LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 13/161

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums par tematu “Digitalizācijas ietekme uz pakalpojumu nozari un nodarbinātību saistībā ar rūpniecības pārmaiņām”

(izpētes atzinums)

(2016/C 013/24)

Ziņotājs: Wolfgang GREIF Līdzziņotājs: Hannes LEO

Ar 2015. gada 29. jūnija vēstuli un saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 304. pantu darba un nodarbinātības lietu, sociālās un solidaritātes ekonomikas ministrs Nicolas Schmit, rīkojoties nākamās prezidentvalsts Luksemburgas vārdā, lūdza Komiteju izstrādāt izpētes atzinumu par tematu

“Digitalizācijas ietekme uz pakalpojumu nozari un nodarbinātību saistībā ar rūpniecības pārmaiņām”

(izpētes atzinums).

Par Komitejas dokumenta sagatavošanu atbildīgā Rūpniecības pārmaiņu konsultatīvā komisija (CCMI) savu atzinumu pieņēma 2015. gada 15. jūlijā.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja 510. plenārajā sesijā, kas notika 2015. gada 16. un 17. septembrī (2015. gada 16. septembra sēdē), ar 139 balsīm par, 1 balsi pret un 8 atturoties, pieņēma šo atzinumu.

1. Secinājumi un ieteikumi

1.1. Digitalizācija izraisa pārmaiņas visās sabiedrības daļās un ekonomikas jomās, un tādēļ loģisks ir secinājums, ka tā ietekmē arī darbu un nodarbinātību. Digitālās tehnoloģijas var nodrošināt līdz šim nepieredzēti augstu labklājības līmeni un paaugstināt darba un nodarbinātības kvalitāti Eiropā. Tomēr, kā tas vērojams visās ekonomikas nozarēs, tostarp arī privāto pakalpojumu nozarē (1), šīs iespējas ir saistītas ar risku.

1.2. No vienas puses, digitalizācija pavērusi iespēju izveidot novatoriskus pakalpojumu un uzņēmējdarbības modeļus, kas pakalpojumu sektorā nodrošina līdz šim nepieredzētu produktivitātes pieaugumu un paplašina patērētāju izvēles iespējas (2). No otras puses, tiem ir būtiska ietekme uz darba tirgu un darba organizāciju – šeit var minēt atalgojuma nevienlīdzības pieaugumu un ierobežojumus piekļuvē sociālā nodrošinājuma sistēmām –, un, ja šim jautājumam neveltīs pienācīgu uzmanību, tas var negatīvi atsaukties uz konkrētām darba ņēmēju kategorijām.

1.3. Tāpēc politiķiem ir jāpievērš uzmanība pakalpojumu digitalizācijas ietekmei uz nodarbinātību un jānodrošina šīs ietekmes pārvaldība. Proaktīva politikas veidošana ES un valstu līmenī var nodrošināt un tai jānodrošina, ka tiek atraisīts nenoliedzamais digitalizācijas potenciāls, vienlaikus izvairoties no digitalizācijas radītajām problēmām. Digitālā programma Eiropai un ierosme izveidot digitālo vienoto tirgu liecina, ka ES aktīvi īsteno digitalizācijas politiku. Taču digitalizācijas ietekme uz nodarbinātību vairumā gadījumu joprojām netiek novērtēta, tādēļ šī problēma netiek atbilstoši risināta ar attiecīgiem politikas pasākumiem.

1.4. Digitalizācija neapšaubāmi ir viena no mūsu laikmeta dinamiskākajām norisēm, kurā iespējas un riski ir cieši saistīti. Turpmākās norises, visdrīzāk, būs kompleksas, ar jaundibinātiem uzņēmumiem, maziem uzņēmumiem un jaunām elastīgām darbības metodēm līdztekus tradicionāliem uzņēmumiem un nozarēm. Līdz šim šādu norišu ietekme uz nodarbinātību nav ne pilnībā izprasta, ne arī precīzi prognozējama. Tāpēc pieaug bažas par nodarbinātības līmeņa krišanos laikā, kad ES darba tirgū turpina pastāvēt prasmju piedāvājuma un pieprasījuma neatbilstība. Šajā situācijā ir izšķiroši svarīgi konstruktīvi sadarboties un palielināt galveno dalībnieku, t. i., valdību un sociālo partneru, informētību. Tā kā Eiropas Savienībā ir ļoti daudzveidīgas sociāli ekonomiskās struktūras un dažādi ekonomiskās attīstības līmeņi, var būt vajadzīga īpaša analīze un īpašas pieejas, lai pārvaldītu digitalizācijas ietekmi uz darba tirgu un nodarbinātību.

1.5. EESK norāda uz pakalpojumu sektorā vērojamajām un digitalizācijas radītajām nodarbinātības problēmām un nāk klajā ar šādiem ieteikumiem šo problēmu politiskai pārvaldībai.

1.5.1. Lai ES darba ņēmējiem nodrošinātu digitālajā laikmetā vajadzīgās prasmes, jāveicina publiskie un privātie ieguldījumi arodizglītībā un jāpārbauda, vai ir vajadzīgi Eiropas pasākumi, lai ES līmenī vispārinātu dalībvalstu pozitīvo pieredzi saistībā ar mācību atvaļinājumu piešķiršanu.

1.5.2. Plašā dialogā vajadzētu sīkāk analizēt, vai un cik lielā mērā vispārējas digitālas mobilās komunikācijas laikmetā ir vajadzīga darba ņēmēju privātās dzīves papildu aizsardzība un kādi pasākumi šajā gadījumā būtu lietderīgi valstu un Eiropas līmenī, lai ierobežotu visaptverošu pieejamību un sasniedzamību. Tāpat jāapsver arī pārdomāti pasākumi, kas šādas tiesības nodrošinātu pašnodarbinātajiem, kuru skaits pieaug.

1.5.3. Vajadzīgi precīzāki statistikas dati un labāki pētījumi par pakalpojumu nozari (pasaules un Eiropas līmenī), lai iegūtu precīzākas prognozes par darba tirgus attīstību, kā arī darba, nodarbinātības un ienākumu polarizāciju. Tādēļ pamatprogrammā “Apvārsnis 2020” būtu jānodrošina pietiekams finansējums pētījumiem par nodarbinātību pakalpojumu sektorā. Steidzami vajadzīgi arī precīzi un regulāri atjaunināti statistikas dati, kas atspoguļo nestandarta nodarbinātības veidu izplatīšanos un arvien biežāko izmantošanu, tostarp dati par tādu praksi kā pūļa pakalpojumi (crowdsourcing).

1.5.4. Lai novērstu ienākumu nevienlīdzības pieaugumu, ko daļēji izraisa digitalizācija, visos līmeņos jāveicina sarunas par darba koplīgumu slēgšanu, galvenokārt arī nozarēs un uzņēmumos, ko skārusi digitalizācija. Tādējādi var nodrošinātu, ka jauni digitalizēta darba organizācijas veidi nevis pazemina, bet gan paaugstina darba vietas kvalitāti.

1.5.5. Vajadzīgi stingri noteikumi attiecībā uz darba ņēmēju personas datu aizsardzību, lai aizsargātu noteiktos privātuma standartus, kas jāievēro darbā. Eiropas tiesību aktos, kas attiecas uz datu aizsardzību, būtu jānosaka augsti obligātie standarti, un minētie akti nedrīkst ierobežot dalībvalstu iespējas pieņemt papildu noteikumus. Tādēļ ES datu aizsardzības regulā, kas pašlaik tiek apspriesta, būtu jāiekļauj “izņēmuma klauzula”, kura ļauj dalībvalstīm noteikt augstākus standartus nekā ES obligātie standarti.

1.5.6. Eiropas Savienībai un dalībvalstīm dialogā ar sociālajiem partneriem būtu jāizvērtē stratēģijas, kā sociālo un darba tiesību normu piemērošanas jomu pielāgot tā, lai tās atspoguļotu digitalizētā nodarbinātības pasaulē pastāvošos apstākļus.

1.5.7. Rūpniecības 4.0 jaunais cikls un digitalizācija ietekmē visu sabiedrību. Jāsāk konstruktīvs sociālo partneru, dalībvalstu un ES dialogs, lai apspriestu ietekmi uz darba tirgu, kā arī iespējamos un vajadzīgos pielāgojumus sociālo tiesību un darba tiesību jomā. Nesen ir uzsāktas daudzsološas valdību un sociālo partneru iniciatīvas, piemēram, Vācijā, Nīderlandē un Austrijā. Jebkurā gadījumā tiek ņemtas vērā valstīs notiekošo norišu īpatnības un to iespējas. Būtu jāizplata paraugprakses piemēri.

1.5.8. Eiropas Savienībai, dalībvalstu valdībām un sociālajiem partneriem būtu jāsāk debates ar mērķi noteikt politikas pasākumus un tiesiskos nosacījumus, ar ko nodrošina pienācīgu obligātās sociālās aizsardzības līmeni visiem darba ņēmējiem, tostarp tiem, kas saistīti ar nestandarta nodarbinātības veidiem.

1.5.9. Makroekonomiskā vide dalībvalstīs ievērojami atšķiras. Lai, neraugoties uz darbaspēka pieprasījuma samazināšanos, varētu paaugstināt nodarbinātības līmeni, visu ieinteresēto personu dialogā jāatklāj iespējamās problēmas un atbilstoši atsevišķu dalībvalstu vajadzībām jāizstrādā piemērotas risinājumu stratēģijas (arī tādās jomās kā, piemēram, publiskie ieguldījumi, nodarbinātību veicinoša inovācija, kā arī darba dalīšana un darba laika saīsināšana).

1.5.10. Nodokļu sistēmu reformas ir rūpīgi jāizvērtē, lai nodrošinātu līdzīgu nodokļu līmeni visu veidu ienākumiem neatkarīgi no tā, vai tie ir gūti tradicionāli organizētajās nozarēs vai dalīšanās ekonomikā (sharing economy). Lai nodrošinātu sociālo sistēmu ilgtspēju arī nākotnē un lai atvieglotu darba slogu, būtu jāapsver iespēja šim nolūkam izmantot daļu no digitalizācijas dividendes.

2. Ievads: Strukturālās pārmaiņas pakalpojumu sektorā

2.1. Pēdējos gados ir gūti nozīmīgi sasniegumi digitālo tehnoloģiju izstrādes jomā. Šīs jaunās un ļoti lielās digitālo tehnoloģiju spējas ļauj automatizēt aizvien vairāk uzdevumu un profesiju (piemēram, pašvadības transportlīdzekļi, lietiskais internets, Industrija 4.0). Turklāt digitālās tehnoloģijas būtiski samazina meklēšanas un darījumu izmaksas un tādējādi ļauj izveidot pilnīgi jaunus un viegli mērogojamus uzņēmējdarbības modeļus pakalpojumu sektorā (piemēram, tiešsaistes tirdzniecības vietas un platformas, tostarp dalīšanās ekonomika, Uber, Airbnb). Tas veicina uzņēmējdarbības modeļu un procesu digitalizāciju dažādās ekonomikas nozarēs. Daži no tiem jau ir aplūkoti iepriekšējos EESK atzinumos (3).

2.2. Digitalizācija izraisa nozīmīgus pārmaiņu un pārstrukturēšanas procesus gandrīz visās pakalpojumu sektora nozarēs (4), par kurām vēl nesen valdīja uzskats, ka tehnoloģiska racionalizācija tās neskar. Ilgi tika uzskatīts, ka pakalpojumu sektors ir atbalsts citām tautsaimniecības nozarēm (piemēram, lauksaimniecībai, ieguves rūpniecībai, pārstrādes nozarei un būvniecībai), mājsaimniecībām un patērētājiem un ka jaunās tehnoloģijas tajā galvenokārt izmanto pasīvā veidā. Tomēr interneta izveide apvienojumā ar telekomunikāciju pakalpojumu liberalizāciju ir būtiski mainījusi pakalpojumu lomu.

2.3. Šo attīstības tendenču ietekme uz nodarbinātību skartajos sektoros pakāpeniski iezīmējās pēdējās desmitgadēs, un patlaban tā pieaug arvien straujāk. Digitalizācijas ietekme uz nodarbinātību pakalpojumu sektorā ir vērojama jau tagad, tostarp: — pakalpojumu nozares darbaspēkam tiek izvirzītas jaunas prasības, kas attiecas uz prasmēm, — tiek veikti ar darba vietu likvidēšanu saistīti ieguldījumi, jo tehnoloģijas kļūst arvien lētākas un var pārņemt arvien vairāk uzdevumu, ko agrāk veica vienīgi cilvēki. Makroekonomikas līmenī tas tradicionālajās nozarēs ir izraisījis darbaspēka pieprasījuma un līdz ar to – darbaspēka nodrošinātās IKP daļas samazināšanos (5), — samazinās pieprasījums pēc vidēji un augsti kvalificēta darbaspēka, un paredzams, ka tuvākajā nākotnē tas samazināsies vēl vairāk. Saskaņā ar dažādām aplēsēm pastāv risks, ka nākamajos divdesmit gados digitālās tehnoloģijas aizstās aptuveni 50 % pašreizējo darba vietu (6). Tomēr pieredze rāda, ka pret šādām prognozēm jāizturas piesardzīgi.

2.4. Patlaban šķiet, ka digitalizācija varētu nodrošināt nepieredzēti augstu produktivitāti un tādējādi dot “digitalizācijas dividendi”, kā arī – un tā ir medaļas otra puse – būtiski samazināt pieprasījumu pēc darbaspēka – it īpaši vidēji kvalificētiem darba ņēmējiem. Šī pieprasījuma samazināšanās iet roku rokā ar bezdarba pieaugumu, “vidusšķiras eroziju” un ienākumu nevienlīdzības turpmāku palielināšanos (7).

2.5. Pašlaik digitālajā ekonomikā dominē ASV piederoši uzņēmumi, savukārt Eiropa digitālo tehnoloģiju izstrādes jomā savas pozīcijas ir gandrīz pilnībā zaudējusi. Tāpat bažas raisa arī tas, ka Eiropa ir slikti sagatavojusies digitalizācijas izraisītajām būtiskajām pārmaiņām, kas ietekmē mūsu ekonomiku un sabiedrību (proti, jau minētais milzīgais produktivitātes pieaugums un nelīdzsvarotības risks, kas var izraisīt ievērojamu bezdarba līmeņa paaugstināšanos konkrētās darba ņēmēju kategorijās un vēl lielāku sabiedrības polarizēšanos).

2.6. Lai arī nav iespējams prognozēt, kādas būs tehnoloģiju izraisīto ļoti lielo pārmaiņu sekas, ir skaidrs, ka jārosina Eiropas Savienību uzņemties aktīvu lomu šo attīstības tendenču virzīšanā un to ietekmes uz nodarbinātību un sabiedrību pārvaldīšanā, jo īpaši tāpēc, ka šāda aktīva loma pašlaik ir ļoti tālu no īstenības (8). Ar šo atzinumu mēģinām to labot, apspriežot digitalizācijas ietekmi uz nodarbinātību pakalpojumu sektorā un sniedzot attiecīgus ieteikumus politikas jomā.

3. Pieprasīto prasmju pārmaiņas

3.1. Loģiski, ka digitalizācijas rezultātā pakalpojumu sektorā digitālās tehnoloģijas tiek ieviestas arvien lielākā skaitā darba vietu. Piemēram, gandrīz 60 % banku sektorā nodarbināto norāda, ka pēdējo triju gadu laikā viņu darba vietās ir ieviestas jaunas tehnoloģijas (9). Lai lietpratīgi strādātu ar šādām tehnoloģijām, darba ņēmējiem ir vajadzīgas īpašas prasmes, t. i., “e-prasmes”. Tas nozīmē, ka ir attiecīgi jāatjaunina arodizglītības un arodapmācības programmas un jāīsteno ar to saistīti apmācības pasākumi.

3.2. Tomēr Komisijas oficiālie dati liecina par ievērojamiem trūkumiem prasmju apguves jomā, proti, 47 % ES darba ņēmēju trūkst pietiekamu e-prasmju – jāpiebilst gan, ka dalībvalstu vidū vērojamas lielas atšķirības (10). Ja šī prasmju neatbilstība darba tirgus prasībām netiks novērsta, tā var ne tikai mazināt darba vietu radīšanas iespējas, bet arī kavēt digitālās ekonomikas attīstību un tādējādi kaitēt ES konkurētspējai.

3.3. Vajadzīgi ticama informācija par pieprasītajām un trūkstošajām prasmēm, lai varētu novērst mācību programmu nodrošināto prasmju neatbilstību darba tirgus prasībām. ES jau tagad aktīvi darbojas šajā jomā, it īpaši tas attiecas uz tādu aģentūru kā Eiropas Profesionālās izglītības attīstības centrs (Cedefop). Pierādījies, ka labas prakses piemērs ir atļaut sociālajiem partneriem, piemēram, izveidojot nozaru prasmju padomes, uzņemties vadību informācijas par vajadzīgajām prasmēm vākšanā. Tādēļ Komiteja pauž nožēlu par to, ka Komisija apsver iespēju mazināt sociālo partneru nozīmi un to izveidotās prasmju padomes aizstāt ar daudzu ieinteresēto personu prasmju apvienībām. Tomēr, neraugoties uz to, ka informācija par vajadzīgajām prasmēm ir pieejama, joprojām ir vērojama prasmju neatbilstība darba tirgus prasībām, tāpēc šķiet, ka lielākā problēma ir stratēģiskas rīcības un ieguldījumu trūkums.

3.4. Ļoti svarīgi ir veicināt publiskā un privātā sektora ieguldījumus arodizglītībā un arodapmācībā. Dažās dalībvalstīs ir spēkā obligātais tiesību minimums uz apmaksātu mācību atvaļinājumu. Būtu jāpārbauda, vai darba ņēmējiem un darba devējiem tas ir lietderīgs instruments, ar ko kvalifikāciju pielāgo vajadzībām, un vai ir vajadzīgi Eiropas pasākumi, lai šo pieredzi vispārinātu ES līmenī

4. Darba organizācijas un ienākumu polarizācija

4.1. Mainīgais prasmju pieprasījums ir cieši saistīts ar pārmaiņām darba organizācijā, t. i., uzdevumiem, ko darbinieki pilda, un to, kā viņi šos uzdevumus pilda. Šajā jomā digitalizācija pašlaik izraisa pakalpojumu sektora darba vietu pakāpenisku polarizāciju darba vietu autonomijas un atalgojuma ziņā, un tas nozīmē, ka pakalpojumu sektora darba vietas, visticamāk, atradīsies atalgojuma un autonomijas skalas augstākajā vai zemākajā posmā, un aizvien mazāk darba vietu atradīsies starp abiem galējiem posmiem. Vienlaikus vērojamas arī jaunas tendences, kas izriet no darba tirgus spontānas pielāgošanās.

4.2. Digitalizētu pakalpojumu ekonomika rada pieprasījumu pēc darbaspēka, kas spēj veikt zinībietilpīgus uzdevumus, it īpaši pieprasījumu pēc profesionālo un tehnisko pakalpojumu sniedzējiem, piemēram, IT tīklu pārvaldības jomā. Šādu speciālistu veiktos uzdevumus parasti var pildīt attālināti, izmantojot mobilas digitālās ierīces, un jebkurā diennakts laikā.

4.3. Šāda elastīga darba organizācija parasti nodrošina darba ņēmējiem augstu darba autonomijas līmeni un var paaugstināt darba vietu kvalitāti, kā arī palielināt un atvieglot iespējas saskaņot darba un ģimenes dzīvi. Tomēr šādi elastīgi nodarbinātības veidi arī rada risku, ja darba ņēmēji ir vai jūtas spiesti visu laiku būt pieejami darba uzdevumu veikšanai. Šāds “darbs bez robežām” var radīt stresu un izdegšanu.

4.4. Plašā dialogā vajadzētu sīkāk analizēt, vai un cik lielā mērā vispārējas digitālas mobilās komunikācijas laikmetā ir vajadzīga darba ņēmēju privātās dzīves papildu aizsardzība un kādi pasākumi šajā gadījumā būtu lietderīgi valstu un Eiropas līmenī, lai ierobežotu visaptverošu pieejamību un sasniedzamību. Tāpat jāapsver pārdomāti pasākumi, lai šajā saistībā stiprinātu pašnodarbināto personu, kuru skaits aizvien pieaug, pozīciju.

4.5. Citās nozarēs pakalpojumu digitalizācijas dēļ darba vietu autonomija samazinās. Tas notiek, piemēram, e-komercijas loģistikas centros, kuros tiek radītas ar lielu rutīnu saistītas darba vietas. Šādiem darba organizācijas veidiem raksturīgs tas, ka darbinieki parasti ar digitālu ierīču starpniecību saņem izsmeļošus norādījumus, piemēram, kura prece iepakojama kurā kastē.

4.6. Tā kā šādi ar rutīnu saistīti darba veidi ir standartizēti un salīdzinoši vienkārši, nodarbinātības iespējas paveras mazkvalificētiem darba ņēmējiem un jaunpienācējiem darba tirgū. Tomēr valda uzskats, ka šādas nodarbinātības kvalitāte ir zema, jo darba ņēmēji jūt, ka viņu prasmes un spējas netiek pilnībā izmantotas.

4.7. Digitalizācija neapšaubāmi ir viena no mūsu laikmeta dinamiskākajām norisēm, kurā iespējas un riski ir cieši saistīti. Turpmākās norises, visdrīzāk, būs kompleksas, ar jaundibinātiem uzņēmumiem, maziem uzņēmumiem un jaunām elastīgām darbības metodēm līdztekus tradicionāliem uzņēmumiem un nozarēm. Līdz šim šādu norišu ietekme uz nodarbinātību nav ne pilnībā izprasta, ne arī precīzi prognozējama. Tāpēc pieaug bažas par nodarbinātības līmeņa krišanos laikā, kad ES darba tirgū turpina pastāvēt prasmju piedāvājuma un pieprasījuma neatbilstība. Šajā situācijā ir izšķiroši svarīgi konstruktīvi sadarboties un palielināt galveno dalībnieku, t. i., valdību un sociālo partneru, informētību. Tā kā Eiropas Savienībā ir ļoti daudzveidīgas sociāli ekonomiskās struktūras un dažādi ekonomiskās attīstības līmeņi, var būt vajadzīga īpaša analīze un īpašas pieejas, lai pārvaldītu digitalizācijas ietekmi uz darba tirgu un nodarbinātību.

4.8. Vajadzīgi precīzāki statistikas dati un labāki pētījumi par pakalpojumu nozari (pasaulē un Eiropas līmenī), lai iegūtu precīzākas prognozes par darba tirgus attīstību, kā arī darba organizācijas un nodarbinātības polarizāciju. Pamatprogrammā “Apvārsnis 2020” šajā saistībā būtu jānodrošina pietiekams finansējums pētījumiem par nodarbinātību un darba organizāciju pakalpojumu sektorā. Pētījumu rezultāti ir jāizmanto, lai īstenotu aktīvas nodarbinātības politikas pasākumus, kas nodrošinātu kvalitatīvas nodarbinātības iespējas un novērstu risku. Jaunu darba organizācijas veidu ieviešana būtu arī jāapspriež sociālo partneru sarunās, lai nodrošinātu, ka jauni digitalizēta darba organizācijas veidi nevis pazemina, bet gan paaugstina darba vietu kvalitāti.

4.9. Šādas polarizācijas tendences darba organizācijas jomā izraisa atalgojuma polarizāciju, uz ko norādījis arī Eiropas Parlaments (11). Dažos gadījumos to veicina koplīgumu neesamība vai apiešana. Piemēram, tas attiecas uz gadījumiem, kad digitālo pakalpojumu sniedzēji atsaucas uz savu uzņēmējdarbības modeļu īpašo raksturu, lai apstrīdētu noslēgto koplīgumu piemērojamību attiecībā uz saviem darbiniekiem. Šajā sakarā daži e-komercijas uzņēmumi uzstāj, ka to darbaspēks nav uzskatāms par mazumtirdzniecības darbiniekiem un ka tāpēc viņiem nav tiesības uz koplīgumā noteikto mazumtirdzniecības sektora darbinieku atalgojumu.

4.10. Lai novērstu ienākumu nevienlīdzības pieaugumu, ko daļēji izraisa digitalizācija, visos līmeņos jāveicina sarunas par darba koplīgumu slēgšanu, galvenokārt arī nozarēs un uzņēmumos, ko skārusi digitalizācija.

4.11. Darba ņēmēji, kas nodarbināti digitalizētos darba organizācijas veidos, ģenerē daudz personas datu, kas satur informāciju par to, kur viņi strādā, ko viņi dara, kad viņi strādā un ar ko viņi sadarbojas. Līdztekus ļoti efektīva darba iespēju radīšanai pastāvīgas informācijas plūsmas apstākļos šāda informācija arī paver iespēju neatļauti uzraudzīt darbiniekus, un šāda uzraudzība apdraud noteiktos privātuma aizsardzības standartus, kas jāievēro darba vietā.

4.12. Vajadzīgi stingri noteikumi attiecībā uz darba ņēmēju personas datu aizsardzību, lai aizsargātu noteiktos privātuma standartus, kas jāievēro darbā. Eiropas tiesību aktos, kas attiecas uz datu aizsardzību, būtu jānosaka augsti obligātie standarti, un minētie akti nedrīkst ierobežot dalībvalstu iespējas pieņemt papildu noteikumus. Tādēļ ES datu aizsardzības regulā, kas pašlaik tiek apspriesta, būtu jāiekļauj “izņēmuma klauzula”, kura ļauj dalībvalstīm noteikt augstākus standartus nekā ES obligātie standarti.

5. Nodarbinātības un darba tirgus pamatstruktūru pārmaiņas

5.1. Tā kā informācijas apmaiņa iespējama lielā attālumā, aptverot plašu auditoriju un radot ļoti zemas izmaksas, ciparu tehnoloģijas ļauj radīt ļoti sadrumstalotus uzņēmējdarbības modeļus. Tas mazina vajadzību pēc stingrām, funkcionāli un ģeogrāfiski integrētām uzņēmumu struktūrām ar skaidri noteiktu personālu, hierarhijām un telpām.

5.2. Šādas attīstības tendences palielina uzņēmumu iespējas balstīties uz elastīgām darba attiecībām, piemēram, uz pašnodarbinātām personām. Pēdējā laikā pašnodarbināto personu skaits būtiski palielinājies (12) it īpaši tādās pakalpojumu nozarēs, kas saistītas ar informācijas un komunikācijas tehnoloģijām, plašsaziņas līdzekļiem un administratīvajiem un atbalsta pakalpojumiem. Paredzams, ka turpmāku pašnodarbinātības pieaugumu varētu radīt tāda prakse kā pūļa pakalpojumi (crowdsourcing), proti, tiešsaistes platformas, kas ļauj uzņēmumiem publicēt piedāvājumus par darbuzdevumiem, uz kuriem konkurē pašnodarbinātas personas. Turklāt šādās pūļa pakalpojumu platformās ar darba iespējām saistītā konkurence ir globāla, un tas nozīmē, ka konkurences priekšrocības ir pretendentiem no vietām, kur ir zems dzīvošanas izmaksu, ienākuma nodokļa likmes un sociālā nodrošinājuma līmenis.

5.3. Daži darba ņēmēji ir apmierināti ar elastību, ko nodrošina šādas darba attiecības. Taču, tā kā nestandarta nodarbinātības veidi tiek izmantoti arvien biežāk, izveidoto darba tirgus pamatstruktūru (piemēram, darba aizsardzības tiesību akti, arodveselības un drošības režīmi, sarunas par darba koplīgumu slēgšanu un sociālā dialoga struktūras) efektivitāte varētu pazemināties. Turklāt, pieaugot pārrobežu konkurencei starp darba meklētājiem, piemēram, pūļa pakalpojumu portālos, palielinās konkurences spiediens uz šādām darba tirgus struktūrām. Valsts sociālajiem partneriem un valdībām, iesaistoties konstruktīvā dialogā, jārod piemēroti risinājumi, lai, ņemot vērā digitalizācijas radītās pārmaiņas, dažādiem nodarbinātības veidiem arī nākotnē nodrošinātu taisnīgu un iekļaujošu darba tirgu.

5.4. Nodarbinātība dalīšanās ekonomikas jomā šajā sakarā ir īpaši delikāts jautājums. Daudzos gadījumos darba attiecības un iesaistīto pušu juridiskais statuss joprojām ir neskaidrs. Bieži vien nav skaidrības jautājumā par to, vai tāda privāta transportlīdzekļa vadītājs, ko var nolīgt ar tiešsaistes platformas palīdzību, ir pašnodarbināta persona vai darba ņēmējs, un, ja tā, tad kurš ir darba devējs – pasažieris vai tiešsaistes platformas operators. Tāpēc juridiski grūts uzdevums ir noteikt, kuri darba un saistību tiesību akti un kuri koplīgumu noteikumi attiecīgajā gadījumā būtu piemērojami. Ja nebūs piemērojama neviena no iedibinātajām tiesību un koplīgumu kategorijām, dalīšanās ekonomika faktiski darbosies juridiski “pelēkā zonā”. Tas varētu izraisīt konkurences spiedienu uz nodarbinātību un tiem uzņēmumiem, kuri darbojas saskaņā ar spēkā esošajiem likumiem un koplīgumiem.

5.5. Pašlaik trūkst ticamas un aktuālas informācijas, lai novērtētu, kādi nodarbinātības politikas pasākumi dalīšanās ekonomikai ir piemēroti. Lai šo trūkumu novērstu, steidzami vajadzīgi precīzi un regulāri atjaunināti statistikas dati par nestandarta un jauniem nodarbinātības veidiem.

5.6. Eiropas Savienībai un dalībvalstīm vajadzētu apsvērt stratēģijas, kā sociālo standartu un darba tiesību aizsardzības normu piemērošanas jomu pielāgot tā, lai tās atspoguļotu digitālās pasaules darba apstākļus. Šādām iniciatīvām būtu jāizpaužas kā strukturētam dialogam ar sociālajiem partneriem, lai varētu izstrādāt uz faktiem balstītus risinājumus, kuri atbilstu arī pakalpojumu izmantotāju interesēm. Daudzsološas iniciatīvas jau tiek īstenotas Vācijā, Nīderlandē un Austrijā.

5.7. Tā kā šādas attīstības tendences ir izaicinājums arī iedibinātajai sociālā dialoga un darba koplīgumu slēgšanas praksei, ir vajadzīgs konstruktīvs sociālo partneru dialogs, lai apspriestu iespējamos un nepieciešamos pielāgojumus. Eiropas Savienībai var būt būtiska loma šāda dialoga rosināšanā, nodrošinot finansējumu ar to saistītajiem sociālo partneru projektiem un veicinot ar to saistītus pētniecības projektus, kurus var finansēt no programmas “Apvārsnis 2020”.

5.8. Pateicoties digitalizācijai, uzņēmējdarbības modeļi pakalpojumu nozarēs kļūst daudz mazāk darbietilpīgi. Tas attiecas, piemēram, uz banku nozari, kur uzņēmējdarbības procesi ir daļēji automatizēti un pārgājuši digitālajā vidē. Tāpēc daļa darbaspēka kļūst lieka. Frey un Osborne (Oksfordas universitāte) uzskata, ka šāda automatizācija jo īpaši skars vidēja ienākumu līmeņa amatus un nodarbinātības veidus, tostarp dažas brīvās profesijas (13). Arī publiskās pārvaldes jomā un iestādēs, kā arī attiecībā uz vispārējas nozīmes pakalpojumiem kopumā digitalizācija ievērojami ietekmēs nodarbinātību, kam līdz šim veltīts pārāk maz uzmanības. Tāpēc EESK par to paudīs viedokli atsevišķā atzinumā.

5.9. Ideju laboratorija Bruegel aplēsusi, ka digitalizācijas radītas automatizācijas dēļ ES dalībvalstis nākamo divdesmit gadu laikā varētu zaudēt 40–60 % darba vietu (14). Turklāt šķiet, ka digitālajā laikmetā, atšķirībā no iepriekšējiem rūpniecības attīstības posmiem, kopējais produktivitātes pieaugums ekonomikā vairs tieši neizpaužas kā nodarbinātības pieaugums (15). Tāpēc nemazinās šaubas par to, vai pilnībā digitalizēta ekonomika rada pietiekamu pieprasījumu pēc darbaspēka citās profesijās, lai kompensētu paredzamo darba vietu zudumu, ko izraisa pakalpojumu automatizācija. No otras puses, visā Eiropā vēl joprojām vērojama neatbilstība starp pieejamajām un pieprasītajām prasmēm, un izteikt prognozes ir ļoti grūti.

5.10. Digitalizētā pakalpojumu ekonomikā vērojamās darbaspēka pieprasījuma svārstības, ko mēra nostrādātajās darba stundās, ir rūpīgi jāuzrauga. Lai, neraugoties uz darbaspēka pieprasījuma samazināšanos, atbalstītu nodarbinātību un neapdraudētu sociālo kohēziju, steidzami vajadzīgs visu iesaistīto dalībnieku kopējs dialogs, lai vērstu uzmanību uz iespējamām problēmām un, ņemot vērā vajadzības, atsevišķās dalībvalstīs izstrādātu risinājuma stratēģijas (piemēram, tādās jomās kā publiskie ieguldījumi, nodarbinātību veicinoša inovācija, darba vietu radīšana, darba sadale un darba laika saīsināšana).

6. Ietekme uz labklājības valstīm un nodokļu režīmiem

6.1. Tā kā ar pakalpojumu digitalizāciju saistītie nestandarta nodarbinātības veidi strauji izplatās, arvien lielāka daļa darba ņēmēju neveic iemaksas izveidotajās sociālā nodrošinājuma sistēmās un zaudē piekļuvi šīm sistēmām, piemēram, publiskajai bezdarba, veselības un pensiju apdrošināšanai. Dažās dalībvalstīs šo tematu jau apspriež sociālo partneru un valdības debatēs. Vienlaikus ar vispārējā nodarbinātības līmeņa pazemināšanos šādas attīstības tendences var mazināt nodokļu un izveidoto sociālā nodrošinājuma sistēmu ieņēmumus un šo sistēmu kopējo efektivitāti; šo sistēmu finansējuma pamatā galvenokārt ir ienākumu nodokļi un nodevas, kā arī darba devēju/darba ņēmēju iemaksas, un tādēļ tās ir atkarīgas no augsta tradicionālās nodarbinātības līmeņa.

6.2. Šis efektivitātes zudums rada ievērojamus draudus Eiropas sociālā modeļa struktūrai, kas ir balstīta uz lielu sabiedrības ieguldījumu vispārējas nozīmes pakalpojumu un efektīvu sociālā nodrošinājuma tīklu finansēšanā un nodrošināšanā. Tomēr digitalizācijas procesa sekmīga pārvaldība lielā mērā ir atkarīga no efektīvi sniegtiem vispārējas nozīmes pakalpojumiem, piemēram, modernām izglītības sistēmām un platjoslas infrastruktūras.

6.3. ES, valstu valdībām un sociālajiem partneriem būtu jāsāk debates ar mērķi noteikt politikas pasākumus un tiesiskos nosacījumus, kas nodrošinātu pienācīgu likumīgas sociālās aizsardzības līmeni visiem darba ņēmējiem – tostarp pašnodarbinātajiem, pūļa pakalpojumu jomā nodarbinātajiem un dalīšanās ekonomikā nodarbinātajiem. Jāņem vērā iespēja, ka šajās grupās var būt pārstāvēti atšķirīgi viedokļi.

6.4. Rūpīgi jāanalizē arī nodokļu sistēmu reformas, lai nodrošinātu līdzīgu nodokļu līmeni visu veidu ienākumiem neatkarīgi no tā, vai tie ir gūti tradicionāli organizētajās nozarēs vai dalīšanās ekonomikā. Eiropas Savienībai būtu jāveicina un jākoordinē atbilstošas reformas dalībvalstīs.

6.5. Lai sociālo sistēmu ilgtspēju nodrošinātu arī nākotnē un samazinātu darba slodzi, varētu apsvērt iespēju šajā nolūkā izmantot arī daļu no digitalizācijas dividendes.

Briselē, 2015. gada 16. septembrī Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas priekšsēdētājs Henri MALOSSE

(1) Šajā atzinumā ir runa par privāto pakalpojumu nozarēm, kā noteikts standarta statistiskajā klasifikācijā (piem., NACE 2. red., F-N; Q-T).

(2) Piemēram, Somijas Nodarbinātības ministrija (2015. gads): “Service Economy Revolution and Digitalisation”, http://www.tem.fi/files/43374/TEMjul_41_2015_web_22062015.pdf

(3) Tostarp “Uzņēmējdarbības pakalpojumu ietekme rūpniecībā” (ziņotāji: van Iersel kgs un Leo kgs) (OV C 12, 15.1.2015., 23. lpp.), kurā aplūkotas ceturtās industriālās revolūcijas īpašās pazīmes.

(4) Pakalpojumu nozaru definīcijas, ko parasti izmanto statistikas klasifikācijā.

(5) Sk., piemēram, Brynjolffson un McAfee (2014. gads): The Second Machine Age, New York, W.W. Norton & Company, 11. nodaļa.

(6) Piemēram, Bowles, J., The computerisation of European jobs who will win and who will lose from the impact of new technology onto old areas of employment?, 2014. gads, The computerisation of European jobs, Frey, C. M., Osborne, M., The future of employment: How susceptible are jobs to computerisation?, 2013. gads, Pajarinen, M., Rouvinen, P., Ekeland, A., Computerization Threatens One-Third of Finnish and Norwegian Employment, ETLA, 2015. gads.

(7) Sk. 10. zemsvītras piezīmi.

(8) Attiecīgie ieteikumi minēti dažādos EESK atzinumos (tostarp OV C 311, 12.9.2014., 15. lpp., OV C 12, 15.1.2015., 23. lpp., OV C 332, 8.10.2015., 36. Lpp, OV C 271, 19.9.2013., 116. lpp. un OV C 67, 6.3.2014., 96. lpp.).

(9) Eurofound (2014): Working Conditions and Job Quality: Comparing Sectors in Europe.

(10) http://ec.europa.eu/priorities/digital-single-market/docs/dsm-factsheet_lv.pdf

(11) Eiropas Parlaments (2015. gads): Wage and Income Inequality in the European Union.

(12) UNI Europa (2015. gads): Towards a Fair Future for European Services, http://uniglobalunion.org/sites/default/files/public_shared/files/towards_a_fair_future_for_european_services.pdf

(13) Frey un Osborne (2013. gads), sk. 6. zemsvītras piezīmi.

(14) Bruegel (2014. gads): The computerisation of European jobs.

(15) Sk. Bowles (2014. gads), kas minēts 6. zemsvītras piezīmē.