KOMISIJAS DIENESTU DARBA DOKUMENTS IETEKMES NOVĒRTĒJUMA KOPSAVILKUMS Pavaddokuments dokumentam Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei Ekoloģisko produktu vienotā tirgus izveide: kvalitatīvāka informācija par produktu un organizāciju ekoloģiskajiem raksturlielumiem /* SWD/2013/0112 final */





KOMISIJAS DIENESTU DARBA DOKUMENTS IETEKMES NOVĒRTĒJUMA KOPSAVILKUMS Pavaddokuments dokumentam Komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei Ekoloģisko produktu vienotā tirgus izveide: kvalitatīvāka informācija par produktu un organizāciju ekoloģiskajiem raksturlielumiem 1. Problēmas raksturojums 1.1. Pamatproblēma: metožu pārmērīgā daudzveidība kavē ekoloģisko produktu tirgus darbību Lai novērtētu produktu un organizāciju vides pēdas nospiedumu un sniegtu par to informāciju, ir pieejamas un izmantojamas daudzas metodes[1]. To skaits strauji pieaug, radot valsts[2] un privātā sektora iniciatīvu[3] pārmērīgu daudzveidību. Uzņēmumi principā var brīvi izvēlēties izmantojamo metodi, taču bieži vien tiem nākas lietot konkrētu metodi, ko nosaka valsts pārvalde vai klienti nākamajos piegādes ķēdes posmos. Ja uzņēmums apkalpo vairākus citus uzņēmumus, tad, iespējams, vides informācija tam būs jānorāda dažādos veidos, un tādējādi – jāizmanto daudzas metodes. Tajā pašā laikā nav vērojama dabiska tendence izmantot vienu konkrētu metodi. Daudzi nozares pārstāvji aicina saskaņot produktu ekoloģisko raksturlielumu novērtēšanas metodes, lai izveidotu vienlīdzīgus konkurences apstākļus, samazinātu izmaksas un novērstu parazītismu. Sabiedriskajā apspriešanā respondenti pauda viedokli, ka konsekvences trūkums ir viens no būtiskākajiem šķēršļiem ekoloģisko raksturlielumu attēlošanai un salīdzinošajai novērtēšanai (72,5 % respondentu). Atbildot uz jautājumu par šo šķēršļu cēloņiem, respondenti visvairāk piekrita diviem: daudzās iniciatīvas ES (70,8 %) un daudzie ziņošanas veidi (76,3 %). 1.2. Problēmas tvērums un mērogs (a) Papildu izmaksas uzņēmumiem Dažādu metožu līdzāspastāvēšana tiešā veidā palielina izmaksas tiem tirgus dalībniekiem, kuri vēlas novērtēt sava produkta vai organizācijas vides pēdas nospiedumu un sniegt par to informāciju. Izmaksu pieaugumu veido: (1) lielākas izmaksas par apmācībām, kas jāiziet, lai varētu izpildīt no dažādām metodēm izrietošās prasības, (2) augstākas izmaksas saistībā ar dažādas informācijas ieguvi, (3) atšķirīgās marķēšanas prasības un (4) atšķirīgās verifikācijas prasības. (b) Ierobežotas iespējas ekoloģisko produktu pārrobežu tirdzniecības jomā Ņemot vērā, ka trūkst vienotas izpratnes par ekoloģisko produktu definīciju, ir grūti noteikt, kāds ir patiesais ES iekšējās un ārējās tirdzniecības apjoms, ko ietekmē šī problēma. Tomēr apsekojumi liecina, ka 90 % patērētāju ekoloģiskos produktus iegādājas vismaz dažreiz; daļa no tiem varētu būt eksportētie produkti. Kopumā vērtējot, ekoloģisko produktu tirdzniecības apjoms ir ievērojams, un tas varētu palielināties. Tomēr metožu pārmērīgā daudzveidība var mainīt šo pozitīvo tendenci, samazinot ekoloģisko produktu pārrobežu tirdzniecības iespējas, jo uzņēmumiem nākas secināt, ka vides ietekmējuma informācijas prasības produktiem, ko tie plāno pārdot, mainās atkarībā no konkrētās valsts. Dažādu vides ietekmējuma informāciju arvien vairāk pieprasa valstu valdības, rīkojot publisko iepirkumu vai izvirzot ziņošanas vai marķēšanas prasības, vai privātu iniciatīvu veidotāji – piemēram, mazumtirgotāji šādu informāciju pieprasa, lai produktus atļautu izvietot veikalos. (c) Neskaidrība attiecībā uz patērētāju izvēli Patlaban patērētājiem ir ļoti maz informācijas par to, kas patiešām ir uzskatāms par „ekoloģisku” produktu. Ja patērētājiem netiek drošā veidā sniegta šāda informācija, tad viņi, iegādājoties produktus, pieņem kļūdainus lēmumus, turklāt daudzi no viņiem par spīti saviem izteiktajiem nodomiem galu galā nemaz neiegādājas ekoloģiskos produktus. Lūk, Eirobarometra apsekojuma rezultāti: 75 % respondentu apgalvo, ka ir gatavi iegādāties videi draudzīgus produktus, bet mēnesi pirms šīs aptaujas to bija izdarījuši tikai 17 %[4]. Apgalvojumi par produkta ekoloģiskumu tiek izteikti aizvien biežāk, taču tie kļūst aizvien vispārīgāki un nekonkrētāki terminoloģijas lietojuma ziņā, un tas iedragā patērētāju uzticēšanos: 48 % patērētāju neuzticas uz produktiem norādītajai informācijai par ekoloģiskajiem raksturlielumiem[5]. Cilvēkiem ir tendence neuzticēties apgalvojumiem par produkta ekoloģiskumu, un tas attiecas gan uz to informāciju, kas norādīta uz produktiem, gan uz to, kas sniegta uzņēmumu sociālās atbildības vai citos ar vidi saistītos ziņojumos[6]. Šāda situācija nav izdevīga tiem uzņēmumiem, kas veic lielus ieguldījumus, lai uzlabotu savus raksturlielumus un savus uzņēmējdarbības modeļus padarītu ekoloģiskākus. Rodas iespaids, ka uzņēmumi konkurē, pamatojoties uz saviem apgalvojumiem, nevis attiecīgajiem ekoloģiskajiem raksturlielumiem. (d) Neizmantotas iespējas attiecībā uz resursu izmantošanas efektivitāti Aktīvākajiem uzņēmumiem ir radusies izpratne par to, kā var krietni palielināt efektivitātes ieguvumus visā piegādes ķēdē, un, lai izmantotu šo potenciālu, tie aizvien plašāk izmanto aprites cikla pārvaldības pieejas[7]. Tie, kuri izmanto aprites cikla pieejas, lai uzlabotu savu resursu izmantošanas efektivitāti, var gūt arī citas priekšrocības, piemēram, uzlabot ieguldījumu ienesīgumu, attīstīt jaunus tirgus, uzlabot korporatīvo tēlu, palielināt klientu lojalitāti, uzlabot izpratni par riskiem visā piegādes ķēdē un efektīvāk diferencēt produktus. Ja tirgū tiktu pārdots lielāks apjoms ekoloģisko produktu un aizvien vairāk organizāciju kļūtu ekoloģiskākas, būtu vieglāk sasniegt Resursu efektivitātes pamatiniciatīvas un stratēģijas „Eiropa 2020” mērķus. Lai gan ziņojumi par ietekmi uz vidi paši par sevi neliecina par raksturlielumu uzlabošanos, daudzi uzņēmumi, kuri mēra raksturlielumus, izvirza mērķus un veic pasākumus. Ekoloģiskos produktus tirgū ieviešot lēnām, tiek ietekmēta arī ekoinovācija, pakļaujot riskam konkurētspēju ES ekonozarēs, kas pasaules mērogā joprojām atrodas līderpozīcijā un turpina paplašināties. Atjauninātajā paziņojumā par rūpniecības politiku[8] zaļās tehnoloģijas patiešām ir atzītas par svarīgu izaugsmes avotu. 2. Subsidiaritātes izvērtējums Metožu pārmērīgā daudzveidība, ar to saistītās grūtības un augstākas izmaksas veido situāciju, kurā nepieciešama koordinēta ES mēroga rīcība, jo šie aspekti tiešā veidā ietekmē vienotā tirgus netraucētu darbību. Ja ES nolemtu iejaukties vēlākā posmā, uzņēmumiem līdz tam būtu jāpanāk atbilstība vairākām metodēm, sedzot atbilstības nodrošināšanas izmaksas; valsts pārvaldes iestādēm būtu jāizveido savas politikas īstenošanas struktūras – tās ir izmaksas, ko varētu ietaupīt, ja ES rīkotos agrāk. Tāpēc rīcība ES līmenī ir pamatota tieši tagad. ES ir ideālā situācijā, lai visā vienotajā tirgū veicinātu metožu saskaņošanu, izmantojot dalībvalstu pieredzi un privātā sektora iniciatīvas šajā jomā un apspriežoties ar ieinteresētajām personām. ES var sniegt nozīmīgu pievienoto vērtību, jo ar turpmāku koordināciju varētu panākt ievērojamus izmaksu ietaupījumus gan valstu valdību līmenī, gan privātajā sektorā[9]. 2.1. Savstarpējās atzīšanas principa nepiemērojamība Tā kā ES mēroga noteikumi nav izstrādāti, privātiem saimnieciskās darbības veicējiem, kā arī publiskajām iestādēm ir tiesības brīvi izvēlēties sistēmu, pēc kuras aprēķināmi un norādāmi ekoloģiskie raksturlielumi. Tomēr dalībvalsts līmenī elastību regulējuma jomā ierobežo prasība, ka tehniskos noteikumus nedrīkst sagatavot, pieņemt vai piemērot, ja to mērķis ir radīt nevajadzīgus šķēršļus tirdzniecībai vai ja tie varētu tādus radīt. Attiecībā uz valstu noteikumiem savstarpējās atzīšanas princips bieži vien ir vislabākais veids, kā nodrošināt preču brīvu apriti iekšējā tirgū. Tomēr tas nešķiet lietderīgs šajā kontekstā, jo pašlaik dažām dalībvalstīm pat nav savu metožu, lai aprēķinātu un norādītu ekoloģiskos raksturlielumus, bet citās dalībvalstīs tiek izmantotas metodes, kuru tvērums, mērķi un noteikumi ir atšķirīgi. Tāpēc pašlaik nav iespējams tās uzskatīt par līdzvērtīgām. Turklāt savstarpējā atzīšana nelikvidētu citus, ar tehniskajiem aspektiem nesaistītus, šķēršļus ES iekšējai tirdzniecībai: lai gan juridisku prasību nav, eksportētājiem, lai tie neatrastos sliktākā situācijā nekā vietējie ražotāji, tomēr būs jāizmanto patērētājiem pazīstamās informācijas norādīšanas metodes. 3. Mērķi ES rīcības vispārējais mērķis ir panākt, lai uzticama informācija par produktu un organizāciju ekoloģiskajiem raksturlielumiem kļūtu pieejamāka. 3.1. Konkrētie mērķi Sekmēt kopīgas metodoloģijas izmantošanu, lai novērtētu un norādītu produktu un organizāciju ekoloģiskos raksturlielumus. 3.2. Darbības mērķi Iepriekšminēto konkrēto mērķi var iedalīt darbības mērķos. 1. tabula. Darbības mērķi. Konkrētais mērķis || Darbības mērķi Sekmēt kopīgas metodoloģijas izmantošanu, lai novērtētu un norādītu produktu un organizāciju ekoloģiskos raksturlielumus || 1. Sākt izmantot divas metodes, kas ir ne vien salīdzinoši viegli lietojamas, bet arī stabilas; viena paredzēta produktu ekoloģisko raksturlielumu mērīšanai, bet otra – organizāciju ekoloģisko raksturlielumu mērīšanai. 2. Mudināt metodes sākt izmantot dalībvalstīs un privātajā sektorā. 3. Atklātā un pārredzamā procesā, kurā iesaistītas vairākas ieinteresētās personas, izstrādāt konkrētiem produktiem un konkrētām nozarēm specifiskus noteikumus par vides pēdas nospieduma kategorijām. 4. Politikas risinājumi 4.1. 1. risinājums. Pamatscenārijs – bez izmaiņām politikā Ja ES neiejauksies, arī turpmāk tiks izmantotas dažnedažādas privātā un publiskā sektora iniciatīvas. Lai gan dažās šajā saistībā plaši attīstītās jomās, piemēram, saistībā ar siltumnīcefekta gāzēm, zināmā mērā varētu notikt metožu spontāna tuvināšana, uzņēmumiem tirgos joprojām būtu jāsastopas ar atšķirīgām prasībām. Maziem un vidējiem uzņēmumiem tas radītu īpaši smagu slogu. Ņemot vērā pieejamās informācijas dažādības radīto neskaidrību, privātajā un publiskajā sektorā, kā arī korporatīvajā vidē saglabātos patērētāju neuzticēšanās apgalvojumiem par produkta ekoloģiskajiem raksturlielumiem. 4.2. 2. risinājums. Jauns obligāts produktu politikas satvars Ar jaunu ES tiesisko regulējumu attiecībā uz ilgtspējīgiem produktiem tiks aizstāti un konsolidēti produktu jomā spēkā esošie politikas instrumenti, kas iekļauti 2008. gada Ilgtspējīga patēriņa un ražošanas un ilgtspējīgas rūpniecības politikas rīcības plānā (piemēram, ekodizaina un ekomarķējuma instrumenti). Praksē tas nodrošinātu konsekventāku prasību piemērošanu ar produktiem saistītajiem ekoloģiskajiem raksturlielumiem, jo tiktu izmantoti vienoti dati, lai sekmētu koordinētāku standartu noteikšanu[10]; tiktu izveidots vienots, racionalizēts (un lētāks) „kritēriju noteikšanas” process vienām un tām pašām produktu kategorijām[11]; un tiktu izmantots vienots process, lai izstrādātu un apstiprinātu prasības vienām un tām pašām produktu kategorijām, kā arī viendabīgas testēšanas un verifikācijas metodes. 4.3. 3. risinājums. Organizācijas vides pēdas nospieduma (OVPN) obligātā ziņošanas sistēma Saskaņā ar šo risinājumu lielajām organizācijām prioritārajos sektoros, paziņojot/sniedzot informāciju, būs obligāti jāizmanto OVPN metodoloģija[12]. Lai panāktu situācijas pastāvīgu uzlabošanos, prasība būs saistīta ar izmantošanas un salīdzinošās novērtēšanas stimuliem. Sadarbībā ar ieinteresētajām personām Komisija laika gaitā izstrādās OVPN nozaru noteikumus (OVPNNN)[13], palielinot konsekvenci šo organizāciju ziņojumos par ietekmi uz vidi un zināmā mērā arī to kopējo ekoloģisko raksturlielumu salīdzināmību. Tādējādi organizācija varēs norādīt savus ekoloģiskos raksturlielumus un informēt par gadu gaitā panākto progresu, sniedzot uz OVPN balstītu informāciju. Taču, lai veiktu salīdzinošo novērtēšanu vai veidotu nozaru klasifikācijas tabulas, organizācijai informācija būs jāpaziņo, pamatojoties uz noteiktajiem nozaru noteikumiem (konkrētas nozares OVPNNN). 4.4. 4. risinājums. Produkta vides pēdas nospieduma (PVPN) un organizācijas vides pēdas nospieduma (OVPN) metožu integrācija attiecīgajos politikas instrumentos Saskaņā ar šo risinājumu PVPN un OVPN metodes iekļauj jau izveidotajos brīvprātīgi un obligāti izmantojamajos politikas instrumentos, ja tas vajadzīgs un ja tas ir tehniski iespējams[14]. Piemēram, PVPN un OVPN metodes nekavējoties tiks izmantotas tādos instrumentos kā ekomarķējums, zaļais publiskais iepirkums (GPP) un Vides vadības un audita sistēma (EMAS), lai tādā veidā sekmētu kritēriju izstrādes procesu[15] un nozaru atsauces dokumentu sagatavošanu[16] attiecīgo vides ietekmējuma faktoru un galveno uz aprites ciklu balstīto pamatrādītāju noteikšanai. Atbilstoši šim risinājumam gan publiskajā, gan privātajā sektorā būtu nepieciešams arī noteikt stimulu kopumu, kas atbalstītu uzņēmumus un pastiprinātu pozitīvo ietekmi uz ekoloģiskajiem raksturlielumiem[17]. 4.5. 5. risinājums. Ieteikums PVPN un OVPN izmantot brīvprātīgi Dalībvalstīm būs adresēts Komisijas ieteikums, lai aicinātu tās, plānojot brīvprātīgas sistēmas vai prasību ieviešanu attiecībā uz produktu un organizāciju ekoloģisko raksturlielumu mērīšanu, verificēšanu, ziņošanu, salīdzinošo novērtēšanu un norādīšanu, izmantot attiecīgi PVPN un OVPN metodes[18]. Ieteikums būs adresēts arī uzņēmumiem. Tajā tiks ieteikts PVPN un OVPN metodes izmantot produktu vides pēdas nospieduma vai uzņēmuma vispārējā vides pēdas nospieduma aprēķināšanā. Tajā izmantot ekoloģisko raksturlielumu informāciju, pamatojoties uz PVPN un/vai OVPN metodi, tiks aicinātas arī finanšu aprindas (ieguldītāji, apdrošinātāji un bankas), novērtējot vides apdraudējumus. 5. Ietekmes novērtējums un risinājumu salīdzinājums Lai veiktu novērtēšanu un salīdzināšanu, kā arī izveidotu savstarpēji izslēdzošas risinājumu grupas, iepriekš minētie politikas risinājumi ir sakārtoti grupās atkarībā no tā, vai tie ir saistīti ar produktu vai organizāciju ekoloģiskajiem raksturlielumiem. Sk. ietekmes novērtējuma ziņojumu, kurā sīki izanalizēta katra risinājuma ietekme ekonomikas, sociālajā un vides jomā. 5.1. Ar produktu ekoloģiskajiem raksturlielumiem saistīto politikas risinājumu salīdzinājums 2. tabula. Ar produktu ekoloģiskajiem raksturlielumiem saistīto risinājumu ietekmes salīdzinājums Politikas risinājums Ietekmes kategorija || 2. Jauns obligāts produktu politikas satvars || 4. PVPN un OVPN integrācija attiecīgajos politikas instrumentos || 5. Ieteikums PVPN un OVPN izmantot brīvprātīgi Iekšējā tirgus darbība un konkurence || +++ || ++ || ++ Konkurētspēja, tirdzniecība un ieguldījumu plūsmas || ++ || ++ || + Darbības izmaksas un uzņēmējdarbības veikšana || - || 0 || + Ietekme uz MVU || - || 0 || + Administratīvais slogs uzņēmumiem || + || 0 || 0 Slogs valsts pārvaldes iestādēm un vienkāršošanas potenciāls || - || + || + Inovācija un pētniecība || ++ || ++ || ++ Patērētāji un mājsaimniecības || + || + || + Kopējā ekonomiskā ietekme || 0 || 0 || + Nodarbinātība un darba tirgus || ++ || ++ || ++ Atsevišķu grupu sociālā iekļautība un aizsardzība || + || 0 || 0 Sabiedrības veselība || + || + || + Kopējā sociālā ietekme || + || + || + Kopējā ietekme uz vidi || +++ || ++ || ++ 5.2. Ar organizāciju ekoloģiskajiem raksturlielumiem saistīto politikas risinājumu salīdzinājums 3. tabula. Ar organizāciju ekoloģiskajiem raksturlielumiem saistīto risinājumu ietekmes salīdzinājums Politikas risinājums Ietekmes kategorija || 3. OVPN obligātā ziņošanas sistēma || 4. PVPN un OVPN integrācija attiecīgajos politikas instrumentos || 5. Ieteikums PVPN un OVPN izmantot brīvprātīgi Iekšējā tirgus darbība un konkurence || +++ || ++ || ++ Konkurētspēja, tirdzniecība un ieguldījumu plūsmas || ++ || ++ || + Darbības izmaksas un uzņēmējdarbības veikšana || - || 0 || + Ietekme uz MVU || - || 0 || + Administratīvais slogs uzņēmumiem || - || 0 || 0 Slogs valsts pārvaldes iestādēm un vienkāršošanas potenciāls || - || + || + Inovācija un pētniecība || ++ || ++ || ++ Patērētāji un mājsaimniecības || 0 || + || + Kopējā ekonomiskā ietekme || 0 || 0 || + Nodarbinātība un darba tirgus || ++ || ++ || ++ Atsevišķu grupu sociālā iekļautība un aizsardzība || 0 || 0 || 0 Sabiedrības veselība || + || + || + Kopējā sociālā ietekme || + || + || + Kopējā ietekme uz vidi || +++ || ++ || ++ 5.3. Risinājumu salīdzinājums pēc to efektivitātes, lietderības un saskaņotības Punktu sistēma, kas izmantota 2. un 3. tabulas salīdzināšanā, palīdz novērtēt alternatīvo risinājumu relatīvo pozitīvo efektu katrā konkrētajā ietekmes kategorijā, taču ar to netiek norādīts katras ietekmes kategorijas relatīvais īpatsvars. Tāpēc analīze ir papildināta ar risinājumu salīdzinājumu, kurā ņemta vērā to efektivitāte, lietderība un saskaņotība[19]. Šis salīdzinājums apliecina, ka obligātie risinājumi (2. un 3. risinājums), kas palīdz sasniegt mērķus un kam ir vislielākais potenciāls vides aizsardzības uzlabošanā, radītu arī augstākas sākotnējās izmaksas uzņēmumiem un publiskajām iestādēm, un tāpēc pašreizējās ekonomikas krīzes laikā šie risinājumi ir mazāk pievilcīgi. Iepriekšējā ES tiesību aktu izstrādes pieredze rāda, ka uzņēmumiem un valsts pārvaldes iestādēm pielāgošanās un darījumu izmaksas ir mazāk svarīgas, ja tiesību aktu bijis iespējams brīvprātīgi piemērot vēl pirms tā ieviešanas datuma. Pamatojoties uz šajā ziņojumā veikto analīzi, šķiet, ka tāda ir arī situācija saistībā ar 2. un 3. risinājumu, kas varētu kļūt izmaksu ziņā efektīvāki pēc tam, kad PVPN un OVPN metodes būtu izmantotas izmēģinājuma kārtā, kā ierosināts 5. risinājumā. Savukārt 1. risinājums tikai nedaudz palīdzētu sasniegt mērķus, turklāt ar to arī nebūtu iespējams panākt uzlabojumus vides aizsardzības un resursu efektivitātes ziņā. Īstenojot 4. risinājumu, rezultativitāte var atšķirties atkarībā no instrumenta, kurā iekļauj PVPN un OVPN. 5.4. Vēlamais risinājums Vēlamais ir 5. risinājums „Ieteikums PVPN un OVPN izmantot brīvprātīgi”, jo: · salīdzinājumā ar pamatscenāriju tam ir priekšrocības saistībā ar visiem būtiskajiem aspektiem, un kopumā tas tiek vērtēts augstāk par alternatīvajiem risinājumiem; · brīvprātīga izmantošana ļauj pakāpeniski pilnveidot PVPN un OVPN metodes izmēģinājuma procesā, kurā iesaistītas dalībvalstis un plašs ieinteresēto personu loks, lai turpmākajos gados pilnībā izmantotu potenciālu (piemēram, obligātas izmantošanas vai plašas ieviešanas iespēja); · tas ļauj izmantot nozīmīgas iespējas attiecībā uz efektivitāti gan no ekonomikas, gan no vides aizsardzības viedokļa; · lai gan 2. un 3. risinājums piedāvā ievērojamus ieguvumus visās trijās jomās, tie nozīmētu augstākas izmaksas pašreizējā metožu izstrādes posmā. Turklāt pastāv risks, ka ieinteresēto personu līdzdalības līmenis būtu zemāks, un tas varētu ietekmēt instrumenta popularitāti un lietderību; · tādas brīvprātīgas sistēmas ieviešanu, kuras pamatā ir PVPN metode, kopumā atbalstīja visas ieinteresētās personas, izņemot NVO (tam nepiekrita 50 % NVO). Ieinteresēto personu viedokļi atšķīrās par to, vai PVPN metode jāiekļauj ES ilgtspējīga patēriņa un ražošanas regulatīvajos instrumentos un politikas pasākumos, un pārsvarā šīs personas neatbalstīja jaunu obligāto pasākumu (tam nepiekrita 60 %); · ieinteresētās personas kā otro labāko izvēlējās 5. risinājumu (41 % piekrita vai drīzāk piekrita). Vairākums neatbalstīja tos politikas risinājumus, kas saistīti ar obligāti izmantojamiem rīkiem prioritārajās nozarēs (43 %) vai visās nozarēs (52,8 %) un PVPN integrāciju jau izveidotajos obligātajos instrumentos (44 %). 6. Uzraudzība un novērtēšana Ietekmes novērtējumā saistībā ar vēlamā risinājuma ieviešanu un īstenošanu sniegti vairāki konkrēti, izmērāmi, sasniedzami, atbilstīgi un noteiktā laikā izpildāmi rādītāji, kas sagrupēti atbilstīgi attiecīgajiem mērķiem. Tie sīkāk izklāstīti ietekmes novērtējuma ziņojumā. Vispārēju pārskatu par politikas jomām, kas izveidotas ar šajā ietekmes novērtējumā vērtēto politikas iniciatīvu, paredzēts sagatavot līdz 2015. gadam atbilstīgi pārskatītajiem dažiem svarīgākajiem ilgtspējīga patēriņa un ražošanas politikas instrumentiem. [1] Sk. 17., 18. un 19. pielikumu, kur sniegti saraksti ar vissvarīgākajām (atšķirīgām) iniciatīvām par produktu un organizāciju ekoloģiskās pēdas nospieduma novērtēšanu. [2] Piemēram, Francijā patlaban tiek vērtēta izmēģinājuma programma par produktu ekomarķējumu. Kopš 2008. gada programmā ir aicināti piedalīties privātie uzņēmumi, lai pierādītu un pārbaudītu konkrētu daudzkritēriju ekomarķējuma paraugu. Lauksaimniecības pārtikas produktu sākotnējais novērtējums liecina, ka 75 % izmēģinājuma programmā iesaistīto uzņēmumu plāno arī turpmāk izmantot ekomarķējumu, un apmēram 64 % uzņēmumu atbalsta ES saskaņoto pieeju. Sk. http://www.developpement-durable.gouv.fr/IMG/pdf/LPS125.pdf. Citas iniciatīvas ir izstrādātas Apvienotajā Karalistē, Šveicē un plašākā starptautiskā mērogā, proti, Japānā, Austrālijā un Kanādā. Sīkāku informāciju skatīt 19. pielikumā. [3] Piemēram, Sustainability Consortium, Envifood protokols, Siltumnīcefekta gāzu protokols attiecībā uz produktiem, dažādi marķējumi un standarti („CO2 pēda”, ACN, „ūdens pēdas nospiedums”); Carbon Disclosure Project, ilgtspējības indeksi, Global Reporting Initiative utt., sīkāku informāciju skatīt 18. un 19. pielikumā. [4] Eirobarometra apsekojums par Eiropas iedzīvotāju attieksmi pret vidi, 2008. gads. [5] Eirobarometra 332. zibensaptauja. [6] Otrais Eirobarometra apsekojums par Eiropas iedzīvotāju attieksmi pret vidi (2011) liecina, ka samazinās to respondentu skaits, kuri domā, ka marķējums uz produktiem ļauj uzskatīt šos produktus par videi draudzīgiem (47 % salīdzinājumā ar 52 % 2008. gadā). [7] Sarakstu ar pētījumiem, kas apstiprina šo apgalvojumu, skatīt 21. pielikumā. [8] COM(2012) 582 final „Spēcīgāka Eiropas rūpniecība izaugsmei un ekonomikas atveseļošanai: atjaunināts paziņojums par rūpniecības politiku”. [9] Jāatzīmē, ka Apvienotās Karalistes un Francijas programmās jau tagad aktīvi izmanto atsauces uz ES situāciju, un arī Itālija paredz ciešu saikni. Šķiet, dalībvalstis aicina ieviest saskaņotus ES mēroga norādījumus/atbalstu attiecībā uz vides pēdas nospieduma novērtēšanu. Sk. arī Padomes 2010. gada 20. decembra secinājumus, kuros tā aicināja Komisiju „izstrādāt vienotu metodi, kas ļautu kvantitatīvi novērtēt produktu ietekmi uz vidi visā to aprites cikla laikā”. [10] Kritērijus, kas izmantojami ar produktiem saistītajos ES politikas instrumentos, parasti nosaka, pamatojoties uz tehniskajiem un tirgus datiem, ko vāc ar īpašām priekšizpētes metodēm. Ja šie dati ir nepretrunīgi attiecībā uz visiem ES ilgtspējīga patēriņa un ražošanas instrumentiem, pieņēmumi par jauno kritēriju ietekmi uz vidi un ekonomiku/konkurētspēju ir vienādi, un rezultātā var panākt lielāku viendabību. [11] Ja kritērijus nosaka vienotā procesā, kas izmantojams attiecībā uz dažādiem lietojumiem, ņemot vērā ar produktiem saistītu ES politikas instrumentu dažādos mērķus, var nodrošināt lielāku konsekvenci (piemēram, nosakot sliekšņus attiecībā uz ekomarķējumu un energoefektivitātes marķējumu). [12] Kopš 2010. gada ES Kopīgais pētniecības centrs izstrādā produkta vides pēdas nospieduma (PVPN) metodi un organizācijas vides pēdas nospieduma (OVPN) metodi („jumta” metodes). Gan PVPN, gan OVPN ir ACN metodes, kuru mērķis ir identificēt un izteikt skaitliski produktu (gan preču, gan pakalpojumu) vai produktu un pakalpojumu portfeļa (organizācijas) būtiskāko ietekmi uz vidi. Lai gan ACN izmantošana organizācijas līmeņa novērtējumā ir relatīvi jauna pieeja, šīs metodes izstrādātas, pamatojoties uz pašreizējām pieejām un starptautiskajiem standartiem. Sk. 9. pielikumu, kurā sniegts pilnīgāks PVPN un OVPN raksturojums. [13] Organizācijas vides pēdas nospieduma nozaru noteikumi ir īpaši pielāgotas metodiskās specifikācijas un norādījumi, kas jāpiemēro konkrētajā nozarē. Sk. 9. pielikumu. [14] Integrācijas iespēja un tehniskā īstenojamība būtu sīki jāizvērtē katrā gadījumā atsevišķi. Sk. 9. pielikumu, kurā sniegta plašāka informācija par metodoloģijas attīstību, kas vajadzīga, lai PVPN un OVPN metodes pilnībā īstenotu esošajos politikas instrumentos. [15] http://ec.europa.eu/environment/ecolabel/products-groups-and-criteria.html. [16] http://susproc.jrc.ec.europa.eu/activities/emas/index.html. [17] Sīkāku informāciju par stimuliem sk. 14. un 20. pielikumā. [18] Piemēram, attiecībā uz valsts sistēmu vai prasībām saistībā ar tādas informācijas ziņošanu, kas nav finanšu dati, vai ekoloģisko raksturlielumu izmantošanas sekmēšanu ieguldījumu risku izvērtēšanas procesā kā atsauces metodoloģija būtu izmantojama OVPN kopā ar OVPNNN. [19] Lietderību nosaka pēc tā, cik lielā mērā risinājumi ļauj sasniegt mērķus; efektivitāti nosaka pēc tā, cik lielā mērā mērķus var sasniegt izmaksu ziņā efektīvā veidā; saskaņotību nosaka pēc tā, cik lielā mērā risinājumi atbilst ES politikas mērķiem un var samazināt negatīvu ietekmi vides, sociālajā un ekonomikas jomā. Sk. 6. tabulu ietekmes novērtējuma ziņojumā.