt WaarborgHolland proves zīmogus varēja ierobežot tikai ar apstākļiem, kuros Čehijas iestāžu veiktā dārgmetālu papildu kontrole faktiski ir pamatojama ar patērētāju aizsardzību, jo īpaši importējot no trešām valstīm (36).

— Lietā Ålands Vindkraft vēja parkam, kas atrodas Somijā, Zviedrijā tika atteikts piešķirt elektrības sertifikātus, jo šādi sertifikāti tika piešķirti tikai zaļās elektroenerģijas ražošanas iekārtām, kas atrodas Zviedrijā. Tomēr Tiesa atzina šo pasākumu par samērīgu, paskaidrojot, ka, šķiet, Zviedrija rīkojās, nepārkāpjot proporcionalitātes principu, jo tā tikai rezervēja atbalsta shēmu, kas paredzēja izmantot zaļos sertifikātus, vienīgi tādai zaļajai elektroenerģijai, kas saražota šīs valsts teritorijā. Dalībvalstīm ir noteikts obligāts nacionālais atjaunojamās enerģijas mērķrādītājs (to taisnīgā daļa), un vienīgā elektroenerģija, ko tās var uzskaitīt šā mērķrādītāja sasniegšanai, ir tā, kas tiek saražota šo dalībvalstu iekārtās. Līdz ar to Zviedrija varēja likumīgi uzskatīt, ka šāds teritoriālais ierobežojums nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi, uz kuru attiecas gan Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/28/EK (37), gan valsts shēma, kas ietilpst minētās direktīvas darbības jomā, – palielināt ražošanu un netieši arī zaļās elektroenerģijas patēriņu Eiropas Savienībā (38).

— Spriedumā Dynamic Medien Tiesa novērtēja pasākuma nepieciešamību šādi: “Sakarā ar attiecīgā aizlieguma materiālo piemērošanas jomu ir jānorāda, ka Likums par nepilngadīgo aizsardzību pieļauj jebkāda veida nepārbaudītu video ierakstu tirdzniecību. Faktiski no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka ir atļauts importēt un tirgot šādus video ierakstus pieaugušajiem ar tirdzniecības kanālu palīdzību, kas prasa personīgo kontaktu starp piegādātāju un pircēju, un tādējādi ļauj uzraudzīt, lai šie video ieraksti nebūtu pieejami bērniem. Ņemot vērā šos faktus, šķiet, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamata lietā nepārsniedz to, kas vajadzīgs attiecīgās dalībvalsts izvirzītā mērķa sasniegšanai (39).”

— Spriedumā Eiropas Kopienu Komisija / Portugāles Republika (C-265/06) Tiesa atzina, ka noziedzības apkarošana un ceļu satiksmes drošības nodrošināšana var būt obligāti vispārējo interešu iemesli, kas var pamatot šķēršļus preču brīvai apritei. Kaut arī aizliegums pārklāt ar tonētu plēvi pasažieru vai kravas transportlīdzekļu logus, šķiet, “var atvieglot šādu novērošanu un līdz ar to ir atbilstošs noziedzības apkarošanas un ceļu satiksmes drošības aizsardzības mērķu sasniegšanai, no tā neizriet, ka tas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai un ka nepastāv citi mazāk ierobežojoši līdzekļi to sasniegšanai” (40). Aizlieguma nepieciešamība vēl vairāk tika samazināta, kad iestādes atzina, ka to teritorijā ir atļauts izmantot mehāniskos transportlīdzekļus, kas jau ražotnē ir aprīkoti ar tonētiem logu stikliem Padomes Direktīvā 92/22/EEK (41) noteiktajās robežās. Turklāt tonēto plēvju klāsts ir plašs (no caurredzamas plēves līdz gandrīz necaurredzamai plēvei), un tas nozīmē, ka vismaz dažas plēves, proti, tās, kurām ir pietiekama caurredzamības pakāpe, nodrošina iespēju veikt vajadzīgo vizuālo novērošanu mehānisko transportlīdzekļu iekšpusē. Tāpēc Tiesa secināja, ka tonēto plēvju aizliegums transportlīdzekļos bija pārmērīgs un līdz ar to nesamērīgs ar vēlamajiem mērķiem (42).

3.6. Piekļuves tirgum apturēšana uz laiku (regulas 6. pants)

Laikā, kad galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde novērtē preces, pirms tā izlemj, vai ierobežot vai liegt piekļuvi tirgum, attiecīgā iestāde nedrīkstētu pieņemt lēmumus par piekļuves tirgum apturēšanu, izņemot gadījumus, kad nepieciešama ātra iejaukšanās, lai novērstu kaitējumu personu drošībai vai veselībai, lai novērstu kaitējumu videi vai lai novērstu to, ka tiek darītas pieejamas preces, gadījumos, kad šādas preces darīt pieejamas ir aizliegts, pamatojoties uz sabiedrības morāles vai drošības apsvērumiem, tostarp, piemēram, noziedzības novēršanai (regulas 29. apsvērums).

Saskaņā ar regulas 6. panta 1. punktu, kamēr galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde veic preču novērtēšanu, tā uz laiku var apturēt to, ka minētās preces tiek darītas pieejamas tirgū attiecīgajā dalībvalstī tikai ja:

a) parastos vai saprātīgi paredzamos lietošanas apstākļos preces rada nopietnu risku cilvēku drošībai vai veselībai vai videi, tostarp tādu, kura sekas nav tūlītējas, un tāpēc ir nepieciešama steidzama kompetentās iestādes iejaukšanās; vai

b) minētās preces vai attiecīgā veida preces darīt pieejamas tirgū šajā dalībvalstī parasti ir aizliegts, pamatojoties uz sabiedrības morāles vai sabiedriskās drošības apsvērumiem.

Par piekļuves tirgum pagaidu apturēšanu dalībvalsts kompetentajai iestādei nekavējoties būtu jāpaziņo attiecīgajam ekonomikas dalībniekam, Komisijai un pārējām dalībvalstīm (regulas 6. panta 2. punkts). Ja pagaidu apturēšanas iemesls ir tāds, ka parastos vai saprātīgi paredzamos lietošanas apstākļos preces rada nopietnu risku cilvēku drošībai vai veselībai vai videi, tostarp tādu, kura sekas nav tūlītējas, un tāpēc ir nepieciešama steidzama kompetentās iestādes iejaukšanās, paziņojumam ir jāpievieno detalizēts tehnisks vai zinātnisks pamatojums, kas apliecina, kāpēc uz šo gadījumu attiecas minētais punkts (regulas 6. panta 2. punkts).

3.7. Administratīvais lēmums (regulas 5. panta 9.–13. punkts)

Pabeidzot preču novērtēšanu, galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde var izlemt pieņemt administratīvu lēmumu attiecībā uz tās novērtētajām precēm (regulas 5. panta 9. punkts).

Kā minēts iepriekš, savstarpēja atzīšana nav absolūts princips. Tomēr jebkuram izņēmumam no šā principa ir nepieciešams pietiekams pamatojums. Precēm, kuras likumīgi tirgo citā dalībvalstī, nevar ierobežot vai liegt piekļuvi tirgum tikai tādēļ, ka attiecīgajām precēm valsts noteikumos ir noteiktas atšķirīgas prasības. Ja ir nopietns iemesls ierobežot vai liegt piekļuvi tirgum, jebkurš šāds lēmums ir jāpamato.

Līdz šim administratīvajos lēmumos reti tika norādīti iemesli, kādēļ tiek ierobežota vai liegta piekļuve tirgum precēm, kuras likumīgi tirgo citā dalībvalstī.

Regulas 5. panta 10.–12. punktā ir uzskaitītas tās informācijas kategorijas, kura būtu jāsniedz administratīvajā lēmumā.

Administratīvajā lēmumā izklāsta lēmuma pamatojumu tādā veidā, kas ir pietiekami detalizēts un pamatots, lai atvieglotu novērtējumu par tā saderību ar savstarpējas atzīšanas principu un regulas prasībām (regulas 5. panta 10. punkts). Konkrēti, administratīvajā lēmumā ietver šādu informāciju (regulas 5. panta 11. punkts):

a) valsts tehniskais noteikums, kas ir administratīvā lēmuma pamatā;

b) leģitīmi apsvērumi sabiedrības interesēs, ar ko pamato tā valsts tehniskā noteikuma piemērošanu, uz kuru administratīvais lēmums ir balstīts;

c) tehniskie vai zinātniskie pierādījumi, ko galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde izskatījusi, tostarp attiecīgā gadījumā jebkādas būtiskas izmaiņas tehnikas līmenī, kas notikušas kopš valsts tehniskā noteikuma stāšanās spēkā;

d) to attiecīgā ekonomikas dalībnieka argumentu kopsavilkums, kuri ir būtiski novērtējumam par to, vai preces tiek tirgotas likumīgi un vai likumīgās sabiedrības intereses, uz kurām attiecas galamērķa dalībvalsts piemērojamie valsts tehniskie noteikumi, ir pietiekami aizsargātas, ņemot vērā attiecīgo preču īpašības, ja tādi tika sniegti;

e) pierādījumi, kas apliecina, ka administratīvais lēmums ir piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanai un ka administratīvajā lēmumā ir paredzēti tikai tādi nosacījumi, kas vajadzīgi, lai minēto mērķi sasniegtu.

Regulas 5. panta 11. punkta nozīmē “leģitīmi apsvērumi sabiedrības interesēs” ir jebkurš no LESD 36. pantā minētajiem apsvērumiem vai citi sevišķi svarīgi iemesli saistībā ar sabiedrības interesēm (regulas 3. panta 14. punkts) (43).

Administratīvajā lēmumā ir jānorāda tiesiskās aizsardzības līdzekļi, kas ir pieejami saskaņā ar galamērķa dalībvalsts valsts tiesībām, un minētajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem piemērojamie termiņi. Tajā būtu jāietver arī atsauce uz iespēju ekonomikas dalībniekiem izmantot SOLVIT un jauno problēmu risināšanas procedūru (regulas 5. panta 12. punkts, sk. arī šā dokumenta 3.10. iedaļu).

Administratīvais lēmums, kas ierobežo vai liedz piekļuvi tirgum, ir bez kavēšanās jāpaziņo ekonomikas dalībniekam. Šis lēmums nestājas spēkā, pirms tas ir paziņots ekonomikas dalībniekam (regulas 5. panta 9. un 13. punkts).

3.8. Paziņojumi Komisijai un pārējām dalībvalstīm

Valstu kompetentajām iestādēm ir jāpaziņo Komisijai un pārējām dalībvalstīm par:

— pagaidu apturēšanu (regulas 6. panta 2. punkts),

— administratīviem lēmumiem (regulas 5. panta 9. punkts).

Regulas 5. panta 9. punkta un 6. panta 2. punkta piemērošanas nolūkā būtu jāizmanto tirgus uzraudzības informācijas un komunikācijas sistēma (ICSMS) (regulas 11. panta 1. punkts).

Komisijai turpmāk regulas izvērtēšanā ir jāizmanto ICSMS pieejamā informācija (regulas 14. panta 2. punkts).

Par pagaidu apturēšanu nekavējoties ir jāpaziņo Komisijai un pārējām dalībvalstīm, izmantojot ICSMS (regulas 6. panta 2. punkts).

Administratīvie lēmumi ir jāpaziņo Komisijai un pārējām dalībvalstīm, izmantojot ICSMS, ne vēlāk kā 20 darbdienās pēc lēmuma pieņemšanas (regulas 5. panta 9. punkts).

Informācija par paziņoto pagaidu apturēšanu vai administratīvais lēmums būtu jāaugšupielādē ICSMS.

Teorētiski, ja pasākums, par kuru paziņots, izmantojot ātrās ziņošanas sistēmu (RAPEX) (44) vai ātrās brīdināšanas sistēmu pārtikas un barības jomā (RASFF) (45), attiecas uz precēm, kurām nepiemēro ES saskaņošanas tiesību aktus un kuras likumīgi tirgo citā dalībvalstī, par šo pasākumu saskaņā ar regulu arī būtu jāpaziņo, izmantojot ICSMS sistēmu.

Regulas mērķis ir atbrīvot dalībvalstis no dubultas ziņošanas sloga gadījumos, kad par pasākumu ir jāpaziņo divās sistēmās. Tāpēc 7. pantā ir noteikts, ka tad, kad ir jāziņo arī par administratīvu lēmumu vai apturēšanu uz laiku, izmantojot RAPEX vai RASFF, “nav vajadzīgs atsevišķs paziņojums Komisijai un pārējām dalībvalstīm saskaņā ar šo regulu”, ja ir izpildīti šādi nosacījumi: a) RAPEX vai RASFF paziņojumā ir norādīts, ka pasākuma paziņojums ir arī paziņojums saskaņā ar Regulu (ES) 2019/515; un b) ir iesniegti apstiprinoši pierādījumi atbilstoši prasībām, kas noteiktas Regulā (ES) 2019/515.

Galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde ir atbildīga par regulā prasīto dokumentu augšupielādi. Kā minēts iepriekš, šie dokumenti ir administratīvais lēmums un pagaidu apturēšana (kopā ar detalizētu tehnisku vai zinātnisku pamatojumu gadījumos, kad rodas nopietns risks cilvēku drošumam, veselībai vai videi).

3.9. Tiesiskās aizsardzības līdzekļi pret administratīvo lēmumu

Jebkurā administratīvā lēmumā, ko galamērķa dalībvalsts kompetentā iestāde pieņem saskaņā ar regulu, ir jānorāda saskaņā ar valsts tiesību aktiem pieejamie tiesiskās aizsardzības līdzekļi un šo tiesiskās aizsardzības līdzekļu izmantošanas termiņi (regulas 5. panta 12. punkts un 35. apsvērums), lai ekonomikas dalībnieks varētu pārsūdzēt šo lēmumu vai vērsties pret to tiesā. Pieejamās iespējas šādu lēmumu apstrīdēšanai ir atkarīgas no valsts tiesību aktos paredzētajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem (administratīvās pārsūdzības instances, valstu tiesas, tribunāli vai citas pārsūdzības instances). Parasti valstu tiesu sistēmas vai nu tiešā veidā, vai pēc administratīvās pārsūdzības nodrošina iespēju pārsūdzēt tiesā vai tribunālā kompetentās iestādes administratīvo lēmumu par piekļuves tirgum ierobežošanu vai liegšanu.

Ar regulas 8. pantu ievieš jaunu problēmu risināšanas procedūru, lai nodrošinātu efektīvu tiesisko aizsardzību un atjaunotu uzticību savstarpējai atzīšanai. Šī jaunā procedūra ir uzticēta SOLVIT tīklam.

3.10. Kas ir SOLVIT?

SOLVIT ir jau esošs centru tīkls, ko izveidojušas dalībvalstis ar mērķi ātri, efektīvi un neformāli risināt problēmas, ar kurām cilvēki un uzņēmumi saskaras, kad publiskās iestādes liedz viņiem izmantot ES tiesības vienotajā tirgū, pamatojoties uz Komisijas Ieteikumu 2013/461/ES par principiem, kas reglamentē SOLVIT (46).

SOLVIT ir neformāls ārpustiesas problēmu risināšanas mehānisms, kas nodrošina alternatīvu tiesas procesam. Tas sniedz praktiskus risinājumus cilvēkiem un uzņēmumiem, kuriem ir grūtības pārrobežu situācijās, kas saistītas ar vienoto tirgu un ko rada valsts iestāde. SOLVIT ir bezmaksas pakalpojums, ko nodrošina valsts pārvaldes iestādes katrā ES dalībvalstī, kā arī Islandē, Lihtenšteinā un Norvēģijā. Tā darbības principi ir izklāstīti Komisijas Ieteikumā 2013/461/ES, kurā teikts, ka katrai dalībvalstij ir jāpiešķir SOLVIT centram pietiekami resursi, lai nodrošinātu, ka tas var piedalīties tīklā (47).

SOLVIT procedūru var ierosināt ekonomikas dalībnieki, kurus skar administratīvs lēmums. Ieteikumā 2013/461/ES netiek noteikts nekāds termiņš SOLVIT procedūras uzsākšanai. Tomēr, ja ekonomikas dalībnieki nolemj izmantot SOLVIT, administratīvo lēmumu ieteicams iesniegt SOLVIT pēc iespējas drīzāk. Tā kā SOLVIT ir neformāls mehānisms, SOLVIT procedūras izmantošana neaptur oficiālos administratīvās vai tiesas apelācijas iesniegšanas termiņus un neaizstāj šādas apelācijas. Ja uzsāktas SOLVIT procedūras laikā ekonomikas dalībnieks iesniedz apelāciju tiesā, parasti par to tiek paziņots SOLVIT centram. SOLVIT centrs apturēs SOLVIT procedūru, un SOLVIT centra pilnvaras izbeigsies (48).

Ja valstu sistēmās ir paredzēta iespēja kompetentās iestādes administratīvo lēmumu par to, lai ierobežotu vai liegtu piekļuvi tirgum, administratīvi pārsūdzēt iestādē, kas atbild par šīs kompetentās iestādes uzraudzību (atkarībā no attiecīgajā dalībvalstī piemērojamās sistēmas), dažas iestādes nolemj procedūru apturēt uz laiku, ja vēl turpinās SOLVIT problēmu risināšanas procedūra. Tas ļauj uzraudzības iestādei ņemt vērā SOLVIT procesu.

Visas SOLVIT lietas apstrādā divi SOLVIT centri, proti, piederības dalībvalsts centrs un vadošais centrs (49). Piederības dalībvalsts centrs parasti atrodas sūdzības iesniedzēja dalībvalstī, savukārt vadošais centrs atrodas tās iestādes dalībvalstī, par kuru ir iesniegta sūdzība. Piederības dalībvalsts centrs ir atbildīgs par problēmas juridisku novērtēšanu un lietas sagatavošanu pirms tās iesniegšanas tās iestādes SOLVIT centrā, par kuru ir iesniegta sūdzība (50). Vadošais centrs ir atbildīgs par risinājumu atrašanu sūdzības iesniedzējiem, tostarp par piemērojamo ES tiesību aktu skaidrojumu, un tam regulāri būtu jāinformē piederības dalībvalsts centrs par sūdzības virzību (51).

SOLVIT centri lietu apstrādei izmanto drošu tiešsaistes sistēmu (52). Tā padara saziņu efektīvu un veicina pilnīgu pārredzamību. Komisijai ir piekļuve šai sistēmai, tā uzrauga lietu izskatīšanas kvalitāti un nodrošina palīdzību un paskaidrojumus sarežģītās lietās.

3.11. SOLVIT un problēmu risināšanas procedūra saskaņā ar regulas 8. pantu

Ieteikumā 2013/461/ES aprakstītā SOLVIT procedūra atšķiras no īpašās problēmu risināšanas procedūras, kas paredzēta regulas 8. pantā. Galvenā šo procedūru atšķirība ir iespēja SOLVIT centriem lūgt Komisiju sniegt atzinumu.

Ieteikumā 2013/461/ES aprakstītajā SOLVIT procedūrā nav paredzēta iespēja, ka SOLVIT centri var lūgt Komisiju sniegt atzinumu. Tomēr regulas 8. panta 1. punktā ir paredzēts, ka tad, ja ekonomikas dalībnieks ir ierosinājis SOLVIT procedūru, piederības dalībvalsts centrs vai vadošais centrs var prasīt Komisijai sniegt atzinumu, lai palīdzētu atrisināt šo lietu. Šo īpašo procedūru piemēro tikai gadījumos, kad iestādes ir izdevušas administratīvu lēmumu saskaņā ar regulas 5. pantu. Tā ietver iespēju SOLVIT centram lūgt Komisiju novērtēt, vai administratīvais lēmums ir saderīgs ar savstarpējas atzīšanas principu un regulas prasībām (regulas 8. panta 1. un 2. punkts). Regulā paredzētajā problēmu risināšanas procedūrā tiek noteikti ilgāki termiņi nekā parastajā SOLVIT procedūrā, lai Komisijai būtu pietiekami daudz laika atzinuma sniegšanai.

Lai informētu ekonomikas dalībniekus par regulas īpašās problēmu risināšanas procedūras pieejamību, visos administratīvajos lēmumos, ko valsts iestādes izdod saskaņā ar regulu, ir jāiekļauj atsauce uz ekonomikas dalībnieku iespēju izmantot SOLVIT un problēmu risināšanas procedūru, kas noteikta Regulas 8. pantā (regulas 5. panta 12. punkts; sk. arī šā dokumenta 3.7. iedaļu). Piemēram, administratīvajā lēmumā varētu iekļaut šādu punktu:

“Jūs varat iesniegt šo lēmumu SOLVIT saskaņā ar nosacījumiem, kas izklāstīti Ieteikumā 2013/461/ES. Piederības dalībvalsts centrs vai vadošais centrs var lūgt Komisiju sniegt atzinumu, lai palīdzētu lietas risināšanā saskaņā ar Regulas (ES) 2019/515 8. panta 1. punktu.”

SOLVIT vienmēr ir pieejams ekonomikas dalībniekiem, kuri saskaras ar problēmām vienotajā tirgū. Citas problēmas saistībā ar preču tirgošanu citā dalībvalstī, piemēram, ja kompetentā iestāde nesniedz atbildi vai ja ir saņemts atteikums pieņemt lēmumu, SOLVIT turpinās izskatīt parastajā veidā. Tomēr šādas problēmas neierosinās īpašo problēmu risināšanas procedūru, kas noteikta regulas 8. pantā.

3.12. Komisijas atzinums saistībā ar regulas 8. pantā noteikto problēmu risināšanas procedūru

Ja SOLVIT neformālā pieeja ir neveiksmīga un joprojām pastāv šaubas par administratīvā lēmuma saderību ar savstarpējas atzīšanas principu, jebkurš no iesaistītajiem SOLVIT centriem var lūgt Komisiju sniegt atzinumu (regulas 8. panta 1. punkts). Komisijas atzinuma mērķis ir dot iespēju novērtēt, vai valsts administratīvais lēmums ir saderīgs ar savstarpējas atzīšanas principu un regulas prasībām (regulas 8. panta 2. punkts). Cita starpā Komisijai būtu jāizvērtē dokumenti un informācija, kas iesniegta SOLVIT procedūras ietvaros. Komisija ar attiecīgā SOLVIT centra starpniecību var pieprasīt papildu informāciju vai dokumentus (regulas 8. panta 3. punkts).

Komisijai ir jāpabeidz savs novērtējums un ir jānāk klajā ar atzinumu 45 darbdienās pēc atzinuma pieprasījuma saņemšanas (neietverot laiku, kas Komisijai vajadzīgs, lai saņemtu iepriekš minēto papildu informāciju un dokumentus) (regulas 8. panta 4. punkts). Šajā atzinumā būtu jāizskata tikai jautājums par to, vai administratīvais lēmums ir saderīgs ar savstarpējas atzīšanas principu un regulas prasībām (regulas 8. panta 2. punkts). Vajadzības gadījumā atzinumā būtu jānorāda jebkādas bažas, kurām būtu jāpievēršas SOLVIT lietā, vai būtu jāsniedz ieteikumi, kas var palīdzēt atrisināt šo lietu (regulas 8. panta 4. punkts). Komisijas atzinums ir jāņem vērā SOLVIT procedūrā (regulas 8. panta 6. punkts).

Komisija paziņo savu atzinumu attiecīgajam ekonomikas dalībniekam un kompetentajām iestādēm ar attiecīgā SOLVIT centra starpniecību. Komisija arī paziņo šo atzinumu visām dalībvalstīm ar ICSMS starpniecību (regulas 8. panta 6. punkts). Ekonomikas dalībnieks var izmantot Komisijas atzinumu, kas minēts regulas 8. panta 4. punktā, un darīt to pieejamu jebkurai attiecīgai trešajai personai.

Ja Komisija tiek informēta, ka novērtēšanas periodā lieta ir atrisināta, Komisijai nav jāsniedz atzinums (regulas 8. panta 5. punkts).

Tas, ka Komisija sniedz atzinumu, neskar tās pilnvaras saskaņā ar LESD 258. pantu (regulas 40. apsvērums).

3.13. Produktu informācijas punktu uzdevumi (regulas 9. pants)

Regula būtiski atvieglo tādu preču tirdzniecību citās dalībvalstīs, uz kurām neattiecas ES saskaņošanas noteikumi, bet tā arī uzliek lielāku atbildību ekonomikas dalībniekiem. Viņiem ir jāpārzina attiecīgie valsts noteikumi ne vien dalībvalstī, kurā viņi likumīgi tirgo savas preces, bet arī galamērķa dalībvalstī, piemēram, vai tur pastāv iepriekšējas atļaujas procedūra.

Lai nodrošinātu, ka ekonomikas dalībniekiem nav pašiem jāvāc ar produktiem saistītā informācija dalībvalstīs, regula atvieglo šīs informācijas vākšanu, paredzot produktu informācijas punktu izveidi. Saskaņā ar regulas 9. panta 1. punktu produktu informācijas punktiem ir jāsniedz savi pakalpojumi saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2018/1724 (Vienotas digitālās vārtejas regula) (53). Produktu informācijas punktiem būtu nepieciešams atbilstošs aprīkojums un resursi (regulas 9. panta 1. punkts un 42. apsvērums), lai tie varētu izpildīt savus svarīgos uzdevumus saziņas veicināšanā starp valsts iestādēm un ekonomikas dalībniekiem.

Produktu informācijas punkti tiešsaistē sniedz šādu informāciju (regulas 9. panta 2. punkts):

a) informāciju par savstarpējas atzīšanas principu un šīs regulas piemērošanu savas dalībvalsts teritorijā, tostarp informāciju par regulas 5. pantā noteikto preču novērtēšanas procedūru;

b) savas dalībvalsts kompetento iestāžu kontaktinformāciju, lai ar tām varētu sazināties tieši, tostarp to iestāžu datus, kas atbildīgas par tās dalībvalsts teritorijā piemērojamo valsts tehnisko noteikumu īstenošanas uzraudzību;

c) informāciju par tiesiskās aizsardzības līdzekļiem un procedūrām, kas tās dalībvalsts teritorijā pieejami strīda gadījumā starp kompetento iestādi un ekonomikas dalībnieku, tostarp regulas 8. pantā noteikto problēmu risināšanas procedūru.

Lai gan produktu informācijas punkti ir atbildīgi par vissvarīgāko datu pieejamību savās tīmekļa vietnēs (sk. regulas 9. panta 2. punktu un 42. apsvērumu), ekonomikas dalībnieki vai dalībvalstu kompetentās iestādes ar tiem var sazināties arī tieši un tiem ir jāsniedz papildu informācija 15 darbdienās pēc pieprasījuma saņemšanas (regulas 9. panta 3. un 4. punkts). Tiem šī papildu informācija ir jāsniedz bez maksas (regulas 9. panta 5. punkts). Produktu informācijas punktiem būtu jāveic uzdevumi, kas saistīti ar jebkuras ar produktiem saistītas informācijas sniegšanu, tostarp nodrošinot valsts tehnisko noteikumu elektroniskas kopijas vai tiešsaistes piekļuvi tiem, neskarot valsts noteikumus, kas reglamentē valsts tehnisko noteikumu izplatīšanu (regulas 42. apsvērums).

Valstu iestādes var arī sazināties un pieprasīt informāciju no produktu informācijas punktiem vai iestādēm no citas dalībvalsts (piem., izcelsmes / pirmās likumīgās tirdzniecības dalībvalsts), lai verificētu ekonomikas dalībnieku sniegtos datus preču novērtēšanas laikā (sk. regulas 5. un 9. pantu un 10. panta 3. punktu). Produktu informācijas punktus var izmantot arī nolūkā atvieglot saziņu starp attiecīgajām kompetentajām iestādēm (regulas 10. panta 3. punkts).

Tomēr produktu informācijas punktiem nebūtu jāuzliek pienākums nodrošināt tiešsaistes piekļuvi standartiem, uz kuriem attiecas standartizācijas iestāžu vai organizāciju intelektuālā īpašuma tiesības, vai nodrošināt šo standartu kopijas (regulas 42. apsvērums).

Regulas 10. pantā paredzēti administratīvās sadarbības noteikumi, ar kuriem nosaka vissvarīgākās jomas, kurās ir nepieciešama efektīva sadarbība starp produktu informācijas punktiem un valstu iestādēm.

3.14. Administratīva sadarbība (regulas 10. pants)

Regula stiprina produktu informācijas punktus kā vienu no galvenajiem saziņas kanāliem savstarpējas atzīšanas jomā un uzlabo saziņu starp dalībvalstu kompetentajām iestādēm un produktu informācijas punktiem.

Viens no regulā paredzētajiem administratīvās sadarbības veidiem ir amatpersonu apmaiņa starp dalībvalstīm un kopīgu apmācības un izpratnes vairošanas programmu organizēšana iestādēm un uzņēmumiem (regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunkts). Komisija nodrošina sadarbību starp dalībvalstu iestādēm un produktu informācijas punktiem, savukārt dalībvalstis nodrošina, ka to kompetentās iestādes un produktu informācijas punkti piedalās šajās darbībās (regulas 10. panta 1. un 2. punkts).

Administratīva sadarbība ir īpaši svarīga preču novērtēšanā. Izmantojot ICSMS sistēmu, galamērķa dalībvalsts kompetentās iestādes var sazināties ar pirmās likumīgās tirdzniecības dalībvalsts kompetentajām iestādēm, ja tām ir jāpārbauda ekonomikas dalībnieka sniegtā informācija (regulas 5. panta 7. punkts). Kompetentajām iestādēm būtu jāatbild uz šādiem pieprasījumiem 15 darbdienās, sniedzot visu informāciju, kas ir būtiska, lai varētu verificēt datus un dokumentus, ko ekonomikas dalībnieks iesniedzis attiecīgo preču novērtēšanas laikā (regulas 10. panta 3. punkts).

Produktu informācijas punktus var izmantot, lai atvieglotu kontaktus starp attiecīgajām kompetentajām iestādēm, ievērojot prasītās informācijas sniegšanai paredzēto termiņu, t. i., 15 darbdienas (regulas 10. panta 3. punkts).

4. VALSTS TEHNISKO NOTEIKUMU IEPRIEKŠĒJS NOVĒRTĒJUMS – DIREKTĪVA (ES) 2015/1535 UN VIENOTĀ TIRGUS KLAUZULA

Direktīva (ES) 2015/1535 ir svarīgs instruments, ar ko novērst tehniskos šķēršļus tādu produktu tirdzniecībai, uz kuriem neattiecas ES saskaņošanas tiesību akti vai uz kuriem šie tiesību akti attiecas tikai daļēji. Tā palīdz nodrošināt plašāku un labāku savstarpējo atzīšanu, pieprasot, lai dalībvalstis paziņo Komisijai par visiem tehnisko noteikumu projektiem attiecībā uz produktiem un informācijas sabiedrības pakalpojumiem, pirms tie tiek iestrādāti valsts tiesību aktos.

Direktīvu (ES) 2015/1535 un regulu piemēro dažādos tehnisko noteikumu aprites cikla posmos. Kopā tās nodrošina, ka valstu noteikumi nevienā cikla posmā nerada nepamatotus šķēršļus tirdzniecībai.

Paziņošanas procedūra saskaņā ar Direktīvu (ES) 2015/1535 ļauj Komisijai un dalībvalstīm izvērtēt tehniskos noteikumus attiecībā uz produktiem un informācijas sabiedrības pakalpojumiem, kurus plāno pieņemt atsevišķas dalībvalstis. Tā novērš jaunu tehnisko šķēršļu rašanos tirdzniecībā, nodrošinot, ka valstu tiesību akti ir saderīgi ar ES tiesību aktiem un iekšējā tirgus principiem. Procedūra arī ļauj uzņēmumiem un citām ieinteresētajām personām iesniegt piezīmes par paziņotajiem projektiem Tehnisko noteikumu informācijas sistēmas (TRIS) datubāzē.

Kritiski svarīga procedūras iezīme ir noteikumu neievērošanas juridiskās sekas. Tiesa spriedumā lietā C-194/94 (54) noteica principu, ka paziņošanas pienākuma neizpildes gadījumā (Direktīvas (ES) 2015/1535 5. pants) attiecīgie tehniskie noteikumi kļūst nepiemērojami un līdz ar to tie personām nav saistoši.

Tiesa nosprieda, ka Direktīva (ES) 2015/1535 ir jāinterpretē kā tiešas iedarbības akts, un tas nozīmē, ka fiziskām personām jābūt iespējai uz to tiešā veidā atsaukties, valstu tiesās vēršoties pret kompetentajām iestādēm. Tiesa arī nosprieda, ka valsts tiesību akts nav piemērojams, jo par to netika paziņots. Tiesa norādīja, ka gadījumā, ja nepaziņotus noteikumus joprojām varētu piemērot, tas apdraudētu direktīvas nolūku un mērķi, mudinot dalībvalstis atturēties no paziņošanas. Spriedums lietā C-194/94 būtiski ietekmēja Direktīvas (ES) 2015/1535 nozīmību. Būtībā tas nozīmē, ka uzņēmumus nevar piespiest ievērot valsts tehniskos noteikumus, par kuriem nav paziņots.

Tomēr tehnisko noteikumu paziņošana nenozīmē, ka to piemērošana noteikti būs saderīga ar ES tiesību aktiem. Paziņots tehniskais noteikums joprojām var ietekmēt preču brīvu apriti atkarībā no tā, kā valsts iestādes šo noteikumu piemēro. Šādā gadījumā tiek piemērota Regula (ES) 2019/515 par savstarpēju atzīšanu, lai nodrošinātu, ka noteikums tiek pareizi piemērots katrā atsevišķā gadījumā un tādā veidā, kas atbilst savstarpējas atzīšanas principam.

Lai veicinātu valsts iestāžu un ekonomikas dalībnieku informētību par savstarpējas atzīšanas principu, dalībvalstīm būtu jāapsver iespēja savos valsts tehniskajos noteikumos iekļaut skaidras un nepārprotamas “vienotā tirgus klauzulas” (regulas 16. apsvērums), lai mazinātu risku, ka šie noteikumi radīs normatīvus šķēršļus tirdzniecībā (55), un lai atvieglotu minētā principa piemērošanu. Paziņošanas procedūrā saskaņā ar Direktīvu (ES) 2015/1535 Komisija attiecīgā gadījumā regulāri iesaka attiecīgās dalībvalsts iestādēm iekļaut paziņotajā projektā vienotā tirgus klauzulu, kā noteikts paziņojumā “Preču tiesību aktu kopums: stiprināt uzticēšanos vienotajam tirgum” (56). Tālāk precizēta šīs klauzulas redakcija.

“Preces, kas tiek likumīgi tirgotas citā Eiropas Savienības dalībvalstī vai Turcijā, vai kuru izcelsme ir un kuras likumīgi tirgo kādā no EEZ līguma līgumslēdzējām pusēm, uzskata par saderīgām ar šiem noteikumiem. Uz šo noteikumu piemērošanu attiecas 2019. gada 19. marta Regula (ES) 2019/515 par citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preču savstarpēju atzīšanu.”

5. SAISTĪBA STARP REGULU (ES) 2019/515 UN DIREKTĪVU 2001/95/EK

Direktīvā 2001/95/EK par produktu vispārēju drošību (57) (“GPSD”) precizēts, ka tirgū drīkst laist tikai drošus produktus (GPSD 3. pants), un ir noteikti ražotāju un izplatītāju pienākumi attiecībā uz produktu drošību. Tā kompetentās iestādes pilnvaro aizliegt jebkurus bīstamus produktus vai pieņemt citus attiecīgus pasākumus (GPSD 8. pants).

GPSD attiecas uz patēriņa produktiem, t. i., uz produktiem, uz kuriem attiecas ES saskaņošanas tiesību akti (ja šie tiesību akti nesatur īpašus noteikumus ar tādu pašu mērķi kā Direktīvā 2001/95/EK), un uz produktiem, uz kuriem neattiecas ES saskaņošana (GPSD 1. panta 2. punkts un 2. panta a) punkts).

Regulu piemēro gan patēriņa precēm, gan precēm, kas nav patēriņa preces, vai tādiem preču aspektiem, uz kuriem neattiecas ES saskaņošanas tiesību akti.

5.1. Pasākumi attiecībā uz produktiem, kas apdraud patērētāju veselību un drošību

GPSD ir aprakstīta procedūra, kā kompetentās iestādes piemēro atbilstīgus pasākumus, ja produkti rada risku, piemēram, pasākumus, kas minēti GPSD 8. panta 1. punkta b)–f) apakšpunktā. Regulas 5. un 6. pants neietekmē Direktīvas 2001/95/EK 8. panta 1. punkta b)–f) apakšpunkta un 8. panta 3. punkta piemērošanu (sk. regulas 2. panta 6. punktu).

5.2. Pasākumi attiecībā uz patēriņa produktiem, kas rada citus riskus

Attiecībā uz patēriņa produktiem regulu piemēro gadījumos, kad dalībvalsts kompetentās iestādes plāno ierobežot vai liegt piekļuvi tirgum patēriņa produktam, uz kuru neattiecas ES saskaņošanas tiesību akti un kuru likumīgi tirgo citā dalībvalstī, pamatojoties uz valsts tehnisko noteikumu un tādu citu iemeslu dēļ, kas nav apdraudējums patērētāju veselībai un drošībai. Tā tas varētu būt, piemēram, gadījumos, kad šīs iestādes izslēdz produktu no tirgus vides aizsardzības apsvērumu dēļ, lai gan tas neapdraud patērētāju veselību un drošību.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2019/515 (2019. gada 19. marts) par citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preču savstarpēju atzīšanu un Regulas (EK) Nr. 764/2008 atcelšanu (OV L 91, 29.3.2019., 1. lpp.).

(2) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 764/2008 (2008. gada 9. jūlijs), ar ko nosaka procedūras, lai dažus valstu tehniskos noteikumus piemērotu citā dalībvalstī likumīgi tirgotiem produktiem, un ar ko atceļ Lēmumu Nr. 3052/95/EK (OV L 218, 13.8.2008., 21. lpp.).

(3) Sk. Komisijas 2017. gada 19. decembra paziņojumu “Preču tiesību aktu kopums. Stiprināt uzticēšanos vienotajam tirgum” (COM(2017) 787 final) un regulas 5. apsvērumu.

(4) Tiesas 2011. gada 14. aprīļa spriedums Vlaamse Dierenartsenvereniging un Janssens, apvienotās lietas C-42/10, C-45/10 un C-57/10, ECLI:EU:C:2011:253, 68. punkts un tajā norādītā judikatūra.

(5) Šis punkts attiecas arī uz: i) ražošanas metodēm un procesiem, ko izmanto attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, kā minēts LESD 38. panta 1. punkta otrajā daļā; ii) ražošanas metodēm un procesiem, ko izmanto attiecībā uz produktiem, kas paredzēti cilvēku vai dzīvnieku patēriņam; un iii) ražošanas metodēm un procesiem, kas saistīti ar citiem produktiem, ja tie ietekmē to īpašības (sk. regulas 2. panta 3. punktu).

(6) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/1535 (2015. gada 9. septembris), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā (OV L 241, 17.9.2015., 1. lpp.).

(7) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 98/34/EK (1998. gada 22. jūnijs), kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu, un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu sfērā (OV L 204, 21.7.1998., 37. lpp.).

(8) Sk., piem., Tiesas 2016. gada 13. oktobra spriedumu M. un S., C-303/15, ECLI:EU:C:2016:771; 2015. gada 11. jūnija spriedumu Berlington, C-98/14, ECLI:EU:C:2015:386; 2012. gada 19. jūlija spriedumu Fortuna un citi, apvienotās lietas C-213/11, C-214/11 un C-217/11, ECLI:EU:C:2012:495; 2006. gada 26. oktobra spriedumu Komisija / Grieķijas Republika, C-65/05, ECLI:EU:C:2006:673; 2007. gada 8. novembra spriedumu Schwibbert, C-20/05, ECLI:EU:C:2007:652; 2005. gada 21. aprīļa spriedumu Lindberg, C-267/03, ECLI:EU:C:2005:246; 2018. gada 26. septembra spriedumu Van Gennip un citi, C-137/17, ECLI:EU:C:2018:771.

(9) Tiesas 1996. gada 30. aprīļa spriedums CIA Security / Signalson, C-194/94, ECLI:EU:C:1996:172.

(10) Tiesas 2009. gada 10. februāra spriedums Komisija/Itālija, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, 56.–58. punkts.

(11) Tiesas 2009. gada 10. februāra spriedums Komisija/Itālija, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, 57. punkts.

(12) Tiesas 2009. gada 4. jūnija spriedums Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, 26. punkts.

(13) Tiesas 2009. gada 4. jūnija spriedums Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, 27. punkts.

(14) Tiesas 2009. gada 4. jūnija spriedums Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, 28. punkts.

(15) Tiesas 2008. gada 10. aprīļa spriedums Komisija / Portugāles Republika, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, 33. punkts.

(16) Tiesas 1993. gada 24. novembra spriedums Keck un Mithouard, apvienotās lietas C-267/91 un C-268/91, ECLI:EU:C:1993:905, 16. un 17. punkts. Plašāku informāciju par pārdošanas kārtību skatīt “Rokasgrāmatā par to Līguma noteikumu piemērošanu, kas reglamentē preču brīvu apriti” (2010), 3.1.10. iedaļā.

(17) Tiesas 1974. gada 11. jūlija spriedums Procureur du Roi / Benoît un Gustave Dassonville, 8/74, ECLI:EU:C:1974:82.

(18) Tiesas 2009. gada 8. septembra spriedums Budějovický Budvar, národní podnik, C-478/07, ECLI:EU:C:2009:521, 81. un 82. punkts.

(19) Tiesas 1994. gada 14. jūlija spriedums Peralta, C-379/92, ECLI:EU:C:1994:296, 24. punkts.

(20) Tiesas 1998. gada 3. decembra spriedums Ditlev Bluhme, C-67/97, ECLI:EU:C:1998:584, 19. un 20. punkts.

(21) Turpat, 20. punkts.

(22) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 765/2008 (2008. gada 9. jūlijs), ar ko nosaka akreditācijas un tirgus uzraudzības prasības attiecībā uz produktu tirdzniecību un atceļ Regulu (EEK) Nr. 339/93 (OV L 218, 13.8.2008., 30. lpp.).

(23) Lietā Cassis de Dijon Tiesa tās nosauca par “obligātajām prasībām”.

(24) Tiesas 1979. gada 20. februāra spriedums Rewe-Zentral AG / Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, lieta 120/78, ECLI:EU:C:1979:42, 13. punkts.

(25) Tiesas 2003. gada 12. jūnija spriedums Schmidberger, C-112/00, ECLI:EU:C:2003:333: “preču tirdzniecības ierobežošanu starp dalībvalstīm pamato leģitīmās intereses aizsargāt pamattiesības, šajā gadījumā – demonstrantu tiesības uz vārda brīvību un pulcēšanās brīvību”.

(26) Tiesas 2016. gada 22. septembra spriedums Eiropas Komisija / Čehijas Republika, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714.

(27) Tiesas 2008. gada 14. februāra spriedums Dynamic Medien Vertriebs GmbH / Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85: aizliegums importēt Japānas multiplikācijas filmas ar nosaukumu “animes” DVD vai video kasešu formātā no Apvienotās Karalistes uz Vāciju, jo uz tām nebija iestādes marķējuma, kas norādītu vecumu, no kura šīs multiplikācijas filmas drīkst skatīties, jo bērnu aizsardzība ir pietiekams pamats aizliegumam.

(28) Tiesas 2014. gada 1. jūlija spriedums Ålands Vindkraft AB / Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037; 2005. gada 15. novembra spriedums Komisija/Austrija, C-320/03, ECLI:EU:C:2005:684.

(29) Rokasgrāmata par to Līguma noteikumu piemērošanu, kas reglamentē preču brīvu apriti (2010), https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/a5396a42-cbc8-4cd9-8b12-b769140091cd.

(30) Tiesas 2005. gada 15. novembra spriedums Komisija/Austrija, C-320/03, ECLI:EU:C:2005:684, 85. punkts.

(31) Papildinformāciju skatīt Guide to the application of Treaty provisions governing the free movement of goods (2010) tīmekļvietnē https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/a5396a42-cbc8-4cd9-8b12-b769140091cd.

(32) Tiesas 2014. gada 1. jūlija spriedums Ålands Vindkraft AB / Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037, 78. punkts.

(33) Tiesas 2009. gada 10. februāra spriedums Komisija/Itālija, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, 64. punkts.

(34) Tiesas 2008. gada 14. februāra spriedums Dynamic Medien Vertriebs GmbH / Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85, 47. punkts.

(35) Tiesas 2016. gada 22. septembra spriedums Eiropas Komisija / Čehijas Republika, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714, 54. un 55. punkts.

(36) Tiesas 2016. gada 22. septembra spriedums Eiropas Komisija / Čehijas Republika, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714, 65. un 66. punkts.

(37) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/28/EK (2009. gada 23. aprīlis) par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK (OV L 140, 5.6.2009., 16. lpp.).

(38) Tiesas 2014. gada 1. jūlija spriedums Ålands Vindkraft AB / Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037, 104. punkts.

(39) Tiesas 2008. gada 14. februāra spriedums Dynamic Medien Vertriebs GmbH / Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85, 48. punkts.

(40) Tiesas 2008. gada 10. aprīļa spriedums Komisija / Portugāles Republika, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, 38.–41. punkts.

(41) Padomes Direktīva 92/22/EEK (1992. gada 31. marts) par mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju neplīstošo stiklojumu un stiklojuma materiāliem (OV L 129, 14.5.1992., 11. lpp.).

(42) Tiesas 2008. gada 10. aprīļa spriedums Komisija / Portugāles Republika, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, 38.–48. punkts.

(43) Sk. arī šā dokumenta 3.5.1. iedaļu.

(44) Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2001/95/EK (2001. gada 3. decembris) par produktu vispārēju drošību (OV L 11, 15.1.2002., 4. lpp.).

(45) Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 178/2002 (2002. gada 28. janvāris), ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu (OV L 31, 1.2.2002., 1. lpp.).

(46) Komisijas Ieteikums 2013/461/ES (2013. gada 17. septembris) par principiem, kas reglamentē SOLVIT (OV L 249, 19.9.2013., 10. lpp.).

(47) Ieteikuma 2013/461/ES IV iedaļas 2. punkts.

(48) Ieteikuma 2013/461/ES III iedaļas 6. punkts.

(49) Ieteikuma 2013/461/ES V.A iedaļas 1. punkts.

(50) Ieteikuma 2013/461/ES V.B iedaļas 2. punkts.

(51) Ieteikuma 2013/461/ES V.C iedaļas 2. punkts.

(52) SOLVIT tiešsaistes datubāze ir atsevišķs modulis Iekšējā tirgus informācijas sistēmā. Ņemot vērā šo tehnisko integrāciju, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1024/2012 (2012. gada 25. oktobris) par administratīvo sadarbību, izmantojot Iekšējā tirgus informācijas sistēmu, un ar ko atceļ Komisijas Lēmumu 2008/49/EK (“ITI regula”) (OV L 316/1, 14.11.2012., 1. lpp.), paredzētie noteikumi par personas datu un konfidenciālas informācijas apstrādi attiecas arī uz SOLVIT procedūrām. SOLVIT ieteikumā ir precizēti arī konkrēti aspekti attiecībā uz personas datu apstrādi SOLVIT centros saskaņā ar ITI regulu.

(53) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2018/1724 (2018. gada 2. oktobris), ar ko izveido vienotu digitālo vārteju, lai sniegtu piekļuvi informācijai, procedūrām un palīdzības un problēmu risināšanas pakalpojumiem, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 1024/2012 (OV L 295, 21.11.2018., 1. lpp.).

(54) Tiesas 1996. gada 30. aprīļa spriedums CIA Security / Signalson, C-194/94, ECLI:EU:C:1996:172. Sk. arī Tiesas 2000. gada 26. septembra spriedumu Unilever, C-443/98, ECLI:EU:C:2000:496, un 2019. gada 19. decembra spriedumu lietā Kriminālprocess pret X, C-390/18, ECLI:EU:C:2019:1112.

(55) Eiropas Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par Direktīvas (ES) 2015/1535 darbību no 2014. līdz 2015. gadam (COM(2017) 788 final, 5. lpp.).

(56) Sk. Komisijas 2017. gada 19. decembra paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai “Preču tiesību aktu kopums: stiprināt uzticēšanos vienotajam tirgum” (COM(2017) 787 final).

(57) OV L 11, 15.1.2002., 4. lpp.