PADOMES NOSTĀJA (ES) Nr. 1/2012 PIRMAJĀ LASĪJUMĀ,

lai pieņemtu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu par vienotu pieteikšanās procedūru, lai trešo valstu valstspiederīgajiem izsniegtu vienotu uzturēšanās un darba atļauju dalībvalsts teritorijā, un par vienotu tiesību kopumu trešo valstu darba ņēmējiem, kuri kādā dalībvalstī uzturas likumīgi

Padome pieņēmusi 2011. gada 24. novembrī

2012/C 10 E/01

EIROPAS PARLAMENTS UN EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 79. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu,

ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,

ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (1),

ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu (2),

saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru (3),

tā kā:

Dalībvalstu pienākumam noteikt to, vai pieteikums jāiesniedz trešo valstu valstspiederīgajam vai viņa darba devējiem, nevajadzētu skart kārtību, kas paredz procedūrā iesaistīt abas puses. Dalībvalstīm būtu jānosaka, vai vienotās atļaujas pieteikums ir jāiesniedz mērķa dalībvalstī vai no trešās valsts. Gadījumos, kad trešās valsts valstspiederīgajam nav atļauts iesniegt pieteikumu no trešās valsts, dalībvalstīm vajadzētu nodrošināt, ka pieteikumu var iesniegt darba devējs mērķa dalībvalstī.

Vienotā atļauja būtu jāsastāda atbilstīgi Padomes Regulai (EK) Nr. 1030/2002 (2002. gada 13. jūnijs), ar ko nosaka vienotu uzturēšanās atļauju formu trešo valstu pilsoņiem (6) , kas ļauj dalībvalstīm norādīt papildu informāciju, jo īpaši ziņas par to, vai šai personai ir atļauts strādāt. Tostarp nolūkā labāk kontrolēt migrāciju dalībvalstij ne vien vienotajā atļaujā, bet arī visās izsniegtajās uzturēšanās atļaujās būtu jānorāda informācija par atļauju strādāt neatkarīgi no atļaujas veida vai uzturēšanās tiesībām, pamatojoties uz kurām attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam ir atļauta uzturēšanās minētās dalībvalsts teritorijā un piekļuve tās darba tirgum.

Ja nav horizontālu Savienības tiesību aktu, trešo valstu valstspiederīgo tiesības atšķiras atkarībā no tā, kurā dalībvalstī viņi strādā, un no viņu valstspiederības. Lai turpmāk veicinātu saskaņotu imigrācijas politiku un mazinātu atšķirības tiesībās, kas piešķirtas Savienības pilsoņiem un trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri likumīgi strādā kādā dalībvalstī, un lai papildinātu esošo acquis imigrācijas jomā, būtu jānosaka tiesību kopums, lai jo īpaši precizētu jomas, kurās pret šādiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri vēl nav ieguvuši pastāvīgā iedzīvotāja statusu, tiek nodrošināta vienlīdzīga attieksme kā pret attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem. Šādu noteikumu nolūks ir Savienībā radīt pamatnoteikumus, atzīt, ka šādi trešo valstu valstspiederīgie dod savu ieguldījumu Savienības ekonomikā ar darbu un nodokļu maksājumiem, un mazināt negodīgu konkurenci starp pašas dalībvalsts valstspiederīgajiem un trešo valstu valstspiederīgajiem, kas rodas pēdējo iespējamas ekspluatācijas rezultātā. Trešās valsts darba ņēmējs šajā direktīvā būtu jādefinē, neskarot darba attiecību jēdziena interpretāciju citos Savienības tiesību aktu noteikumos, kā trešās valsts valstspiederīgais, kurš ir uzņemts dalībvalsts teritorijā, tur likumīgi uzturas un kuram ir atļauts strādāt apmaksātā darbā saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi.

Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus, proti, noteikt vienotu pieteikšanās procedūru nolūkā izsniegt vienotu atļauju, lai trešo valstu valstspiederīgie varētu strādāt dalībvalsts teritorijā, un vienotu tiesību kopumu trešo valstu darba ņēmējiem, kuri kādā dalībvalstī uzturas likumīgi, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka minētās rīcības mēroga un iedarbības dēļ šos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību (LES) 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi šo mērķu sasniegšanai.

IR PIEŅĒMUŠI ŠO DIREKTĪVU.

I NODAĻA

VISPĀRĒJI NOTEIKUMI

1. pants

Priekšmets

1. Šī direktīva nosaka:

2. Šī direktīva neskar dalībvalstu pilnvaras saistībā ar trešo valstu valstspiederīgo uzņemšanu attiecīgās dalībvalsts darba tirgū.

2. pants

Definīcijas

Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:

3. pants

Darbības joma

1. Šī direktīva attiecas uz:

2. Šī direktīva neattiecas uz šādiem trešo valstu valstspiederīgajiem:

3. Dalībvalstis var nolemt, ka II nodaļu nepiemēro trešās valsts valstspiederīgajiem, kuriem vai nu ir piešķirtas atļaujas strādāt dalībvalsts teritorijā uz laikposmu, kas nepārsniedz sešus mēnešus, vai kuri dalībvalstī uzņemti studiju nolūkā.

4. II nodaļu nepiemēro trešās valsts valstspiederīgajiem, kuriem ir atļauts strādāt, pamatojoties uz vīzu.

II NODAĻA

VIENOTA PIETEIKŠANĀS PROCEDŪRA UN VIENOTA ATĻAUJA

4. pants

Vienota pieteikšanās procedūra

1. Vienotās atļaujas izsniegšanas, grozīšanas vai atjaunošanas pieteikumu iesniedz, izmantojot vienotu pieteikšanās procedūru. Dalībvalstis nosaka, vai pieteikumus vienotai atļaujai iesniedz trešās valsts valstspiederīgais vai viņa darba devējs. Dalībvalstis var arī nolemt atļaut iesniegt pieteikumu vienam no tiem. Ja pieteikums ir jāiesniedz trešās valsts valstspiederīgajam, dalībvalstis ļauj pieteikumu iesniegt no trešās valsts vai, ja to paredz valsts tiesību akti, tās dalībvalsts teritorijā, kurā trešās valsts valstspiederīgais likumīgi atrodas.

2. Dalībvalstis izskata saskaņā ar 1. punktu iesniegto pieteikumu un pieņem lēmumu izsniegt, grozīt vai atjaunot vienoto atļauju, ja pieteikuma iesniedzējs atbilst prasībām, kas noteiktas Savienības vai valsts tiesību aktos. Lēmumu izsniegt, grozīt vai atjaunot vienoto atļauju apvieno vienā administratīvā aktā, kas ietver uzturēšanās un darba atļauju.

3. Vienotā pieteikšanās procedūra neierobežo vīzas iegūšanas procedūru, kas var būt nepieciešama sākotnējai ieceļošanai.

4. Ja ir izpildīti nepieciešamie nosacījumi, dalībvalstis izsniedz vienoto atļauju trešo valstu valstspiederīgajiem, kas iesniedz uzturēšanās pieteikumu, un jau uzņemtiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri iesniedz pieteikumu uzturēšanās atļaujas atjaunošanai vai grozīšanai pēc valsts īstenošanas noteikumu stāšanās spēkā.

5. pants

Kompetentā iestāde

1. Dalībvalstis norīko iestādi, kas ir kompetenta pieņemt pieteikumu un izsniegt vienoto atļauju.

2. Iespējami drīz un katrā ziņā četru mēnešu laikā no dienas, kad pieteikums iesniegts, kompetentā iestāde pieņem lēmumu par pilnīgu pieteikumu.

Pirmajā daļā minēto termiņu var pagarināt ārkārtas gadījumā tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar pieteikuma izskatīšanas sarežģītību.

Ja šajā punktā noteiktajā termiņā lēmums netiek pieņemts, juridiskās sekas nosaka valsts tiesību akti.

3. Kompetentā iestāde savu lēmumu pieteikuma iesniedzējam paziņo rakstiski saskaņā ar attiecīgos valsts tiesību aktos noteikto paziņošanas kārtību.

4. Ja pieteikumam pievienotā informācija vai dokumenti ir nepilnīgi saskaņā ar valsts tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem, kompetentā iestāde rakstiski informē pieteikuma iesniedzēju par vajadzīgo papildu informāciju vai dokumentiem, nosakot pamatotu termiņu to sniegšanai. Termiņu, kas minēts 2. punktā, atliek līdz brīdim, kad kompetentā iestāde vai attiecīgās iestādes ir saņēmušas vajadzīgo papildu informāciju. Ja papildu informāciju vai dokumentus noliktajā termiņā neiesniedz, kompetentā iestāde pieteikumu var noraidīt.

6. pants

Vienotā atļauja

1. Dalībvalstis izsniedz vienoto atļauju, izmantojot vienoto formu, kas noteikta Regulā (EK) Nr. 1030/2002, un norāda ar darba atļauju saistīto informāciju saskaņā ar minētās regulas pielikuma a) sadaļas 7.5.–9. punktu.

Papildu informāciju, kas saistīta ar trešās valsts valstspiederīgā darba attiecībām (piemēram, darba devēja nosaukums un adrese, darba vieta, darba veids, darba laiks, atalgojums), dalībvalstis var norādīt papīra formātā vai arī šādus datus uzglabāt elektroniskā formātā, kā minēts Regulas (EK) 1030/2002 4. pantā un tās pielikuma a) sadaļas 16. punktā.

2. Izsniedzot vienoto atļauju, dalībvalstis neizsniedz papildu atļaujas kā pierādījumu tam, ka ir atļauta piekļuve darba tirgum.

7. pants

Citiem nolūkiem, izņemot darbu, izsniegtas uzturēšanās atļaujas

1. Izsniedzot uzturēšanās atļaujas saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1030/2002, dalībvalstis norāda informāciju par atļauju strādāt neatkarīgi no atļaujas veida.

Papildu informāciju, kas saistīta ar trešās valsts valstspiederīgā darba attiecībām (piemēram, darba devēja nosaukums un adrese, darba vieta, darba veids, darba laiks, atalgojums), dalībvalstis var norādīt papīra formātā vai arī var šādus datus uzglabāt elektroniskā formātā, kā minēts Regulas (EK) 1030/2002 4. pantā un tās pielikuma a) sadaļas 16. punktā.

2. Izsniedzot uzturēšanās atļaujas saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1030/2002, dalībvalstis neizsniedz papildu atļaujas kā pierādījumu tam, ka ir atļauta piekļuve darba tirgum.

8. pants

Procesuālas garantijas

1. Rakstiskajā paziņojumā sniedz pamatojumu par lēmumu, ar kuru noraida vienotās atļaujas izsniegšanas, grozīšanas vai atjaunošanas pieteikumu, vai lēmumu, ar kuru anulē vienoto atļauju, pamatojoties uz kritērijiem, kas noteikti Savienības vai valsts tiesību aktos.

2. Lēmumu, ar kuru noraida vienotās atļaujas izsniegšanas, grozīšanas vai atjaunošanas pieteikumu vai anulē vienoto atļauju, var apstrīdēt attiecīgās dalībvalsts tiesās saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Šā panta 1. punktā minētajā rakstiskajā paziņojumā norāda tiesu vai administratīvo iestādi, kurā attiecīgā persona var iesniegt pārsūdzību, un tās iesniegšanas termiņu.

3. Pieteikumu var uzskatīt par nepieņemamu, pamatojoties uz tādu trešo valstu valstspiederīgo uzņemšanas apjomu, kuri ierodas nodarbinātības nolūkā, un tādēļ tas nav jāizskata.

9. pants

Piekļuve informācijai

Pēc pieprasījuma dalībvalstis sniedz atbilstošu informāciju trešās valsts valstspiederīgajam un nākamajam darba devējam par pilnīgam pieteikumam nepieciešamajiem dokumentiem.

10. pants

Nodevas

Dalībvalstis atbilstīgā gadījumā var pieprasīt pieteikuma iesniedzējiem maksāt nodevas par pieteikumu apstrādāšanu saskaņā ar šo direktīvu. Šādu nodevu apmērs ir samērīgs, un to var noteikt atkarībā no faktiski sniegtajiem pakalpojumiem, lai veiktu pieteikumu apstrādi un atļauju izsniegšanu.

11. pants

Vienotās atļaujas piešķirtās tiesības

Ja vienotā atļauja izsniegta saskaņā ar valsts tiesību aktiem, atļaujas derīguma termiņa laikā tās turētājs ir tiesīgs vismaz:

III NODAĻA

TIESĪBAS UZ VIENLĪDZĪGU ATTIEKSMI

12. pants

Tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi

1. Trešo valstu darba ņēmēji, kas ir minēti 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, bauda ar tās dalībvalsts valstspiederīgajiem vienlīdzīgu attieksmi, kurā tie uzturas, šādās jomās:

2. Dalībvalstis var ierobežot vienlīdzīgu attieksmi:

saskaņā ar 1. punkta f) apakšpunktu attiecībā uz nodokļu atvieglojumiem, ierobežojot to piemērošanu gadījumos, kad to trešās valsts darba ņēmēja ģimenes locekļu, kuriem viņš ir pieprasījis pabalstus, reģistrētā vai parastā dzīvesvieta atrodas attiecīgās dalībvalsts teritorijā;

3. Šā panta 1. punktā noteiktās tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi neskar dalībvalsts tiesības anulēt vai atteikties atjaunot uzturēšanās atļauju, kas izsniegta saskaņā ar šo direktīvu, uzturēšanās atļauju, kas izsniegta citā nolūkā, nevis darbam, vai jebkuru citu atļauju strādāt kādā dalībvalstī.

4. Trešo valstu darba ņēmēji, kuri pārceļas uz trešo valsti, vai šādu darba ņēmēju apgādību zaudējušas personas, kuras uzturas trešā valstī un kuru tiesības izriet no šāda darba ņēmēja statusa, saņem obligātās pensijas saistībā ar vecumu, invaliditāti un nāvi, pamatojoties uz šo darba ņēmēju iepriekšēju nodarbinātību un kārtību, kas minēta Regulas (EK) Nr. 883/2004 3. pantā, ar tādiem pašiem nosacījumiem un tādām pašām likmēm, kādas piemēro attiecīgo dalībvalstu valstspiederīgajiem, kad tie pārceļas uz trešo valsti.

IV NODAĻA

NOBEIGUMA NOTEIKUMI

13. pants

Labvēlīgāki noteikumi

1. Šo direktīvu piemēro, neskarot labvēlīgākus noteikumus:

Savienības tiesību aktos, tostarp divpusējos un daudzpusējos nolīgumos, kas noslēgti starp Savienību vai starp Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un vienu vai vairākām trešām valstīm, no otras puses; un

2. Šī direktīva neskar dalībvalstu tiesības pieņemt vai uzturēt spēkā noteikumus, kas ir labvēlīgāki personām, uz kurām tā attiecas.

14. pants

Informācija plašākai sabiedrībai

Katra dalībvalsts sabiedrībai dara pieejamu regulāri atjauninātu informācijas kopumu par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo uzņemšanu un uzturēšanos dalībvalsts teritorijā darba nolūkā.

15. pants

Ziņojumi

1. Regulāri un pirmo reizi līdz … (19) Komisija iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei ziņojumu par šīs direktīvas piemērošanu dalībvalstīs un ierosina grozījumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem.

2. Katru gadu un pirmo reizi līdz … (20) dalībvalstis saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 862/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par Kopienas statistiku attiecībā uz migrāciju un starptautisko aizsardzību (21) paziņo Komisijai statistikas datus par trešo valstu valstspiederīgo skaitu, kuriem iepriekšējā kalendārā gada laikā ir piešķirtas vienotās atļaujas.

16. pants

Transponēšana

1. Dalībvalstis nodrošina to, ka līdz … (22) stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai ievērotu šo direktīvu. Dalībvalstis šo noteikumu tekstus tūlīt dara zināmus Komisijai.

Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu, vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstīs nosaka, kādā veidā izdarāma šāda atsauce.

2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus savu tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.

17. pants

Stāšanās spēkā

Šī direktīva stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

18. pants

Adresāti

Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm saskaņā ar Līgumiem.

(1) OV C 27, 3.2.2009., 114. lpp.

(2) OV C 257, 9.10.2008., 20. lpp.

(3) Eiropas Parlamenta 2011. gada 24. marta nostāja (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta) un Padomes 2011. gada 24. novembra nostāja pirmajā lasījumā. Eiropas Parlamenta … nostāja (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēta).

(4) OV L 18, 21.1.1997., 1. lpp.

(5) OV L 16, 23.1.2004., 44. lpp.

(6) OV L 157, 15.6.2002., 1. lpp.

(7) OV L 105, 13.4.2006., 1. lpp.

(8) OV L 239, 22.9.2000., 19. lpp.

(9) OV L 251, 3.10.2003., 12. lpp.

(10) OV L 375, 23.12.2004., 12. lpp.

(11) OV L 289, 3.11.2005., 15. lpp.

(12) OV L 255, 30.9.2005., 22. lpp.

(13) OV L 166, 30.4.2004., 1. lpp.

(14) OV L 344, 29.12.2010., 1. lpp.

(15) OV L 180, 19.7.2000., 22. lpp.

(16) OV L 303, 2.12.2000., 16. lpp.

(17) OV L 158, 30.4.2004., 77. lpp.

(18) OV L 304, 30.9.2004., 12. lpp.

(19) Pieci gadi pēc šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas.

(20) Trīs gadi pēc šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas.

(21) OV L 199, 31.7.2007., 23. lpp.

(22) Divi gadi pēc šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas.

PADOMES PASKAIDROJUMA RAKSTS

I. IEVADS

Komisija 2007. gada 23. oktobrī iesniedza Padomei priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai par vienotu pieteikšanās procedūru, lai trešo valstu valstspiederīgajiem izdotu vienotu uzturēšanās un darba atļauju dalībvalstu teritorijā, kā arī par vienotu tiesību kopumu trešo valstu darba ņēmējiem, kuri kādā dalībvalstī uzturas likumīgi.

Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja un Reģionu komiteja pieņēma atzinumus attiecīgi 2008. gada 9. jūlijā un 2008. gada 18. jūnijā.

Eiropas Parlaments 2011. gada 24. martā pieņēma nostāju pirmajā lasījumā, lai pieņemtu direktīvu. Padome nevarēja apstiprināt Parlamenta nostāju un saskaņā ar Līguma 294. pantu 2011. gada 24. novembrī pieņēma savu nostāju pirmajā lasījumā.

II. PRIEKŠLIKUMA MĒRĶIS

Priekšlikuma mērķis ir ieviest vienotu pieteikšanās procedūru trešo valstu valstspiederīgajiem, kas vēlas dzīvot kādā dalībvalstī ar mērķi tur strādāt, kā arī vienotu uzturēšanās un darba atļauju, un paredzēt vienotu tiesību kopumu visiem trešo valstu darba ņēmējiem, kuri kādā dalībvalstī uzturas likumīgi.

III. PADOMES NOSTĀJA PIRMAJĀ LASĪJUMĀ – ANALĪZE

Vispārīgas piezīmes

Sarunas notika, ņemot vērā politikas kontekstu, ko veido Hāgas programma, kurā izklāstīti mērķi un instrumenti brīvības, drošības un tiesiskuma jomā laikposmam no 2005. līdz 2010. gadam, kā arī Stokholmas programma, kura aptver laikposmu no 2010. līdz 2014. gadam. Stokholmas programmā Eiropadome atzina darbaspēka migrācijas nozīmi Savienības konkurētspējas un ekonomiskās aktivitātes uzlabošanā un tāpēc mudināja veidot elastīgas migrantu uzņemšanas sistēmas, kurās tiktu ņemtas vērā katras dalībvalsts prioritātes un vajadzības, kā arī to noteikti daudzumi un apjomi. Konkrētāk, tā aicināja Komisiju un Padomi turpināt īstenot 2005. gadā pieņemto Legālās migrācijas politikas plānu, kurā citu pasākumu starpā paredzēts horizontāls instruments, ar ko nosaka tiesību kopumu visiem trešo valstu darba ņēmējiem, kuri likumīgi uzturas kādā dalībvalstī, un ievieš vienotu pieteikšanās procedūru, kā arī vienotu uzturēšanās un darba atļauju.

Padome 2008. gada sākumā sāka apspriest priekšlikumu, bet tai neizdevās panākt vienprātīgu vienošanos. Pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā uz priekšlikumu attiecas parastā likumdošanas procedūra un Padomē vajadzīgs kvalificēts balsu vairākums.

Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Līgumam par Eiropas Savienības darbību, minētās valstis nepiedalās direktīvas par vienoto atļauju pieņemšanā un direktīva tām nav saistoša un nav jāpiemēro.

Saskaņā ar 1. un 2. pantu Protokolā par Dānijas nostāju, kas pievienots Līgumam par Eiropas Savienību un Līgumam par Eiropas Savienības darbību, Dānija nepiedalās direktīvas pieņemšanā un direktīva tai nav saistoša un nav jāpiemēro.

Galvenie jautājumi

Saskaņā ar Kopīgo deklarāciju par koplēmuma procedūras praktiskajiem aspektiem (1) Padomes, Parlamenta un Komisijas pārstāvji ir sazinājušies, lai panāktu vienošanos Padomes pirmā lasījuma nostājas posmā. Lai saskaņotu abu iestāžu nostāju un ņemtu vērā minētajā saziņā panākto vienošanos, Padome pieņem nostāju pirmajā lasījumā par direktīvas priekšlikumu par vienoto atļauju, izdarot Komisijas priekšlikumā turpmāk izklāstītos galvenos grozījumus.

Darbības joma (3. pants)

Padome ir izdarījusi grozījumus Komisijas priekšlikumā, lai precizētu direktīvas darbības jomu. Skaidrības labad Padome izšķir trešo valstu darba ņēmēju divus veidus – tādi trešo valstu valstspiederīgie, kuriem saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1030/2002 ir piešķirta uzturēšanās atļauja un kuri ir uzņemti nolūkiem, kas nav saistīti ar darbu, bet kuri drīkst strādāt, un tādi trešo valstu valstspiederīgie, kuri ir uzņemti darba nolūkā. Otrās grupas personām saskaņā ar šo direktīvu pienākas vienotā atļauja un tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi, savukārt pirmās grupas personām pienākas tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi, bet uz tām neattiecas vienotā pieteikšanās procedūra. Šīs grupas ir minētas arī 12. panta pirmajā teikumā par tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi.

Atšķirībā no Komisijas priekšlikuma Padome paredz arī tādas trešo valstu valstspiederīgo grupas, kas neietilpst šīs direktīvas darbības jomā. Tā kā citi Savienības instrumenti reglamentē to personu tiesības, kuras izmanto starptautisku aizsardzību, pagaidu aizsardzību vai aizsardzību saskaņā ar atsevišķu valstu tiesībām, juridiskās skaidrības labad šīs personas būtu nepārprotami jāizslēdz no šīs direktīvas darbības jomas. Līdzīgu iemeslu dēļ Padome no direktīvas darbības jomas izslēdz arī jūrniekus. Padome vēlas arī nepārprotami izslēgt no direktīvas darbības jomas pašnodarbinātas personas, lai gan tas jau izriet arī no šajā direktīvā dotās trešo valstu darba ņēmēju definīcijas.

Padome arī uzskata, ka dalībvalstīm ir jādod iespēja neizsniegt vienotu atļauju studentiem un tādiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem ir piešķirta atļauja strādāt kādā dalībvalstī uz laiku līdz sešiem mēnešiem, kā arī tiem, kuriem atļauja strādāt ir paredzēta vīzā. Tomēr tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi attiecas uz visām trešo valstu valstspiederīgo grupām.

Pieteikšanās procedūra (4., 5., 8. un 10. pants)

Attiecībā uz pieteikuma par vienotu atļauju iesniegšanu Padomes un Eiropas Parlamenta neoficiālās saziņas rezultātā ir precīzāk izklāstīts, kas iesniedz pieteikumu kur to dara. Parastā gadījumā dalībvalstīm ir pienākums noteikt, vai pieteikumu iesniedz trešās valsts valstspiederīgais vai viņa darba devējs. Tomēr var būt arī izņēmuma situācijas, kurās pieteikumu drīkst iesniegt otra persona.

Lai ņemtu vērā tos trešo valstu darba ņēmējus, kuri ir uzņemti dalībvalsts teritorijā pirms direktīvas stāšanās spēkā, Padomes nostājā paredzēts, ka arī viņiem izsniegs vienoto atļauju, ja viņi lūgs atjaunot vai grozīt uzturēšanās atļauju un ja viņi atbildīs direktīvā izklāstītajiem nosacījumiem.

Padome uzskata par vajadzīgu precizēt, ka šajā direktīvā paredzētā vienotā pieteikšanās procedūra neskar vīzas iegūšanas procedūru, ko dalībvalstis varētu būt ieviesušas sākotnējai ieceļošanai. Ir arī īpaši noteikts, ka dalībvalstīm ir iespēja pieteikumu atzīt par nepieņemamu, pamatojoties uz trešo valstu valstspiederīgo uzņemšanas apjomu, un tādā gadījumā pieteikums nav jāizskata.

Lai nodrošinātu, ka procedūra ir vienkārša un pārredzama, Padomes nostājā papildus paredzēta prasība dalībvalstīm savos tiesību aktos noteikt, kādas ir sekas, ja lēmums netiek pieņemts direktīvā paredzētajā termiņā. Tāpat arī ir paredzēti sīkāki procedūras noteikumi gadījumos, kad pieteikumam pievienotā informācija vai dokumenti ir nepilnīgi. Dalībvalstīm ir rakstiski jāinformē pieteikuma iesniedzējs par to, kāda papildu informācija vai dokumenti viņam jāiesniedz, un tās var noteikt pieņemamu termiņu, kurā pieteikuma iesniedzējam tas jāizdara. Lai izvairītos no sistēmas iespējamas ļaunprātīgas izmantošanas, dalībvalstīm ir iespēja noraidīt pieteikumu, ja noteiktajā termiņā vajadzīgā informācija nav iesniegta. Tomēr, lai nodrošinātu iespēju lēmumus apstrīdēt, Padomes nostājā dalībvalstīm ir noteikts pienākums norādīt tiesu vai administratīvo iestādi, kurā attiecīgais pieteikuma iesniedzējs var pārsūdzēt negatīvu lēmumu.

Attiecībā uz nodevām, kas pieteikuma iesniedzējiem var būt jāmaksā par pieteikuma apstrādāšanu, Padomes nostājā ir ievērots samērīguma princips, tomēr dalībvalstīm ir atļauts šo nodevu līmeni noteikt atkarībā no dažādiem pakalpojumiem, kas faktiski sniegti, apstrādājot pieteikumus un izsniedzot atļaujas.

Vienotā atļauja un citiem nolūkiem, izņemot darbu, izsniegta uzturēšanās atļauja (6. un 7. pants)

Padomes un Parlamenta neoficiālās saziņas rezultātā Padomes nostājā ir paredzēta iespēja dalībvalstīm vienotajai atļaujai un citiem nolūkiem, izņemot darbu, izsniegtai uzturēšanās atļaujai pievienot papildu informāciju, kurai uz kartītes formātā izgatavotās uzturēšanās atļaujas nepietiek vietas. Informāciju par attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā darba attiecībām var vai nu izsniegt atsevišķi papīrā formā vai arī elektroniski glabāt atļaujā. Šāda informācija palīdz novērst trešo valstu valstspiederīgo ekspluatāciju un apkarot nelegālu nodarbinātību.

Tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi (12. pants)

Ņemot vērā trešo valstu darba ņēmēju plašo definīciju šajā direktīvā un ievērojot direktīvas galveno mērķi – nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret trešo valstu darba ņēmējiem, kas faktiski ir nodarbināti, nevis tiem, kas drīkst strādāt, bet varbūt to nekad nav darījuši, – Padome ir grozījusi Komisijas priekšlikumu, paredzot dalībvalstīm plašākas iespējas ierobežot trešo valstu darba ņēmēju tiesības uz tādu pašu attieksmi kā pret savas valsts valstspiederīgajiem.

Tajā pašā laikā Padome ir grozījusi Komisijas priekšlikumu, trešo valstu darba ņēmējiem neatkarīgi no tā, vai viņi ir nodarbināti vai nē, paredzot tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz darba apstākļiem, biedrošanās brīvību un nodokļu atvieglojumiem (kamēr trešās valsts darba ņēmējs ir attiecīgās dalībvalsts nodokļu rezidents).

Padome uzskata, ka ir svarīgi kā vispārēju principu precizēt to, ka trešo valstu valstspiederīgo tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi pašas par sevi neskar dalībvalstu tiesības atsaukt vai atteikties atjaunot uzturēšanās atļauju, kas izsniegta saskaņā ar šo direktīvu.

Izglītība un arodmācība

Attiecībā uz izglītību un arodmācību Padome un Eiropas Parlaments vienojās, ka dalībvalstīm ir atļauts ierobežot piekļuvi izglītībai un arodmācībām tiem trešo valstu darba ņēmējiem, kuri ir nodarbināti, un tiem, kuri ir bijuši nodarbināti un ir reģistrēti kā bezdarbnieki. Padomes nostājā arī ir atļauts dalībvalstīm noteikumu nepiemērot tiem trešo valstu darba ņēmējiem, kuri ir uzņemti saskaņā ar Direktīvu 2004/114/EK, jo minētā direktīva attiecas tieši uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir uzņemti studiju nolūkā. Papildus izņēmumam, kas Komisijas priekšlikumā paredzēts attiecībā uz studiju stipendijām, Padomes nostājā dalībvalstīm ir dota iespēja budžeta iemeslu dēļ noteikumu neattiecināt arī uz uzturēšanās pabalstiem un aizdevumiem, kā arī citām stipendijām, pabalstiem un aizdevumiem. Dalībvalstis arī var pieprasīt, lai tiktu izpildīti īpaši nosacījumi, pirms trešās valsts darba ņēmējam piešķir iespēju iegūt augstāko un pēcvidusskolas izglītību vai profesionālo izglītību. Šie nosacījumi neattiecas tikai uz izglītību, tajos var ietilpt arī valodas prasmi un prasību samaksāt mācību maksu. Tomēr šos nosacījumus nevar attiecināt uz arodmācībām, kas ir saistītas ar konkrētu nodarbinātības veidu.

Sociālā nodrošinājuma jomas

Padome ir grozījusi Komisijas priekšlikumu, nosakot dalībvalstīm par pienākumu paredzēt vienlīdzīgu attieksmi sociālā nodrošinājuma jomā ne vien nodarbinātām personām, bet arī tām, kas ir bijušas nodarbinātas vismaz sešus mēnešus un ir reģistrētas kā bezdarbnieki. Tomēr dalībvalstīm ir dota iespēja nepiešķirt ģimenes pabalstus tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem uz laiku, kas nepārsniedz sešus mēnešus, ir piešķirta atļauja strādāt kādā dalībvalstī, tiem, kuri ir uzņemti studiju nolūkā, un tiem, kuriem atļauja strādāt ir paredzēta vīzā. Šis ierobežojums izriet no tā, ka vairākas dalībvalstis ģimenes pabalstu uzskata par pasākumu ar ilgtermiņa demogrāfisku ietekmi, kas vērsts uz tiem, kuri valstī dzīvo ilgāku laiku.

Preces un pakalpojumi, kā arī nodarbinātības dienestu sniegti konsultāciju pakalpojumi

Padome ir grozījusi Komisijas priekšlikumu, ļaujot dalībvalstīm piekļuvi precēm un pakalpojumiem piešķirt tikai tiem trešo valstu darba ņēmējiem, kuri ir nodarbināti. Turklāt Padomes nostājā ir paredzēts, ka budžeta iemeslu dēļ dalībvalstis var piemērot vispārēju ierobežojumu mājokļu pieejamībai. Tomēr attiecībā uz nodarbinātības dienestu sniegtajiem pakalpojumiem visiem trešo valstu darba ņēmējiem jāparedz tāda pati attieksme kā pret savas valsts valstspiederīgajiem.

Nodokļu atvieglojumi

Padomes nostājā ir precizēts, ka vienlīdzīgu attieksmi paredz attiecībā uz nodokļu atvieglojumiem, kamēr trešās valsts darba ņēmējs ir attiecīgās dalībvalsts nodokļu rezidents. Attiecībā uz nodokļu atvieglojumiem, kas tiek pieprasīti ģimenes locekļiem, dalībvalstis var pieprasīt, lai ģimenes locekļu reģistrētā vai ierastā dzīvesvieta būtu attiecīgajā dalībvalstī.

Obligātās pensijas

Padomes nostājā Komisijas priekšlikums ir sīkāk precizēts jautājumā par vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz obligātajām pensijām trešo valstu darba ņēmējiem, kuri pārceļas uz trešo valsti, vai viņus pārdzīvojušiem, kuri uzturas trešā valstī.

Ziņojumi (15. pants)

Padomes nostājā ir paredzēts, ka statistikas datus par trešo valstu valstspiederīgo skaitu, kuriem ir piešķirtas vienotās atļaujas, būtu jāsniedz saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 862/2007 par Kopienas statistiku attiecībā uz migrāciju un starptautisko aizsardzību.

Transponēšana (32. apsvērums un 16. pants)

Pēc tam, kad Eiropas Parlaments, Komisija un Padome bija apstiprinājuši kopīgās politiskās deklarācijas par paskaidrojuma dokumentiem, Komisija nosūtīja Padomei vēstuli, pamatojot nepieciešamību sniegt paskaidrojuma dokumentus par vienotās atļaujas direktīvu (2). Pēc tam Padome pievienoja jaunu 32. apsvērumu un grozīja attiecīgo direktīvas pantu.

IV. NOSLĒGUMS

Padomes pirmā lasījuma nostāja atbilst kompromisam, kas panākts Padomes un Eiropas Parlamenta sarunās, kuras sekmēja Komisija. Pastāvīgo pārstāvju komiteja 2011. gada 20. jūlija sanāksmē atbalstīja šo kompromisu. Pirms tam Eiropas Parlamenta Pilsoņu brīvību, tieslietu un iekšlietu komitejas (LIBE) priekšsēdētājs 2011. gada 15. jūlija vēstulē Pastāvīgo pārstāvju komitejas priekšsēdētājam norādīja – ja kompromisa tekstu Eiropas Parlamentam nosūtīs kā Padomes nostāju pirmajā lasījumā, viņš LIBE locekļiem un pēc tam plenārsēdei ieteiks Eiropas Parlamenta otrajā lasījumā bez grozījumiem pieņemt Padomes nostāju – pēc tam, kad to būs izskatījuši abu iestāžu juristi lingvisti. Ņemot vērā direktīvas par vienoto atļauju horizontālo raksturu, tā būs ļoti svarīga legālās migrācijas jomā ES līmenī.

(1) OV C 148, 28.5.1999., 1. lpp.

(2) Dok. 16058/11 MIGR 164 SOC 917 CODEC 1815 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/11/st16/st16058.en11.pdf).