Šis paziņojums par vadlīnijām ir visaptveroša IĪ kopuma daļa. Problēmas saistībā ar IĪT piemērošanu, kuras neattiecas uz minēto noteikumu interpretāciju un piemērošanu, un iespējamie to risinājumi ir izklāstīti Komisijas paziņojumā “A balanced IP enforcement system responding to today's societal challenges”, kas arī ir minētā kopuma daļa.

Ņemot to vērā, ir arī skaidrs, ka IPRED piemērošanas joma, pat ja to piemēro pareizi, ir paredzēta tikai to pasākumu, kārtības un aizsardzības līdzekļu regulēšanai, kuri ir pieejami IĪT civiltiesiskajā piemērošanā. Tādējādi IPRED pati par sevi nevar atrisināt visas problēmas, par kurām ziņojušas ieinteresētās personas direktīvas izvērtēšanas gaitā, un jo īpaši problēmas, kas plašāk saistītas ar IĪT aizsardzību ārpus tiesvedības konteksta vai pirms tiesvedības. Piemēram, dažas ieinteresētās personas vēlas, lai tiek precizēti vai pārskatīti noteikumi par starpnieku pakalpojumu sniedzēju saistību ierobežojumiem, kas galvenokārt ir izskatīti E-komercijas direktīvā. Komisija ir ņēmusi vērā no ieinteresētajām personām saņemto atgriezenisko saiti par šo jautājumu, un, kaut arī tā ir apņēmusies saglabāt pašreizējo atbildības režīmu, tā nesenā iniciatīvā ir arī ieviesusi lielāku skaidrību par starpnieku atbildību nelikumīga tiešsaistes satura (arī satura, ar ko tiek pārkāptas IĪT) atklāšanā un izņemšanā.

Intelektuālā īpašuma tiesības (“IĪT”) aizsargā nemateriālos labumus, ļaujot autoriem, izgudrotājiem un māksliniekiem gūt peļņu no to radošajām un inovatīvajām darbībām. Nemateriālie labumi veido vairāk nekā pusi uzņēmumu vērtības, un to nozīme arvien pieaug. Pasaulē, kur ES uzņēmumi arvien sīvāk konkurē par inovāciju, radošumu un kvalitāti, intelektuālais īpašums (“IĪ”) ir spēcīgs instruments visu uzņēmumu, tostarp mazo un vidējo uzņēmumu (“MVU”), konkurētspējas palielināšanai.

IPRED 13. panta 1. punkta formulējums liecina, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka abas šajā noteikumā paredzētās kaitējuma atlīdzinājuma noteikšanas metodes ir atspoguļotas to vietējos tiesību aktos. Tāpēc atšķirībā, piemēram, no 13. panta 2. punkta šīs nav divas iespējas, ko dalībvalstis var izvēlēties; prasītājs un galu galā kompetentā tiesu iestāde izlemj, kura no šīm abām alternatīvajām metodēm ir piemērojama, lai noteiktu kaitējuma atlīdzinājumu konkrētā gadījumā.

Nesen izskatītā lietā Tiesa norādīja, ka aizskarto autora mantisko tiesību īpašnieks var prasīt no personas, kas pārkāpusi šīs tiesības, atlīdzināt nodarītos zaudējumus, samaksājot summu, kura atbilst divkāršai hipotētiskās autoratlīdzības summai, ja piemērojamie valsts tiesību akti paredz šādu iespēju. Tiesa arī paskaidroja, ka IĪT aizskāruma gadījumā hipotētiskās autoratlīdzības vienkārša samaksa nevar garantēt visu faktiski nodarīto zaudējumu atlīdzību, jo, kā atzīmēja Tiesa, pati šīs autoratlīdzības samaksa nenodrošinātu ne to iespējamo izdevumu atlīdzību, kas saistīti ar iespējamo pārkāpumu noteikšanu un izmeklēšanu, ne iespējamā morālā kaitējuma atlīdzināšanu vai procentu samaksu par maksājamām summām. Konkrētajā lietā ir arī atzīmēts, ka vienreizējas summas metodes izmantošana būtībā nozīmē, ka šādi aprēķinātā atlīdzība var nebūt tieši samērīga ar aizskartajai personai faktiski nodarītajiem zaudējumiem un ka šajā ziņā cēloņsakarības prasību nedrīkst interpretēt un piemērot pārāk šauri.

Jēdziens “komerciāls raksturs” direktīvā nav definēts. Direktīvā arī nav tiešas atsauces uz dalībvalstu tiesību aktiem, kuros būtu noteikta šā jēdziena nozīme. Saskaņā ar iedibināto judikatūru gan no vajadzības vienveidīgi piemērot ES tiesību aktus, gan no vienlīdzības principa izriet, ka šādos gadījumos šis jēdziens visā ES ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi.

Daži no IPRED izklāstītajiem līdzekļiem ir jāpiemēro tikai IĪT komerciāla rakstura pārkāpumiem (6. panta 2. punkts un 9. panta 2. punkts) vai attiecas uz personām, kuras nav pārkāpēji (8. panta 1. punkta a)–c) apakšpunkts), bet par kurām konstatēts, ka to rīcībā ir kontrafakta preces vai ka tās izmanto kontrafakta pakalpojumus komercdarbībai raksturīgā daudzumā vai sniedz komerciāla rakstura pakalpojumus, kas izmantoti nelikumīgās darbībās.

Šajā saistībā Tiesa konstatēja, ka noteikšanas un izmeklēšanas izmaksas, kas inter alia rodas, tehniskam padomdevējam veicot vispārēju tirgus novērošanu un atklājot iespējamus intelektuālā īpašuma tiesību aktu pārkāpumus, kuri piedēvējami attiecīgajā posmā nezināmiem pārkāpējiem, neliecina par šādu ciešu un tiešu saikni. Tomēr tā arī nosprieda, ka tehniska padomdevēja pakalpojumi neatkarīgi no to rakstura ir nepieciešami, lai konkrētā gadījumā varētu lietderīgi celt prasību tiesā nolūkā nodrošināt šādu tiesību ievērošanu, un izdevumi saistībā ar šā padomdevēja palīdzību ietilpst “citos izdevumos”. Atbilstoši IPRED 14. pantam tie ir “citi izdevumi”, kas jāsedz lietā zaudējušajai pusei.

Turklāt IPRED 14. pants paredz, ka tiesu izdevumiem, kas jāsedz lietā zaudējušajai pusei, jābūt “samērīgiem”. Šajā saistībā Tiesa konstatēja, ka samērīguma prasība nenozīmē, ka lietā zaudējušajai pusei noteikti jāsedz otrai pusei radušies izdevumi pilnā apmērā, tomēr tā nozīmē, ka lietā uzvarējušajai pusei jābūt tiesīgai saņemt atlīdzību vismaz par tai faktiski radušos pieņemamo izdevumu ievērojamu un pienācīgu daļu. Tāpēc valsts tiesību aktiem, kas nosaka absolūtu robežvērtību advokāta izdevumiem, jānodrošina, no vienas puses, ka šāda robežvērtība atspoguļo reālās likmes, ko piemēro par advokāta pakalpojumiem intelektuālā īpašuma jomā. No otras puses, šādiem tiesību aktiem tomēr arī jānodrošina, ka vismaz ievērojamu un pienācīgu daļu no lietā uzvarējušās puses faktiskajiem pieņemamajiem izdevumiem sedz lietā zaudējusī puse.

Izskatot pieprasījumus par tiesībām uz informāciju, kas iesniegti atbilstoši 8. pantam, var būt situācijas, kad ir savstarpēji jālīdzsvaro vairākas pamattiesības. Jo īpaši tas var attiekties uz gadījumiem, kas saistīti ar pamattiesībām uz īpašuma (tostarp intelektuālā īpašuma) aizsardzību un tiesību efektīvu aizsardzību, no vienas puses, un pamattiesībām uz privātās dzīves un personas datu aizsardzību, kā arī darījumdarbības brīvību, no otras puses.

IPRED 7. un 9. pants paredz vairākus aizsardzības līdzekļus, jo īpaši to, ka šādi ex parte izpildraksti var tikt izdoti tikai uz īpaša pamata, tie tūlīt jāpaziņo atbildētājam pēc to izpildes un tiem piemēro ex post izskatīšanu tiesā, kurā var uzklausīt atbildētāju. Tomēr fakts ir tāds, ka šādi ex parte pasākumi būtiski ietekmē atbildētāja pamattiesības uz uzklausīšanu un aizstāvību tiesā, kuras ir daļa no pamattiesībām uz taisnīgu tiesu . Tāpēc ierobežojumi tiesībām tikt uzklausītam saskaņā ar minētajiem pantiem principā jāpiemēro tikai tad, ja ir paredzēti vajadzīgie aizsardzības līdzekļi, un ciktāl šādi ierobežojumi ir vajadzīgi, lai nodrošinātu tiesības uz intelektuālā īpašuma aizsardzību un prasītāja tiesības uz efektīvu aizsardzību tiesā, kas ir arī pamattiesības, kuras garantē Harta.

IPRED 7. panta 1. punkts paredz iespēju attiecīgos gadījumos pieņemt pasākumus pierādījumu saglabāšanai bez otras puses uzklausīšanas (t. i., ex parte), jo īpaši gadījumos, kad jebkura kavēšanās var radīt neatgriezenisku kaitējumu tiesību īpašniekam vai ja pastāv uzskatāms pierādījumu iznīcināšanas risks. Līdzīgi, kā paredzēts IPRED 9. panta 4. punktā, arī pagaidu un piesardzības pasākumus var pieņemt ex parte, jo īpaši, ja jebkura kavēšanās radītu neatgriezenisku kaitējumu tiesību īpašniekam. Šādos gadījumos, ņemot vērā steidzamību un/vai vajadzību neinformēt atbildētāju iepriekš, lēmums par pasākumu atļaušanu tiek pieņemts vienpusēji bez iepriekšējas paziņošanas un uzklausīšanas. Tādējādi atbildētājam netiek dota iespēja iesniegt argumentus savai aizstāvībai, pat atļauto pasākumu ietekmes iespējamais apjoms var būt tam nelabvēlīgs.

No tā izriet, ka kompetentā tiesu iestāde nedrīkstētu izdot izpildrakstus, kas paredz veikt pasākumus, kuri pārsniedz to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, ņemot vērā konkrētā gadījuma faktus un apstākļus, lai novērstu iespējamu pārkāpumu vai aizliegtu pārkāpuma turpināšanu. Tāpēc jebkuram izdotajam izpildrakstam ir jābūt efektīvam, bet ar minimālo darbības jomu, kas nepieciešama šā mērķa sasniegšanai. Nav nepieciešams, lai izpildrakstā prasītie pasākumi pilnīgi izbeigtu IĪT pārkāpumus; konkrētos apstākļos var būt pietiekami, ja tie sarežģī pārkāpumu izdarīšanu vai būtiski attur no to izdarīšanas. Tajā pašā laikā nedrīkstētu prasīt, lai izpildraksta adresāts ziedo neiespējamus upurus.

Komisija arī atgādina, ka 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 11. pants jāinterpretē un jāpiemēro, ņemot vērā 3. pantā noteiktās vispārīgās prasības un piemērojamās pamattiesības, kas tiek aizsargātas ES tiesiskajā kārtībā. Attiecīgi, no vienas puses, ja šādi ekonomikas dalībnieki, kas paši nav iesaistījušies nelikumīgā darbībā, piedalās IĪT piemērošanas procesā atbilstīgi IPRED, tas var būt iemesls prasīt, lai tiek nodrošināts, ka tiesību īpašnieki var efektīvi piemērot savas tiesības; no otras puses, konkrētā gadījumā var nebūt pamatojuma šādai dalībai, ja sniegtie pakalpojumi ir tik attālināti saistīti ar (iespējamo) pārkāpumu vai tam nebūtiski, ka nav pamatoti gaidīt, ka attiecīgais ekonomikas dalībnieks sniegs būtisku ieguldījumu šādā efektīvā piemērošanā; proti, tas nozīmē, ka ekonomikas dalībnieka iesaistīšana būtu nesamērīga un nevajadzīgi apgrūtinoša.

Liekot starpniekiem veikt konkrētus pasākumus turpmāku pārkāpumu novēršanai saskaņā ar IPRED 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu vai 11. pantu, kompetentās tiesu iestādes attiecīgā gadījumā var izdot izpildrakstus, kas ietver īpašus pārraudzības pienākumus. Tomēr aizliegums piemērot vispārēju pārraudzības pienākumu, kas izriet no E-komercijas direktīvas 15. panta 1. punkta un IPRED 3. panta, tos lasot saistībā ar prasībām, kas izriet no piemērojamām pamattiesībām, liedz ar šādiem izpildrakstiem uzlikt starpniekiem pienākumus ieviest un uzturēt pārmērīgi plašas, nespecifiskas un dārgas tāda veida filtrēšanas sistēmas, kādas aplūkotas Scarlet Extended un SABAM lietās, un apstākļos, kādi bijuši minētajās lietās.

Scarlet Extended un SABAM lietās Tiesa iztirzāja izpildraksta darbības jomas ierobežojumus, kas izriet no minētajiem noteikumiem, kā arī no piemērojamām attiecīgo pušu pamattiesībām. Scarlet Extended lieta attiecās uz interneta pakalpojumu sniedzēja ieviestu filtrēšanas sistēmu

Izpildrakstiem, kas izdoti atbilstoši IPRED 9. panta 1. punkta a) apakšpunktam un 11. pantam, jābūt efektīviem, bet tie nedrīkst pārsniegt to, kas konkrētā gadījuma apstākļos ir nepieciešams un samērīgs, lai sasniegtu attiecīgo mērķi. Var būt pietiekami, ja tie sarežģī attiecīgo pārkāpumu izdarīšanu vai būtiski attur no pārkāpumu izdarīšanas, pat ja pārkāpumi netiek pilnīgi izbeigti. Tomēr, ņemot vērā Tiesas judikatūru, no izpildraksta adresāta nevar prasīt, lai tas ziedo “neiespējamus upurus”. Piemērotajiem pasākumiem jābūt pietiekami precīziem un efektīviem, un pasākumam nav obligāti jāgarantē pārkāpuma izbeigšana. Šajā saistībā jānodrošina, ka tiek ievērotas visu iesaistīto personu pamattiesības, tostarp to trešo personu (piemēram, interneta lietotāju) tiesības, kuras var skart pasākumi, ko veic, lai izpildītu izpildrakstu.

Komisija uzskata, ka dažu dalībvalstu tiesību aktos paredzēto iespēju atzīt ekrānuzņēmumus par pierādījumiem tiesvedībā, ko ierosina atbilstoši IPRED, var uzskatīt par paraugpraksi, ja vien ekrānuzņēmumos iespējamās kontrafakta preces vai pakalpojumi ir redzami pietiekami skaidri un precīzi un ja vien tie atbilst konkrētām procesuālām garantijām. Atkarībā no valstu tiesību sistēmām viena no šādām garantijām cita starpā var būt, piemēram, prasība, ka šādiem pierādījumiem jābūt notāra vai tiesu izpildītāja izveidotiem.

Dažās dalībvalstīs kompetento tiesu iestāžu pašreizējā prakse ir atzīt ekrānuzņēmumus kā pierādījumu, ja vien tos izveidojis notārs vai tiesu izpildītājs un ja iespējamās kontrafakta preces vai pakalpojumi tajos ir redzami pietiekami skaidri un precīzi. Tā kā šajā saistībā nav skaidri formulētu noteikumu, pēc Komisijas ieskatiem IPRED nevar uzskatīt par tādu, kas šādu praksi nosaka par pienākumu. Tomēr Komisija uzskata, ka kopumā šāda pieeja ir saderīga ar IPRED. To var uzskatīt par paraugpraksi, jo tā var būt labs veids, kā ņemt vērā iepriekšminētās pušu vajadzības, vienlaikus nodrošinot pietiekamu noteiktību attiecībā uz to pierādījumu precizitāti un ticamību, uz kuru pamata kompetentā tiesu iestāde izspriež lietu.

Izvērtēšanas laikā tika norādīts, ka pierādījumus digitālā formātā var būt grūti saglabāt un ka dažās dalībvalstīs kompetentās tiesu iestādes kā pierādījumus nepieņem tīmekļa vietnes satura attēlus, kādi tie ir konkrētā brīdī (tā dēvētos “ekrānuzņēmumus”). Tomēr ekrānuzņēmumu izmantošana ir viens no izplatītākajiem veidiem, kā pierādīt, ka ir notikusi konkrēta darbība tiešsaistes vidē. Praksē ekrānuzņēmums var, piemēram, pierādīt tiešsaistē notiekošas kontrafakta preces izplatīšanas raksturīgas iezīmes, jo tīmekļa vietnes saturs var liecināt, piemēram, par to, kāda veida prece bijusi pieejama pārdošanai, kurš to pārdevis, kurā teritorijā un kādai mērķauditorijai. Ekrānuzņēmumi kā tādi var palīdzēt tiesību īpašniekiem piemērot viņu tiesības arī tiešsaistes kontekstā. Līdzīgi arī atbildētāji var vēlēties izmantot ekrānuzņēmumus, lai apstrīdētu apgalvojumus par IĪT kontrafakta darbībām.

Kā atzīmēts iepriekš, jau no paša formulējuma ir saprotams, ka IPRED 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētos pagaidu izpildrakstus var izdot, lai novērstu iespējamu pārkāpumu, un Tiesa ir precizējusi, ka attiecībā uz starpniekiem 11. pantā minētos izpildrakstus var arī izdot, lai novērstu turpmākus pārkāpumus. Turklāt pašlaik nav skaidru liecību par to saderību ar izpildrakstiem atbilstīgi IPRED vai par vajadzību pēc izpildrakstiem atbilstīgi IPRED. Komisija uzskata, ka tas būtu jāizvērtē katrā atsevišķā gadījumā, proti, attiecībā uz izpildrakstiem, kas izdoti pret starpniekiem, attiecīgajiem nosacījumiem un procedūrām jābūt noteiktām valsts tiesību aktos . Jebkurā gadījumā ir pienācīgi jāņem vērā minēto divu pantu mērķis, IPRED 3. panta vispārējās prasības, kā arī piemērojamās pamattiesības.

Direktīvas 4. pantā ir norādīts, ka personas, kas ir pilnvarotas izmantot IĪT, jo īpaši licenciāti, ciktāl to ļauj piemērojamo tiesību aktu noteikumi un saskaņā ar tiem, ir tiesīgas pieprasīt direktīvā noteikto pasākumu, kārtības un aizsardzības līdzekļu piemērošanu. Tomēr tiek apšaubīts, vai licenciāts ir tiesīgs pieprasīt minēto pasākumu piemērošanu arī tad, ja, neraugoties uz licences saņemšanu no tiesību īpašnieka, tas nav vajadzības gadījumā reģistrējis attiecīgo licenci attiecīgajā reģistrā.

Komercnoslēpumu direktīvas pieņemšana 2016. gadā viesa zināmu skaidrību par darbībām, uz kurām līdz šim attiecināti valstu tiesību akti par negodīgu konkurenci. Komercnoslēpumu direktīvā ir norādīts, ka tai nebūtu jāietekmē jebkādu citu attiecīgo tiesību aktu piemērošana citās jomās, tostarp IĪT jomā, un ka minētajai direktīvai dod priekšroku kā lex specialis, ja tās darbības joma un IPRED pārklājas. Tāpēc, tiklīdz būs pabeigta Komercnoslēpumu direktīvas transponēšana, ikviens, kas būs cietis no darbībām, kuras varētu interpretēt kā komercnoslēpumu nelikumīgu iegūšanu, izmantošanu vai izpaušanu, varēs gūt labumu pirmām kārtām no Komercnoslēpumu direktīvā noteiktajiem pasākumiem, kārtības un aizsardzības līdzekļiem. Ņemot to vērā, attiecībā uz visām negodīgas konkurences darbībām, kuras tiek regulētas valsts līmenī un uz kurām neattiecas Komercnoslēpumu direktīvas piemērošanas joma, piemēro vispārīgos noteikumus; IPRED noteikumi ir piemērojami tikai tad, ja attiecīgā dalībvalsts atbilstoši IPRED 13. apsvērumam ir nolēmusi paplašināt tās darbības jomu valsts līmenī.

Tomēr joprojām pastāv neskaidrības, jo īpaši saistībā ar citām valstu tiesību aktos aizsargātām tiesībām, piemēram, domēnu nosaukumiem, komercnoslēpumiem un citām darbībām, uz kurām bieži attiecas valstu tiesību akti par negodīgu konkurenci (piemēram, parazītisku kopēšanu). Lai gan saskaņā ar IPRED 13. apsvērumu dalībvalstis var iekšējām vajadzībām paplašināt direktīvas noteikumu piemērošanas jomu, tos attiecinot arī uz negodīgas konkurences darbībām, piemēram, parazītisku kopēšanu, vai tamlīdzīgām darbībām, tām tomēr nav pienākuma to darīt. Līdz šim veiktie izvērtējumi liecina, ka neviena no dalībvalstīm nav nolēmusi paplašināt direktīvas noteikumu piemērošanas jomu, lai aptvertu šādas darbības.

Precizējums IPRED 8. pantā, ka rīkojums par tiesībām uz informāciju ir pieejams “tās tiesvedības sakarā, kas attiecas uz IĪT pārkāpumu”, nozīmē, ka rīkojums par informācijas sniegšanu nav obligāti jāizdod tajā pašā tiesvedībā. To var izdot arī atsevišķā vēlākā tiesvedībā, ko ierosina, lai varētu iesniegt prasību par iespējamu kaitējuma atlīdzināšanu. Atkarībā no piemērojamiem valsts tiesību aktu noteikumiem šādu rīkojumu var izdot arī agrāk, iepriekšēja izpildraksta veidā.

Sabiedriskajā apspriešanā paustie viedokļi liecināja, ka pastāv neskaidrība par to, vai IPRED 8. pantā noteiktās tiesības uz informāciju var īstenot, pirms ir pasludināts spriedums par IĪT pārkāpuma lietu pēc būtības. IPRED 8. panta 1. punktā ir noteikts, ka rīkojumu par tiesībām uz informāciju var izdot “tās tiesvedības sakarā, kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu”. Tomēr tajā atšķirībā, piemēram, no 7. panta 1. punkta, nav norādīts, ka šādu rīkojumu var izdot “pat pirms tiesvedības uzsākšanas kādā lietā”, kā arī nav skaidri norādīts, ka rīkojumu var izdot, pirms tiesvedība, kurā izskata lietu pēc būtības, ir pabeigta. Tādējādi dažās dalībvalstīs ir sarežģīti saņemt rīkojumu par tiesībām uz informāciju pirms galīgā lēmuma pieņemšanas tiesvedībā, kurā izskata lietu pēc būtības.

Komisija uzskata, ka dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība 5. panta piemērošanā, jo īpaši attiecībā uz sīki izstrādātajiem noteikumiem par to, kad un kā ir jāiesniedz vajadzīgie pierādījumi šīs prezumpcijas atspēkošanai, ņemot vērā, ka minētajā pantā šajā sakarā nav ietverti skaidri noteikumi. Tomēr Komisija arī atzīmē, ka minētie sīki izstrādātie noteikumi un to piemērošanas veids pēc būtības nevar būt par iemeslu 5. panta efektivitātes apšaubīšanai.

Vairākas dalībvalstis ir nolēmušas izmantot IPRED 4. panta c) un d) punktā paredzēto iespēju pilnvarot kolektīvo tiesību pārvaldes iestādes un profesionālās aizstāvības iestādes, kas tiek regulāri atzītas par tiesīgām pārstāvēt tiesību īpašniekus, pieprasīt IPRED paredzēto pasākumu, kārtības un aizsardzības līdzekļu piemērošanu. Šāda pieeja kopumā uzlabo IĪT tiesību efektīvu piemērošanu, tāpēc to var uzskatīt par paraugpraksi.

Lai gan minētajos noteikumos lietotais formulējums liecina, ka dalībvalstīm šajā ziņā ir rīcības brīvība, vairākas dalībvalstis ir paredzējušas iespēju piešķirt minētajām iestādēm tiesības ierosināt tiesvedību to locekļu vārdā, ja tiesvedības mērķis ir aizsargāt to locekļu tiesības un lietu uzskata par locekļu interesēs esošu. Komisija atzīmē, ka šāda pieeja kopumā, šķiet, palielina IĪT efektīvas piemērošanas iespēju, jo īpaši tāpēc, ka minētās iestādes dažos gadījumos var būt izdevīgākā situācijā (tādā ziņā, ka tām ir piekļuve informācijai, speciālajām zināšanām, cilvēkresursiem, kā arī finanšu stāvokļa ziņā) nekā paši tiesību īpašnieki, lai vajadzības gadījumā faktiski un efektīvi celtu prasību par IĪT pārkāpumiem, it īpaši, kad tiesību īpašnieki ir MVU.

Direktīvas 4. panta c) un d) punkts paredz, ka attiecīgi IĪ kolektīvo tiesību pārvaldes iestādes un profesionālās aizstāvības iestādes, kas regulāri atzītas par tiesīgām pārstāvēt tiesību īpašniekus, ir tiesīgas pieprasīt direktīvā paredzēto civiltiesiskās aizsardzības līdzekļu piemērošanu, “ciktāl to ļauj piemērojamie tiesību akti un saskaņā ar tiem”. Šajā ziņā pastāv ievērojamas atšķirības starp dalībvalstīm attiecībā uz to, kā tiek īstenota kolektīvo iestāžu spēja ierosināt tiesvedību.

Tā kā minētos spriedumus varētu uzskatīt par norādi uz to, ka to pašu var attiecināt uz IPRED 4. panta b) punktu, to personu noteikšana, kurām ir tiesības celt prasību tiesā atbilstoši direktīvai, būs atkarīga no attiecīgās dalībvalsts tiesību aktu noteikumiem, uz kuriem ir skaidra atsauce minētajos noteikumos.

Turklāt regula “Brisele I” arī paredz, ka gadījumā, ja iespējamais pārkāpējs ir viens no vairākiem atbildētājiem, to var iesūdzēt tās dalībvalsts tiesā, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ja prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi (8. panta 1. punkts). Tiesa saistībā ar autortiesību pārkāpuma lietu ir precizējusi, ka fakts kā tāds, ka prasības, kas ir celtas pret vairākiem atbildētājiem saistībā ar materiāli identiskiem autortiesību pārkāpumiem, balstās uz tādiem valstu juridiskajiem pamatiem, kuri atšķiras atkarībā no dalībvalsts, neliedz piemērot minēto noteikumu.

Direktīvas 10. pantā ir noteikts, ka kompetentās tiesu iestādes var dot rīkojumu atsaukt no tirdzniecības kanāliem preces, kuru sakarā tās ir konstatējušas IĪT pārkāpumu, un vajadzības gadījumā arī materiālus un darbarīkus, ko galvenokārt izmanto minēto preču radīšanai vai ražošanai. Turklāt var dot arī rīkojumu par preču galīgu izņemšanu no tirdzniecības kanāliem vai iznīcināšanu. Šie pasākumi ir veicami uz pārkāpēja rēķina.

15.Tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2015. gada 16. jūlijs, Coty Germany GmbH / Stadtsparkasse Magdeburg, C-580/13 , EU:C:2015:485, 62013CJ0580

16.Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2015. gada 16. jūlijs, Diageo Brands BV v Simiramida-04 EOOD, C-681/13 , EU:C:2015:471, 62013CJ0681

17.Tiesas spriedums (septītā palāta), 2016. gada 4. februāris, Youssef Hassan / Breiding Vertriebsgesellschaft mbH, C-163/15 , EU:C:2016:71

18.Tiesas spriedums (piektā palāta), 2016. gada 17. marts, Christian Liffers / Producciones Mandarina SL un Mediaset España Comunicación SA, anciennement Gestevisión Telecinco SA, C-99/15 , EU:C:2016:173, 62015CJ0099

19.Tiesas spriedums (septītā palāta), 2016. gada 22. jūnijs, Thomas Philipps GmbH & Co. KG / Grüne Welle Vertriebs GmbH, C-419/15 , EU:C:2016:468

20.Tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 7. jūlijs, Tommy Hilfiger Licensing LLC un citi / DELTA CENTER a.s., C-494/15 , EU:C:2016:528, 62015CJ0494

21.Tiesas spriedums (piektā palāta), 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties Inc. / Telenet NV, EU:C:2016:611, C-57/15 , 62015CJ0057

22.Tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 15. septembris, Tobias Mc Fadden / Sony Music Entertainment Germany GmbH, C-484/14 , EU:C:2016:689

23.Tiesas spriedums (devītā palāta), 2017. gada 18. janvāris, NEW WAVE CZ, a.s. / ALLTOYS, spol. s r. o., C-427/15 , EU:C:2017:18

24.Tiesas spriedums (piektā palāta), 2017. gada 25. janvāris, Stowarzyszenie “Oławska Telewizja Kablowa” w Oławie / Stowarzyszenie Filmowców Polskich w Warszawie, C-367/15 , EU:C:2017:36, 62015CN0367

Izskatīšanā:

C-644/16 Synthon — Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande), ko iesniedza 2016. gada 15. decembrī, Synthon BV / Astellas Pharma Inc. (IPRED 6. pants)

C-149/17 Bastei Lübbe — Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniedza Landgericht München I (Vācija) 2017. gada 24. martā, Bastei Lübbe GmbH & Co. KG / Michael Strotzer (IPRED 3. panta 2. punkts)

C-521/17 SNB-REACT — Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniedza Tallinna Ringkonnakohus (Igaunija) 2017. gada 1. septembrī

25.Communication Sweden AB, EU:C:2012:219, 62010CJ0461

26.Judgment of the Court (Third Chamber) of 15 November 2012, C-180/11 , Bericap Záródástechnikai Bt. v Plastinnova 2000 Kft., EU:C:2012:717, 62011CJ0180 .

27.Order of the Court (Third Chamber) of 7 March 2013, Case C-145/10 REC ., Eva-Maria Painer v Standard VerlagsGmbH and Others, ECLI:EU:C:2013:138, 62010CO0145 .

28.Judgment of the Court (Fourth Chamber), 27 March 2014, C-314/12 , UPC Telekabel Wien GmbH v Constantin Film Verleih GmbH and Wega Filmproduktionsgesellschaft mbH, EU:C:2014:192, 62012CJ0314

29.Judgment of the Court (Fourth Chamber), 10 April 2014, C-435/12 , ACI Adam BV and Others v Stichting de Thuiskopie and Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding, EU:C:2014:254, 62012CJ0435