EIROPAS KOMISIJA Briselē, 7.7.2016 COM(2016) 448 final KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI pamatojoties uz 10. pantu Padomes 2008. gada 24. oktobra Pamatlēmumā 2008/841/TI par cīņu pret organizēto noziedzību



KOMISIJAS ZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM UN PADOMEI, pamatojoties uz 10. pantu Padomes 2008. gada 24. oktobra Pamatlēmumā 2008/841/TI par cīņu pret organizēto noziedzību 1.Ievads 1.1.Pamatinformācija Pirmie pasākumi virzībā uz kriminālatbildības noteikšanu par nodarījumiem, kas saistīti ar noziedzīgu organizāciju, Eiropas Savienībā tika veikti 1998. gadā, pieņemot Vienoto rīcību 98/733/TI par dalības kriminālās organizācijās uzskatīšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs par noziedzīgu nodarījumu. Ar šo instrumentu, kuru Padome pieņēma, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu, starptautiskajos tiesību aktos tika ieviesta organizētas noziedzības definīcija. Tam sekoja Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencija pret transnacionālo organizēto noziedzību (UNTOC), kas tika pieņemta ar Ģenerālās asamblejas 2000. gada 15. novembra Rezolūciju 55/25 un kļuva par galveno starptautisko instrumentu cīņā pret transnacionālo organizēto noziedzību. Eiropas Savienība (iepriekš Eiropas Kopiena) piedalījās sarunās par Konvenciju, parakstīja to un ir Konvencijas dalībniece. 2005. gada 19. janvārī Komisija iesniedza priekšlikumu pamatlēmumam par cīņu pret organizēto noziedzību. Bija iecerēts, ka tas balstīties uz Vienotās rīcības 98/733/TI un UNTOC sasniegto, nodrošinot konsekventāku tuvināšanu, lai Eiropas Savienības līmenī efektīvāk apkarotu organizēto noziedzību. Sarunu rezultāts nebija tik vērienīgs kā priekšlikumā sākotnēji paredzēts. Komisija nolēma izdot deklarāciju, kurai pievienojās Francija un Itālija un kurā apstrīdēta instrumenta pievienotā vērtība, raugoties no nepieciešamā minimālā tuvinājuma panākšanas viedokļa. 1.2.Pamatlēmuma galvenie elementi un mērķis Padomes 2008. gada 24. oktobra Pamatlēmuma 2008/841/TI par cīņu pret organizēto noziedzību preambulā ir norādīts, ka Eiropas Savienības mērķis ir uzlabot Savienības un dalībvalstu kopīgās spējas, lai cita starpā apkarotu pārrobežu organizēto noziedzību. Šis mērķis saskaņā ar Eiropas Savienības politiku tiesu iestāžu sadarbībai krimināllietās un policijas sadarbībai jo īpaši ir īstenojams, tuvinot tiesību aktus. Tādēļ šā instrumenta piemērošanas jomā ir jāietver nodarījumi, kurus parasti veic noziedzīgas organizācijas. Tajā ir jāparedz arī sankcijas, kas atbilst šo fizisko un juridisko personu veikto nodarījumu smagumam. Pamatlēmuma galvenā prioritāte ir kriminālatbildības noteikšana par nodarījumiem, kas saistīti ar līdzdalību noziedzīgā organizācijā (Pamatlēmuma 2. pants), pamatojoties uz 1. pantā noteiktajām definīcijām. 1.3.Šā ziņojuma mērķis un novērtēšanas metode Eiropas Drošības programmā, kuru Eiropas Komisija pieņēma 2015. gada 28. aprīlī, ir uzsvērta nepieciešamība palīdzēt dalībvalstīm vairot savstarpējo uzticēšanos, pilnībā izmantot esošos informācijas apmaiņas instrumentus un veicināt pārrobežu operatīvo sadarbību starp kompetentajām iestādēm. Tas ir īstenojams, efektīvāk piemērojot un īstenojot spēkā esošos Eiropas Savienības tiesību instrumentus. Tādēļ Komisija, darbojoties kā Līgumu izpildes uzraudzītāja, pārrauga attiecīgo Eiropas Savienības instrumentu transponēšanu. Pamatojoties uz Pamatlēmuma 10. pantu, dalībvalstīm bija jāpieņem nepieciešamie īstenošanas pasākumi un līdz 2010. gada 11. maijam par tiem jāpaziņo Padomei un Komisijai. Komisijai, pamatojoties uz šo informāciju, bija jāsagatavo ziņojums. Tad Padome būtu līdz 2012. gada 11. novembrim novērtējusi, vai dalībvalstis ir īstenojušas nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu Pamatlēmuma prasības. Līdz transponēšanas termiņa beigām, t. i., 2010. gada 11. maijam, tikai četras dalībvalstis (BE, CY, IE un NL) bija iesniegušas Komisijai savus ziņojumus. Pārējās dalībvalstis par saviem transponēšanas pasākumiem paziņoja pēc šā datuma. No 2014. gada 1. decembra Pamatlēmums neattiecas uz Apvienoto Karalisti, jo tā izmantoja savas tiesības saskaņā ar Līgumiem pievienotā 36. protokola 10. panta 4. punktu atteikties piemērot šo tiesību instrumentu. Lai gan Apvienotā Karaliste ir iepriekš pieņēmusi valsts tiesību aktus, ar kuriem tiek īstenots Pamatlēmums, un paziņojusi par to Komisijai, ziņojumā šī dalībvalsts nav iekļauta. Dānijai ir saistības attiecībā uz Pamatlēmumu saskaņā ar 22. protokola par Dānijas nostāju 2. pantu, jo Pamatlēmums tika pieņemts pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā. Šā ziņojuma apraksts un analīze ir galvenokārt balstīti uz dalībvalstu sniegto informāciju, ko papildina publiski pieejamā informācija un ārēja pētījuma rezultāti. Pēc Līgumu 36. protokola 10. panta 3. punktā noteiktā pārejas perioda beigām 2014. gada 1. decembrī Komisija aicināja dalībvalstis ziņot par instrumentu, kuri ietilpa bijušā trešā pīlāra acquis, tostarp šā Pamatlēmuma, valsts transponēšanas pasākumiem, izmantojot valsts izpildes pasākumu (Mesures Nationales d’Éxecution) datubāzi. Šā ziņojuma sagatavošanas brīdī visas dalībvalstis bija iesniegušas ziņojumus par šādiem pasākumiem. Ziņojumā analizēts 1.–8. pants. Tajā nav aplūkots 9.–12. pants, jo šiem noteikumiem nav nepieciešami īstenošanas pasākumi. Novērtēšanas kritēriji, ko Komisija izmantojusi šim ziņojumam, ir vispārējie kritēriji, kas pieņemti 2001. gadā, lai novērtētu pamatlēmumu īstenošanu (praktiskā efektivitāte, skaidrība un juridiskā noteiktība, pilnīga piemērošana un transponēšanas termiņa ievērošana). Otrkārt, izmantoti arī šim Pamatlēmumam paredzēti kritēriji; sīkāka informācija par tiem ir sniegta turpmāk aplūkotajā atsevišķu noteikumu analīzē.

Lai nodrošinātu konsekvenci, ar Pamatlēmumu saistītie valstu noteikumi ir novērtēti atsevišķi tām dalībvalstīm, kuru sistēmas attiecībā uz 2. pantu ir balstītas uz patstāvīga nodarījuma principu un kuras izmanto atšķirīgas pieejas. 2.Novērtējums 2.1.To dalībvalstu attiecīgo valsts noteikumu novērtējums, kuru sistēmas ir balstītas uz patstāvīga nodarījuma principu Turpmāk sniegtajā pārskatā nav iekļauta DK, SE un UK. Tādēļ gadījumos, kad ziņojumā tiek minētas “visas dalībvalstis”, tas attiecas tikai uz pārējām 25 dalībvalstīm. 2.1.1.Definīcijas (1. pants) 1. pantā ir sniegtas divas definīcijas, kas ir būtiskas Pamatlēmuma piemērošanas jomas noteikšanai, t. i., noziedzīgas organizācijas un strukturētas apvienības definīcija. Attiecībā uz strukturētas apvienības definīciju (“apvienība, kura nav dibināta nejauši tūlītējai nodarījuma izdarīšanai un kurā nav obligāti jābūt formāli noteiktām tās locekļu lomām, sastāva nepārtrauktībai vai attīstītai struktūrai”) trīs dalībvalstis (BG, HR, IE) ir izmantojušas Pamatlēmumā sniegto formulējumu, savukārt četras citas dalībvalstis (CZ, EE, LT, ES) min dažus papildu elementus, galvenokārt attiecībā uz uzdevumu vai funkciju sadali noziedzīgā organizācijā. Septiņas dalībvalstis (BE, CY, FI, EL, LU, RO, SK) norāda, ka apvienībai ir jābūt strukturētai, savukārt vienpadsmit dalībvalstis (AT, DE, FR, HU, IT, LV, MT, NL, PL, PT, SI) nesniedz nekādu strukturētas apvienības definīciju. Vienpadsmit dalībvalstis (AT, BE, BG, FI, EL, HU, LU, PT, RO, SK, ES) min nepārtrauktības kritēriju (“izveidošana noteiktā laikā”). EE un LT valsts noteikumos ir minēta pastāvīga organizācija, kas, iespējams, ierobežo šā noteikuma piemērošanas jomu, neietverot tās noziedzīgās organizācijas, kuras nav pastāvīgas. Pārējās dalībvalstis (HR, CY, CZ, DE, FR, IE, IT, LV, MT, NL, PL, SI) savos valsts tiesību aktos šādu elementu nav ietvērušas vispār. Attiecībā uz sastāvu (“vairāk nekā divas personas, kas saskaņoti darbojas”) lielākā daļa dalībvalstu (AT, BE, BG, HR, CY, EE, FI, EL, HU, IE, IT, LT, LU, PT, RO, SK, ES) atsaucas konkrēti uz vismaz trīs personām. LV ierobežo piemērošanas jomu, ieverot tikai tādas grupas, kuras veido vismaz piecas personas. CZ tiesību aktos ir minētas vismaz divas personas, kas darbojas saskaņoti, savukārt sešas dalībvalstis (DE, FR, MT, NL, PL un SI) savos valsts tiesību aktos šādu kritēriju nemin. Tikai trīs dalībvalstis (BE, LU, SK) savos valsts tiesību aktos atsaucas uz labuma kritēriju (“lai tieši vai netieši iegūtu finansiālu vai cita veida materiālu labumu”). Tas nozīmē, ka visās pārējās dalībvalstīs definīcija ir plašāka, ietverot šā noteikuma piemērošanas jomā arī noziedzīgas organizācijas, kas ne vienmēr ir orientētas uz peļņas gūšanu. Attiecībā uz predikatīviem nodarījumiem (“nodarījumi, kas sodāmi ar brīvības atņemšanu vai drošības līdzekli, kuru maksimālais ilgums ir vismaz četri gadi, vai ar bargāku sodu”) brīvības atņemšanas zemākais maksimālais līmenis saskaņā ar valstu tiesību aktiem ir šāds: vismaz 3 gadi trijās dalībvalstīs (BE, CY, EE); vairāk nekā 3 gadi piecās dalībvalstīs (AT, BG, HR, LT, SI); vismaz 4 gadi četrās dalībvalstīs (FI, IE, LU, MT); FI ir vēl vairāk paplašinājusi piemērošanas jomu attiecībā uz diviem papildu nodarījumiem, par kuriem maksimālais sods ir mazāk nekā 4 gadi; vismaz 5 gadi divās dalībvalstīs (FR un HU); vairāk nekā 5 gadi vienā dalībvalstī (SK); par predikatīvu nodarījumu soda līmeni nav norādes astoņās dalībvalstīs (CZ, DE, IT, NL, PL, PT, RO, ES) — tas nozīmē, ka piemērošanas jomā ir ietverti visi noziedzīgie nodarījumi; DE jomu ierobežo, neietverot dažus konkrētus nodarījumus, kas īstenoti pret demokrātisko tiesiskumu; EL un LV par predikatīviem nodarījumiem uzskata vairākus smagus noziegumus; šādu noziegumu uzskaitījumā nav ietverti visi nodarījumi, par kuriem maksimālā brīvības atņemšana LV ir vismaz 4 gadi, un nav skaidrs, vai tie ir ietverti EL uzskaitījumā. 2.1.2.Nodarījumi saistībā ar līdzdalību noziedzīgā organizācijā (2. pants) Pamatlēmums galvenokārt attiecas uz kriminālatbildības noteikšanu par rīcību saistībā ar līdzdalību noziedzīgā organizācijā. 2. pants uzliek pienākumu dalībvalstīm nodrošināt, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem kriminālatbildība tiek noteikta par vismaz vienu no šādiem darbības veidiem:

a) ikvienas tādas personas rīcība, kura tīši un apzinoties vai nu noziedzīgas organizācijas mērķi un vispārējo darbību, vai organizācijas nolūku izdarīt attiecīgos nodarījumus aktīvi piedalās organizācijas noziedzīgajās darbībās, tostarp sniedzot informāciju vai materiālu palīdzību, iesaistot organizācijā jaunus dalībniekus, jebkurā veidā finansējot organizācijas darbību, apzinoties, ka šī līdzdalība veicinās šīs organizācijas noziedzīgo darbību īstenošanu; b) jebkuras personas rīcība, kas ir vienošanās ar vienu vai vairākām personām par to, ka būtu jāveic kāda darbība, kura, ja to īstenotu, būtu to pārkāpumu izdarīšana, kas minēti 1. pantā, pat ja attiecīgā persona nepiedalās faktiskajā darbības izpildē. 2. panta transponēšana tiek veikta šādā apmērā: četras dalībvalstis (BG, HR, EL, MT) paredz abus nodarījumus (2. panta a) un b) punkts); divdesmit viena dalībvalsts (AT, BE, CY, CZ, DE, EE, FI, FR, HU, IE, IT, LV, LT, LU, NL, PL, PT, RO, SK, SI, ES) ietver tika 2. panta a) punktu, tādējādi nosakot, ka līdzdalība noziedzīgā organizācijā ir noziedzīgs nodarījums. BE tiesību akti ierobežo nodarījuma, kas saistīts ar līdzdalību noziedzīgā organizācijā, piemērošanu, ieverot tikai tādus apstākļus, kas ir saistīti ar iebiedēšanas, draudu, vardarbības, krāpšanas, korupcijas vai komerciālu struktūru īstenošanu. Attiecībā uz 2. panta a) punkta transponēšanu: sešas dalībvalstis (BG, FR, LT, LV, PL, SI) atsaucas uz līdzdalību/iesaistīšanos vispārīgi, neaplūkojot sīkāk paredzēto darbību veidu (noziedzīgu nodarījumu izdarīšana vai citas darbības, kuras ne vienmēr ir noziedzīgas); astoņas dalībvalstis (BE, CY, CZ, IE, IT, LU, RO, SK) definīcijā skaidri norāda uz “citu darbību” iekļaušanu ar līdzdalību saistītas rīcības jomā vai ir padarījušas par sodāmu iesaistīšanos noziedzīgās organizācijās, kā arī to atbalstīšanu; citas astoņas dalībvalstis (AT, DE, EE, EL, ES, MT, NL, PT) norāda uz vienu vai vairākiem īpašiem “citu darbību” gadījumiem, kas ietverti Pamatlēmumā (piemēram, informācijas vai materiālas palīdzības sniegšana, jaunu dalībnieku iesaistīšana organizācijā un noziedzīgas organizācijas darbības finansēšana); trīs dalībvalstis (HU, HR, FI) nepārprotami ierobežo piemērošanas jomu, izslēdzot jebkādu predikatīvu nodarījumu faktisku izdarīšanu (HR), patstāvīgam nodarījumam līdzvērtīgi smagu vai smagāku nodarījumu faktisku izdarīšanu (FI) vai paredzot tikai sagatavošanās darbību (HU); visas dalībvalstis, izņemot četras (CY, FR, HU, IE), nosaka kriminālatbildību par dažiem smagākiem līdzdalības noziedzīgā organizācijā veidiem, piemēram, izveidošana, vadīšana, organizēšana, veicināšana u. c.; deviņas dalībvalstis (AT, BE, HR, CY, EL, FI, IE, LU, SK) ietver skaidras atsauces uz likumpārkāpēja tīšu un/vai apzinātu rīcību attiecībā uz noziedzīgas organizācijas mērķi un vispārējo darbību, un/vai predikatīvu nodarījumu izdarīšanu. Attiecībā uz 2. panta b) punktā ietverto nodarījumu: divas dalībvalstis (EL, MT) nosaka kriminālatbildību par apvienību jebkādos noziedzīgos nodarījumos (izņemot tos, par kuriem sods nav brīvības atņemšana, kā arī tos, uz kuriem MT gadījumā attiecas Likums par preses brīvību). EL neietver predikatīvus nodarījumus, kas ir nodarījumi saistībā ar līdzdalību noziedzīgā organizācijā, taču ietver pārkāpumus, kuros likumpārkāpēja mērķis ir gūt finansiālu vai citu materiālu labumu vai apdraudēt personas dzīvību, fizisko integritāti vai reproduktīvo brīvību, ja vien tas nav sodāms ar brīvības atņemšanu uz mazāk nekā vienu gadu; attiecībā uz divām dalībvalstīm (BG, HR) predikatīvo nodarījumu jomā ir ietverti tikai tie nodarījumi, kuri ir sodāmi ar brīvības atņemšanu uz vairāk nekā 3 gadiem. Vēl viens ierobežojums attiecībā uz BG ir saistīts ar materiālā labuma gūšanu vai nelikumīgas ietekmes gūšanu pār valsts vai vietējās pārvaldes iestādēm. 2.1.3.Juridisko personu atbildība (5. pants) Šis noteikums ir standarta klauzula, kas iekļauta vairākos Eiropas Savienības instrumentos. Visām dalībvalstīm (izņemot CY) ir likumā paredzēti noteikumi par tādu juridisku personu kriminālatbildību vai cita veida atbildību, kuras īsteno nodarījumus, kas saistīti ar līdzdalību noziedzīgā organizācijā (2. pants). CY ratificēja Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju pret transnacionālo organizēto noziedzību (UNTOC), taču netransponēja attiecīgos noteikumus savā valsts tiesību sistēmā. Pirmajā punktā ir ietverta atbildība par 2. pantā minētajiem nodarījumiem, ko izdarījusi jebkura persona, kas pārstāv juridisku personu, pieņem lēmumus tās vārdā vai īsteno kontroli tās iekšienē, lai šī juridiskā persona gūtu labumu. Visām dalībvalstīm ir attiecīgi noteikumi šajā jomā, taču tikai piecpadsmit no tām (AT, CZ, DE, FI, EL, HU, IE, IT, LV, LT, PL, PT, SK, SI, ES) skaidri atsaucas uz 1. punktā minētās personas atbildību par neveiktu uzraudzību vai kontroli, kuras dēļ ir kļuvis iespējams izdarīt attiecīgo nodarījumu (5. panta 2. punkts). Dažās dalībvalstīs šāda iespēja var rasties, jo tiek elastīgi interpretēti pamatnoteikumi, kas attiecas uz juridisku personu darbību, kura ietver ne tikai rīcību, bet arī tās trūkumu, piemēram, NL un BE Augstākā tiesa ir apstiprinājusi šādu interpretāciju. Visās dalībvalstīs pastāv juridiskas personas definīcija, un tās atzīst, ka juridisko personu atbildība saskaņā ar 1. un 2. punktu neskar kriminālprocesu pret fiziskām personām, kas ir jebkuru 2. pantā minēto nodarījumu izdarītāji vai līdzzinātāji. 2.1.4.Sankcijas (3., 4. un 6. pants)

2.1.4.1.Sankcijas fiziskām personām (3. pants) Saskaņā ar 3. panta 1. punktu dalībvalstīm ir jānodrošina, ka par 2. pantā minētajiem nodarījumiem paredzētais sods ir brīvības atņemšana uz vismaz 2 gadu maksimālo laiku vai, ja ir notikusi vienošanās par apvienošanos organizētā noziedzībā, uz to pašu maksimālo laiku, ko piemēro nodarījumam, kurš ir vienošanās mērķis. Attiecībā uz nodarījumu saistībā ar līdzdalību noziedzīgā organizācijā (2. panta a) punkts) — pamatnodarījuma rezultātā piemērotas brīvības atņemšanas ilgums saskaņā ar valstu tiesību aktiem ir šāds: līdz 2 gadiem FI; līdz 3 gadiem AT un HR; no 1 līdz 3 gadiem BE, LU un ES; līdz 5 gadiem DE un FR; no 1 līdz 5 gadiem HU, IT, PT un RO; no 3 mēnešiem līdz 5 gadiem PL un SI; līdz 6 gadiem NL; no 1 līdz 6 gadiem BG; no 2 līdz 7 gadiem MT; līdz 10 gadiem CY un EL; no 2 līdz 10 gadiem CZ; no 5 līdz 10 gadiem SK; no 3 līdz 12 gadiem EE; līdz 15 gadiem IE; no 3 līdz 15 gadiem LT; no 8 līdz 17 gadiem LV. Tikai četras dalībvalstis (BG, HR, EL, MT) papildus paredz nodarījumu, ko veikusi organizētās noziedzības apvienība, saistībā ar 2. panta b) punktu. Saskaņā ar MT tiesību aktiem sankcijas ir atkarīgas no nodarījuma, kurš ir vienošanās mērķis. BG ir noteiktas maksimālās sankcijas — 6 gadi, HR — līdz 3 gadiem. EL nodarījums, ko veikusi organizētās noziedzības apvienība, ir sodāms ar brīvības atņemšanu uz vismaz 6 mēnešiem (vismaz 3 mēnešiem, ja nodarījums ir pārkāpums, kas sodāms ar brīvības atņemšanu uz vismaz 1 gadu).

Jāuzsver, ka lielākā daļa dalībvalstu ne tikai īsteno savas pamatsaistības, bet paredz arī augstākas sankcijas par vainu pastiprinošu rīcību, ko Pamatlēmums neparedz, attiecībā uz 2. pantā minēto pamatnodarījumu: atkarībā no personas lomas organizētās noziedzības apvienībā, piemēram, noziedzīgās organizācijas izveidotāji, lēmumu pieņēmēji vai vadītāji (BE, BG, DE, HR, EE, EL, IT, LT, LU, LV, MT, NL, PL, PT, SI, ES); saistībā ar predikatīvā nodarījuma smagumu (CZ, DE, FR, IT, PL, RO, ES); saistībā ar specifiskiem aspektiem, piemēram, īpašu instrumentu vai bīstamu materiālu izmantošanu (EL, IT, LT, PL); saistībā ar personu, kas līdzdarbojas noziedzīgajā organizācijā, lielo skaitu (IT, MT). 2.1.4.2.Vainu pastiprinoši apstākļi (3. panta 2. punkts). Saskaņā ar 3. panta 2. punktu dalībvalstīm ir jānodrošina, ka šo valstu sistēmās predikatīva nodarījuma izdarīšanu organizētās noziedzības ietvaros var uzskatīt par vainu pastiprinošu apstākli. Kopumā visu dalībvalstu sistēmas raksturo soda individualizācijas princips, t. i., katru kriminālsodu var pastiprināt vai samazināt atbilstoši konkrētiem apstākļiem, par kuriem lemj katrā gadījumā atsevišķi. Tas ietver arī konkrēto gadījumu — nodarījuma izdarīšana noziedzīgā organizācijā. Attiecībā uz tiesību normām, kas saistītas ar vainu pastiprinošiem apstākļiem, ir noteiktas šādas pieejas: IE valsts tiesību akti nosaka, ka nodarījuma izdarīšana noziedzīgā organizācijā ir vainu pastiprinošs apstāklis, kas attiecināms tikai uz tiem nodarījumiem, par kuriem maksimālais soda ilgums ir virs 4 gadiem, t. i., tieši tāds pats minimālais apmērs, kā noteikts 3. panta 2. punktā; SI vainu pastiprinošs apstāklis attiecināms uz nodarījumiem, par kuriem tiek piemērota brīvības atņemšana virs 3 gadiem; sešu dalībvalstu (HR, CZ, FI, HU, LT, PL) tiesību aktos nodarījuma izdarīšana noziedzīgā organizācijā ir vispārējs vainu pastiprinošs apstāklis jebkurā noziedzīgā nodarījumā (ne tikai smagos nodarījumos); vienpadsmit dalībvalstis (AT, BE, BG, CY, DE, IT, LV, MT, PT, SK, ES) savos tiesību aktos paredz konkrētu atsauci uz vainu pastiprinošu apstākli attiecībā uz virkni vissmagāko predikatīvo nodarījumu saistībā ar to izdarīšanu noziedzīgā organizācijā. Nav skaidrs, vai minētais uzskaitījums aptver visus nodarījumus, kas sodāmi ar brīvības atņemšanu uz vismaz 4 gadiem; sešu dalībvalstu (EE, EL, FR, LU, NL, RO) tiesību aktos nav skaidri norādīts uz nodarījuma izdarīšanu noziedzīgā organizācijā kā vainu pastiprinošu apstākli. 2.1.4.3.Iespēja samazināt sankcijas vai likumpārkāpējam sankcijas nepiemērot (4. pants) Neraugoties uz 4. panta fakultatīvo raksturu (“Katra dalībvalsts var ..”), visas dalībvalstis paredz apstākļus attiecībā uz tādas kriminālatbildības vai sankcijas nepiemērošanu vai tādas sankcijas samazināšanu vainu mīkstinošos apstākļos, kas piemērojama 2. pantā minētajiem nodarījumiem. 2.1.4.4.Sankcijas juridiskām personām (6. panta 1. un 2. punkts) Saskaņā ar 6. panta 1. punktu par juridiskas personas rīcību atbilstoši 5. panta 1. punktam (šādi gadījumi: vadošs amats, pamatojoties uz pilnvarām pārstāvēt juridisko personu, pieņemt lēmumus juridiskās personas vārdā vai īstenot kontroli juridiskās personas iekšienē) ir jāpiemēro naudas sodi kā kriminālsodi vai cita veida naudas sodi un var piemērot citas sankcijas, kas norādītas šajā noteikumā. Attiecībā uz 5. panta 2. punktu, t. i., neveiktas uzraudzības vai kontroles gadījumiem, 6. panta 2. punktā ir norādīts tikai pienākums nodrošināt sankcijas vai pasākumus, kas ir efektīvas(-i), samērīgas(-i) un preventīvas(-i). Visas dalībvalstis (izņemot CY, kas nenorāda konkrētus sodus attiecībā uz juridiskām personām) paredz naudas sodus kā kriminālsodus vai cita veida naudas sodus par juridisko personu rīcību attiecībā uz 2. pantā ietvertajiem nodarījumiem. Attiecībā uz “citu sankciju”, tostarp 6. panta 1. punktā minētā daļējā uzskaitījuma, fakultatīvo piemērošanu — visas dalībvalstis, izņemot piecas (AT, DE, EE, FI, IE), paredz arī pasākumus, kas nav naudas sodi:

a)sankciju “tiesību uz valsts atbalstiem vai palīdzību atņemšana” transponēja četrpadsmit dalībvalstis (HR, CZ, FR, EL, HU, IT, LU, LV, MT, PL, PT, RO, SI, ES); b)sankciju “īslaicīgs vai pastāvīgs aizliegums veikt komercdarbību” transponēja piecpadsmit dalībvalstis (BE, HR, CZ, FR, EL, HU, IT, LT, LV, MT, PL, PT, RO, SI, ES); c)sankciju “nodošana tiesas uzraudzībai” transponēja sešas dalībvalstis (FR, IT, MT, PT, RO, ES); d)sankciju “darbības izbeigšana ar tiesas lēmumu” transponēja trīspadsmit dalībvalstis (BE, HR, CZ, FR, HU, LT, LU, LV, MT, PT, RO, SI, ES); e)sankciju “nozieguma izdarīšanai izmantotu uzņēmumu īslaicīga vai pastāvīga slēgšana” transponēja septiņas dalībvalstis (BE, FR, LT, MT, PT, RO, ES). Turklāt sešpadsmit dalībvalstis (BE, BG, HR, CZ, FR, HU, IT, LT, LV, LU, NL, PL, PT, RO, SK, SI) paredz pasākumus, kas nav ietverti 6. panta 1. punkta uzskaitījumā, galvenokārt attiecībā uz konfiskāciju un sprieduma publicēšanu. 2.1.5.Kriminālvajāšanas jurisdikcija un koordinēšana (7. pants) 7. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, ka to jurisdikcija attiecas vismaz uz tādiem noteiktiem gadījumiem, kas saistīti ar 2. pantā minētiem nodarījumiem. Pirmais kritērijs ir obligāts un attiecas uz darbībām, kas veiktas pilnībā vai daļēji šīs dalībvalsts teritorijā neatkarīgi no tā, kur atrodas noziedzīgās organizācijas mītne vai kur tā veic noziedzīgās darbības. Visas dalībvalstis izpilda šo noteikumu, īstenojot teritorialitātes principu, kas vairumā gadījumu tiek paplašināts arī attiecībā uz kuģiem un ūdens transporta līdzekļiem. Visas dalībvalstis īsteno arī otro kritēriju, t. i., jurisdikciju attiecībā uz darbībām, kuras veikuši to valstspiederīgie ārpus valsts teritorijas. Šādā veidā visas dalībvalstis vienlaicīgi nodrošina 7. panta 3. punkta prasības izpildi, kas paredz pienākumu vai nu noteikt jurisdikciju attiecībā uz tās valstspiederīgajiem, kas veikuši nodarījumus ārpus valsts teritorijas, vai izdot tos. Trešajā kritērijā ir ietvertas darbības, kas veiktas, lai dalībvalsts teritorijā reģistrēta juridiskā persona gūtu labumu. Skaidra atsauce uz šādu noteikumu ir četru dalībvalstu (CZ, IE, IT, NL) tiesību aktos. Attiecībā uz jurisdikcijas ierobežošanu divos pēdējos gadījumos (7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts) saistībā ar īpašiem apstākļiem, kas piemērojami, kad nodarījumi tiek veikti ārpus valsts teritorijas, — neviena dalībvalsts neīsteno šādu pieeju. 7. panta 2. punktā ir minēts pienākums dalībvalstīm sadarboties pārrobežu lietās (jurisdikcijas konflikts). Visās dalībvalstīs ir izveidoti valsts tiesību instrumenti attiecībā uz koordināciju cīņā pret smagiem pārrobežu noziegumiem, paredzot iespēju izmantot Eurojust atbalstu, lai stiprinātu koordināciju un sadarbību starp valstu iestādēm. Eurojust uzdevums atbalstīt dalībvalstis šajā jautājumā ir iekļauts arī šobrīd apspriestajā priekšlikumā Eurojust Regulai par Eiropas Savienības Aģentūru tiesu iestāžu sadarbībai krimināllietās. 2.1.6.Prasības neesamība attiecībā uz cietušo personu ziņojumu vai apsūdzību (8. pants) Pamatlēmuma 8. pants paredz pienākumu dalībvalstīm nodrošināt, ka 2. pantā minēto nodarījumu izmeklēšana vai kriminālvajāšana nav atkarīga no šajā nodarījumā cietušās personas ziņojuma vai apsūdzības, vismaz ne attiecībā uz darbībām, kas ir izdarītas attiecīgās dalībvalsts teritorijā. Ex officio tiesvedība lietās, kas saistītas ar kriminālvajāšanu par 2. pantā minētajiem nodarījumiem, ir princips, kas tiek īstenots visās dalībvalstīs. Tas vai nu tiešā veidā izriet no valsts tiesību aktiem, vai ir secināts, pamatojoties uz faktu, ka konkrētajās dalībvalstīs nepastāv noteikumi, kuri paredz kriminālvajāšanu, kas ir atkarīga no šāda ziņojuma vai apsūdzības. 2.2.To dalībvalstu attiecīgo valsts noteikumu novērtējums, kuru sistēmas nav balstītas uz patstāvīga nodarījuma principu 2.2.1.Pamatlēmuma transponēšana Dānijā DK valsts tiesību aktos nav ietverts ne patstāvīgs nodarījums 2. panta izpratnē, ne saistītās 1. panta definīcijas. Tie nosaka kriminālatbildību būtībā par jebkuru mēģinājumu veikt noziedzīgus nodarījumus un par dažādu veidu līdzdalību šādos nodarījumos; sankcijas ir atkarīgas no konkrētās rīcības. Vispārējs vainu pastiprinošais apstāklis, pamatojoties uz to, ka nodarījumu veic vairāk nekā viena persona, darbojoties apvienībā, ir piemērojams visiem noziedzīgiem nodarījumiem. DK tiek piemēroti plaša mēroga vainu mīkstinošie apstākļi visiem noziedzīgiem nodarījumiem un ir izveidota krimināltiesību sistēma, kas balstīta uz juridisku personu horizontālo atbildību par visiem nodarījumiem, nosakot attiecīgus sodus. Turklāt jurisdikcijas vispārējos noteikumos ir ietverts teritorialitātes un jurisdikcijas princips attiecībā uz valstspiederīgajiem par nodarījumiem, kas veikti ārpus valsts teritorijas. Veikt ex officio tiesvedību, neizmantojot cietušo personu ziņojumus vai apsūdzības, ir DK īstenoto kriminālprocesu vispārējs noteikums.