KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI, EIROPAS PARLAMENTAM, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI No jauna apstiprinot darba ņēmēju pārvietošanās brīvību — tiesības un svarīgākās norises /* COM/2010/0373 galīgā redakcija */





[pic] | EIROPAS KOMISIJA | Briselē, 13.7.2010 COM(2010) 373, galīgā redakcija KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI, EIROPAS PARLAMENTAM, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI No jauna apstiprinot darba ņēmēju pārvietošanās brīvību — tiesības un svarīgākās norises KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI, EIROPAS PARLAMENTAM, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI No jauna apstiprinot darba ņēmēju pārvietošanās brīvību — tiesības un svarīgākās norises Ievads Personu brīvas pārvietošanās princips pēdējos 40 gados ir pastāvīgi pilnveidojies un neatlaidīgi nostiprinājies. Šī pamatbrīvība, kas sākotnēji bija paredzēta ekonomiski aktīviem iedzīvotājiem, pakāpeniski tika paplašināta, lai ietvertu citas iedzīvotāju grupas, un patlaban tās ir vienas no svarīgākajām individuālajām tiesībām, ko ES garantē saviem pilsoņiem. Darba ņēmēju brīvas pārvietošanās princips ir ietverts 45. pantā Līgumā par Eiropas Savienības darbību (turpmāk “LESD”) (EK Līguma bijušajā 39. pantā) un pilnveidots, izmantojot sekundāros tiesību aktus (Regulu (EEK) Nr. 1612/68[1], Direktīvu 2004/38/EK[2] un Direktīvu 2005/36/EK[3], kā arī Eiropas Savienības Tiesas (turpmāk “Tiesas”) judikatūru). Šajā jomā esošais ES tiesību aktu kopums ( acquis ) dod Eiropas pilsoņiem tiesības brīvi pārvietoties ES, lai izvēlētos darbu, un nodrošina darba ņēmēju un šo personu ģimenes locekļu sociālo tiesību aizsardzību[4]. Šajā dinamiskajā jomā, kur pārmaiņas veicina darba tirgus politika, ģimenes struktūra un Eiropas integrācijas process, pārvietošanās brīvība ne vien sekmē vienotā tirgus izveidi, bet tai ir arī svarīga sociālā dimensija, jo tā pilnveido ES migrējošo darba ņēmēju sociālo, ekonomisko un kultūras integrāciju uzņēmējās dalībvalstīs. Saskaņā ar jaunākajiem pieejamajiem datiem, kurus publicējis Eurostat[5] , 2,3 % no ES pilsoņiem (11,3 miljoni personu) dzīvo citā dalībvalstī, nevis savā valstspiederības valstī, un daudz vairāk ir tādu personu, kuras kādā konkrētā dzīves posmā izmanto šīs tiesības[6]. Minētais rādītājs kopš 2001. gada ir palielinājies par vairāk nekā 40 %[7]. Saskaņā ar nesenu Eurobarometer apsekojumu 10 % no ES-27 aptaujātajām personām ir atbildējušas, ka tās kādā konkrētā dzīves posmā ir dzīvojušas un strādājušas citā valstī, turpretim 17 % plāno nākotnē izmantot priekšrocību, ko sniedz brīva pārvietošanās. Principā katram ES pilsonim ir tiesības strādāt un dzīvot citā dalībvalstī, un saistībā ar to ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ. Tomēr neraugoties uz panākto progresu, joprojām ir juridiski, administratīvi un praktiski šķēršļi minēto tiesību izmantošanā. Nesenā ziņojumā[8] par to, kā tiek īstenota Direktīva 2004/38/EK, secināts, ka kopumā direktīvas transponēšana ir diezgan neapmierinoša, un uzsvērts, ka ES pilsoņi — darba ņēmēji vai personas, kuras nav darba ņēmēji, ārvalstīs ir saskārušies ar vairākām problēmām saistībā ar pārvietošanos. Pēc 2006. gada — Eiropas strādājošo mobilitātes gada — ir secināts, ka papildus juridiskajiem un administratīvajiem šķēršļiem — galvenokārt tiem bija pievērsti neseni centieni (piemēram, kvalifikāciju atzīšana un papildu pensijas tiesību pārnesamība) ir citi faktori, kas ietekmē pārrobežu mobilitāti. Tie ir mājokļa jautājumi, valodu prasmes, laulātā un partnera nodarbinātība, ienākumu atgriešanas mehānismi, vēsturiski “šķēršļi” un mobilitātes pieredzas atzīšana, īpaši MVU. Tāpēc šo problēmu risināšanai ir nepieciešama plašāka pieeja[9], kas apvienota ar brīvas pārvietošanās principa efektīvu īstenošanu. Eiropas Komisijas priekšsēdētājs Barozu to ir apstiprinājis savās politikas pamatnostādnēs “Brīvas pārvietošanās principam un vienlīdzīgas attieksmes principam attiecībā uz ES pilsoņiem jākļūst par realitāti cilvēku ikdienas dzīvē”[10]. Tām ir sekojis Komisijas priekšlikums, lai saskaņā ar stratēģiju “Eiropa 2020” atvieglinātu un veicinātu ES mobilitāti, un jo īpaši labākā parauga iniciatīvā “Jaunu prasmju un darbavietu programma”[11]. Šā paziņojuma mērķis ir šāds: - iepazīstināt ar ES migrējošo darba ņēmēju situāciju kopumā; - atjaunināt Komisijas iepriekšējo paziņojumu par šo tematu[12] attiecībā uz norisēm likumdošanā un judikatūrā; - vispārēji padziļināt izpratni un sekmēt tādu migrējošo darba ņēmēju tiesības, kuri, salīdzinot ar valstspiederīgajiem darba ņēmējiem ir nelabvēlīgākā situācijā (piemēram, mājokļa, valodu prasmju, laulātā un partnera nodarbinātības u.c. iepriekšminēto faktoru nozīmē). I DAĻA. Kas var paļauties uz ES noteikumiem, kuri regulē darba ņēmēju pārvietošanās brīvību? Nosakot, uz kurām personām attiecas ES tiesību akti, kas regulē darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, un paredzot minēto tiesību aktu piemērošanas nosacījumus, jāievēro, ka ir atšķirība starp migrējošajiem darba ņēmējiem un citām ES pilsoņu kategorijām (ekonomiski neaktīvas personas un pašnodarbinātas personas, un norīkotie darba ņēmēji). Darba ņēmēju pārvietošanās brīvība dod katram pilsonim tiesības brīvi pārvietoties uz citu dalībvalsti, lai strādātu un minētajā nolūkā dzīvotu tajā, un aizsardzību pret diskrimināciju saistībā ar nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba nosacījumiem, salīdzinot ar šo personu kolēģiem, kuri ir attiecīgās dalībvalsts pilsoņi. Jānorāda, ka pārvietošanās brīvība atšķiras no pakalpojumu sniegšanas brīvības, kura ietver uzņēmumu tiesības sniegt pakalpojumus citā dalībvalstī, tāpēc šie uzņēmumi uz laiku var nosūtīt (“norīkot”) savus darbiniekus uz attiecīgo valsti, lai tajā nodrošinātu nepieciešamā darba izpildi. Attiecībā uz darba ņēmējiem, kas norīkoti darbā pakalpojumu sniegšanas jomā, piemēro Direktīvu 96/71/EK[13], ar kuru paredzēts “stingrs pamats” skaidri definētiem darba ņēmēju nodarbināšanas noteikumiem un darba apstākļiem šo subjektu minimālajai aizsardzībai, ieskaitot minimālās darba samaksas likmes, un pakalpojumu sniedzējam tie jāievēro uzņēmējā dalībvalstī. Šis paziņojums neskar darba ņēmējus, kas norīkoti darbā pakalpojumu sniegšanas jomā un uz kuriem attiecas īpašie noteikumi, kas paredzēti direktīvā par darba ņēmēju norīkošanu darbā. Tas neskar arī pašnodarbinātas personas, kurām ir tiesības brīvi veikt uzņēmējdarbību vai sniegt pakalpojumus citā dalībvalstī. ES MIGRĒJOŠIE DARBA ŅĒMĒJI Definīcija Katram dalībvalsts pilsonim ir tiesības strādāt citā dalībvalstī[14]. Jēdzienam “darba ņēmējs” ir ES tiesību nozīme, un uz to nevar attiecināt valsts tiesību aktos lietotās definīcijas[15] vai to nevar interpretēt ierobežojoši[16]. Tas attiecas uz visām personām, kuras kādas citas personas vadībā uzņemas reālu un faktisku darbu par samaksu[17]. Tas neattiecas uz trešo valstu migrējošajiem darba ņēmējiem. Lai noteiktu, vai minētie kritēriji ir ievēroti, valsts iestāžu pienākums ir, ņemot vērā minēto definīciju, atsevišķi novērtēt katru gadījumu. Samaksa Saskaņā ar ES tiesību aktiem darba ņēmējam jāsaņem samaksa par paveikto. Tas, ka darba ņēmēja ienākumi ir ierobežoti, nav šķērslis, lai šo personu uzskatītu par darba ņēmēju[18], un par samaksu uzskata arī pabalstus natūrā[19]. Samaksa nav paredzēta vienīgi par brīvprātīgo darbu. Pakļautība Pakļautības attiecībās iespējams noteikt atšķirību starp darba ņēmējiem un pašnodarbinātām personām. Šī atšķirība ir nozīmīga, lai piemērotu pārejas pasākumus[20] un būtu pieejamas darba ņēmējiem paredzētās priekšrocības. Darbam pakļautības attiecībās ir raksturīgi, ka darba devējs izvēlas darbības veidu, nosaka samaksu un darba nosacījumus[21]. Pašnodarbinātas personas savus pienākumus veic, pašas uzņemoties atbildību, un tādējādi var būt atbildīgas par zaudējumiem, kas šīm personām radušies, jo tās uzņemas uzņēmuma ekonomisko risku[22], piemēram, ciktāl šo personu peļņa ir atkarīga no izdevumiem, kas tām [profesionālās] darbības laikā radušies par personālu un iekārtām[23]. Reāls un faktisks darbs Lemjot par to, vai persona ir darba ņēmējs, galvenais kritērijs ir darba veids. Tiesa ir atzinusi, ka personai jāveic ekonomiski nozīmīga darbība, kura ir reāla un faktiska, izņemot tik nebūtiskas darbības, ka tās tiešām var uzskatīt par galēji nepieciešamām un palīgdarbībām[24]. Īslaicīgs darbs, darba laika ierobežojumi vai zems darba ražīgums[25] nevar būt šķērslis, lai ES pilsoni uzskatītu par ES migrējošo darba ņēmēju. Jāņem vērā visi lietas apstākļi saistībā ar konkrēto darbību veidu un darba attiecībām[26]. Darba ņēmēji, kuri nodarbināti nepilnu darba laiku[27], mācekļi, praktikanti[28] un izpalīgi saimniecībā[29] atbilst ES definīcijai, ja šo personu darbība ir reāla un faktiska. Īstermiņa apmācību gadījumā stundu skaits, kas nepieciešams, lai persona iegūtu priekšstatu par uzdevumu[30], un pakāpeniska darba samaksas paaugstināšana apmācību laikā var būt pazīme tam, ka pieaug darba devēja labā veiktā darba ekonomiskā vērtība[31]. Saistībā ar attiecīgās personas kopējo uzturēšanās ilgumu uzņēmējā dalībvalstī nav jāņem vērā īstermiņa nodarbinātība[32]. Nepilna laika darbs nedrīkst būt personas pamatnodarbošanās. Persona, kam tajā pašā laikā ir cita veida nodarbošanās (piemēram, studijas vai darbība pašnodarbinātas personas statusā), kā darba ņēmējs var paļauties uz savu ES [darba ņēmēja] statusu, pat ja otra darbība tiek veikta citā dalībvalstī[33]. Starp darbinieku un darba devēju nodibināto tiesisko attiecību veids nav svarīgs, nosakot personas kā darba ņēmēja iepriekšējo statusu: tas attiecas uz statusu, kas iegūts uz publisko tiesību aktu pamata (civildienesta ierēdņi un publiskā sektora darbinieki, kuru darba attiecības nodibinātas saskaņā ar publisko tiesību normām), un saskaņā ar privāttiesiskiem līgumiem (arī publiskajā sektorā)[34]; persona, kas nolīgta veikt gadījuma darbu, piemēram, pamatojoties uz līgumu, kura priekšmets ir darbs pēc pieprasījuma[35], arī atbildīs darba ņēmēja definīcijai, kamēr veiktās darbības ir reālas un faktiskas un ir izpildīti pārējie ES definīcijā paredzētie nosacījumi. Turklāt Tiesa ir atzinusi, ka ES tiesību akti attiecas uz sportu, ciktāl tas ir viens no saimnieciskās darbības veidiem[36]. Tādējādi to piemērošanas jomā var iekļaut arī profesionālus sportistus un/vai sportistus amatierus, kuri saņem samaksu par savu darbu. Nav izslēgta iespēja iekļaut atjaunojoša veida pasākumus kā darba– reintegrācijas programmu daļu. Tomēr, nosakot, vai tās ir reālas un faktiskas darbības, būs jāievēro saistība ar konkrētu sociālās reintegrācijas programmu un informācija par pakalpojumu izpildi. Pārrobežu saikne Lai persona būtu ES tiesību subjekts, papildus atbilsmei darba ņēmēja definīcijai šai personai ir jābūt migrējošajam darba ņēmējam, t.i., jābūt konstatētam faktam, ka šī persona ir izmantojusi savas tiesības uz brīvu pārvietošanos: ES tiesību aktus piemēro gadījumā, kad persona strādā citā dalībvalstī, nevis savā izcelsmes valstī vai valstī, kura, uzturoties ārvalstīs, ir šīs personas dzīvesvietas valsts[37]. Darba ņēmēju nodarbinātības dalībvalstī ES tiesību akti par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību attiecas arī uz ES pilsoņiem, kuri dzīvo vienā dalībvalstī, bet strādā citā dalībvalstī (pārrobežu darba ņēmēji)[38]. Ja šāds pārrobežu darba ņēmējs dzīvo citā dalībvalstī, nevis valstī, kuras pilsonis ir šī persona, tad šis darba ņēmējs kā patstāvīga [ekonomiski] neaktīva persona saskaņā ar direktīvu var paļauties uz ES tiesību aktiem. Personu tās izcelsmes dalībvalstī var uzskatīt par ES migrējošo darba ņēmēju, ja šī persona, izmantojusi tiesības uz brīvu pārvietošanos, pēc tam atgriežas savā izcelsmes valstī[39]. ES tiesību akti attiecas uz šādiem migrējošajiem darba ņēmējiem, kuri atgriežas savā izcelsmes valstī, tādēļ ka, liekot šķēršļus šo personu paļāvībai uz ES tiesību aktiem un nodrošinot vienīgi tiesisko paļāvību uz izcelsmes valsts tiesību aktiem, dalībvalsts pilsoņi, iespējams, tiktu atturēti no tā, ka šīs personas tādā pašā veidā kā citas dalībvalsts darba ņēmēji izmanto tiesības uz brīvu pārvietošanos. Teritoriālās piemērošanas joma ES tiesību akti par darba ņēmēju brīvu pārvietošanās attiecas uz ES dalībvalstīm (LES 52. pants) un LESD 355. pantā uzskaitītajām teritorijām. Tos piemēro attiecībā uz dalībvalsts teritorijā vai ārpus ES teritorijas veiktām profesionālām darbībām, ja darba tiesiskās attiecības ir nodibinātas dalībvalsts teritorijā vai ja ir saglabāta pietiekami cieša saikne ar minēto teritoriju[40]. Tas varētu būt gadījumā, kad persona strādā citas dalībvalsts vēstniecībā, kas atrodas trešajā valstī, vai jūrnieks ir nodarbināts uz kuģa, kas starptautiskajos ūdeņos kuģo ar citas dalībvalsts karogu, vai uz gaisa kuģa nodarbināta personāla gadījumā. Nosakot, vai saikne ar ES teritoriju ir pietiekama, varētu ņemt vērā dažādus aspektus[41]. CITI SAņēMēJI LESD 45. pants attiecas arī uz citām personu kategorijām. Ģimenes locekļi Ir noteikts, ka ģimenes loceklis ir ES pilsoņa laulātais, vai, ievērojot īpašus nosacījumus, partneris, ar ko Savienības pilsonim ir reģistrētas partnerattiecības[42], laulātā vai partnera tiešie pēcnācēji vecumā līdz 21 gadam vai kuri joprojām ir tā apgādībā, un laulātā vai partnera apgādībā esošie tiešie augšupējie radinieki. Personas, kuras saglabā darba ņēmēja statusu Vispārēji runājot, personas, kuras ir strādājušas uzņēmējā dalībvalstī, bet vairs nav nodarbinātas tajā, zaudē darba ņēmēja statusu[43]. Tomēr ES tiesību akti paredz, ka ES pilsoņi konkrētās situācijās darba ņēmēja statusu saglabā pat tad, ja vairs nav nodarbināti[44], un tādēļ šīm personām ir tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi. Darba meklētāji Saskaņā ar LESD 45. panta 3. punktu darba ņēmējiem ir piešķirtas tiesības brīvi pārvietoties dalībvalstu teritorijā, lai pieņemtu faktiskos darba piedāvājumus. Tomēr, ja ES tiesību aktus piemērotu vienīgi tām personām, kuras pirms pārcelšanās uz citu dalībvalsti jau ir saņēmušas darba piedāvājumus, būtu pamats apšaubīt šo pamatprincipu. Tādejādi Tiesa ir skaidri noraidījusi ideju, proti, LESD 45. pantu piemērot vienīgi tiem ES pilsoņiem, kuri ir aktīvi nodarbināti, un Tiesa ir paplašinājusi šā panta darbības jomu, lai, ievērojot īpašus nosacījumus, tajā iekļautu darba meklētājus (attiecīgajām personām jāiesniedz pierādījumi tam, ka tās ir darba meklētāji un ka tām ir reāla iespēja tikt pieņemtām darbā); sīkāku informāciju skatīt turpmāk)[45]. II DAĻA. Kādas tiesības ir migrējošajiem darba ņēmējiem? Šajā paziņojuma daļā ir aplūkots, kādas tiesības saskaņā ar regulu un direktīvu ir migrējošajiem darba ņēmējiem. Tajā uzmanība nav pievērsta tiesībām uz sociālo drošību[46]. DARBA MEKLēšANA UN PABALSTU PIEEJAMīBA ES pilsoņiem ir tiesības meklēt darbu citā dalībvalstī un saņemt tādu pašu palīdzību, kādu attiecīgās dalībvalsts nodarbinātības dienesti piedāvā saviem pilsoņiem, kas meklē darbu[47]. EURES tīkls papildus CV piemeklēšanai un informēšanai par brīvajām darba vietām nodrošina ar informāciju, ieteikumiem un palīdzību saistībā ar jautājumiem par darbā iekārtošanu un pieņemšanu darbā. Šos pakalpojumus sniedz EURES padomdevēji Valsts Nodarbinātības aģentūrās un citi EURES partneru organizāciju darbinieki. Turklāt EURES ir sava tīmekļa vietne[48], kurā tiešsaistē pilsoņiem ir nodrošināta piekļuve informācijai par brīvajām darba vietām un kurā ir iespējama CV augšupielāde. Kamēr iepriekš uzskatīja, ka vienīgi saistībā ar darbu attieksmei pret šādiem darba meklētājiem jābūt tādai pašai kā pret konkrētās dalībvalsts pilsoņiem[49], Tiesa ir secinājusi, ka Savienības pilsonības ieviešana nozīmē to, ka šīs personas ir tiesīgas arī uz vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar tādu finansiālu pabalstu pieejamību, kuri paredzēti tam, lai uzņēmējas dalībvalsts darba tirgū veicinātu nodarbinātības pieejamību[50]. Tomēr, lai ierobežotu sociālās palīdzības sistēmām radīto spriedzi, Tiesa ir norādījusi, ka dalībvalsts varētu pieprasīt, lai starp darba meklētāju un attiecīgo ģeogrāfisko darba tirgu pastāvētu reāla saikne, piemēram, lai persona pienācīgu laikposmu attiecīgajā dalībvalstī reāli būtu bijusi darba meklētājs. Tiesa turklāt ir uzskatījusi, ka nolūkā nodrošināt saikni ar darba vietu lietderīga varētu būt samērīga prasība par uzturēšanos. Valsts likumdevējs joprojām ir kompetents, nosakot, kāda veida saikne pastāv ar attiecīgās valsts darba tirgu, taču vienlaikus jāievēro proporcionalitātes princips. Kritērijiem vajadzētu būt tikai tādiem, pēc kuriem būtu iespējams secināt, ka attiecīgā persona reāli ir darba meklētājs uzņēmējas dalībvalsts darba tirgū. ES pilsoņu tiesību aizsardzība turklāt nozīmē, ka attiecīgie kritēriji ir jau iepriekš zināmi šīm personām un ka tām ir iespēja vērsties tiesību aizsardzības iestādēs. Direktīvas 24. panta 2. punktā noteikts, ka dalībvalstij nav pienākuma darba meklētājiem piešķirt tiesības uz sociālo palīdzību pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā vai vajadzības gadījumā ilgākā laikposmā. Tomēr Tiesa citā spriedumā[51] ir skaidri nolēmusi, ka finansiālus pabalstus, lai veicinātu darba tirgus pieejamību, nevar uzskatīt par “sociālo palīdzību” minētā panta nozīmē. Tāpēc Tiesa ir secinājusi, ka attiecībā uz tādu pabalstu pieejamību, kuru mērķis ir veicināt darba tirgus pieejamību jābūt vienlīdzīgai attieksmei pret darba meklētājiem. Lai noteiktu, vai saskaņā ar valsts tiesību aktiem konkrēts pabalsts paredzēts, lai veicinātu darba tirgus pieejamību, jāanalizē tā mērķa atbilstība sasniegtajiem rezultātiem, nevis formālai struktūrai[52]. Nodrošinot, ka attiecībā uz konkrētiem pabalstiem darba meklētājiem tiek piemērots vienlīdzīgas attieksmes princips, tiek garantēta tādu personu labāka aizsardzība, kuras zināmu laikposmu, iespējams, atrodas nelabvēlīgākajā situācijā, un tas ir praktisks solis ceļā uz sociālas Eiropas mērķiem. Nodarbinātības pieejamība SASKAņā AR TāDIEM PAšIEM NOSACīJUMIEM, KāDI PAREDZēTI VALSTSPIEDERīGIEM DARBA ņēMēJIEM ES pilsoņiem ir tiesības strādāt citā dalībvalstī ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz šīs valsts pilsoņiem. Tomēr jānorāda uz vienu ierobežojumu un vairākiem īpašiem aspektiem. Profesionālo kvalifikāciju atzīšana ES pilsonim, kurš ir pilnīgi kvalificēts veikt darbību kādā profesijā vienā dalībvalstī un kurš vēlas citā dalībvalstī strādāt minētajā profesijā, ja tā ir reglamentēta profesija, vispirms jāpieprasa savas kvalifikācijas atzīšana. Profesija ir reglamentēta, ja tās darbības sākšanu regulē normatīvie un administratīvie akti attiecībā uz profesionālās kvalifikācijas iegūšanu. Darba tirgus pieejamība ir atkarīga no šādas atzīšanas piešķiršanas. Direktīvu 2005/36/EK piemēro attiecībā uz vienā dalībvalstī iegūtas profesionālās kvalifikācijas atzīšanu, lai veiktu darbību reglamentētajā profesijā citā dalībvalstī[53]. Minētajā direktīvā noteikumi atšķiras atbilstīgi tam, vai uzņēmējā dalībvalstī darbību profesijā veic īslaicīgi (piemēram, sezonas strādnieki), vai pastāvīgi (uzņēmums, piemēram, saskaņā ar līgumu uz nenoteiktu laiku vai ar ilgtermiņa līgumu). Ja darbību profesijā veic īslaicīgi, darba ņēmēja kvalifikācijas pārbaude ir atļauta vienīgi tad, ja tā ietekmē veselību un drošību. Tomēr uzņēmēja dalībvalsts katru gadu var pieprasīt attiecīgu deklarāciju. Uzņēmuma gadījumā atzīšanas režīms atšķiras atbilstīgi profesijai. Tomēr Direktīvu 2005/36/EK nepiemēro, ja diploms apliecina, ka personai nav konkrēta profesionālā kvalifikācija, t. i., ka nav apgūta konkrētajai profesijai nepieciešamā programma. Attiecībā uz amata vietām publiskajā sektorā dalībvalstīs bieži vien prasa dažāda veida diplomus, kuri apstiprina, ka persona ieguvusi konkrēta līmeņa izglītību (saņēmusi diplomu par augstāko izglītību, ieguvusi apliecību par vidējo izglītību un trīs gadu augstākās izglītības programmas apguvi utt.) vai diplomu, kas apliecina, ka persona ieguvusi konkrētiem izglītības satura kritērijiem atbilstīgu izglītības līmeni, taču ko Direktīvas 2005/36/EK nozīmē neuzskata par profesionālo apmācību (prasība, lai būtu diploms ekonomikā, politikas zinātnēs, dabas zinātnēs vai sociālajās zinātnēs utt.). Uz šādiem gadījumiem attiecas LESD 45. pants, un tie nav Direktīvas 2005/36/EK darbības jomā. Uzņēmējas dalībvalsts iestādēm ir tiesības novērtēt diploma līmeni, nevis attiecīgās programmas saturu, jo vienīgais būtiskais faktors ir ziņas par izsniegtajā diplomā norādīto studiju līmeni. Nav atļauts papildus novērtēt attiecīgās programmas saturu. Valodu zināšanas[54] Tiesa ir atzinusi, ka valodu zināšanām jābūt samērīgām, un tās nepieciešamas darbības veikšanai attiecīgajā profesijā, taču tās nevar būt pamats, lai darba ņēmējiem liegtu strādāt citā dalībvalstī[55]. Darba devēji nevar pieprasīt, lai persona konkrētu kvalifikāciju apliecinātu vienīgi ar attiecīgu dokumentu, un tiek uzskatīts, ka sistemātiskas valodu zināšanu pārbaudes, ko veic standartizēti, ir proporcionalitātes principa pārkāpums[56]. Tajā pašā laikā īpašās situācijās un konkrētās profesijās ir pamatoti pieprasīt ļoti augsta līmeņa valodu zināšanas, taču Komisija uzskata, ka nav pieļaujama prasība, lai amatu kandidātiem attiecīgā valoda būtu dzimtā valoda. Pieejamība amata vietām publiskajā sektorā[57] Saskaņā ar LESD 45. panta 4. punktu dalībvalstu iestādes saviem pilsoņiem var ierobežot pieejamību dažām amata vietām civildienestā. Šis ir izņēmums, kas jāinterpretē ierobežojoši. Tiesa ir konsekventi atzinusi, ka šis izņēmums attiecas uz amatiem, kuri ietver tiešu vai netiešu līdzdalību ar publisko tiesību aktiem piešķirtās varas īstenošanā, un pienākumiem, lai nodrošinātu valsts vai publiskā sektora iestāžu vispārējo interešu aizsardzību[58]. Minētie kritēriji katrā gadījumā jāvērtē atsevišķi, ņemot vērā amata pienākumu veidu un atbildības līmeni. Tiesa 2003. gadā nolēma, ka dalībvalsts saviem pilsoņiem var rezervēt kapteiņa un kapteiņa vecākā palīga amatus uz privātā sektora kuģiem, kas kuģo ar attiecīgās dalībvalsts karogu, vienīgi tad, ja faktiski tiek izmantotas tiesības saskaņā ar pilnvarām, kas piešķirtas ar publisko tiesību aktiem, un tā nav nenozīmīga šo subjektu darbības daļa[59]. Komisija uzskata, ka dalībvalstu iestādēm jāņem vērā šī judikatūra, nosakot, kurus amatus publiskajā sektorā jārezervē savas valsts pilsoņiem. LESD 45. panta 4. punkts ļauj dalībvalstīm rezervēt dažus amatus saviem pilsoņiem, taču tā nav prasība, tāpēc Komisija aicina dalībvalstis iespēju robežās atvērt savu publisko sektoru (visos līmeņos, ieskaitot vietējās, reģionālās un centrālās pārvaldības līmeni) citu dalībvalstu pilsoņiem, un tas ir ieguldījums modernizēšanā un ceļā uz reformu. Kad publiskajā sektorā amats ir pieejams arī migrējošajiem darba ņēmējiem, dalībvalstij jāgarantē vienlīdzīga attieksme attiecībā uz citiem aspektiem saistībā ar pieņemšanu darbā. Tiesa ir atzinusi, ka dalībvalstu iestādēm, lai nodrošinātu pieejamību savam publiskajam sektoram, jāņem vērā iepriekšējie salīdzināmas nodarbinātības periodi, kurus migrējošie darba ņēmēji ir guvuši citās dalībvalstīs tādā pašā veidā, kas atbilst savā sistēmā gūtajai profesionālajai pieredzei[60]. Turklāt dalībvalstīm saistībā ar darbā pieņemšanu jāapsver jautājums par diplomu salīdzināmību (piemēram, kad par attiecīgu diplomu tiek piešķirti papildpunkti). Attiecībā uz amatu konkursiem, kas paredzēti personām, kam nepieciešama īpaša apmācība, lai aizpildītu amata vietas konkrētā publiskā sektora darbības jomā, Tiesa ir atzinusi, ka migrējošie darba ņēmēji, kuriem ir pilnīga kvalifikācija attiecīgajā jomā, jāatbrīvo no dalības īpašajā apmācībā, ievērojot to, kāda izglītība un profesionālā pieredze jau ir iegūta izcelsmes valstī[61]. Tiesa ir nolēmusi, ka dalībvalsts var neprasīt, lai minētie migrējošie darba ņēmēji izturētu šādu konkursu, taču tā vietā tām jānodrošina dažādas darbā pieņemšanas metodes. 2.4. Sports un darba ņēmēju brīva pārvietošanās Plaši ir apspriests jautājums par ES tiesību aktiem, kas regulē darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, konkrētāk, par to ietekmi uz sportu, īpaši uz futbolu, galvenokārt tādēļ, ka sports aizvien vairāk kļūst par Eiropas dimensiju. Komisijas 2007. gada Baltajā grāmatā par sportu ir skaidri noteikts, ka mērķis šai Komisijas iniciatīvai, vienlaikus ņemot vērā sporta īpašās iezīmes, ir sasniegt galvenos Līguma mērķus un ievērot Līgumā šajā jomā paredzētos pamatprincipus. Stājoties spēkā Lisabonas līgumam, sports kļūst par nozari, kurā ES var dot ieguldījumu, lai sekmētu ar Eiropas sporta nozares jautājumus un veicinātu dalībvalstu sadarbību (LESD 165. pants). Šī jaunā kompetence tomēr neliedz attiecībā uz sportu piemērot ES tiesību pamatprincipus, piemēram, brīvas pārvietošanās principu un konkurences noteikumus. Tiesa vairākos gadījumos ir apstiprinājusi, ka profesionālie sportisti un daļēji profesionālie sportisti ir darba ņēmēji, pamatojoties uz to, ka šīs personas saņem samaksu par savu darbību[62]. LESD 45. pants attiecas uz profesionālajiem sportistiem, un tas nozīmē, ka sportā piemēro vienlīdzīgas attieksmes principu, aizliedzot diskrimināciju pilsonības dēļ, paredzot nepieciešamus netieši diskriminējošus pasākumus, kam jābūt samērīgiem ar leģitīmā mērķa sasniegšanu, un aicinot likvidēt nevajadzīgus un nesamērīgus šķēršļus, kuri kavē izmantot tiesības uz brīvu pārvietošanos[63]. VIENLīDZīGA ATTIEKSME LESD 45. panta 2. pants paredz likvidēt jebkādu diskrimināciju dalībvalstu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem. Diskriminācijas aizliegums un šķēršļi darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai LESD 45. pants aizliedz jebkādu diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba nosacījumiem. Šis aizliegums ietver ne tikai tiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī netiešu diskrimināciju, kura, piemērojot citus diferencēšanas kritērijus, faktiski rada tādu pašu diskrimināciju[64]. Tiesa ir secinājusi, ka pat tad, ja neatkarīgi no pilsonības piemēro konkrētus kritērijus, tie jāuzskata par netieši diskriminējošiem, ja pastāv risks, ka migrējošie darba ņēmēji tiek nostādīti īpašā neizdevīgā stāvoklī[65]. Izplatīti netiešās diskriminācijas piemēri ir situācijas, kad kāda konkrēta pabalsta[66] saņemšanai priekšnoteikums ir nosacījums par dzīvesvietu vai valodu zināšanas attiecībā uz konkrētām amata vietām, kuras vieglāk varētu aizpildīt valsts piederīgie, nevis personas, kuras nav attiecīgās valsts pilsoņi[67]. Darba ņēmēju brīvu pārvietošanos regulējošo ES tiesību aktu mērķis ir veicināt, ka ES pilsoņi ES veic algotu darbu. Tāpēc tie nepieļauj šķēršļus attiecībā uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, piemēram, pasākumus, kuri varētu radīt neizdevīgu situāciju ES pilsoņiem, kuri citā dalībvalstī meklē iespēju veikt saimniecisku darbību uz darba attiecību pamata, pat ja šādus pasākumus piemēro neatkarīgi no darba ņēmēja pilsonības (piemēram, lielas naudas summas, ko maksā par profesionālu futbolistu pārnākšanu no cita kluba[68] un nodokļu atskaitījumi[69]). Darba nosacījumi Uz migrējošo darba ņēmēju, kurš strādā savā profesijā, attiecas uzņēmējas dalībvalsts tiesību akti un koplīgumi. Regulas 7. panta 1. punktā paredzēts, ka pret migrējošo darba ņēmēju jābūt vienlīdzīgai attieksmei, garantējot darba samaksu, nodarbinātības stabilitāti, izredzes paaugstināt amatā[70], kā arī atlaišanas gadījumos[71]. Tiesa ir atzinusi, ka, paredzot darba nosacījumus (piemēram, darba samaksu un amata kategoriju), dalībvalstu pārvaldes iestādēm salīdzināmas nodarbinātības periodi, kuros migrējošie darba ņēmēji strādājuši citās dalībvalstīs, jāaplūko tādā pašā veidā kā profesionālā pieredze, ko darba ņēmējs guvis attiecīgās valsts sistēmās[72]. Komisija uzskata, ka, izvirzot darba nosacījumus un nosakot karjeras izredzes, dalībvalstu iestādēm ir jāatzīst salīdzināmi diplomi tādā pašā veidā kā diplomi, kas iegūti savas valsts sistēmā. Ar regulas 8. pantu vienlīdzīgas attieksmes principu piemēro arī attiecībā uz dalību arodbiedrībās: migrējošajam darba ņēmējam ir tiesības uz dalību arodbiedrībās un ieņemt amatus arodbiedrības pārvaldē vai vadīšanā. Turklāt ES tiesību akti darba ņēmēju veselības aizsardzības un darba drošības jomā veicina pārrobežu nodarbinātību, jo darba ņēmējiem visas dalībvalstīs ir nodrošināts vismaz minimālais veselības aizsardzības un darba drošības līmenis. Sociālās priekšrocības Regulas 7. panta 2. punkts dod darba ņēmējiem no pirmās darba dienas uzņēmējā valstī tiesības uz tādām pašām sociālajām priekšrocībām, kā attiecīgās valsts darba ņēmējiem: tas nozīmē, ka pieprasot šādas priekšrocības, priekšnoteikums nevar būt kāda konkrētu nodarbinātības perioda pabeigšana[73]. Tiesa ir atzinusi, ka sociālās priekšrocības neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav saistītas ar darba līgumu, ir visas priekšrocības, kuras vispārīgi tiek piešķirtas darba ņēmējiem, kuri ir attiecīgās valsts pilsoņi, galvenokārt šo personu kā darba ņēmēju objektīvā statusa dēļ vai tikai pamatojoties uz to, ka šo personu dzīvesvieta ir šajā valstī, un kuru attiecināšana uz darba ņēmējiem, kas ir citu dalībvalstu pilsoņi, domājams, sekmē šādu darba ņēmēju mobilitāti ES[74]. Sociālo priekšrocību jēdziens ir ļoti plašs un aptver finanšu pabalstus[75] un nefinansiālas priekšrocības, kuras tradicionāli neuzskata par sociālajām priekšrocībām. Tiesa ir nolēmusi, ka par atbilstīgām sociālo priekšrocību jēdzienam saskaņā ar regulas 7. panta 2. punktu jāuzskata, piemēram, tiesības pieprasīt, lai tiesvedība notiktu konkrētajā valodā[76], un iespēja, ka migrējošais darba ņēmējs saņem uzturēšanās atļauju partnerim[77], ar kuru nav noslēgta laulība, par atbilstīgām sociālo priekšrocību jēdzienam. Dalībvalstis bieži iebilst, ka pārrobežu darba ņēmēji nedzīvo nodarbinātības valstī, tāpēc šiem darba ņēmējiem un/vai šo personu ģimenes locekļiem nebūtu jānodrošina tādi paši sociālie pabalsti, kā pārējiem darba ņēmējiem. Tiesa ir noraidījusi minētos argumentus un atzinusi, ka, piemēram, prasību par dzīvesvietu var neattiecināt uz pārrobežu darba ņēmēja bērnu, kuram tiesības uz apmācību ir saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem, kā nodarbinātības dalībvalsts pilsoņa bērnam[78]. Nodokļu atvieglojumi Nodokļu atvieglojumu jomā ES līmenī nav saskaņojošu pasākumu, tāpēc tiešo nodokļu piemērošana ir galvenokārt valstu kompetencē. Tomēr dalībvalstis var neieviest tādus tiesību aktus, kuri ir pamats tiešai vai netiešai diskriminācijai pilsonības dēļ. Tiesas judikatūrā ir aizvien vairāk lietu par Līgumā, ieskaitot LESD 45. pantā, nostiprināto brīvību piemērošanu tiešo nodokļu jomā. Dzīvesvietas maiņa Ir iedibināta judikatūra, ka nodokļu jomu regulējošie valsts tiesību akti, kuri dalībvalsts pilsonim liedz izmantot tiesības uz brīvu pārvietošanos, var būt šķērslis pārvietošanās brīvībai[79]. Šādi ierobežojumi ir nelikumīgi, ja ES pilsoņiem dzīvesvietas maiņas gadījumā attiecīgajā gadā[80] atsaka pārmaksātā ienākuma nodokļa atmaksu vai ja, ES pilsoņiem izbraucot uz dzīvi ārvalstīs, nekavējoties piemēroti kapitāla pieauguma nodokļi[81] . ES tiesību akti nodrošina aizsardzību pret diskriminējošu nodokļu režīmu, ko piemēro citiem ienākuma veidiem, piemēram, valsts un privātajām pensijām, un citiem sociālajiem pabalstiem[82]. Tiesa vairākās lietās ir apstiprinājusi, ka darba ņēmējiem jābūt iespējai samazināt iemaksas ārvalsts fondēto pensiju shēmās tādā pašā veidā, kā iemaksas iekšzemes shēmās. Pārrobežu darba ņēmēji Noteikumus par diskriminācijas aizliegumu piemēro attiecībā uz priekšrocībām saistībā ar nerezidentu darba ņēmēju personisko un ģimenes stāvokli, ja šo darba ņēmēja situāciju var salīdzināt ar rezidenta darba ņēmēja situāciju, jo šīs personas (gandrīz) visus ienākumus gūst nodarbinātības valstī[83]. Turklāt nav atļaujami valsts noteikumi, kuri nerezidentiem liedz tiesības uz tādu izmaksu un izdevumu samazinājumiem, kuri ir tieši saistīti ar subjekta saimniecisko darbību, kas rada apliekamo ienākumu[84]. Nodokļu problēmas ES pilsoņiem pārrobežu gadījumā Situācijās, kad tiesības aplikt ar nodokli ir vairāk nekā vienai dalībvalstij, Tiesa ir apstiprinājusi, ka tām ir iespējams savstarpēji brīvi vienoties par tiesībām aplikt ar nodokli[85]. Parasti praksē tās rīkojas uz divpusēju nodokļu konvenciju pamata. Tomēr ar šīm divpusējām konvencijām neatrisina visas problēmas, ko attiecībā uz dubulto aplikšanu ar nodokli ir radījušas dalībvalstu tiešo nodokļu sistēmas. Komisija uzskata, ka starptautiskā līmenī dubultā aplikšana ar nodokli ir galvenais šķērslis pārrobežu darbībai un ka, labāk koordinējot dalībvalstu tiešo nodokļu sistēmas, iespējams atrisināt šādas problēmas[86]. Lai no iedzīvotājiem, uzņēmumiem un nodokļu konsultantiem iegūtu informāciju par reāliem gadījumiem, kad konstatēta dubultā aplikšana ar nodokli, Komisija 2010. gada 27. aprīlī sāka sabiedrisko apspriešanu, un, pamatojoties uz saņemtajām atbildēm un papildu pierādījumiem, ko tā vāc par problēmās saistībā ar dubulto aplikšanu ar nodokli, tā apsver iespēju 2011. gadā nākt klajā ar paziņojumu vai sākt citu iniciatīvu. Vispārīgi runājot, Komisija strādā, lai novērstu virkni tiešo un netiešo nodokļu problēmu, kuras skar ES pilsoņus, izbraucot uz ārvalsti nodarbinātības vai uzņēmējdarbības nolūkā vai uz pastāvīgu dzīvi. Minētās problēmas, kuras var atturēt pilsoņus no iespējas pilnīgi izmantot savas Līgumā paredzētās tiesības, ir saistītas ne vien ar dubulto aplikšanu ar nodokli, bet arī ar diskriminējošu attieksmi pret nerezidentiem un nepilsoņiem, kā arī ar to, ka nav skaidras informācijas par nodokļu noteikumiem pārrobežu gadījumos, pastāv īpašas pārrobežu darba ņēmēju problēmas, ir sarežģīta saziņa ar ārvalstu nodokļu administrācijām un grūtības saņemot nodokļu atvieglojumus, kas paredzēti nolīgumos par dubulto neaplikšanu ar nodokli, piemēram, sarežģītas pieprasījuma veidlapas, īsi iesniegšanas termiņi un ārvalstu nodokļu administrāciju nokavējumi, atmaksājot nodokļus. 2010. gada nogalē ir paredzēts paziņojums, kurā būs sīki analizētas šīs pārrobežu nodokļu problēmas un aprakstīti pašreizējie un plānotie pasākumi šo problēmu novēršanai. Tiesības pēc darba attiecību izbeigšanas ES pilsoņi pēc darba attiecību izbeigšanas saglabā darba ņēmēja statusu, ja slimības dēļ ir iestājusies pārejoša darbnespēja un piespiedu bezdarba gadījums ir pienācīgi reģistrēts vai ja ir izpildīts viens no direktīvas 7. panta 3. punktā uzskaitītajiem nosacījumiem, un vienlīdzīga attieksme pret šīm personām ir tāda pati kā pret uzņēmējas dalībvalsts pilsoņiem[87]. TIESīBAS UZ DZīVESVIETU Vēsturiski, salīdzinot ar ekonomiski neaktīviem ES pilsoņiem, migrējošajiem darba ņēmējiem ir bijuši labāki nosacījumi attiecībā dažām tiesībām saistībā ar dzīvesvietu[88]. Direktīvā, kurā apkopoti iepriekšējie noteikumi par ES pilsoņu tiesībām uz dzīvesvietu, joprojām tiek norādīts uz atšķirību starp ekonomiski aktīviem un ekonomiski neaktīviem ES pilsoņiem. Vienīgais nosacījums migrējošajiem darba ņēmējiem ir tas, ka šīm personām, lai iegūtu tiesības uzturēties citā dalībvalstī, jābūt nodarbinātām [attiecīgajā valstī], bet gadījumos, kad nodarbinātības periods pārsniedz trīs mēnešus, dalībvalsts var pieprasīt, lai šīs personas reģistrējas kā darba ņēmēji. Migrējošo darba ņēmēju ģimenes locekļiem neatkarīgi no pilsonības ir tiesības uzturēties uzņēmējā dalībvalstī kopā ar šīm nodarbinātajām personām. Migrējošie darba ņēmēji pēc piecu gadu nepārtrauktas un likumīgas uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī var iegūt pastāvīgās dzīvesvietas atļauju vai pēc īsāka perioda, ja šīs personas atbilst direktīvas 17. pantā paredzētajiem nosacījumiem. Turklāt saistībā ar iepriekšminēto attiecībā uz migrējošajiem darba ņēmējiem, darba meklētājiem piemēro priekšrocību režīmu. Tādejādi [ekonomiski] neaktīviem pilsoņiem jāpieprasa reģistrācijas apliecība, lai [attiecīgajā dalībvalstī] uzturētos ilgāk nekā trīs mēnešus, tāpēc saskaņā ar Tiesas judikatūru[89] un direktīvas 9. apsvērumu darba meklētājiem ir tiesības uzturēties uzņēmējā dalībvalstī vismaz sešus mēnešus, un vienīgais nosacījums jeb formalitāte ir derīga pase vai personas apliecība. Ja darba meklētāji pēc minētā perioda beigām sniedz pierādījumus tam, ka joprojām ir darba meklētāji un ka šīm personām ir reālas iespējas tik pieņemtām darbā, ar direktīvu šīm personām ir piešķirtas tiesības uzturēties uzņēmējā dalībvalstī[90], ievērojot nosacījumu, ka šie darba meklētāji nekļūst par nesamērīgu apgrūtinājumu attiecīgās uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai[91]. ES pilsoņi, kuri saglabā darba ņēmēja statusu, arī turpmāk var uzturēties uzņēmējā dalībvalstī, ievērojot tādus pašus nosacījumus, kā [attiecīgās valsts] darba ņēmēji[92]. ĢIMENES LOCEKļI Migrējošo darba ņēmēju ģimenes locekļiem, neatkarīgi no pilsonības un no esības ES pilsoņa apgādībā, ir tiesības strādāt uzņēmējā dalībvalstī[93]. Migrējošo darba ņēmēju bērniem neatkarīgi no pilsonības ir tiesības uz izglītību uzņēmējā dalībvalstī ar tādiem pašiem nosacījumiem kā attiecīgās valsts pilsoņiem[94]. Migrējošo darba ņēmēju ģimenes locekļiem ir pieejamas sociālās priekšrocības, ieskaitot stipendijas[95], neņemot vērā dzīvesvietas nosacījumus vai iepriekšējos uzturēšanas periodus uzņēmējā dalībvalstī[96], turpretim [ekonomiski] neaktīvu ES pilsoņu un šo personu ģimenes locekļu uzturēšanās ilgumam dalībvalstī jābūt vismaz pieci gadi, lai saņemtu uzturēšanās palīdzību stipendiju vai studijām paredzētu aizdevumu veidā. Tiesa turklāt ir atzinusi, ka stipendijas ir sociāla priekšrocība migrējošajam darba ņēmējam, kura apgādībā joprojām ir bērns, un ka atkarībā no valsts tiesību aktiem arī apgādājamais bērns kā vienlīdzīgas attieksmes, kas garantēta migrējošajam darba ņēmējam, netiešs saņēmējs var paļauties uz Regulas 7. panta 2. punktu[97]. Tas attiecas arī uz gadījumu, kad pabalsta mērķis ir finansējums studijām ārpus uzņēmējas dalībvalsts[98]. LABāKA TIESīBU īSTENOšANA UN ADMINISTRATīVā SADARBīBA Kā liecina iepriekšminētais, darba ņēmēju brīvas pārvietošanās juridiskais pamats ir būtisks, sīki izklāstīts un pilnveidots. Komisija uzskata, ka šo tiesību īstenošana kļūst aizvien nozīmīgāka, jo tās veicina Eiropas integrāciju. Tāpēc ES pilsoņi, iesniedzot prasību valsts tiesās un administratīvajās iestādēs par jebkuru valsts tiesību aktu vai pret tādiem darba devējiem publiskajā vai privātajā sektorā, kuri pēc prasītāja ieskata rīkojas pretēji ES tiesību aktiem, var tieši paļauties uz LESD 45. pantu un Regulu (EEK) Nr. 1612/68. Komisija var ES Tiesā ierosināt lietu pret dalībvalsti par valsts tiesību aktu neatbilstību ES tiesību aktiem vai par ES tiesību normām neatbilstīgu administratīvo praksi. Turklāt ir virkne informācijas sniedzēju un dienestu, kuri nav specializējušies juridiskajā jomā, bet kuri palīdz īstenot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos regulējošos noteikumus. Portāls Your Europe piedāvā skaidru informāciju par pilsoņu tiesībām, strādājot, dzīvojot vai studējot citā ES dalībvalstī. Tas dod arī tiešu piekļuvi atbilstīgākajiem palīdzības dienestiem, piemēram SOLVIT [99], IMI [100] vai EURES , kā arī citām specializētajām tīmekļa vietnēm[101]. Svarīgākais ES tiesību aktu īstenošanā ir panākt, ka darba ņēmēji, šo personu ģimenes locekļi un ieinteresētās personas apzinās savas tiesības, esošās iespējas un instrumentus, kuri paredzēti pārvietošanās brīvības sekmēšanai un garantēšanai[102]. ES pilsoņiem ir nepieciešama viegli pieejama, saprotama informācija par savām tiesībām un atbilstīga palīdzība, pārvietojoties Eiropas Savienībā[103]. Komisija turklāt veic plašākus pasākumus, kuru mērķis ir visaptveroši novērst visus šķēršļus, kas eiropiešiem kā Savienības pilsoņiem rodas, visos ikdienas dzīves aspektos izmantojot savas tiesības. Tālab Komisija ir paziņojusi, ka tā savā 2010. gada darba programmā tā ir paredzējusi iepazīstināt ar Ziņojumu par pilsonību. Īpaši attiecībā uz darba ņēmējiem Komisija vērtēs, kā sociālie partneri un NVO var iesaistīties, lai palīdzētu nostiprināt pilsoņu tiesības un padarīt tās efektīvas, izmantojot esošo tīklu, kurā darbojas akadēmiķi eksperti[104]. Neraugoties uz neseno norišu radītajiem uzlabojumiem, joprojām jāpievērš uzmanība jautājumam par Regulas (EEK) Nr. 1612/68 īstenošanu. Komisija pētīs veidus, kā apmierināt jaunās vajadzības un (īpaši ievērojot jaunus mobilitātes veidus) risināt problēmas, ar kurām saskaras ES migrējošie darba ņēmēji un šo personu ģimenes locekļi, un tā izskatīs iespējas, kā veicināt un uzlabot mehānismus, kas paredzēti, lai efektīvi piemērotu vienlīdzības principu attieksmē pret ES migrējošajiem darba ņēmējiem un šo personu ģimenēm, tiem izmantojot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos.[pic][pic][pic][pic][pic][pic] [1] OV L 257, 19.10.1968., 2. lpp., turpmāk “regula”. [2] OV L 158, 30.4.2004., 77. lpp., turpmāk “direktīva”. [3] OV L 255, 30.9.2005., 22. lpp. [4] ES tiesību aktus attiecībā uz darba ņēmēju pārvietošanās brīvību piemēro ES pilsoņiem un šo personu ģimenes locekļiem neatkarīgi no šo subjektu pilsonības. [5] Situācija 2008. gadā. [6] 37 % (11,3 miljoni personu) no nepilsoņiem ES-27 ir kādas citas dalībvalsts pilsoņi. Nepilsoņu skaits ES-27 kopš 2001. gada ir palielinājies par 42 % (sīkāku informāciju skatīt Eurostat Statistics in focus , 94/2009). [7] Tas attiecas uz ārvalstnieku skaita kopējo pieaugumu, ieskaitot ES pilsoņus no citām dalībvalstīm ES un tādu valstu pilsoņus, kuras nav ES dalībvalstis. Ziņojumā nav skaidri minēts, kāds ir tādu ES pilsoņu procentuālais pieaugums laikposmā no 2001. līdz 2008. gadam, kuri dzīvo kāda citā dalībvalstī, taču šā rādītāja palielinājums ir bijis apmēram četri miljoni, un tas nozīmē, ka pieaugums ir apmēram 54 %. [8] COM (2008) 840, 10.12.2008. [9] COM (2007) 773, 6.12.2007. [10] http://ec.europa.eu/archives/commission_2004-2009/president/pdf/press_20090903_EN.pdf. [11] COM (2010) 2020, 3.3.2010. [12] COM (2002) 694, 11.12.2002. [13] OV L 18, 21.1.1997., 1. lpp. [14] Vēlākais līdz 2011. gada 30. aprīlim var piemērot pagaidu ierobežojumus Čehijas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pilsoņiem un vēlākais līdz 2013. gada 31. decembrim — Bulgārijas un Rumānijas pilsoņiem. [15] Lieta C–75/63. [16] Lieta C–53/63. [17] Lieta C–66/85. [18] Lieta C–53/81 un lieta C–139/85. [19] Lieta C–196/87 un lieta C–456/02. [20] Pārejas pasākumi, ko konkrētā perioda pēc jauno dalībvalstu pievienošanās parasti nosaka šo valstu pilsoņiem, attiecas uz darba tirgus pieejamību, nevis uz pašnodarbinātas personas darbībām. [21] Lieta C–268/99. [22] Lieta C–3/87. [23] Lieta C–202/90. [24] Lieta C–53/81. [25] Lieta C–344/87. [26] Lieta C–413/01. [27] Lieta C–53/81. [28] Lieta C–109/04. [29] Lieta C–294/06. [30] Lieta C–3/90. [31] Lieta C–188/00. [32] Lieta C–413/01. [33] Lieta C–106/91. [34] Lieta C–152/73. [35] Lieta C–357/89. [36] Lieta C–415/93 un lieta C–519/04. [37] Lieta C–212/05. [38] Lieta C–357/89. [39] Lieta C–370/90. [40] Lieta C–214/94. [41] Piemēram, personas nolīgšanas gadījumā jāņem vērā, vai darba līgums tika noslēgts saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem un vai minētie tiesību akti regulē darba attiecības, kā arī tas, vai persona ir pievienojusies dalībvalsts sociālās apdrošināšanas sistēmai un minētajā valstī ir ienākuma nodokļa maksātājs. [42] Direktīvas 2. panta 2. punkts. [43] Lieta C–85/96. [44] Direktīvas 7. panta 3. punkts. [45] Lieta C–292/89. [46] Tiesības uz sociālo drošību no 2004. gada 1. maija ir aplūkotas Regulā (EK) Nr. 883/2004 (OV L 166, 30.4.2004., 1. lpp.); Pirmais solis papildu pensiju jomā ir Padomes 1998. gada 29. jūnija Direktīva 98/49/EK (OV L 209, 25.7.1998., 46. lpp.). [47] Regulas 5. pants. [48] http://ec.europa.eu/eures/. [49] Lieta C–149/79. [50] Lieta C–138/02, lieta C–258/04 un lieta C–22/08 . [51] Lieta C–22/08. [52] Turpat. [53] http://ec.europa.eu/internal_market/qualifications/index_en.htm and http://ec.europa.eu/internal_market/qualifications/docs/guide/users_guide_en.pdf. [54] Direktīvas 2005/36/EK 3. panta 1. punkts un 53. pants. [55] Lieta C–379/87. [56] Lieta C–281/98. [57] Šie jautājumi sīkāk tiks apspriesti gaidāmajā Komisijas dienestu darba dokumentā. [58] Nesen lietā C–290/94 . [59] Lieta C-405/81 un lieta C-47/85. Tiesa to ir apstiprinājusi četros nolēmumos. [60] Lieta C-419/92. [61] Lieta C-285/01. [62] Lieta C–36/74, lieta 13/76, lieta C–415/93, lieta C–519/04, lieta C–176/96 un lieta C–325/08. [63] Komisija plāno 2010. gada oktobrī nākt klajā ar paziņojumu par Lisabonas līguma īstenošanu sporta jomā, un tā, izmantojot integrētāku pieeju, pamatīgāk pievērsīsies jautājumam par to, kā brīvu pārvietošanos regulējošie noteikumi ietekmē sportu. [64] Lieta C–152/73. [65] Lieta C–237/94. [66] Lieta C–138/02. [67] Lieta C–379/87 un lieta C–424/97. [68] Lieta C–415/93. [69] Lieta C–136/00. [70] Lieta C–44/72. [71] Lieta C–225/85. [72] Lieta C–15/96. [73] Lieta C–197/86. [74] Lieta C–85/96. [75] Piemēram, pabalsts iztikas minimuma nodrošināšanai vai bērna audzināšanas pabalsts, stipendijas un pabalsts bērna piedzimšanas gadījumā, aizdevumi. [76] Lieta C–137/84. [77] Lieta C–59/85. [78] Lieta C–337/97. [79] Lieta C–385/00. [80] Lieta C–175/88 un lieta C–151/94. [81] COM (2006) 825, 19.12.2006. [82] COM (2001) 214, 19.4.2001. [83] Lieta C–391/97 . [84] Lieta C–234/01 un C–290/04 . [85] Lieta C–336/96 . [86] COM (2006) 823, 19.12.2006. [87] Lieta C–22/97 . [88] Direktīva 68/360/EEK attiecība uz migrējošajiem darba ņēmējiem un Direktīva 90/364/EEK attiecībā uz [ekonomiski] neaktīvām personām. [89] Lieta C–292/89 . [90] Direktīvas 14. pants. [91] Skatīt Right of Union citizens and their family members to move and reside freely within the Union : Guide on how to get the best out of Directive 2004/38/EC , http://ec.europa.eu/commission_barroso/frattini/archive/guide_2004_38_ec_en.pdf. [92] Direktīvas 7. panta 3. punkts. [93] Direktīvas 23. pants. [94] Regulas 12. pants. [95] Apvienotās lietas C–389/87 un C–390/87. [96] Apvienotās lietas C–310/08 un C–480/08. Tiesa 2010. gada 23. februāra spriedumos šajās lietās nolēma, ka Regulas Nr. 1612/68 12. pants ļauj attiecībā uz migrējošā darba ņēmēja bērnu atzīt patstāvīgas tiesības uz dzīvesvietu saistībā ar tiesībām iegūt izglītību uzņēmējā dalībvalstī. Tiesa turklāt norāda, ka bērna un vecāku tiesības uz dzīvesvietu nevar būt atkarīgas no finansiālas patstāvības. [97] Lieta C–3/90. [98] Turpat. [99] http://ec.europa.eu/solvit/. [100] Lietderīgi ir arī tādi IT rīki kā, piemēram, Iekšējā tirgus informācijas sistēma ( IMI ), un to mērķis ir veicināt administratīvo sadarbību dalībvalstu pārvaldes iestāžu starpā. [101] http://ec.europa.eu/social/main.jsp?catId=25&langId=en&furtherPubs=yes. [102] Piemēram, skatīt norādījumus par to, kā labāk piemērot Komisijas Direktīvu 2004/38/EK, COM (2009) 313, 2.7.2009. [103] Skatīt atjaunināto rokasgrāmatu “Vai vēlaties strādāt citā dalībvalstī? Uzziniet vairāk par savām tiesībām!” http://ec.europa.eu/social/main.jsp?catId=25&langId=en&pubId=215&type=2&furtherPubs=yes. [104] Eiropas tīkls jautājumos par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Eiropas Savienībā ir pieejams: http://ec.europa.eu/social/main.jsp?catId=475&langId=en.