Spriedumā lietā Kaltoft Tiesa atteicās pieņemt, ka ES tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tajās attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir nostiprināts vispārējs nediskriminācijas princips konkrēti aptaukošanās dēļ. Tomēr ir jāuzskata, ka invaliditātes jēdziens Direktīvas par vienlīdzīgu attieksmi pret nodarbinātību izpratnē attiecas uz ierobežojumu, kas jo īpaši izriet no ilgstošiem fiziskiem, garīgiem vai psiholoģiskiem traucējumiem, kas mijiedarbībā ar dažādiem šķēršļiem var apgrūtināt attiecīgās personas pilnvērtīgu un efektīvu dalību profesionālajā dzīvē vienlīdzīgi ar citiem darba ņēmējiem.

Lietā Accept Tiesa uzskatīja, ka futbola kluba galvenā vadītāja (“patron”) publiskie izteikumi, ka viņš nekad neņemtu komandā homoseksuāli, var radīt prima facie pieņēmumu par diskrimināciju seksuālās orientācijas dēļ. Lai atspēkotu šo pieņēmumu futbola klubam kā darba devējam nebija jāpierāda, ka komandā ir uzņemtas personas ar noteiktu seksuālo orientāciju, jo tādējādi tiktu pārkāptas šo personu tiesības uz privātumu, tomēr tas varēja, piemēram, atsaukties uz vienlīdzības noteikumiem savā darbinieku pieņemšanas politikā vai skaidri norobežoties no šiem izteikumiem.

2014. gada janvārī Komisija sniedza kopēju ziņojumu par Rasu vienlīdzības direktīvas un Direktīvas par vienlīdzīgu attieksmi pret nodarbinātību īstenošanu. Ziņojumā tika secināts, ka visas dalībvalstis ir transponējušas direktīvas un ka galvenās neatrisinātās problēmas ir izpratnes palielināšana par to īstenošanu un piemērošanu praksē, kā arī uzsvēra, ka šim nolūkam var būt ļoti svarīgi stiprināt valstu līdztiesības atbalsta struktūru lomu.

Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 25. pantā prasīts, lai Komisija ik pēc trīs gadiem ziņo Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par (Līguma otrās daļas) noteikumu par nediskrimināciju un Savienības pilsonību piemērošanu. Šajā astotajā ziņojumā, kas iesniegts, ievērojot LESD 25. pantu, aptverts laikposms no 2013. gada 1. janvāra līdz 2016. gada 30. jūnijam.

4.Savienības pilsonība (LESD 20. panta 1. punkts)

4.1.Ievads

LESD 20. pants paredz, ka ikviena persona, kam ir kādas ES valsts pilsonība, ir arī Savienības pilsonis. Savienības pilsonība papildina, nevis aizstāj valsts pilsonību. Lai arī katra dalībvalsts nosaka pilsonības iegūšanas un zaudēšanas noteikumus, pienācīgi ievērojot Savienības tiesības, dalībvalsts pilsonības piešķiršana ietver sevī arī ES pilsonības piešķiršanu un no tās izrietošās tiesības, kas var tikt īstenotas visā Savienībā. Tādēļ Komisija uzskata, ka dalībvalstīm būtu jāizmanto sava pilsonības piešķiršanas prerogatīva lojālas sadarbības garā, kā to pieprasa Līgumi.

Ņemot vērā minēto, Komisija izskatīja valstu “ieguldītāju shēmas”, ar kurām trešo valstu valstspiederīgajiem tiek piešķirtas pilsonības tiesības apmaiņā pret ieguldījumiem. Lielākajā daļā dalībvalstu pastāv shēmas, saskaņā ar kurām ieguldītājiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie, ir tiesības uzturēties šo valstu teritorijā.

Komisija iejaucās vienā dalībvalstī, kas investoriem piešķīra pilsonību apmaiņā tikai pret ieguldījumiem. Šī dalībvalsts veica izmaiņas savā shēmā, pievienojot prasību nodzīvot gadu šajā valstī pirms pilsonības iegūšanas. Komisija šobrīd veic pārrunas ar vēl vienu dalībvalsti, kas investoriem piešķir pilsonību apmaiņā tikai pret ieguldījumiem.

Pārskata periodā Komisija izskatīja 14 sūdzības, 56 vēstules / individuālos pieprasījumus, 23 jautājumus un 7 lūgumrakstus no Eiropas Parlamenta šajā jomā, galvenokārt saistībā ar informāciju, kā iegūt dalībvalsts pilsonību, un par ES pilsonības raksturu. Tie skāra arī jautājumus par to, kā dalībvalstīm būtu jāīsteno sava kompetence, piešķirot pilsonību, pienācīgi ievērojot ES tiesības.

4.2.Judikatūras attīstība

Spriedumā lietā Alopka Tiesa norādīja, ka trešo valstu valstspiederīgie, kuru aprūpē ir bērns – ES pilsonis, var uzturēties kopā ar savu bērnu uzņemošajā dalībvalstī, pamatojoties uz LESD 20. pantu, ja šāda atteikuma dēļ minētajam ES pilsonim tiktu liegta iespēja efektīvi izmantot tiesības, kas piešķirtas ar Savienības pilsoņa statusu.

5.Tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunkts un 21. pants)

5.1.Ievads

Saskaņā ar LESD 20. panta 2. punkta a) apakšpunktu un 21. pantu, ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā, ievērojot Līgumos noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī to īstenošanai paredzētos pasākumus.

Vairums pilsoņu uzskata šīs tiesības par vienu no galvenajiem ieguvumiem, ko sniedz dalība ES. Absolūtais vairākums eiropiešu visās ES dalībvalstīs uzskata, ka viņu valsts ekonomika kopumā iegūst no personu brīvas pārvietošanās ES ietvaros.

2015. gadā vairāk nekā 15 miljoni ES pilsoņu dzīvoja un strādāja ES valstī, kas nav viņu valstiskās piederības valsts. Krietni lielāks ES pilsoņu skaits īslaicīgi apmeklēja citas dalībvalstis brīvdienās, apciemojot draugus un ģimeni vai arī biznesa nolūkos.

Pārskata periodā Komisija izskatīja 613 sūdzības no pilsoņiem, 309 vēstules / individuālus pieprasījumus, 75 jautājumus un 46 lūgumrakstus no Eiropas Parlamenta par tiesību brīvi pārvietoties īstenošanu. Daudzi no tiem skāra trešo valstu valstspiederīgo, kas ir ES pilsoņu ģimenes locekļi, tiesības ieceļot un uzturēties (vīzu un uzturēšanās atļauju izsniegšanas nosacījumi, papildu formalitātes) un nosacījumus, saskaņā ar kuriem ES pilsoņi var īstenot savas tiesības brīvi pārvietoties.

Mobili ES pilsoņi, kuri saskaras ar nepareizu ES tiesību piemērošanu, var saņemt palīdzību no SOLVIT, kas ir izveidots, lai ātri reaģētu un rastu risinājumus valsts līmenī. Laikposmā no 2013. līdz 2015. gadam SOLVIT izskatīja 979 lietas par personu brīvu pārvietošanos.

ES pilsoņi var vērsties arī Komisijas “Europe Direct” (EDCC) portālā, kurā Eiropas pilsoņiem tiek sniegta vispārēja informācija par ES un padomi ES pilsoņu tiesību jomā. Pārskata periodā EDCC kopā saņēma 14 549 pieprasījumus par personu brīvu pārvietošanos.

5.2.Judikatūras attīstība

Tiesa vairākos nesenos spriedumos ir interpretējusi tiesības brīvi pārvietoties. Tā jo īpaši ir precizējusi, kā tiesības brīvi pārvietoties piemērojamas noteiktos gadījumos, kas skar ekonomiski neaktīvos ES pilsoņus, ES pilsoņus darba meklējumos un ES pilsoņu ģimenes locekļus no trešajām valstīm.

5.2.1. Pabalsti un/vai sociālā palīdzība ekonomiski neaktīvajiem ES pilsoņiem

Lietā Brey Tiesa sprieda, ka ES tiesības neaizliedz valstu tiesību aktos paredzēt, ka sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršana ekonomiski neaktīvajiem ES pilsoņiem ir atkarīga no prasības, ka viņi izpilda Brīvas pārvietošanās direktīvā iekļautos nosacījumus, lai uzņēmējā dalībvalstī iegūtu likumīgas uzturēšanās tiesības. Tomēr Direktīva pieprasa dalībvalstīm izrādīt zināmu finansiālās solidaritātes līmeni, jo īpaši īslaicīgu grūtību gadījumā, un automātiski neatteikt sociālā nodrošinājuma pabalstus ES pilsoņiem, kuri saskaras ar īslaicīgām grūtībām, likumīgi uzturoties citā dalībvalstī. Uzņemošajai dalībvalstij ir jāņem vērā visi individuālā gadījuma apstākļi, izvērtējot, vai neaktīvais ES pilsonis ir kļuvis par pārmērīgu slogu tās sociālās palīdzības sistēmai.