Dalībvalstīs būtiski atšķiras arī sodu sistēmas. 14 dalībvalstīs maksimālais brīvības atņemšanas ilgums ir no 2 līdz 5 gadiem. 8 dalībvalstīs maksimālais sods ir no 8 līdz 12 gadiem. Maksimālais naudas sods, ko var piemērot par Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu, kas kvalificēta vai nu kā noziedzīgs nodarījums, vai administratīvais pārkāpums, dažādās dalībvalstīs ievērojami atšķiras (no 1 200 EUR līdz 5 000 000 EUR).

Vienotas nostājas paušana ir kļuvusi īpaši steidzama, ņemot vērā pašreizējo Krievijas militārās agresijas pret Ukrainu kontekstu. ES ir ieviesusi daudzus pret Krievijas un Baltkrievijas personām un vienībām vērstus ierobežojošus pasākumus, no kuriem daži tika ieviesti jau 2014. gadā. Šajā kontekstā, lai uzlabotu ES līmeņa koordināciju šo ierobežojošo pasākumu izpildē, Komisija izveidoja darba grupu “Freeze and Seize”. Šī darba grupa nodrošina koordināciju starp dalībvalstīm un ES aģentūrām, piemēram, Eiropolu un Eurojust. Tā ir regulāri apspriedusi nepieciešamību pēc vienotas krimināltiesiskās pieejas, lai sauktu pie atbildības fiziskās un juridiskās personas, kas iesaistītas Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanā.

Tā kā pēdējo desmitgažu laikā ir pastiprinājusies Savienības ierobežojošo pasākumu pieņemšana, ir pastiprinājušās arī shēmas to apiešanai. Komisija jau iepriekš ir norādījusi uz ierobežojošo pasākumu nekonsekventu izpildi un to, ka tas mazina šo pasākumu iedarbīgumu un ES spēju paust vienotu nostāju.

Turklāt dalībvalstīm saskaņā ar to administratīvajām tiesībām un/vai krimināltiesībām ir ļoti atšķirīgas definīcijas un atšķirīgi sodi par Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu. Tas norāda, ka par vienu un to pašu pārkāpumu var piemērot atšķirīgus sodus un dažādos izpildes līmeņos. Tas vājina Savienības ierobežojošo pasākumu izpildi un mazina ES mērķu ticamību.

Neraugoties uz pozitīvajām tendencēm dažās dalībvalstīs, šķiet, ka tiesvedība par Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu notiek tikai nedaudzās dalībvalstīs. Tas varētu liecināt par to, ka daudzās dalībvalstīs Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanas izmeklēšanai un saukšanai pie atbildības par to netiek piešķirta pietiekama prioritāte. Šajā sakarā būtu jānorāda, ka Eiropols un Eurojust ir izstrādājuši vairākas darbības, lai vairāk atbalstītu policijas un tiesu iestādes, kas izmeklē Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu un sauc pie atbildības par to. Šīs aģentūras salīdzina ES sarakstā iekļauto personu un uzņēmumu sarakstu ar savām datubāzēm. Eiropols ir arī uzsācis operāciju Oscar, lai atbalstītu dalībvalstu veiktas finanšu izmeklēšanas, kas vērstas pret noziedzīgi iegūtiem līdzekļiem, kuri pieder personām un juridiskām personām, uz kurām attiecas Savienības ierobežojošie pasākumi. Tajā pašā laikā kriminālizmeklēšanas un kriminālvajāšanas pamatā bieži vien ir Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumu atklāšana un lietu nodošana no administratīvajām iestādēm tiesībaizsardzības iestādēm. Tas, ka šādu lietu nodošana nenotiek, norāda uz šādas operatīvās sadarbības trūkumu valstu izpildes panākšanas ķēdēs.

Turklāt tas, ka dalībvalstīm saskaņā ar to administratīvajām tiesībām un/vai krimināltiesībām ir ļoti atšķirīgas definīcijas un sodi par Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu, liecina par to, ka par vienu un to pašu pārkāpumu varētu piemērot atšķirīgus sodus un to izpildes līmenis varētu būt atšķirīgs. Šīs atšķirības ir šķērslis Savienības ierobežojošo pasākumu politikas konsekventai piemērošanai. Tās var pat novest pie tā, ka likumpārkāpēji izvēlas labvēlīgāko tiesu, un galu galā var novest pie viņu (šķietamas) nesodāmības, ja viņi izvēlas veikt savas darbības dalībvalstī(-īs), kurā(-ās) ir paredzēti mazāk bargi sodi vai par kuru(-ām) zināms, ka tā(-ās) ir iecietīgāka(-as), saucot pie atbildības par Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu. Tas mazina ierobežojošo pasākumu efektivitāti un to izpildi Savienības līmenī. Šāda situācija var apdraudēt ES mērķus aizsargāt starptautisko mieru un drošību un atbalstīt ES kopīgās vērtības. Tāpēc ir īpaši vajadzīga kopīga rīcība ES līmenī, izmantojot krimināltiesības, lai vērstos pret Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu.

Pierādījumi šādas vienotas pieejas nepieciešamībai ir sniegti īpaši Genocīda apkarošanas tīkla 2021. gada decembra ziņojumā. Šajā ziņojumā ir uzsvērta nepieciešamība noteikt kriminālatbildību par Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu, lai nodrošinātu, ka fiziskās vai juridiskās personas, kas ir atbildīgas par šādiem pārkāpumiem, tiek sauktas pie atbildības. Turklāt tajā ir secināts, ka “kriminālvajāšana par sankciju pārkāpumiem varētu būt drošības tīkls, kas ļautu izvairīties no nesodāmības”, it īpaši galveno starptautisko noziegumu kontekstā.

Saskaņā ar LES 5. pantā noteikto proporcionalitātes principu ar šo direktīvu nosaka tikai to, kas ir vajadzīgs tās mērķa sasniegšanai. Noziedzīgu nodarījumu definīciju un kriminālsodu veidu un apmēru tuvināšana nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai efektīvi vērstos pret Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu dalībvalstīs. Pasākumi saistībā ar izmeklēšanas līdzekļu izmantošanu un informācijas apmaiņu ir iekļauti tikai tiktāl, cik tas nepieciešams, lai ierosinātais krimināltiesību regulējums darbotos efektīvi.

Turklāt darbības, kas attiecas uz ikdienas lietojuma preču un pakalpojumu nodrošināšanu norādīto fizisko personu personīgai lietošanai, piemēram, pārtikas un veselības aprūpes produktu un pakalpojumu nodrošināšana, vai skaidras naudas nodrošināšana sīkiem izdevumiem, ja tā nepārprotami paredzēta tikai šādu personu un viņu apgādājamo ģimenes locekļu pamatvajadzību apmierināšanai, ir izslēgtas no kriminālatbildības jomas. Neziņošana par šādām darbībām arī ir izslēgta no kriminālatbildības jomas. No kriminālatbildības jomas ir izslēgta arī humānās palīdzības piegāde grūtībās nonākušām personām. Šāda humānā palīdzība ir jāsniedz, stingri ievērojot starptautiskās humanitārās tiesības, un tā var ietvert pārtiku un uzturu, pajumti, veselības aprūpi, ūdeni un sanitāriju. Turklāt, īstenojot šo direktīvu, dalībvalstīm būtu jāņem vērā, ka starptautiskās humanitārās tiesības — bruņotu konfliktu tiesības — paredz, ka ierobežojoši pasākumi nedrīkst kavēt humānās palīdzības sniegšanu saskaņā ar objektivitātes, cilvēcības, neitralitātes un neatkarības principiem.

Dalībvalstīm būs seši mēneši pēc direktīvas stāšanās spēkā, lai to transponētu savos tiesību aktos. Divus gadus pēc šā transponēšanas perioda beigām Komisijai būs jāsagatavo ziņojums par to, kā dalībvalstis ir transponējušas direktīvu. Piecus gadus pēc transponēšanas perioda beigām Komisijai ir jāveic pētījums par direktīvas efektivitāti, lai novērtētu tās pievienoto vērtību.

11. pantā ir paredzēti noteikumi par jurisdikciju, lai nodrošinātu, ka dalībvalstis nosaka jurisdikciju attiecībā uz noziedzīgajiem nodarījumiem, uz kuriem attiecas priekšlikums. Dalībvalstīm jāīsteno jurisdikcija attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, ko izdarījušas juridiskās personas, kuras iedibinātas to teritorijā, un gadījumos, kad noziedzīgie nodarījumi ir izdarīti juridiskās personas labā attiecībā uz jebkādu darījumdarbību, kas pilnībā vai daļēji veikta Eiropas Savienībā. Konkrētāk, Genocīda apkarošanas tīkla 2021. gada ziņojumā ir minētas vairākas attiecīgas lietas saistībā ar uzņēmumiem, kuri iedibināti dalībvalstī, kas pārkāpj ierobežojošos pasākumus trešās valstīs. Turklāt, lai vērstos pret Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu, īpaši svarīgi ir noteikt jurisdikciju attiecībā uz juridiskām personām par jebkādu darījumdarbību, ko pilnībā vai daļēji veic Eiropas Savienībā. Tas ļaus dalībvalstīm saukt pie atbildības par pārkāpumiem, kam ir saistība ar ES un kurus veic caur trešām valstīm un/vai izdara trešo valstu personas, piemēram, eksportu no ES uz konkrētu galamērķi vai konkrētam galalietotājam vai aktīvu nodošanu no ES sarakstā iekļautai personai.

Turklāt šis pants paredz, ka dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka juridiskās personas, kas gūst labumu no citu personu izdarītajiem noziedzīgajiem nodarījumiem, kas saistīti ar Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu, ir sodāmas ar naudas sodiem, kuru maksimālais apmērs nedrīkst būt mazāks par 5 procentiem no juridiskās personas kopējā apgrozījuma pasaulē finanšu gadā pirms lēmuma par naudas soda uzlikšanu pieņemšanas. Juridisko personu atbildība neizslēdz iespēju sākt kriminālprocesu pret fiziskām personām, kas ir 3. un 4. pantā norādīto noziedzīgo nodarījumu izdarītājas.

6. pantā ir noteikts pienākums nodrošināt juridisko personu atbildību par nodarījumiem, kas minēti 3. un 4. pantā, ja šādi nodarījumi ir izdarīti to labā. Šajā pantā arī paredzēts, ka dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka juridiskās personas var saukt pie atbildības par uzraudzības un kontroles trūkumu, kas ir ļāvis juridiskās personas labā izdarīt kādu no 3. un 4. pantā minētajiem nodarījumiem. Turklāt juridiskās personas atbildība nedrīkst izslēgt kriminālprocesu pret fiziskām personām.

5. pantā ir paredzēti minimālie standarti ar mērķi nodrošināt, ka par 3. un 4. pantā minētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem ir paredzēti efektīvi, samērīgi un atturoši kriminālsodi. Priekšlikums paredz, ka dalībvalstīm jānosaka konkrēti sankciju apmēri un veidi par noziedzīgiem nodarījumiem, kas saistīti ar Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu. Ierosinātā kategorizācija atspoguļo nodarījumu smagumu. Monetāra robežvērtība 100 000 EUR apmērā ir noteikta kā veids, kā nošķirt smagākus nodarījumus, par kuriem maksimālais sods būtu brīvības atņemšana uz vismaz 5 gadiem. Kā jau minēts, pašlaik 14 dalībvalstīs maksimālais brīvības atņemšanas ilgums ir no 2 līdz 5 gadiem. 8 dalībvalstīs maksimālais sods ir no 8 līdz 12 gadiem. Papildu sodiem vai pasākumiem vajadzētu būt pieejamiem arī kriminālprocesos pret fiziskām personām. Tiem būtu jāietver naudas sodi.

saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru,

tā kā:

(1)Lai nodrošinātu Savienības ierobežojošo pasākumu efektīvu piemērošanu, iekšējā tirgus integritāti Savienībā un sasniegtu augstu drošības līmeni brīvības, drošības un tiesiskuma telpā, ir jāparedz minimālie noteikumi noziedzīgu nodarījumu un sodu definēšanai par minēto Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpumiem.

(2)Savienības ierobežojošie pasākumi, piemēram, pasākumi attiecībā uz līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanu, aizliegumi darīt pieejamus līdzekļus un saimnieciskos resursus un aizliegumi ieceļot vai šķērsot dalībvalsts teritoriju, kā arī nozaru ekonomiskie pasākumi un ieroču embargo, ir būtisks instruments, ar ko veicināt Līguma par Eiropas Savienību (“LES”) 21. pantā izklāstīto kopējās ārpolitikas un drošības politikas mērķu sasniegšanu. Minētie mērķi ietver Savienības vērtību, drošības, neatkarības un integritātes aizsardzību, demokrātijas, tiesiskuma, cilvēktiesību un starptautisko tiesību principu konsolidāciju un atbalstīšanu un starptautiskā miera uzturēšanu, konfliktu novēršanu un starptautiskās drošības stiprināšanu saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu mērķiem un principiem.

(3)Lai nodrošinātu Savienības ierobežojošo pasākumu efektīvu piemērošanu, dalībvalstīm ir jāievieš efektīvi, samērīgi un atturoši sodi par minēto Savienības ierobežojošo pasākumu, ieskaitot tajos noteikto pienākumu, piemēram, ziņošanas, pārkāpumiem. Ir arī nepieciešams, lai minētie sodi risinātu Savienības ierobežojošo pasākumu apiešanas problēmu.

(4)Lai efektīvi piemērotu Savienības ierobežojošos pasākumus, ir vajadzīgas vienotas krimināltiesiskās definīcijas rīcībai, kas pārkāpj Savienības ierobežojošos pasākumus. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka šāda rīcība ir noziedzīgs nodarījums, ja tā izdarīta ar nodomu, kā arī rupjas neuzmanības dēļ, ja fiziskā vai juridiskā persona zināja vai tai vajadzēja zināt, ka ar tās rīcību tiks pārkāpti Savienības ierobežojošie pasākumi.

(5)Lai efektīvi piemērotu Savienības ierobežojošos pasākumus, ir vajadzīgas arī vienotas krimināltiesiskās definīcijas rīcībai, ar ko apiet Savienības ierobežojošos pasākumus.

(6)Personas, vienības un struktūras, kuras atsevišķi ir norādītas Savienības ierobežojošos pasākumos un kurām piemēro minētos Savienības ierobežojošos pasākumus, bieži var būt iesaistītas kā kūdītājas un līdzdalībnieces. Piemēram, norādīto personu un vienību prakse nodot līdzekļus, īpašumu vai saimnieciskos resursus trešai personai nolūkā apiet Savienības ierobežojošos pasākumus kļūst arvien izplatītāka. Tāpēc šo rīcību var klasificēt kā apiešanas noziedzīgu nodarījumu, uz kuru attiecas šīs direktīvas tuvinātā joma.

(7)Uz juridisko profesiju pārstāvjiem, kā tās definējušas dalībvalstis, būtu jāattiecina šī direktīva, tai skaitā pienākums ziņot par Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu, kad tie sniedz ar profesionālo darbību saistītus pakalpojumus, piemēram, juridiskos, finanšu un tirdzniecības pakalpojumus. Pieredze liecina, ka pastāv nepārprotams risks, ka minēto juridisko profesiju pārstāvju pakalpojumi varētu tikt ļaunprātīgi izmantoti, lai pārkāptu Savienības ierobežojošos pasākumus. Tomēr vajadzētu būt atbrīvojumiem no pienākuma paziņot informāciju, kas iegūta ciešā saistībā ar tiesvedību, administratīvo procesu vai šķīrējtiesas procesu vai nu pirms tiesas procesa, tā laikā vai pēc tā, vai arī klienta juridiskā stāvokļa noskaidrošanas laikā. Tāpēc uz juridiskām konsultācijām šādos apstākļos arī turpmāk būtu jāattiecina pienākums glabāt dienesta noslēpumu, izņemot gadījumus, kad juridiskās profesijas pārstāvis piedalās Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanā, juridiskās konsultācijas tiek sniegtas, lai pārkāptu Savienības ierobežojošos pasākumus, vai ja juridiskās profesijas pārstāvis ir informēts, ka klients lūdz juridiskas konsultācijas nolūkā pārkāpt Savienības ierobežojošos pasākumus. Informētību var izsecināt no objektīviem, faktiskiem apstākļiem.

(8)Turklāt, lai efektīvi piemērotu Savienības ierobežojošos pasākumus, ir vajadzīga vienota krimināltiesību definīcija rīcībai, kas pārkāpj nosacījumus kompetento iestāžu piešķirtajās atļaujās veikt konkrētas darbības, kuras šādas atļaujas neesības gadījumā ir aizliegtas vai ierobežotas saskaņā ar Savienības ierobežojošo pasākumu.

(9)Ir lietderīgi no kriminālatbildības izslēgt darbības, kas attiecas uz ikdienas lietojuma preču un pakalpojumu nodrošināšanu norādīto fizisko personu personīgai lietošanai, piemēram, pārtikas un veselības aprūpes produktu un pakalpojumu nodrošināšanu, vai skaidras naudas nodrošināšanu sīkiem izdevumiem, ja tā nepārprotami paredzēta tikai šādu personu un viņu apgādājamo ģimenes locekļu pamatvajadzību apmierināšanai. Neziņošana par šādām darbībām arī būtu jāizslēdz no kriminālatbildības jomas. Turklāt ir lietderīgi no kriminālatbildības jomas izslēgt humānās palīdzības piegādi personām, kam tā ir vajadzīga. Šāda humānā palīdzība ir jāsniedz, stingri ievērojot starptautiskās humanitārās tiesības, un tā var ietvert pārtiku un uzturu, pajumti, veselības aprūpi, ūdeni un sanitāriju. Turklāt, īstenojot šo direktīvu, dalībvalstīm būtu jāņem vērā, ka starptautiskās humanitārās tiesības — bruņotu konfliktu tiesības — paredz, ka ierobežojoši pasākumi nedrīkst kavēt humānās palīdzības sniegšanu saskaņā ar objektivitātes, cilvēcības, neitralitātes un neatkarības principiem.

(10)Sodiem par noziedzīgiem nodarījumiem vajadzētu būt efektīviem, atturošiem un samērīgiem. Šajā nolūkā attiecībā uz fiziskām personām būtu jānosaka minimālais ilgums maksimālajam brīvības atņemšanas termiņam. Papildu sodiem vai pasākumiem vajadzētu būt pieejamiem arī kriminālprocesos. Tiem būtu jāietver naudas sodi, ņemot vērā to, ka Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanas motīvs lielākoties ir ekonomiski apsvērumi.

(11)Ņemot vērā to, ka uz juridiskām personām arī attiecas Savienības ierobežojošie pasākumi, juridiskās personas arī būtu jāsauc pie kriminālatbildības par noziedzīgiem nodarījumiem, kas saskaņā ar šo direktīvu saistīti ar Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu. Dalībvalstīm, kuru tiesību aktos nav paredzēta juridisko personu kriminālatbildība, būtu jānodrošina, ka to administratīvo sodu sistēmās ir noteikti efektīvi, atturoši un samērīgi sodu veidi un apmēri.

(12)Praksē piemēroto sodu apmēru turpmāka tuvināšana un efektivitāte būtu jāveicina, izmantojot kopējus atbildību pastiprinošus apstākļus, kas atspoguļo izdarītā nozieguma smagumu. Jēdziens “atbildību pastiprinoši apstākļi” būtu jāsaprot vai nu kā fakti, kas ļauj valsts tiesnesim vai tiesai pasludināt stingrāku sodu par to pašu noziedzīgo nodarījumu nekā tas, kas izdarīts bez šiem faktiem, vai kā iespēja kumulatīvi apvienot vairākus nodarījumus, lai palielinātu soda apmēru. Dalībvalstīm būtu jāparedz vismaz viens no šiem atbildību pastiprinošiem apstākļiem saskaņā ar piemērojamiem noteikumiem, kas to tiesību sistēmā noteikti par atbildību pastiprinošiem apstākļiem. Jebkurā gadījumā tiesneša vai tiesas ziņā būtu jāatstāj lēmums par to, vai palielināt sodu, ņemot vērā visus konkrētās lietas apstākļus.

(13)Dalībvalstīm būtu arī jānodrošina, ka situācijās, kad likumpārkāpējs sniedz kompetentajām iestādēm informāciju, ko tās citādi nebūtu varējušas iegūt, palīdzot tām identificēt vai saukt pie atbildības citus likumpārkāpējus vai atrast pierādījumus, šādu rīcību var uzskatīt par atbildību mīkstinošu apstākli.

(14)Līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanai, kas noteikta ar Savienības ierobežojošiem pasākumiem, ir administratīvs raksturs. Tādējādi tā būtu jānošķir no krimināltiesiska rakstura iesaldēšanas pasākumiem, kas minēti Direktīvā (ES) [.../...] [Direktīva par aktīvu atgūšanu un konfiskāciju].

(15)Ir nepieciešams precizēt noziedzīgi iegūtu līdzekļu jēdzienu tieši situācijās, kad norādītā persona, vienība vai struktūra veic vai piedalās: i) tādu līdzekļu vai saimniecisko resursu slēpšanā, kuri ir norādītās personas, vienības vai struktūras īpašumā, turējumā vai kontrolē un kuri jāiesaldē saskaņā ar Savienības ierobežojošo pasākumu, nododot minētos līdzekļus vai saimnieciskos resursus trešai personai, vai ii) fakta, ka persona, vienība vai struktūra, uz kuru attiecas ierobežojošie pasākumi, ir līdzekļu vai saimniecisko resursu faktiskais īpašnieks vai saņēmējs, slēpšanā, sniedzot nepatiesu vai nepilnīgu informāciju. Šādos apstākļos slēpšanas rīcības rezultātā norādītā persona, vienība vai struktūra var turpināt piekļūt noslēptajiem līdzekļiem vai saimnieciskajiem resursiem, uz kuriem attiecas Savienības ierobežojošie pasākumi, un pilnībā tos izmantot vai rīkoties ar tiem. Tāpēc šādi līdzekļi vai saimnieciskie resursi būtu jāuzskata par noziedzīgi iegūtiem līdzekļiem Direktīvas (ES) [.../...] [Direktīva par aktīvu atgūšanu un konfiskāciju] mērķiem, ar to saprotot, ka šādu noziedzīgi iegūtu līdzekļu konfiskācijas samērīgums būs jāievēro katrā atsevišķā gadījumā.

(16)Jo īpaši ņemot vērā tādas nelikumīgas rīcības veicēju globālās darbības, uz kuru attiecas šī direktīva, kā arī noziedzīgu nodarījumu pārrobežu raksturu un iespēju veikt pārrobežu izmeklēšanu, dalībvalstīm būtu jānosaka jurisdikcija, lai iedarbīgi apkarotu šādu rīcību.

(17)Dalībvalstīm būtu jāparedz noteikumi par noilguma termiņiem, kas vajadzīgi, lai tās varētu efektīvi apkarot noziedzīgus nodarījumus saistībā ar Savienības ierobežojošo pasākumu pārkāpšanu, neskarot valsts noteikumus, kuros nav noteikti noilguma termiņi izmeklēšanai, kriminālvajāšanai un izpildei.

(18)Lai nodrošinātu efektīvu, integrētu un saskaņotu izpildes sistēmu, dalībvalstīm būtu jāorganizē iekšējā sadarbība un saziņa starp visiem administratīvo un krimināltiesību izpildes ķēžu dalībniekiem.