Saturs

Kopsavilkums. 2

1............ Konteksts: eurozonas ekonomiskā situācija un perspektīvas. 4

2............ Strukturālie jautājumi 6

2.1......... Strukturālo reformu politika. 6

2.2......... Fiskālā politika. 13

2.3......... Finanšu sektora politika. 19

Kopsavilkums

Eurozonā turpinās ekonomikas atveseļošanās, un paredzams, ka šogad pirmo reizi kopš 2007. gada izaugsme būs atgriezusies visās eurozonas ekonomikās. Apņēmīgai politiskajai rīcībai un jēlnaftas cenu kritumam vajadzētu veicināt izaugsmi, tomēr ekonomikas atveseļošanos kavē ieilgusī vājas izaugsmes tendence, kā arī nesenās ekonomikas un finanšu krīzes mantojums, tostarp: joprojām notiekošā ārējā līdzsvarošana; augsts publiskā un privātā sektora parāds un ar to saistītais spiediens samazināt parādsaistību īpatsvaru; augsts bezdarba un zems uzticēšanās līmenis; joprojām vājš ieguldījumu līmenis. Ir nepieciešami apņēmīgi politikas papildu pasākumi, kas ļautu neatgriezeniski novērst šos trūkumus.

Nesenā krīze ir pierādījusi, ka eurozonā satricinājumu pārrobežu izplatīšanās var būt ļoti ātra un spēcīga. Ciešās savstarpējās saiknes starp eurozonas ekonomikām nozīmē, ka makroekonomikas politikai var būt ievērojama blakusietekme ar tirdzniecības un finanšu kanālu starpniecību un valstu politikas izvēļu ziņā attiecībā uz pārējām eurozonas valstīm. Krīze vairāk izgaismoja negatīvo blakusietekmi un negatīvās ķēdes reakcijas, taču potenciāli tikpat lielas izredzes ir radīt pozitīvu dinamiku, dot impulsu pozitīvas mijiedarbības cikliem un nostiprināt sinerģijas, ja tiek veicināta dalībvalstu politikas izvēļu koordinēšana un saskaņošana. Eurozonas ekonomikas ir dažādās korekciju procesa stadijās, un problēmas, ar kurām saskaras krīzes vissmagāk skartās eurozonas dalībvalstis, ierobežo to iespējas veicināt izaugsmi eurozonā. Pirmskrīzes nelīdzsvarotības apmēri, stāvoklis ekonomikas attīstības ciklā un pieejamā fiskālā telpa dalībvalstu vidū ievērojami atšķiras. Politikas nostājai eurozonas līmenī būtu jābūt tādai, kas sekmē izaugsmi, bet vienlaikus nodrošina, ka netiek apdraudēts līdzsvarošanas jomā panāktais. Daudzās eurozonas ekonomikās parādsaistību īpatsvara samazināšanas process vēl ne tuvu nav galā. Tas, vai un kā tagad tiks īstenotas reformas, noteiks eurozonas vidējā termiņa un ilgtermiņa izaugsmes potenciālu.

Pērn jau ir veikti vairāki nozīmīgi pasākumi, piemēram, izsludināts Komisijas Investīciju plāns, pieņemti Eiropas Centrālās bankas monetārās politikas lēmumi un sperti lieli soļi virzībā uz banku savienību.

Eurogrupa ir uzņēmusies arvien aktīvāku lomu, izstrādājot koordinētus politikas risinājumus, veicinot vienotu izpratni par politikas problēmām un stiprinot uzticēšanos starp galvenajām eurozonas ieinteresētajām personām. Tomēr katrai eurozonas dalībvalstij un eurozonai kopumā adresēto konkrēto ieteikumu īstenošana vēl ir nepilnīga. Problēmas joprojām ir vērojamas turpmāk minētajās jomās, kas ir savstarpēji saistītas.

· Tādu vērienīgu strukturālo reformu īstenošana, kuras palielina konkurētspēju un izaugsmes potenciālu, eurozonā joprojām nav pietiekama. Ārējā līdzsvarošana notiek, taču panākumi ir bijuši asimetriski un nav notikušas lielo tekošā konta pārpalikumu korekcijas. Darba tirgos ir vērojamas uzlabojumu pazīmes, taču bezdarba līmenis joprojām ir augsts, un arvien pieaugošais ilgtermiņa bezdarbs draud iesakņoties, kas vēl vairāk palielina nabadzības līmeni. Šādos apstākļos vērienīgām strukturālajām reformām ir potenciāls veicināt nepieciešamās ekonomikas korekcijas eurozonā un sekmēt izaugsmi valstīs, kuras īsteno šādas reformas. Ja dalībvalstis tās īstenotu kopīgi, šīs reformas to pozitīvās blakusietekmes rezultātā dotu labumu visai eurozonai. Tomēr kumulatīvās nelīdzsvarotības novēršana prasīs laiku. Strukturālo reformu īstermiņa ietekme uz saimniecisko darbību dažos gadījumos var būt negatīva, jo monetāro politiku ierobežo apakšējā nulles robeža (t. i., procentu likmes ir tuvu nullei, un tās vairs nevar īpaši samazināt). Tomēr reformas var pielāgot tā, lai pēc iespējas mazinātu īstermiņa negatīvo ietekmi. Tāpēc doma, ka strukturālo reformu atlikšana uz kādu brīdi pārredzamā nākotnē uzlabotu ekonomiskos apstākļus nulles procentu likmes situācijā, nav atbalstāma.

· Fiskālās politikas koordinācija joprojām ir nepietiekama. Kopējā fiskālā situācija eurozonā kopš krīzes sākuma ir ievērojami uzlabojusies, un kopējā fiskālā nostāja ir visumā neitrāla, ko var uzskatīt par pieņemamu līdzsvaru starp ilgtspējas nodrošināšanu un ekonomikas attīstības cikla stabilizēšanu. Tomēr starp dalībvalstīm ir vērojamas lielas atšķirības, kas ne vienmēr atbilst šo valstu fiskālo problēmu apmēriem un to saistībām saskaņā ar Stabilitātes un izaugsmes paktu (SIP). Dažas valstis nav izpildījušas savas SIP saistības, savukārt citās valstīs atbilstoši SIP noteikumiem vēl ir manevrēšanas iespējas. Labāka koordinācija sekmētu izaugsmi visā eurozonā, ja tās dalībvalstis, kurām nav fiskālās telpas, strādātu pie tās atgūšanas, un tās dalībvalstis, kurām ir fiskālā telpa, izmantotu šo iespēju, lai veicinātu iekšzemes pieprasījumu ar īpašu uzsvaru uz ieguldījumiem. Labāk koordinēta rīcība varētu radīt potenciāli lielu un labvēlīgu blakusietekmi uz izaugsmi. SIP noteikumu elastīguma izmantošana palīdzētu dalībvalstīm īstenot to ieguldījumu plānus un strukturālās reformas. Fiskālās stratēģijas joprojām nav pietiekami vērstas uz izaugsmi. Attiecībā uz ieņēmumiem nodokļu sistēmas vēl nav pietiekami efektīvas, un darbaspēka nodokļi ir pārāk augsti, neraugoties uz nesen panāktiem uzlabojumiem, kurus sekmēja lielāka koordinācija Eurogrupā. Attiecībā uz izdevumiem publiskie ieguldījumi, kas balstīti uz izmaksu un ieguvumu pienācīgu analīzi, un citi publiskie izdevumi ar spēcīgu pozitīvo ietekmi uz izaugsmi ir pārāk zemi. Izdevumu pārskati skaidri liecina, ka publiskajā pārvaldē ir nepieciešami efektivitātes uzlabojumi.

· Finanšu tirgus apstākļi eurozonā pamazām uzlabojas, taču aizdevumu apjoms privātajam sektoram joprojām ir vājš, un finanšu tirgus aizvien ir pārāk sadrumstalots. Lai uzsāktais ES Investīciju plāns kopā ar ECB paplašināto aktīvu iegādes programmu stimulētu kredītu izsniegšanu, vēl jāsagaida attiecīga rīcība no finanšu sektora puses. Vienotais noteikumu kopums vēl netiek konsekventi piemērots visās eurozonas bankās. Finansējuma avotu dažādošanas process ar mērķi vairāk izmantot uz tirgu balstītu finansējumu vēl nav uzņēmis apgriezienus. Labāk integrēti un efektīvāki kapitāla tirgi piesaistītu papildu finansējumu ieguldījumiem, padarītu Eiropas ekonomiku mazāk atkarīgu no bankām un padarītu finanšu struktūras līdzsvarotākas un stabilākas.

1. Konteksts: eurozonas ekonomiskā situācija un perspektīvas

Eurozonā turpinās ekonomikas atveseļošanās, un paredzams, ka šogad pirmo reizi kopš 2007. gada izaugsme būs atgriezusies visās eurozonas ekonomikās. Tomēr atveseļošanās joprojām ir gausa. Kaut arī sagaidāms, ka naftas cenu kritums un atbalstoša politika sekmēs izaugsmi, ēnu pār īstermiņa perspektīvām met vājie ieguldījumi, izaugsmes palēnināšanās starp eurozonas galvenajiem tirdzniecības partneriem un ģeopolitiskās situācijas pasliktināšanās. Ļoti zemā inflācija, ko nosaka ekonomikas panīkums un enerģijas un pārtikas cenu krišanās, apgrūtina parāda samazināšanu un relatīvo cenu korekcijas, savukārt parāda līmenis un konkurētspēja joprojām ir neviendabīgi. Eurozonā ir saasinājušās reģionālās un cikliskās atšķirības, jo atšķirīgas ir bijušas gan ekonomikas un finanšu problēmas, ar kurām saskaras dalībvalstis, gan ātrums, ar kādu valstu iestādes tās ir risinājušas. Neraugoties uz to, 2015. un 2016. gadā ir gaidāma mērena izaugsme, taču joprojām pastāv izteikti riski, ka ekonomikas perspektīvas nepiepildīsies.

Pastāvīgi zemā izaugsme daļēji tiešā veidā izriet no ekonomikas korekcijām pēc globālās finanšu un ekonomikas krīzes, un tā ietekmē īstermiņa ekonomikas perspektīvas. Uzticēšanās ir vāja, un gan privātajā, gan publiskajā sektorā saglabājas spiediens samazināt parādsaistību īpatsvaru. Tiek veiktas iekšējās un ārējās korekcijas, taču dažādās valstīs tām raksturīga liela asimetrija. Potenciālo izaugsmi samazina kapitāla veidošanas sarukums un augstais bezdarba līmenis, ko ietekmē strukturālā bezdarba pieaugums. Pastāvīgi zemā izaugsme ir saistīta arī ar vairākām vidēja termiņa problēmām, kas bija konstatētas jau pirms krīzes, piemēram, zems kopējais ražošanas faktoru ražīgums un sabiedrības novecošana. Izaugsmes perspektīvas ierobežo arī vājā investīciju vide un augstais bezdarba līmenis. Turklāt valstu darba un produktu tirgiem joprojām ir raksturīga strukturālā neelastība, kas palēnina monetārās politikas iedarbību un liedz veikt ātras korekcijas reālajā ekonomikā negatīvu ekonomikas satricinājumu gadījumā. Finanšu tirgus sadrumstalotība pa valstu robežām ir mazinājusies, bet vēl nav atgriezusies pirmskrīzes līmenī.

Lai gan daudzas no problēmām, ar kurām pašlaik saskaras eurozona, ir raksturīgas arī citām attīstītajām ekonomikām, krīzes dziļumu eurozonā pastiprināja ekonomikas un monetārās savienības (EMS) uzbūves nepilnības. Arvien pieaug apziņa par to, ka ir jānovērš EMS pārvaldības trūkumi un tās struktūra jānostiprina tā, lai tā būtu spēcīga un elastīga. Monetārajai savienībai ir raksturīga sarežģīta mijiedarbīgu ekonomikas mainīgo lielumu sistēma un dalībvalstu cieša savstarpējā atkarība, kas izceļ to, cik svarīga ir konsekventa un koordinēta pieeja gan valsts, gan eurozonas līmenī. To skaidri izgaismoja nesenā krīze, kas parādīja, ka satricinājumu pārrobežu izplatīšanās var būt ļoti ātra un spēcīga un ka vienādiem satricinājumiem dažādās valstīs var būt ļoti asimetriska ietekme uz izaugsmi, ko nosaka dalībvalstu ekonomisko un institucionālo struktūru pastāvīgi lielās atšķirības. Unikālās EMS uzbūves dēļ nepieciešama uz sadarbību vērsta pieeja, kas ļautu panākt labāk koordinētas privātā un publiskā sektora korekcijas tādā veidā, lai īstermiņā sekmētu iekšzemes pieprasījumu un ilgtermiņā veicinātu strukturālas izmaiņas, kuras palielinātu izaugsmes potenciālu. Eurozona ir kas vairāk par tās sastāvdaļu kopsummu. Krīzes izraisītie satricinājumi un nekoordinētie politikas risinājumi krīzes laikā radīja blakusietekmi aiz valstu robežām un apdraudēja pašas eurozonas pastāvēšanu. Līdzīgā veidā politikas pasākumu cieša koordinēšana dalībvalstu vidū var radīt pozitīvu sinerģiju, dot impulsu pozitīvām ķēdes reakcijām un stimulēt pozitīvu blakusietekmi citās dalībvalstīs.

Ieteikumi, kas eurozonai tiek adresēti Eiropas semestra ietvaros, jau ir pierādījuši, ka spēj veicināt spēcīgāku politikas koordinēšanu eurozonā. Lielāka atbildības uzņemšanās Eurogrupā attiecībā uz eurozonas ieteikumiem pagājušajā gadā sekmēja progresu vairākās svarīgās politikas jomās. Tādējādi budžeta plāna projektu izskatīšanas rezultātā dalībvalstis ir uzņēmušās konkrētas saistības koriģēt savu fiskālo politiku. Eurogrupa ir padziļināti apspriedusi reformu plānus un sekmējusi vienotu izpratni par svarīgiem jautājumiem, piemēram, par potenciālajiem ieguvumiem no strukturālajām reformām, tostarp reformām, kas vērstas uz augstajiem darbaspēka nodokļiem, un par asimetrisku ekonomikas korekciju ietekmi EMS. Tas ir palīdzējis rast vienotu izpratni par pašreizējām politikas problēmām, noteikt paraugpraksi un labāk koordinēt politikas risinājumus ar izaugsmi veicinošu ievirzi.

Ekonomikas atveseļošanās turpināšana un pastiprināšana prasa neatlaidīgus un apņēmīgus politikas pasākumus. Lai risinātu pastāvīgi zemās izaugsmes problēmu, strukturālā, fiskālā, finanšu un monetārā politika ir jāapvieno integrētā, izaugsmi veicinošā pieejā, kas iedarbotos gan uz mūsu ekonomiku pieprasījuma, gan piedāvājuma pusi. Galvenie uzdevumi eurozonā ir šādi:

(i) atbalstīt sabalansētas korekcijas privātajā un publiskajā sektorā,

(ii) palielināt ekonomikas izaugsmes potenciālu vidējā termiņā un ilgtermiņā,

(iii) pilnveidot EMS struktūru.

Izšķirīga loma būs ieguldījumiem. Ir vajadzīgi arī vērienīgi politikas risinājumi, kas novērstu starpību starp potenciālo un faktisko izlaidi, lai nodrošinātu Eiropas ilgtermiņa nākotni, cita starpā ņemot vērā ES iedzīvotāju novecošanu.

Īstermiņa uzdevumi. 2015. gada budžeta plāna projektu novērtējums liecina, ka būtu iespējams labāk koordinēt eurozonas dalībvalstu diferencētos fiskālos risinājumus. Tām dalībvalstīm, kurām nav fiskālās telpas, jāstrādā pie tās atgūšanas, savukārt tām dalībvalstīm, kurām ir lielāka fiskālā telpa, būtu jāizmanto šī iespēja, lai veicinātu iekšzemes pieprasījumu un jo īpaši ieguldījumus. Šo iespēju izmantošana veicinātu izaugsmi un palīdzētu radīt pozitīvu blakusietekmi eurozonā. Investīciju plāns palīdzēs palielināt fiskālās politikas izaugsmi veicinošo ietekmi un piešķirt prioritāti produktīvu ieguldījumu iespējām. Uzticēšanās un izaugsmes veicināšanā būtiska nozīme būs arī monetārās politikas pasākumiem, proti, izziņotajiem standarta un nestandarta monetārās politikas pasākumiem. Tomēr to efektivitāte būs atkarīga arī no reformu pasākumiem pārējās – fiskālās un strukturālās – politikas jomās, no šo pasākumu izstrādes vēriena un apņēmības to īstenošanā.

Vidēja termiņa uzdevumi. Strukturālās reformas darba, produktu un finanšu tirgos joprojām netiek izstrādātas pietiekami labi un netiek īstenotas pietiekami ātri un enerģiski. Tomēr kumulatīvās nelīdzsvarotības novēršana prasīs laiku. Kaut arī strukturālo reformu īstermiņa ietekme uz saimniecisko darbību dažos gadījumos var būt negatīva, jo monetāro politiku ierobežo apakšējā nulles robeža (t. i., procentu likmes ir tuvu nullei, un tās vairs nevar īpaši kristies), šī ietekme, visticamāk, būtu neliela un būtu atkarīga no attiecīgā pieņemtā pasākuma. Pasākumus var pielāgot tā, lai pēc iespējas mazinātu īstermiņa negatīvo ietekmi. Tāpēc doma, ka strukturālo reformu atlikšana uzlabotu ekonomiskos apstākļus pašreizējā konjunktūrā, nav atbalstāma[1]. Turklāt labvēlīgo ietekmi var pastiprināt, ja vairākas valstis īsteno šīs reformas paralēli, kas tādējādi dod iespēju izmantot pozitīvo blakusietekmi. Ievērojamu daļu šīs labvēlīgās ietekmes dos ieguldījumu regulatīvo šķēršļu novēršana, virzība tādās jomās kā pakalpojumi, enerģētika, telekomunikācijas un digitālā ekonomika, vispārējās darījumdarbības vides uzlabošana, darba tirgus reformu īstenošana, piekļuves uzlabošana ilgtermiņa finansējumam un banku savienības izveides pabeigšana, kas ļautu novērst finanšu nozares sadrumstalotību un nodrošināt finanšu stabilitāti.

Ilgtermiņā uzdevums ir novērst trūkumus EMS struktūrā.

2. Strukturālie jautājumi 2.1. Strukturālo reformu politika

Eurozonas valstīm individuāli adresētajos ieteikumos, kas pieņemti 2014. gadā, bija aicināts eurozonā īstenot strukturālās reformas ar mērķi sekmēt izaugsmi, konverģenci un iekšējo un ārējo nelīdzsvarotību korekcijas. Bija uzsvērta nepieciešamība uzraudzīt, izvērtēt un stimulēt sekmes reformu saistību īstenošanā, jo īpaši tajās eurozonas dalībvalstīs, kurās pastāv pārmērīga nelīdzsvarotība un ir nepieciešama izlēmīga politiskā rīcība, lai tādējādi ierobežotu nevēlamu blakusietekmi uz eurozonu kopumā. Valstīm ar lielu tekošā konta pārpalikumu tika ieteikts īstenot tādu politiku, kas veicinātu pozitīvu pārrobežu blakusietekmi. Visbeidzot, ieteikumos bija ierosināts arī regulāri rīkot tematiskas apspriedes par darba un produktu tirgu strukturālajām reformām ar potenciāli lielu blakusietekmi, galveno uzmanību veltot augstā nodokļu īpatsvara samazināšanai darbaspēka izmaksās un reformām pakalpojumu tirgos.

Kopumā 2014. gadā strukturālo reformu īstenošanā ir gūti zināmi panākumi (skatīt tabulu pielikumā). Tomēr strukturālo reformu īstenošanas temps eurozonā 2014. gadā kopumā nav palielinājies.

Ārējā līdzsvarošana eurozonā virzās uz priekšu. Vairākās eurozonas valstīs, kurās tekošais konts pirms krīzes bija ar ļoti lielu deficītu, tagad ir panākts līdzsvars vai pārpalikums. Liela daļa no šīs korekcijas ir necikliska, un paredzams, ka pēc ekonomiskās situācijas uzlabošanās šī ietekme neizzudīs[2]. Būtiska šo panākumu ietekme ir tā, ka eurozonā kopumā tekošā konta bilance kļūst arvien izteiktāk pozitīva. Tā bija ar deficītu 0,8 % apmērā no IKP 2008. gadā, bet ar pārpalikumu 2,0 % apmērā no IKP 2013. gadā un 3,2 % apmērā 2014. gadā (skatīt 1. diagrammu). Liela daļa līdzsvarošanas eurozonas līmenī ir notikusi, pateicoties korekcijām debitorvalstīs, savukārt kreditorvalstis nekoriģē savas pārpalikuma pozīcijas. Tekošā konta pārpalikums nav tik riskants kā liels deficīts, taču tas prasa uzraudzību un, iespējams, politikas pasākumus, jo tas potenciāli liecina par vāju iekšzemes izaugsmi un saimniecisko resursu neefektīvu sadalījumu.

Pārmantoto parādu slogs joprojām bremzē aktivitāti. Kaut arī notiek plūsmu korekcijas, uzkrātās ārējās saistības joprojām ir lielas, īpaši dažās valstīs (skatīt 2. diagrammu). Vairākās valstīs neto ārējās saistības (NIIP) 2013. gadā bija tuvu gada izlaides apjomam vai pārsniedza to. Retas ir tās, kurās pēdējā laikā konstatējami uzlabojumi. Korekciju programmas valstīs galvenais neto ārvalstu saistību komponents ir parāds, un tas rada ilgtspējas riskus. Lai lielās ārējās parādsaistības samazinātu līdz ilgtspējīgākam līmenim, ir jānodrošina, ka uzlabojums, kas panākts tekošā konta bilances ziņā, tiek noturēts arī nākotnē, un dažos gadījumos varētu būt nepieciešami vēl papildu uzlabojumi tirdzniecības un tekošā konta pārpalikumu izteiksmē.

Daži faktori šobrīd apgrūtina korekciju procesu. Darbu pie konkurētspējas atjaunošanas un ārējo pozīciju sabalansēšanas apgrūtina tas, ka inflācija ir zemāka par prognozēto un izaugsme notiek apstākļos, kad pastāv neelastība cenu un algu samazināšanas ziņā. Šāda vide izraisa resursu pārdali no debitoriem kreditoriem. Ļoti zemais inflācijas līmenis palīdz veicināt patēriņu, taču apgrūtina relatīvo cenu korekcijas eurozonā. Debitorvalstīs ir svarīgi novērst, ka iestājas pagurums no reformām, un turpināt reformu un politikas īstenošanu, kas nostiprinātu sasniegumus, savukārt kreditorvalstīs korekcijas varētu radīt pozitīvu blakusietekmi uz pārējo eurozonu. Paredzams, ka pašreizējais euro kursa kritums, naftas cenu pazemināšanās un nestandarta monetārās politikas pasākumi sekmēs līdzsvarošanu jo īpaši debitorvalstīs, jo tām ir raksturīgs kopumā augstāks eksporta cenu elastīgums, augstāka energointensitāte, un tajās parasti ir augstākas obligāciju ienesīguma starpības un visai nosprostoti banku kreditēšanas kanāli. Starptautiskā mērogā eurozonai ir jāparāda, ka tā ticami īsteno piemērotu politiku, kas veicina ekonomikas korekcijas.

Notiek uzņēmumu un mājsaimniecību parādsaistību īpatsvara samazināšana. Privāto parādu nenomaksāto summu samazināšana vēl ir agrīnā posmā[3]. Lielo ārējo parādu dažās eurozonas valstīs nosaka lielās gan privātā, gan publiskā sektora parādsaistības. Spiediens samazināt parādsaistību īpatsvaru privātajā sektorā, kas skar gan mājsaimniecības, gan uzņēmumus, kavē privāto patēriņu un ieguldījumus. Salīdzinājumā ar pirmskrīzes līmeni šis spiediens ir daļēji mazinājies. Parāda un IKP attiecības mazināšanos ir galvenokārt noteikušas negatīvās kredītlīdzekļu plūsmas, kas ievērojami ietekmē ekonomisko aktivitāti. Parādsaistību attiecības samazināšanu kavē vājais vai pat negatīvais IKP pieaugums.

1. diagramma. Eurozonas tekošā konta bilances sastāvs (% no eurozonas IKP) || 2. diagramma. Neto starptautisko ieguldījumu pozīcija valstīs ar lielām parādsaistībām (% no IKP), 2013. g.

||

Avots: Eiropas Komisija. Piezīme: eurozonas tekošā konta bilanci aprēķina kā dalībvalstu tekošā konta bilanču summu, un tā ir četru ceturkšņu slīdošā summa. || Avots: Eiropas Komisija.

Vairākās ekonomikās parādsaistību īpatsvara samazināšanas vajadzības joprojām ir lielas. Vairākās valstīs, tostarp tādās, kurās jau ir noticis būtisks privātā sektora parādsaistību samazinājums, šo parādsaistību īpatsvara samazināšanas vajadzības pārsniedz 30 % no IKP. Ņemot vērā kredītu tirgus nelabvēlīgos nosacījumus un privātā sektora bilances, kas prasa ātrākas korekcijas, var sagaidīt, ka parādsaistību īpatsvara aktīva samazināšana turpināsies.

Cikliskās atšķirības starp eurozonas dalībvalstīm ir lielas. Cikliskās atšķirības monetārajā savienībā zināmā mērā ir neizbēgamas (tās atspoguļo atšķirīgās ekonomikas struktūras, iestādes un noturību, kā arī pielāgošanos ekonomikas satricinājumiem). Tomēr, ja tās ir pārmērīgas un ilgstošas, tās ir uzskatāmas par problēmu. Pašreizējās izteiktās cikliskās atšķirības eurozonā ir galvenokārt skaidrojamas ar dalībvalstu ekonomikas struktūru lielo neviendabīgumu, neatbilstīgu valsts ekonomikas politiku, nepietiekamu pārrobežu integrāciju un trūkumiem EMS struktūrā, tostarp nepietiekamu riska dalīšanu ar finanšu un kapitāla tirgu starpniecību. Tās liecina arī par to, ka pielāgošanās satricinājumiem, jo īpaši finanšu jomā, eurozonā notiek lēni, kas galvenokārt izriet no tā, ka fiskālās politikas iespējas ir ierobežotas un nepastāv pilnvērtīga banku savienība.

Darba tirgos situācija uzlabojas, tomēr bezdarbs joprojām ir liels. 2014. gadā pirmo reizi kopš krīzes sākuma bija vērojama neliela darba tirgus apstākļu atšķirību mazināšanās – bezdarbs samazinājās arī tajās eurozonas dalībvalstīs, kurās pēc valsts parāda krīzes bija reģistrēts augstākais bezdarba pieaugums. Valstīs, kurās bezdarbs ir zems, bezdarba līmenis saglabājās visumā stabils. Dažās valstīs, kurās bezdarba līmenis pārsniedz 10 %, darba tirgus situācijas uzlabošanās nebija vērojama, un bezdarba līmeņa atšķirības valstu vidū sasniedza 20 procentpunktus. Tā kā ilgtermiņa bezdarbs 2014. gadā veidoja gandrīz 50 % no kopējā bezdarba (skatīt 3. diagrammu) un jauniešu bezdarbs joprojām ir augsts, pastāv risks, ka dažos gadījumos augstais bezdarba līmenis varētu kļūt par strukturālu problēmu. Korekciju programmas valstīs turpinājās resursu pārdalīšana no starptautiski netirgojamu produktu nozarēm uz tirgojamu produktu nozarēm, ko veicināja nedaudz mazāka darba samaksas attīstība netirgojamu produktu nozarēs. Lai veicinātu resursu ātrāku pārdali starp nozarēm un ilgtermiņa bezdarba problēmas risināšanu, papildus relatīvās darba samaksas korekcijām ir nepieciešama īpaši pielāgota politika. Vairākās dalībvalstīs darba tirgus apstākļu uzlabošanos kavē lielā prasmju neatbilstība, un tur būtu jāīsteno politika, kas vērsta uz mazkvalificēto darbaspēku. Darbaspēka novecošanas un mobilitātes problēmu risināšanai nepietiek tikai ar mūžizglītības veicināšanas pasākumiem.

3. diagramma. Ilgtermiņa (gads vai ilgāk) bezdarbs ES, eurozonā un ASV (% no kopējā darbaspēka) ||

||

Avots: Eiropas Komisija un ASV Darbaspēka statistikas birojs. ||

Kopš situācijas pasliktināšanās pēc krīzes sociālā situācija eurozonā nav būtiski uzlabojusies. Jaunākie pieejamie dati liecina, ka nabadzības riska un smagas materiālās nenodrošinātības kopējie rādītāji 2013. gadā salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu sāka samazināties, attiecīgi līdz 16,7 % un 7,4 %. Tomēr to personu īpatsvars, kas dzīvo mājsaimniecībās ar ļoti zemu darba intensitāti, un nodarbinātu personu nabadzības rādītājs nedaudz palielinājās attiecīgi līdz 10,9 % un 11,5 %, ko lielā mērā noteica tendences valstīs, kuras krīze skāra vissmagāk. Nabadzības plaisa arī turpināja pieaugt, 2013. gadā sasniedzot 24,0 %, jo eurozonas valstīs, kuras īsteno krasas korekcijas, turpinājās negatīvās tendences. Krīzes vissmagāk skartajās valstīs joprojām bija vērojama nabadzības un smagas materiālās nenodrošinātības rādītāju strauja palielināšanās, un vairākās dalībvalstīs ir vērojams nacionālā ienākuma kritums. Sociālajām norisēm ir iespējama daudzējāda ietekme uz ilgtermiņa izaugsmi un valsts parāda ilgtspēju[4]. Nabadzība var negatīvi ietekmēt ražīgumu, jo tā rada nepietiekamu piekļuvi izglītībai un veselības aprūpes pakalpojumiem, savukārt nevienlīdzība var negatīvi ietekmēt izaugsmi, jo tās ietekmē palielinās privātā sektora parāds un samazinās patēriņa pieaugums. Lielais jauniešu bezdarba līmenis un ilgtermiņa bezdarba pieaugums rada ilgstošu negatīvu sociālo un ekonomisko ietekmi. Ilgtermiņa bezdarbs ir viens no faktoriem, ar kuriem visciešāk saistāma nabadzība Eiropā[5].

Eurozonas valstu darba un produktu tirgu noteikumos saglabājas liela neelastība, kas apgrūtina vienotā tirgus darbību. Šāda neelastība var mazināt dalībvalstu spēju pielāgoties ekonomikas satricinājumiem, kavējot EMS pienācīgu darbību.

Potenciālā izaugsme 2007.–2013. gadā samazinājās gandrīz visās eurozonas valstīs. Vislielākais kritums bija ekonomiski visvārīgākajās eurozonas dalībvalstīs un Baltijas valstīs. Tādējādi potenciālā izaugsme visvairāk samazinājās dalībvalstīs, kurās ienākumu līmenis ir zem eurozonas vidējā rādītāja. Dažās no šīm valstīm papildus bezdarba pieaugumam situāciju saasināja nelabvēlīgas tendences attiecībā uz darbspējīgā vecuma iedzīvotāju un ekonomiski aktīvā darbaspēka līmeni. Šis darbaspēka resursu samazinājums bija galvenais potenciālās izaugsmes kritumu ietekmējošais faktors. Kapitāla un kopējā ražošanas faktoru ražīguma ieguldījums potenciālajā izaugsmē 2007.–2013. gadā visās dalībvalstīs arī bija zems.

Nepieciešama atjaunota apņemšanās veikt strukturālās reformas, lai palielinātu konkurētspēju un izaugsmes potenciālu. Pirms euro ieviešanas valdīja uzskats, ka vienotā valūta pati par sevi darbosies kā reformu stimuls, jo konkurētspējas uzlabošanai vairs nevarētu izmantot maiņas kursu. Tas nenotika, un panākumi strukturālo reformu jomā ne tuvu nav bijuši apmierinoši. Kopš krīzes sākuma vairākās eurozonas valstīs, jo īpaši programmas valstīs, ir veiktas vērienīgas strukturālās reformas. 2014. gadā tās turpinājās, tādējādi veicinot korekcijas. Tomēr reformu progress eurozonas dalībvalstīs ir krietni zemāks par līmeni, kas noteikts valstīm individuāli adresētajos ieteikumos. Turklāt to faktiskā īstenošana dažos gadījumos ir apstājusies, un pastāv risks, ka, tiklīdz akūtās finansējuma vajadzības pierims un ekonomikas apstākļi uzlabosies, reformu jomā iestāsies regress. Piemērotu reformu īstenošana visās eurozonas valstīs palīdzētu stimulēt iekšzemes pieprasījumu un atvieglotu darbu pie konkurētspējas un izaugsmes atjaunošanas eurozonā. Turklāt modelēšanas rezultāti liecina, ka strukturālo reformu vienlaicīga īstenošana vairākās eurozonas valstīs radītu lielāku izlaides pieaugumu nekā tad, ja valstis rīkojas atsevišķi (skatīt 1. ielaidumu).

Darbaspēka un kapitāla izmantojums eurozonā ir pārāk zems. Labi izstrādātas reformas ar savu ietekmi uz izaugsmi, ražīgumu un nodarbinātību var samazināt negatīvo ietekmi, ko rada nepieciešamā parādsaistību īpatsvara samazināšana privātajā sektorā, un var palīdzēt novērst nevēlamas nelīdzsvarotības veidošanos makroekonomikā un vispārējās sociālās situācijas pasliktināšanos. Īpaši nozīmīga ir politika, kas veicina ieguldījumu palielināšanos. Ieguldījumu pieaugums lielajās eurozonas valstīs radītu pozitīvu blakusietekmi uz pārējo eurozonu[6]. Šajā kontekstā 2014. gada novembrī tika izsludināts Komisijas Investīciju plāns Eiropai. Tas balstās uz trim savstarpēji pastiprinošām sadaļām: 1) papildu ieguldījumu vismaz EUR 315 miljardu apmērā mobilizēšana turpmāko triju gadu laikā ar īpašu riska finansējuma instrumentu palīdzību, kas ļautu panākt publisko līdzekļu maksimālu ietekmi un piesaistīt privātos ieguldījumus; 2) mērķtiecīgas iniciatīvas, ar kurām nodrošina, ka šie papildu ieguldījumi atbilst reālās ekonomikas vajadzībām; 3) pasākumi ar mērķi nodrošināt lielāku tiesiskā regulējuma prognozējamību un novērst šķēršļus ieguldījumiem, padarot Eiropu pievilcīgāku investīcijām. Lai atjaunotu uzticēšanos un mazinātu nenoteiktību, kas kavē ieguldījumus, ir ļoti svarīgi visās trijās jomās rīkoties vienlaikus.

Eurozonā ir ļoti svarīgi aktīvāk īstenot reformas. Tas, ka maiņas kursa elastīgumu nevar izmantot kā korekciju mehānismu, nozīmē, ka, lai absorbētu satricinājumus vai dotu ekonomikai iespēju pielāgoties, jāpielāgojas citiem ekonomikas mainīgajiem lielumiem. Turklāt daudzās eurozonas valstīs pielāgošanos konkurences spiedienam apgrūtina tas, ka starptautiski netirgojamu produktu nozaru īpatsvars nodarbinātībā un pievienotajā vērtībā ir lielāks nekā 2000. gadu sākumā. Tas var negatīvi ietekmēt visas tautsaimniecības konkurētspēju[7]. Tādēļ, lai nodrošinātu pietiekamu elastību un novērstu, ka nelīdzsvarotība vai satricinājumi rada ilgtermiņa bezdarbu, ir jāuzlabo darba un produktu tirgu darbība.

Potenciālie ieguvumi no strukturālajām reformām var būt būtiski. Reformu pilnā iedarbība parasti ir redzama tikai pēc laika. Īstenošanā esošās reformas uzrāda pirmās panākumu pazīmes.

1. ielaidumā ir sniegtas visas tautsaimniecības mēroga salīdzinošās reformu ietekmes aplēses, kas iegūtas QUEST modelēšanā.

1. ielaidums. Strukturālo reformu potenciālā ietekme uz izaugsmi eurozonā

4. diagramma. Ietekme uz IKP pa reformu jomām pēc 5, 10 un 20 gadiem

Avots: Varga un in ’t Veld (2014), % attiecībā pret bāzi.

Eurozona varētu gūt ievērojamu labumu no strukturālajām reformām. Saskaņā ar analīzi, kurā izmantots Eiropas Komisijas modelis QUEST, pēc 10 gadiem izlaide varētu būt par 7 % augstāka, ko galvenokārt noteiktu lielāka nodarbinātība un labāks fiskālais stāvoklis. Šī salīdzinošās novērtēšanas metodika ir balstīta uz strukturālajiem rādītājiem tādās jomās kā tirgus konkurence un regulējums, darba tirgus un prasmes, nodokļu struktūra un pētniecība un izstrāde, un reformu potenciāla skaitliskai izteikšanai tiek piemērota pieeja “attālums līdz robežai”, pieņemot, ka notiek pakāpeniska un daļēja pietuvošanās to triju ES dalībvalstu vidējam lielumam, kurām ir vislabākie rādītāji (sīkāku skaidrojumu skatīt Varga un in’t Veld, 2014)[8]. Lai novērstu, ka tiek noteikti nereāli un/vai nesasniedzami mērķi, attiecīgie scenāriji paredz, ka pakāpeniski tiek novērsta tikai puse starpību salīdzinājumā ar robežas rādītāju.

4. diagrammā ir attēlota dažādo reformu jomu ietekme uz IKP eurozonā, pieņemot, ka visas dalībvalstis šajās jomās veic līdzīgus reformu pasākumus. Īstermiņā vislielāko ietekmi rada darba tirgus reformas (lielāks ekonomiski aktīvā darbaspēka līmenis, aktīva darba tirgus politika un pabalstu reformas), nodokļu reformas (nodokļu pārorientēšana ar lielāku uzsvaru uz netiešajiem nodokļiem) un produktu tirgu reformas (sīvāka konkurence pakalpojumu nozarē un zemākas tirgū ieiešanas izmaksas). Politikai, ar ko veicina prasmes un pētniecību un izstrādi, ir būtiska ietekme uz IKP ļoti ilgā laikā, un tā veido vairāk nekā trešdaļu no ilgtermiņa ietekmes uz IKP (skatīt Varga un in’t Veld, 2014).

Strukturālajām reformām vienā valstī var būt pozitīva blakusietekme uz citām valstīm. Blakusietekme var būt šāda: i) blakusietekme uz tirdzniecību, ko rada pieprasījumu stimulējošas reformas, piemēram, tirgus liberalizācija, ko īsteno eksportētāja valsts, var veicināt ražīguma pieaugumu importētājā valstī, pateicoties kvalitatīvākiem starppatēriņa izejmateriāliem; ii) reformas, kas padara ieguldījumus (īpaši ĀTI) pievilcīgākus, var palīdzēt virzīt ieguldījumu plūsmas; iii) reformas, kas atsevišķās valstīs uzlabo darbaspēka mobilitāti un resursu sadali, var palīdzēt sekmēt to arī eurozonas līmenī; iv) strukturālās reformas, kas palielina uzticēšanos, arī var pozitīvi ietekmēt eurozonu. Reformu koordinēšana var sekmēt, ka tiek nodrošināta strukturālo reformu plašāka ietekme uz labklājību.

Dažas strukturālās reformas ir īpaši aktuālas, ko cita starpā nosaka to ātras īstenošanas radītie potenciālie ieguvumi visai eurozonai. Produktu tirgos progresam tādās jomās kā pakalpojumi, enerģētika, telekomunikācijas un digitālā ekonomika ir potenciāls radīt pozitīvu blakusietekmi uz izaugsmi visās dalībvalstīs, un papildus vispārējās darījumdarbības vides uzlabošanu (piemēram, administratīvo vienkāršošanu) tie radītu jaunas iespējas ieguldījumiem, darbvietu radīšanai un izaugsmei. Reformas, kas vērstas uz konkurences uzlabošanu starptautiski netirgojamu produktu nozarēs, veicinātu ieguldījumus un sekmētu šo nozaru attīstību. Darba tirgus jomā reformas palīdz pārdalīt resursus uz dinamiskākajām nozarēm un veicina pielāgošanos un konkurētspēju. Svarīgi ir samazināt augsto nodokļu slogu darbaspēkam (skatīt arī 2.2. iedaļu). Ņemot vērā arvien lielāko ilgtermiņa bezdarba izplatību, būtu lietderīgi pastiprināt gan aktīvo, gan pasīvo darba tirgus politiku, lai uzlabotu rezultātus prasmju jomā un novērstu vēl lielākus cilvēkkapitāla zudumus un darba tirgus marginalizāciju.

2.2. Fiskālā politika

Eurozonas valstīm individuāli adresētajos ieteikumos, kas pieņemti 2014. gadā, bija aicināts Eurogrupā koordinēt eurozonas dalībvalstu fiskālo politiku. Tas jo īpaši ietvertu budžeta plāna projektu izvērtējumu ar mērķi visā eurozonā nodrošināt saskanīgu un izaugsmei labvēlīgu fiskālo nostāju. Ieteikumos bija norādīts, ka jāuzlabo publisko finanšu kvalitāte un ilgtspēja, prioritāti piešķirot ieguldījumiem valsts un ES līmenī. Visbeidzot, bija uzsvērts, ka jānodrošina, lai valstu fiskālās sistēmas, tostarp valstu fiskālo jautājumu padomes, būtu spēcīgas.

Kopējā fiskālā situācija eurozonā 2014. gadā turpināja uzlaboties. Zināmi panākumi tika gūti attiecībā uz fiskālās politikas koordinēšanu. Fiskālās perspektīvas eurozonā kopumā ir uzlabojušās, un kopējā fiskālā nostāja šķiet atbilstīga. Nominālais eurozonas deficīts 2013. gadā pirmo reizi kopš 2008. gada bija zem 3 % no IKP, savukārt saskaņā ar 2015. gada ziemas ekonomikas prognozēm 2014. un 2015. gadā tas samazināsies līdz attiecīgi 2,6 % un 2,2 % no IKP. Tomēr attiecībā uz kopējo parāda attiecību prognozēts, ka 2015. gadā tā būs aptuveni 94,3 % no IKP, tātad praktiski nemainīsies salīdzinājumā ar 2014. gadu, bet 2016. gadā sāks samazināties un sasniegs 94 % no IKP (skatīt 5. diagrammu). Daudzās valstīs parāda attiecība pēc 2015. gada turpinās palielināties.

Vēl jāturpina strādāt pie ilgtspējīgu budžeta pozīciju sasniegšanas. 2014. gadā darbs pie fiskālās konsolidācijas apstājās, un 2015. gadā eurozonas dalībvalstis kopumā nav plānojušas to atsākt. Par to liecina dažādie strukturālo budžeta korekciju pasākumi – ne diskrecionārā fiskālā konsolidācija[9], ne strukturālās bilances izmaiņas 2015. gadā neuzrāda nekādas korekcijas (skatīt 5. diagrammu). Ņemot vērā vairākus gadus veikto ievērojamo fiskālo konsolidāciju un pašreizējo zemas izaugsmes un zemas inflācijas situāciju, visumā neitrāla kopējā fiskālā nostāja šķiet pieņemama. Fiskālo ierobežojumu trūkums eurozonas kopsavilkuma rādītāju līmenī daļēji atspoguļo nepieciešamību nodrošināt pienācīgu līdzsvaru starp ilgtspējas prasībām un vēlmi panākt ciklisko stabilizāciju.

Fiskālās politikas koordinācija joprojām ir nepietiekama. Valstu vidū joprojām pastāv lielas atšķirības, kas rada riskus visai eurozonai (skatīt 6. diagrammu). Dalībvalstīm, kurām ir lielāka fiskālā telpa, tagad ir iespēja veikt pasākumus, kas veicinātu iekšzemes pieprasījumu, ar īpašu uzsvaru uz ieguldījumiem. Fiskālās rezerves vēl nav atjaunotas, savukārt valstīs, kurās pastāv ilgtspējas un augstas un pieaugošas parāda attiecības problēmas, tās ir apņēmīgi jārisina. Ja netiks turpināts darbs pie rezervju atjaunošanas, dalībvalstis un eurozona kopumā būs neaizsargātas pret ekonomikas satricinājumiem. Viens no galvenajiem eurozonai aktuālajiem politikas uzdevumiem ir samazināt valsts parādu, īstenojot diferencētu, izaugsmei labvēlīgu fiskālo politiku un vienlaikus stimulējot eurozonas izaugsmes potenciālu[10]. Arvien vairāk uzmanība tiek pievērsta tam, ka ES uz noteikumiem balstītās sistēmas ietvaros fiskālās politikas koordinācija ir nepietiekama. Tām dalībvalstīm, kurām nav fiskālās telpas, būtu jāstrādā pie tās atgūšanas, savukārt tām dalībvalstīm, kurām ir lielāka fiskālā telpa, būtu jāizmanto šī iespēja, lai veicinātu iekšzemes pieprasījumu ar īpašu uzsvaru uz ieguldījumiem. Modelēšana, kurā aplūkots, kāda ietekme būtu valsts ieguldījumu palielināšanai uz diviem gadiem valstīs ar fiskālo telpu 1 % apmērā no IKP, konstatēta paliekoša pozitīva ietekme uz izaugsmi ar multiplikatoru 0,8–1 apmērā. Importa sūce rada salīdzinoši lielu blakusietekmi uz citām eurozonas valstīm un tādējādi palielina IKP par 0,2–0,3 %[11].

5. diagramma. Diskrecionārā fiskālā konsolidācija un strukturālās bilances izmaiņas 2015. g. (% no IKP) || 6. diagramma. Ilgtspējas riska pakāpe un prognozētā diskrecionārā fiskālā konsolidācija 2015. g.

||

Avots: Eiropas Komisija. || Avots: 2015. gada ziemas prognozes, Eiropas Komisija. Piezīmes: Ilgtspējas riska pakāpi mēra ar S1 rādītāju, kurš parāda (procentpunktos no IKP), par cik strukturālajai bilancei ir jāmainās līdz 2020. gadam salīdzinājumā ar tās 2014. gada līmeni, lai parāda/IKP attiecība 2030. gadā būtu 60 %. Fiskālās konsolidācijas mērs ir 2015. gadā prognozētā diskrecionārā fiskālā konsolidācija.

Dalībvalstīm ir jānodrošina pilnīga atbilstība Stabilitātes un izaugsmes paktam. Ņemot vērā to, ka 2014. gadā pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūra tika piemērota astoņām[12] eurozonas dalībvalstīm un ka ir paredzams, ka 2014. un 2015. gadā tikai divas no dalībvalstīm, uz kurām attiecas SIP preventīvā daļa, sasniegs vai pārsniegs savus vidēja termiņa mērķus, strukturālo korekciju trūkums, šķiet, norāda uz Stabilitātes un izaugsmes pakta prasību neizpildi attiecībā uz eurozonu kopumā[13]. ES fiskālā sistēma ir labvēlīga tam, lai veiktu diferencētu un izaugsmi veicinošu fiskālo konsolidāciju. Stabilitātes un izaugsmes pakts dod dalībvalstīm iespēju īstenot diferencētas fiskālās stratēģijas, kurās ir ņemti vērā katras valsts īpašie apstākļi. Valstīm, kurām ir lielākas fiskālās problēmas, ir jāīsteno apjomīgāka konsolidācija. Vidēja termiņa mērķi atspoguļo tādas stabilas fiskālās pozīcijas, kurās ir ievērota nepieciešamība izveidot rezerves pārmērīga deficīta novēršanai un nodrošināt parāda atmaksājamību.

Stabilitātes un izaugsmes paktā paredzētais elastīgums dod iespēju īstermiņā saglabāt izaugsmi. Konkrētāk, attiecībā uz arvien lielākā skaitā esošajām dalībvalstīm, kurām piemēro SIP preventīvo daļu, fiskālo konsolidāciju var pielāgot ekonomiskajai situācijai un var ņemt vērā būtisku strukturālo reformu īstenošanu. Investīciju plāns Eiropai palīdzēs palielināt potenciālo izaugsmi, sekmējot lielākus produktīvos ieguldījumus. Veicot novērtējumus saskaņā ar Stabilitātes un izaugsmes paktu, Komisija atzinīgi vērtēs kapitālieguldījumus Eiropas Stratēģisko investīciju fondā.

Publisko finanšu kvalitāte nav uzlabojusies pietiekami. Izdevumu vispārējo kvalitāti nosaka šādu divu galveno faktoru kombinācija: i) izdevumu sastāvs un jo īpaši izaugsmi vairāk veicinošo izdevumu posteņu īpatsvars; ii) izdevumu efektivitāte, t. i., kādā mērā publiskie līdzekļi tiek pārvērsti pakalpojumos iedzīvotājiem un uzņēmumiem. Pastāv ievērojamas iespējas fiskālo stratēģiju sastāvu veidot izaugsmei labvēlīgāku. Kaut gan tas ir attiecināms uz visām ES dalībvalstīm, eurozonas dalībvalstīm ir jo īpaši svarīgi nodrošināt, ka valsts budžets tiek izmantots kā efektīvs korekciju mehānisms. Attiecībā uz ieņēmumiem publisko finanšu kvalitāti var nodrošināt, piemēram, apkarojot krāpšanu nodokļu jomā un nevienlīdzību.

2. ielaidums. Eurozonai adresēto ieteikumu īstenošana – darbaspēkam piemērojamo nodokļu slogs

Lielajā vairumā eurozonas dalībvalstu darbaspēkam piemērojamo nodokļu slogs ir salīdzinoši liels (aptuveni 40 % vai vairāk no kopējām darbaspēka izmaksām). Tas negatīvi ietekmē darba tirgus darbību un saimniecisko darbību. Tāpēc ir būtiski īstenot politiku, ar ko nodokļu slogu pārvirza no darbaspēka nodokļiem uz izaugsmei labvēlīgākiem ieņēmumu avotiem, piemēram, patēriņa nodokļiem, regulārajiem īpašuma nodokļiem un vides nodokļiem. Dažās valstīs tie netiek izmantoti pietiekami. Nodokļu sloga pārvirzīšana no darbaspēka uz citiem avotiem stimulē darbaspēka piedāvājumu un pieprasījumu un veicina uzņēmumu rentabilitāti, kas savukārt palīdz uzlabot kapitāla atdevi un ieguldījumu stimulus.

7. diagramma. Darbaspēkam piemērojamo nodokļu slogs eurozonā un tā sastāvs (%), 2013. g. 8. diagramma. Mazatalgotam darbaspēkam piemērojamo nodokļu sloga attīstība eurozonā

Avots: ESAO un Eiropas Komisija. Piezīme: Attēlotais lielums – ko sauc arī par nodokļu ķīli – atbilst to darbaspēka izmaksu proporcijai, kuras veido ienākuma nodoklis un sociālā nodrošinājuma iemaksas (procentos). Nodokļu ķīlis ir parādīts darbiniekam, kas nav precējies un kuram nav bērnu, ar vidējo algu 2013. gadā (7. diagramma) un ar algu, kas ir 67 % apmērā no vidējās (8. diagramma). Jaunākie dati par Kipru nav pieejami.

Krīzes laikā centieni samazināt augstos darbaspēka nodokļus apsīka, un vairākas dalībvalstis konsolidācijas nolūkā darbaspēka nodokļus paaugstināja. Padome dalībvalstīm individuāli adresētajos ieteikumos aicināja risināt augstā darbaspēka nodokļu sloga jautājumu un ieteica eurozonai apspriest šo jautājumu, ņemot vērā šīs problēmas pastāvēšanu daudzās eurozonas dalībvalstīs un potenciāli lielo blakusietekmi ar pieprasījuma un konkurētspējas starpniecību.

Eurogrupa nekavējoties reaģēja uz šo ieteikumu, sarīkojot vairākas tematiskas diskusijas. Atklātās debatēs tika panākta vienošanās par vienotiem principiem attiecībā uz darbaspēka nodokļu reformas izstrādi un finansēšanu, kā arī ministru stingra apņemšanās turpināt darbu.

Īstenošanas pirmais izvērtējums liecina, ka Eurogrupas diskusijām ir bijusi būtiska ietekme uz eurozonas dalībvalstu izpratni par ieguvumiem, ko dotu augsto darbaspēka nodokļu samazināšana. Ļoti maz veikts tādu pasākumu, kuri palielina nodokļu ķīli, bet daudzas dalībvalstis plāno vai īsteno nodokļu ķīļa mazināšanas pasākumus. Dalībvalstis arī ievēro Eurogrupā saskaņotos vienotos principus, piemēram, darbaspēka nodokļu samazinājumi bieži tiek vērsti tieši uz zemākajām ienākumu kategorijām. Nepieciešams arī novērst, ka sistēma nodokļu maksātājiem un nodokļu administrācijām kļūst pārāk sarežģīta, ņemt vērā vispārējo situāciju darba tirgū un nodrošināt politisko un sabiedrības atbalstu.

Kaut arī problēma un nepieciešamā politikas ievirze kopumā ir skaidra, ir svarīgi turpināt īstenošanas pārraudzību. Eurogrupas nepārtraukta iesaiste var palīdzēt nodrošināt, ka šis jautājums paliek kā viena no politikas prioritātēm.

Komisija ir konsekventi aicinājusi kā prioritāti izvirzīt izaugsmi veicinošu fiskālās politikas struktūru. Attiecībā uz ieņēmumiem tas nozīmē nodrošināt efektīvu un izaugsmi veicinošu nodokļu sistēmu. Izaugsmei īpaši kaitē darbaspēka nodokļi (skatīt 2. ielaidumu). Notiek pārvirze no darbaspēka nodokļiem uz izaugsmei labvēlīgākiem nodokļiem, piemēram, patēriņa nodokļiem, regulārajiem īpašuma nodokļiem un vides nodokļiem, taču šīs reformas ir samērā pieticīgas salīdzinājumā ar problēmas apmēriem. Eurozonas uzņēmumu ienākuma nodokļa maksimālās likmes vidējais rādītājs nav īpaši liels salīdzinājumā ar citām attīstītajām ekonomikām, bet likmes dalībvalstu vidū ievērojami atšķiras, kā redzams 9. diagrammā. Atšķirīgas likmes un bāzes var izraisīt nodokļu konkurenci. Šīs atšķirības turklāt var pamudināt uz peļņas novirzīšanu, tādejādi deldējot nodokļu bāzi.

Izdevumu sastāvā nav vērojami būtiski uzlabojumi, kas veicinātu izaugsmi. Jaunākie dati par izdevumu tendencēm rāda, ka palielinās daži izdevumu posteņi, kas uzskatāmi par izaugsmi mazāk veicinošiem, tomēr tas var liecināt arī par to, ka krīzes negatīvās sociālās ietekmes mazināšanai tiek izmantoti sociālās drošības tīkli. Līdztekus izdevumi, kas vairāk vērsti uz izaugsmes veicināšanu, piemēram, izglītības vai publisko ieguldījumu posteņos, ir palikuši nemainīgi vai dažos gadījumos ir samazinājušies.

9. diagramma. Uzņēmumu ienākuma nodokļa slogs (%), 2014. g.

Avots: Eiropas Komisija. Piezīme: eurozonas vidējais rādītājs ir svērts ar IKP. Attēlotais lielums ir tiesību aktos noteiktā uzņēmumu ienākuma nodokļa maksimālā pamatlikme; ir iekļauti pastāvīgie vai pagaidu papildnodokļi un vietējie nodokļi. Sīkāk skatīt Eiropas Komisijas izdevumā Tax reforms in EU Member States, 2014.

Izdevumu efektivitāti eurozonā ir iespējams ievērojami uzlabot. Publisko izdevumu kvalitāti var ievērojami uzlabot ar izdevumu pārskatu sistemātiskāku izmantošanu un integrēšanu budžeta procesā, kas palīdzētu jo īpaši apzināt potenciālos ietaupījumus (tādus, kas vismazāk kaitē izaugsmei), pārorientēt resursus uz izaugsmi veicinošām izdevumu jomām un panākt efektivitātes uzlabojumus publiskajā sektorā atbilstoši konkrētās valsts vajadzībām un prioritātēm. Ar labi izstrādātiem un pienācīgi īstenotiem izdevumu pārskatiem var panākt izdevumu “viedāku” sadalījumu pa valsts politikas prioritātēm, kas ne tikai veicina fiskālo mērķu sasniegšanu, bet var arī atbrīvot fiskālo telpu jauniem vai lielākiem izaugsmi veicinošiem izdevumiem vai nodokļu samazināšanai[14]. Izdevumu samazinājumi ir īpaši ieteicami valstīs ar salīdzinoši lielu publisko sektoru, tomēr zināmas nodokļu korekcijas varētu būt iespējamas arī valstīs ar zemāku izdevumu līmeni.

Spēcīgas un pārredzamas valstu fiskālās sistēmas ir pamats atbildīgai un ilgtspējīgai fiskālajai politikai eurozonā. 2014. gadā pilnībā stājās spēkā tiesiskās prasības, kuru mērķis ir stiprināt eurozonas dalībvalstu fiskālās sistēmas: direktīva[15] par budžeta struktūrām, regula[16] par pastiprinātu budžeta uzraudzību un fiskālais pakts[17], kas pilnībā attiecas uz visām eurozonas dalībvalstīm. Šis tiesiskais regulējums deva eurozonas dalībvalstīm iespēju pārskatīt savus valsts fiskālās pārvaldības noteikumus un veikt būtiskas reformas, kas dažos gadījumos nozīmēja fiskālo noteikumu, procedūru un iestāžu pilnīgu reformēšanu. Reformas ir skārušas visus valstu fiskālo sistēmu galvenos elementus.

- Ir audzis fiskālo noteikumu apjoms un ietekme, un gandrīz visās eurozonas valstīs nostiprināto fiskālo sistēmu centrālais elements tagad ir noteikumi par strukturālā izteiksmē līdzsvarotu budžetu. Šo līdzsvara noteikumu nolūks ir sasniegt vidēja termiņa mērķi vai kādus vērienīgākus fiskālos mērķus, tomēr izņēmuma klauzulu iekļaušana un korekciju mehānisma ierobežojošā iedarbība noviržu gadījumā var izraisīt novirzes izpildē, un šo jauno noteikumu ticamība vēl ir jāpārbauda reālajā publisko finanšu vidē.

- Ir uzlabots gada budžeta sagatavošanas un vidēja termiņa fiskālās plānošanas tvērums, kvalitāte un pārredzamība. Turklāt šo procesu grafiki tiek pakāpeniski saskaņoti ar kopīgajiem atskaites punktiem, kas noteikti Divpakā.

- Ir izveidotas (vai nostiprinātas) neatkarīgas iestādes ar pilnvarām uzraudzīt publiskās finanses, jo īpaši spēkā esošos fiskālos noteikumus, un izstrādāt vai apstiprināt fiskālajā plānošanā izmantotās makroekonomikas prognozes. Tomēr dažās eurozonas valstīs šīs struktūras vēl nav izveidotas, un, raugoties vispārīgi, vēl ir pāragri spriest par šo jaunizveidoto iestāžu darbības efektivitāti un to ietekmi uz valstu fiskālo politiku.

Eurozonas dalībvalstīm, kas cenšas fiskālās politikas īstenošanā pilnībā izmantot valstu fiskālo sistēmu “jaunās paaudzes” sniegtās iespējas, jārisina divi uzdevumi:

i) pabeigt to reformu izstrādi un pieņemšanu, kuras vēl ir nepieciešamas ES jaunā fiskālās pārvaldības regulējuma prasību transponēšanai valsts sistēmās (Eiropas Komisijas uzdevums savukārt ir regulāri pārbaudīt atbilstību attiecīgajām tiesību normām);

ii) nodrošināt jaunizveidoto vai pilnveidoto fiskālo sistēmu efektīvu darbību tā, lai tās spētu pilnvērtīgi nodrošināt tām paredzēto funkciju – dot iespēju īstenot stabilu un ilgtspējīgu fiskālo politiku, kas atbilst gan valsts politikas prioritātēm, gan ES Līgumā paredzētajām budžeta saistībām. Tas cita starpā paredz nodrošināt neatkarīgo fiskālo iestāžu pilnīgu darbspēju un izmantot šo iestāžu uzkrātās zināšanas valsts publisko finanšu efektīvākas pārvaldības labā.

2.3. Finanšu sektora politika

Eurozonas valstīm individuāli adresētajos ieteikumos, kas pieņemti 2014. gadā, bija aicināts īstenot banku sistēmas noturību nodrošinošus pasākumus. Konkrētāk, bija ieteikts veikt nepieciešamās darbības, kas izriet no ECB visaptverošā novērtējuma, īstenot banku savienības regulējumu un turpināt darbu, ko paredzēts veikt vienotā noregulējuma mehānisma pārejas posmā. Ieteikumos bija uzsvērts, ka nepieciešams samazināt finanšu nozares sadrumstalotību, stimulēt privātā sektora ieguldījumus un palielināt kredītlīdzekļu ieplūdi ekonomikā, veicot pasākumus, ar ko uzlabo mazo un vidējo uzņēmumu (MVU) piekļuvi kredītlīdzekļiem, padziļina kapitāla tirgus un aktivizē vērtspapīrošanas tirgu. Nesenajai krīzei bija raksturīga liela negatīvā blakusietekme finanšu tirgos – valsts obligāciju tirgos un starp valsts un privāto risku. Analīze par valstu kredītriska divpusējo blakusietekmi eurozonā atklāj ievērojamas atšķirības starp valstīm, turklāt ekonomikas korekciju programmas valstis ir gan blakusietekmes avots, gan pašas ir neaizsargātas pret citu dalībvalstu radīto spriedzi. Krīze daļēji apvērsa finanšu integrācijas tendenci, kuru stimulēja monetārā savienība, un izraisīja spēcīgu šķelšanās dinamiku. Cita starpā tādi pasākumi kā banku savienības izveide un vienotā noteikumu kopuma īstenošana palīdzēs saraut saikni starp valstīm un bankām. Apvienojumā ar banku labāku noturību tas, paredzams, laika gaitā veicinātu ilgtspējīgāku banku finansējuma pārrobežu plūsmu pieaugumu.

Kopumā šo ieteikumu īstenošanā ir gūti ievērojami panākumi. Turpmāk sniegts konkrētāks izklāsts, tostarp par eurozonā vēl neatrisinātajām finanšu sektora politikas problēmām.

Finanšu tirgus apstākļi eurozonā ir uzlabojušies, taču tirgi joprojām ir sadrumstaloti. Atbilstoši ECB procentu pamatlikmju attīstībai eurozonas īstermiņa naudas tirgu likmes samazinājās līdz līmenim, kas tuvs nullei. Tāpat arī eurozonas valsts obligāciju ienesīgums un starpības bija zemākā līmenī, ko veicināja jo īpaši šādi faktori: i) monetārās politikas pasākumu ietekme, tostarp ECB apņemšanās īstenot tiešo monetāro darījumu (OMT) programmu un apjomīgu kvantitatīvo mīkstināšanu, ii) ilgtermiņa inflācijas gaidu samazināšanās, iii) subjektīvi uztvertā kredītriska samazināšanās ekonomiski vārīgākās dalībvalstīs, iv) nostiprinātas ekonomikas un fiskālās pārvaldības sistēmas un v) spēcīgāks finanšu regulējums un uzraudzība. Eurozonas valstu obligāciju tirgi izturēja īslaicīgas svārstīguma epizodes, kas bija saistītas ar nelabvēlīgām ģeopolitiskajām norisēm. Dažos tirgus segmentos finanšu sadrumstalotība kopš 2013. gada vidus ir daļēji novērsta, taču salīdzinājumā ar vēsturisko līmeni tā joprojām ir liela. Apsekojumi par banku aizdevumiem joprojām liecina par kreditēšanas nosacījumu atšķirībām eurozonā, ko zināmā mērā noteica ar uzņēmumiem saistīti faktori un ieņēmumus nenesošo aizdevumu tendences.

Neraugoties uz finansējuma izmaksu samazināšanos, bankas aizdevumu apjoms privātajam sektoram joprojām ir vājš. Nav pārliecinošu pierādījumu, kas liecinātu par vispārēju finansējuma deficītu eurozonas ekonomikā – būtisks faktors, kas izskaidro kreditēšanas ierobežoto pieaugumu, ir pieprasījuma zemais līmenis. Tomēr ir vērojama zināma finansējuma plūsmu aizķere, jo īpaši aizdevumiem ilgtermiņa infrastruktūras projektiem un MVU, kuri darbojas ekonomiski visvārīgākajās valstīs. Ir jānovērš šķēršļi, kas nepamatoti kavē kredītlīdzekļu pieejamību, lai nerastos finansējuma deficīts, kas varētu ierobežot ekonomikas izaugsmi pēc kredītlīdzekļu pieprasījuma atjaunošanās.

ECB ir veikusi vairākus standarta un nestandarta monetārās politikas pasākumus ar mērķi risināt zemās inflācijas jautājumu. Vidējā inflācija eurozonā 2014. gadā bija 0,4 %, kas ir krietni zem ECB vidēja termiņa inflācijas mērķa. Lai sekmētu vidēja termiņa inflācijas gaidu stingru stabilizēšanu, ECB procentu pamatlikmes tika samazinātas līdz to faktiskajai apakšējai robežai. Galveno refinansēšanas operāciju (MRO) procentu likme 2014. gada septembrī tika samazināta līdz 0,05 %, savukārt noguldījumu mehānisma procentu likme tika noteikta –0,20 % apmērā. Lai tiešāk ietekmētu procentu likmju termiņstruktūru, 2013. gada jūlijā tika ieviestas perspektīvas norādes. ECB atkārtoti apliecināja, ka galvenās procentu pamatlikmes ilgstoši saglabāsies zemas, kas atbilst inflācijas zemajām prognozēm. Tika ieviestas speciālas ilgtermiņa refinansēšanas operācijas (TLTRO), kuru mērķis ir nodrošināt termiņfinansējumu uz laiku līdz četriem gadiem ar ļoti zemu fiksēto procentu likmi. ECB veica arī citus nestandarta pasākumus – tiešu intervenci ar aktīviem nodrošinātu vērtspapīru (ABS) tirgos un segto obligāciju tirgos.

2015. gada janvārī ECB pieņēma lēmumu par apjomīgu kvantitatīvās mīkstināšanas programmu. Tā paziņoja, ka plāno paplašināt savu aktīvu iegādes programmu, papildus ar aktīviem nodrošinātajiem vērtspapīriem un segtajām obligācijām iekļaujot tirgojamas un investīciju kategorijas obligācijas euro valūtā, kuras emitējušas eurozonas valdības un Eiropas iestādes. Saskaņā ar šo paplašināto aktīvu iegādes programmu (EAPP) Eurosistēma ik mēnesi līdz 2016. gada septembra beigām iepirks publiskā un privātā sektora vērtspapīrus kopumā EUR 60 miljardu apmērā, kamēr tiks sasniegta stabila vidēja termiņa inflācijas trajektorijas korekcija, kas nodrošina inflāciju zem 2 %, bet tuvu šai atzīmei. Turklāt ECB nolēma mainīt mehānismu, ar ko nosaka cenas speciālajām ilgtermiņa refinansēšanas operācijām. Procentu likme, ko piemēros turpmākajām speciālajām ilgtermiņa refinansēšanas operācijām, būs vienāda ar Eurosistēmas galveno refinansēšanas operāciju likmi, kas ir spēkā brīdī, kad veic attiecīgo speciālo ilgtermiņa refinansēšanas operāciju, tādējādi tiek atcelta 10 bāzes punktu starpības pieskaitīšana galveno refinansēšanas operāciju likmei, ko piemēroja pirmajām divām speciālajām ilgtermiņa refinansēšanas operācijām. Tirgu reakcija uz paplašināto iegādes programmu bija pozitīva, un domājams, ka programma ir pietiekami apjomīga, lai tā spētu ietekmēt plašākas makroekonomiskās norises eurozonā un sekmēt vidēja termiņa līdz ilgtermiņa inflācijas gaidu stabilizēšanu atbilstoši ECB cenu stabilitātes mērķim, kas ir inflācija zem 2 %, bet tuvu šai atzīmei. Tam savukārt vajadzētu visā eurozonā veicināt parādsaistību īpatsvara samazināšanas procesu un stimulēt kredītlīdzekļu pieprasījumu un ieguldījumus. Šo ECB apņēmīgo politikas pasākumu efektivitāte cita starpā ir atkarīga no tā, cik apņēmīgi un piemēroti būs reformu pasākumi pārējās politikas jomās, jo īpaši fiskālās un strukturālās reformas.

Spēcīgs monetārais stimuls ir ļoti svarīgs līdzeklis ekonomikas trūkumu novēršanai un cenu stabilitātes saglabāšanai vidējā termiņā, taču tam vēl neseko papildinošie pasākumi citās jomās, tostarp finanšu sektorā. ECB visaptverošā novērtējuma un Eiropas Banku iestādes koordinētā ES mēroga spriedzes testa rezultāti apliecina, ka pēdējo sešu gadu laikā Eiropas banku kapitalizācija ir ievērojami uzlabojusies. Laikposmā no 2008. gada līdz 2013. gadam tās 130 banku grupas, kas piedalījās ECB visaptverošajā novērtējumā, piesaistīja kapitālu vairāk nekā EUR 200 miljardu apmērā. No 2014. gada janvāra līdz visaptverošā novērtējuma pabeigšanai 2014. gada oktobrī tika piesaistīti vēl EUR 57 miljardi. Tas atspoguļo banku nopietno darbu pie rekapitalizācijas, ko ir sekmējis jaunais tiesiskais regulējums (ES kapitāla prasību regula un direktīva), uzraudzības prasības un tirgus gaidas. ECB visaptverošajā novērtējumā konstatēts, ka 25 bankās kapitāla iztrūkums vēl ir EUR 25 miljardi. Divpadsmit no šīm 25 bankām iztrūkumu jau ir novērsušas, savu kapitālu 2014. gadā palielinot kopsummā par EUR 15 miljardiem. Bankas, kurās ir kapitāla iztrūkums, ir sagatavojušas kapitāla plānus, un iztrūkums jānovērš ilgākais deviņu mēnešu laikā. Eiropas bankām tagad ir daudz labākas iespējas izturēt finanšu satricinājumus nekā pirms krīzes. Tam vajadzētu pārliecināt investorus par ES banku bilanču kvalitāti un palīdzēt atjaunot uzticēšanos, kas bankām dotu iespēju pildīt to pamatfunkciju – kreditēt reālo ekonomiku.

Tomēr problēmas joprojām pastāv, un banku bilanču un pārvaldības struktūru korekcijas vēl nav noslēgušās. Eiropas finanšu sektora atveseļošanā ir gūti ievērojami panākumi, pateicoties kuriem ir uzlabojušies banku bilances rādītāji un kredītlīdzekļu pieejamība. 2014. gadā pirmo reizi pēdējo septiņu gadu laikā konstatēts, ka eurozonas bankas ir atvieglojušas kreditēšanas nosacījumus attiecībā uz aizdevumiem uzņēmumiem. ECB Banku veiktās kreditēšanas apsekojums liecina, ka apstākļi eurozonā pamazām kļūst labvēlīgāki kreditēšanas pieaugumam, taču vēl jāskatās, vai šo pozitīvo tendenču rezultātā būs konstatējama neto kreditēšana, jo daudzās valstīs dzēšanas apjomi joprojām pārsniedz jauno aizdevumu apjomus. Eiropas uzņēmumiem banku aizdevumi vēl kādu laiku būs galvenais finansējuma avots, taču bankas vēl nav atguvušas savas maksimālās aizdevumu izsniegšanas iespējas. Tāpēc paredzams, ka banku nozares reformas vēl turpināsies. Eurozonas bankām vēl ir jāturpina strādāt pie tā, lai panāktu atbilstību augstākām kapitāla prasībām saskaņā ar kapitāla prasību regulu un direktīvu (KPR / KPD IV), kas būs pilnībā piemērojamas no 2019. gada. Turklāt bankām būs jāuzlabo risku pārvaldība, jānostiprina savas pārvaldības struktūras un jārisina rentabilitātes jautājumi. Eiropas banku darījumdarbības modeļus ir iespējams padarīt vēl noturīgākus pret negatīviem satricinājumiem, piemēram, veicinot banku finansējuma avotu stabilitāti. Turklāt banku bilances rādītājus joprojām apdraud ieņēmumus nenesošo aizdevumu augstais īpatsvars. Gadījumos, kad uzņēmumu parāda līmenis nav ilgtspējīgs, bet to darījumdarbības modeļi ir uzskatāmi par dzīvotspējīgiem, ieņēmumus nenesošo aizdevumu problēmu var risināt ar tādiem paņēmieniem kā parāda pārstrukturēšana, labāki maksātnespējas režīmi vai speciāli instrumenti, piemēram, parāda konvertēšana pašu kapitālā. Šos instrumentus var papildināt ar pasākumiem, kas nodrošinātu to nodokļu režīmu tuvināšanu, kuri piemērojami finansējumam aizņēmumu veidā un kapitāla vērtspapīru veidā. Banku uzskaitē esošo ieņēmumus nenesošo aizdevumu problēmas risināšanai noteikti būtu jāiet roku rokā ar parādsaistību īpatsvara samazināšanu privātajā nefinanšu sektorā, kas mazinātu pēc krīzes izveidojušos pārmērīgo parādu nastu un palīdzētu veicināt saimniecisko darbību.

Turpinās banku savienības īstenošana. 2014. gada 4. novembrī darbību sāka ECB vienotais uzraudzības mehānisms (VUM), kas tagad atbild par nozīmīgāko eurozonas banku tiešu uzraudzību.

Banku savienības struktūras izveidi noslēgs vienotā noregulējuma mehānisma regulas (VNMR) konsekventa īstenošana. Pamazām virzās uz priekšu Vienotā noregulējuma valdes (VNV) izveide. Paredzams, ka tuvākajos mēnešos amatā stāsies VNV pastāvīgie locekļi. Notiek arī VNV administrācijas un darbības struktūru veidošana, jo šogad tai jāsāk banku noregulējuma plānu izstrāde.

Uz priekšu virzās darbs pie vienotā noregulējuma fonda (VNF) kopīgā atbalsta mehānisma izveides pārejas periodā, kurā vienotā noregulējuma mehānismā iesaistīto dalībvalstu valsts noregulējuma līdzekļi tiks pakāpeniski kopīgoti. 2014. gada decembrī dalībvalstis pieņēma deklarāciju par to, ka eurozonas dalībvalstīm, kuras var izmantot Eiropas Stabilizācijas mehānismu (ESM), un eurozonā neietilpstošajām dalībvalstīm, kuras nolemj pievienoties banku savienībai, ir piemērojami vienādi noteikumi attiecībā uz VNF.

Noturīgākas finanšu sistēmas veidošanai jānotiek līdztekus alternatīvu, daudzveidīgu un noturīgu uz tirgu balstīta finansējuma avotu attīstīšanai. Tas ir jo īpaši svarīgi, ņemot vērā Eiropas lielo atkarību no tradicionālā banku finansējuma, uz kura avotiem spiedienu izdara parādsaistību īpatsvara samazināšanas prasības un darījumdarbības modeļu pielāgošana gaidāmajām izmaiņām regulējumā. Salīdzinājumā ar citām ekonomikām eurozona izceļas ar to, ka ir ārkārtīgi balstīta uz banku darbību. Tirgus finansējums – cik nu tas vispār ir attīstījies – ir lielā mērā orientēts uz finansējumu aizņēmumu veidā, bet kapitāla vērtspapīru finansējumam ir mazāka loma. Pētījumi liecina, ka diversifikācija par labu tirgus finansējumam var nodrošināt ekonomiskus ieguvumus. Papildu pozitīvo ietekmi nodrošinātu lielāka finanšu stabilitāte, jo uz tirgu balstītām finanšu struktūrām salīdzinājumā ar banku modeļiem ir raksturīgs zemāks sistēmiskais risks un lielāka ekonomikas izaugsme tirgus spriedzes apstākļos.

Lai dažādotu uzņēmumiem pieejamos ārējā finansējuma avotus un tādējādi sekmētu ekonomikas izaugsmi, Eiropas Komisija ir apņēmusies izveidot kapitāla tirgu savienību (KTS).

Saistības || Novērtējuma kopsavilkums

Eurozonas dalībvalstīm 2014. gadā adresētie ieteikumi

1. ieteikums Ciešā sadarbībā ar Komisiju veicināt un uzraudzīt strukturālo reformu īstenošanu eurozonas vienmērīgai darbībai visnozīmīgākajās jomās, lai sekmētu izaugsmi un konverģenci, un iekšējās un ārējās nelīdzsvarotības korekciju. Izvērtēt un stimulēt gan reformu saistību īstenošanas norisi eurozonas dalībvalstīs, kurās pastāv pārmērīga nelīdzsvarotība, gan reformu īstenošanu tajās eurozonas dalībvalstīs, kurās saistībā ar nelīdzsvarotību ir nepieciešama izlēmīga rīcība, lai ierobežotu negatīvu ietekmi uz pārējām eurozonas valstīm. Sekmēt atbilstīgu politiku valstīs ar lielu tekošā konta atlikumu, lai veicinātu pozitīvu pārrobežu ietekmi. Regulāri rīkot tematiskas apspriedes par strukturālām reformām darba un produktu tirgos ar potenciāli lielu pārrobežu ietekmi, galveno uzmanību veltot augstā nodokļu īpatsvara samazināšanai darbaspēka izmaksās un reformām pakalpojumu tirgos. || Eurozona ir guvusi zināmus panākumus 1. ieteikuma īstenošanā: · panākumus reformu saistību īstenošanā eurozonas līmenī cita starpā ir veicinājušas tehniskās diskusijas Ekonomikas politikas komitejā un Ekonomikas un finanšu komitejā un politiskās diskusijas Eurogrupā un ECOFIN. Ir pavirzījušās uz priekšu reformas, ko īsteno programmas valstīs, un ir notikušas diskusijas par reformu virzību dalībvalstīs, kurās pastāv pārmērīga nelīdzsvarotība vai kurās pastāv nelīdzsvarotība, kas prasa izlēmīgu rīcību; · novērtējums par valstu individuālo reformu saistību īstenošanu konkrētajās dalībvalstīs liecina, ka eurozonā kopumā vismaz neliela virzība ir panākta aptuveni [50] % ieteikumu īstenošanā; · Eurogrupa sarīkoja vairākas diskusijas par to, kā sekmēt atbilstīgu politiku valstīs ar lielu tekošā konta pārpalikumu, piemēram, BPP novērtējuma ietvaros; · Eurogrupa jūlijā un septembrī sarīkoja divas tematiskās diskusijas par lielā darbaspēka nodokļu ķīļa samazināšanu, un martā notiks tematiskā diskusija par pakalpojumu tirgu reformēšanu.

2. ieteikums Ciešā sadarbībā ar Komisiju koordinēt eurozonas dalībvalstu fiskālo politiku, jo īpaši izvērtējot budžeta plāna projektu[s], lai visā eurozonā nodrošinātu saskanīgu un izaugsmei labvēlīgu fiskālo nostāju. Uzlabot publisko finanšu kvalitāti un ilgtspēju, par prioritāti nosakot materiālos un nemateriālos ieguldījumus gan valstu, gan ES līmenī. Nodrošināt to, lai valstu fiskālās sistēmas, tostarp valstu fiskālo jautājumu padomes, būtu spēcīgas. || Eurozona ir guvusi zināmus panākumus 2. ieteikuma īstenošanā: · zināmi panākumi ir gūti fiskālās politikas koordinēšanā – fiskālās perspektīvas eurozonā kopumā ir uzlabojušās, un kopējā fiskālā nostāja šķiet atbilstīga. Tomēr fiskālās politikas koordinācija joprojām ir nepietiekama. Ir notikušas diskusijas BPP novērtējuma ietvaros; · Komisija 13. janvārī publicēja paziņojumu par to, kā vislabāk izmantot Stabilitātes un izaugsmes paktā paredzēto elastīgumu, tostarp ar ieguldījumu veicināšanas palīdzību; · ierobežoti panākumi ir gūti publisko finanšu kvalitātes un ilgtspējas uzlabošanā, kas būs viena no tēmām nākamajās EPK tematiskajās salīdzinošajās izvērtēšanās; · gan tehniskā līmenī, gan Eurogrupā un ECOFIN ir notikušas diskusijas par ieguldījumu veicināšanu, tostarp par prioritātes noteikšanu materiālajiem un nemateriālajiem ieguldījumiem valstu un ES līmenī; · ir notikušas tehniskās diskusijas par valstu fiskālajām sistēmām, tostarp par valstu fiskālo jautājumu padomēm.

3. ieteikums Nodrošināt banku sistēmas izturētspēju, jo īpaši veicot nepieciešamās darbības pēc aktīvu kvalitātes pārbaudes un spriedzes testiem, īstenojot banku savienības regulējumu un turpinot darbu, ko paredzēts veikt vienotā noregulējuma mehānisma pārejas posmā. Stimulēt privātā sektora ieguldījumus un palielināt kredītu plūsmu uz ekonomiku, veicot darbības, kuru mērķis ir uzlabot kredītu pieejamību maziem un vidējiem uzņēmumiem, padziļināt kapitāla tirgus, no jauna aktivizēt vērtspapīrošanas tirgus, balstoties uz priekšlikumiem un grafiku, kas ietverti Komisijas Paziņojumā par Eiropas ekonomikas ilgtermiņa finansēšanu. || Eurozona ir guvusi ievērojamus panākumus 3. ieteikuma īstenošanā: ir gūti ievērojami panākumi attiecībā uz pasākumiem, kuru mērķis ir nodrošināt banku sistēmas noturību: · 2014. gada oktobrī sekmīgi noslēdzās ECB visaptverošais novērtējums, kas ietvēra EBI koordinētu ES mēroga spriedzes testu un apliecināja, ka pēdējo gadu laikā Eiropas banku kapitalizācija ir ievērojami uzlabojusies. Tiek veikti pasākumi, kas izriet no visaptverošā novērtējuma rezultātiem. Bankas, kurās vēl ir iztrūkums, ir sagatavojušas kapitāla plānus, un iztrūkums jānovērš ilgākais deviņu mēnešu laikā; · saistībā ar banku savienības īstenošanu 2014. gada 4. novembrī uzraudzības jomā oficiāli sāka darboties VUM. Viena no šā mehānisma galvenajām prioritātēm ir visām Eiropas nozīmīgākajām bankām nodrošināt vienlīdzīgus konkurences apstākļus ne tikai to uzraudzības ziņā, bet arī raugoties, lai konsekventi tiktu piemērots vienotais noteikumu kopums; · notiek Vienotā noregulējuma valdes (VNV) darbības struktūru veidošana. Paredzams, ka tuvākajos mēnešos amatā stāsies VNV pastāvīgie locekļi, jo šogad jāsāk banku noregulējuma plānu izstrāde; · ir saskaņoti noteikumi par iemaksu, kuras bankām jāveic noregulējuma fondos, aprēķināšanu atbilstoši risku līmenim saskaņā ar Banku atveseļošanas un noregulējuma direktīvu (BAND); ar dažādu pasākumu palīdzību zināmi panākumi ir gūti privātā sektora ieguldījumu stimulēšanā un kredītlīdzekļu ieplūdes palielināšanā ekonomikā: · pie publiskā sektora pasākumiem, kas vērsti uz privāto ieguldījumu tiešu stimulēšanu, jāmin Komisijas Investīciju plāna Eiropai izsludināšana 2014. gada novembrī. Šis plāns nodrošinās Eiropas finansējuma tirgu lielāku integrāciju un diversifikāciju un darbosies kā privātā sektora ieguldījumu katalizators; · Regula par Eiropas ilgtermiņa ieguldījumu fondiem (EIIF) nodrošinās vienotu ES tiesisko regulējumu un pases piešķiršanas tiesības fondiem, kas specializējas uz ilgtermiņa ieguldījumiem, piemēram, infrastruktūras projektos vai MVU. EIIF būtu jāsāk darboties 2015. gada vidū; · Eiropas Komisija ir paziņojusi, ka strādās pie kapitāla tirgu savienības (KTS) izveides ar mērķi palielināt un padziļināt tirgu un izveidot patiesu vienoto tirgu finanšu pakalpojumu jomā; · viena no Komisijas īstermiņa prioritātēm ir izveidot ilgtspējīgu ES vērtspapīrošanas tirgu. Šajā sakarā Komisija strādā pie pieejas, kas paredz sistēmā iestrādāt lielāku riska jutīgumu. Pirmais solis šajā virzienā ir oktobrī pieņemtie “augstas kvalitātes” kritēriji, kas paredzēti Komisijas deleģētajos aktos par Maksātspēju II (apdrošinātāju kapitāla noteikumi) un likviditātes seguma rādītāju (banku likviditātes noteikumi). Lai panāktu, ka ES vērtspapīrošanas tirgi ir stabili, dziļi un likvīdi, ir nepieciešamas vēl papildu publiskās un privātās iniciatīvas.

4. ieteikums Turpināt iesākto darbu pie ekonomikas un monetārās savienības padziļināšanas un veicināt ekonomikas uzraudzības sistēmas uzlabošanu saistībā ar 2014. gada beigās paredzēto pārskatīšanu. || Eurozona ir guvusi zināmus panākumus 4. ieteikuma īstenošanā: · Komisija ir nākusi klajā ar paziņojumu par Sešpakas un Divpakas pārskatu, kas kalpos par pamatu diskusijām ar Eiropas Parlamentu un Padomi. Uz šā pamata Komisija izsvērs, vai nepieciešams ieviest korekcijas pašos tiesību aktos vai to praktiskajā īstenošanā; · gada izaugsmes pētījumā Komisija norādīja vairākus pasākumus, ar kuriem ekonomikas pārvaldības sistēmas piemērošanu varētu uzlabot jau 2015. gada Eiropas semestra ietvaros; · plašākā kontekstā saistībā ar ekonomikas un monetārās savienības padziļināšanu oktobra Eurosamitā Eiropas Komisijas priekšsēdētājs tika aicināts kopā ar ECB, Eiropadomes un Eurogrupas priekšsēdētājiem sagatavot nākamos pasākumus, kas stiprinātu ekonomikas pārvaldību. Eiropadome decembra sanāksmē aicināja sarīkot neoficiālas diskusijas Eiropadomes februāra sanāksmē un sniegt ziņojumu Eiropadomes jūnija sanāksmē.

[1] Skatīt Structural reform at the zero lower bound, Quarterly report on the euro area, 13. sējuma 3. izdevums, 2014.

[2] Skatīt Quarterly Report on the Euro Area, 13. sējuma 4. izdevums, Eiropas Komisija.

[3] Skatīt Private Sector Deleveraging, where do we stand, Quarterly Report on the Euro Area, 13. sējuma 3. izdevums, Eiropas Komisija.

[4] Darvas, Z. un G. Wolff, 'Europe's social problem and its implication for economic growth', Bruegel Policy Brief, 03. izdevums, 2014. Cingano, F. (2014), 'Trends in Income Inequality and its Impact on Economic Growth', OECD Social, Employment and Migration Working Papers, Nr. 163, OECD Publishing. .

[5] Skatīt 'Poverty development in the EU after the crisis'' M. Duiella un A. Turrini (2014), ECFIN Economic Brief, 31. izdevums, 2014. gada maijs.

[6] Skatīt 'Cross-border spillovers in the euro area', Quarterly report on the euro area, 13. sējuma 4. izdevums, 2014. gada decembris.

[7] Dažās valstīs ir sākusies strukturāla pārorientēšanās uz tirgojamu produktu nozarēm: ja starptautiski tirgojamu produktu pievienotās vērtības īpatsvars 2008.–2013. gadā vienā eurozonas valstī praktiski nemainījās un pārējās valstīs samazinājās, tad tagad tas 7 eurozonas valstīs ir palielinājies.

[8] Varga un in ’t Veld, 'The potential growth impact of structural reforms in the EU. A benchmarking exercise', European Economy Economic Papers, 2014, 541. lpp.

[9] Diskrecionārā fiskālā konsolidācija ietver augšupēju pieeju attiecībā uz ieņēmumiem un galvenokārt lejupēju pieeju attiecībā uz izdevumiem (skatīt arī Public Finances in EMU – 2014, Eiropas Komisija).

[10] Skatīt, piemēram, Goujard, A. 'Cross Country Spillovers from fiscal consolidations' OCED Economics Department Working Papers, Nr. 1099, 2013, un In't Veld, J. 'Fiscal consolidations and spillovers in the euro area periphery and core', European Economic Papers, Nr. 506.

[11] Skatīt 'Cross-border spillovers in the euro area', Quarterly report on the euro area, 13. sējuma 4. izdevums, 2014. gada decembris.

[12] Francija, Īrija, Malta, Portugāle, Slovēnija, Spānija, Grieķija un Kipra.

[13] Kopējā strukturālā korekcija ir izmantojama tikai vispārīgam priekšstatam, jo tā neatspoguļo būtiskās atšķirības starp dalībvalstīm SIP prasību kontekstā, par ko Komisija izstrādā katras valsts novērtējumu. Turklāt jebkādi secinājumi par kopējo strukturālo konsolidāciju, kas balstās uz strukturālās bilances izmaiņām, ir interpretējami piesardzīgi, jo strukturālā bilance ne vienmēr sniedz precīzu priekšstatu par attiecīgo fiskālās konsolidācijas apmēru, piemēram, ja ekonomikas izaugsme neparastā veidā ietekmē ieņēmumus.

[14] Skatīt Vandierendonck, C., 'Public spending reviews: design, conduct, implementation', European Economy Economic Papers, Nr. 525, 2014. gada jūlijs.

[15] Padomes 2011. gada 8. novembra Direktīva 2011/85/ES par prasībām dalībvalstu budžeta struktūrām.

[16] Regula (ES) Nr. 473/2013 par kopīgiem noteikumiem budžeta plānu projektu uzraudzībai un novērtēšanai un pārmērīga budžeta deficīta novēršanai eurozonas dalībvalstīs.

[17] Fiskālais pakts ir nodaļa par fiskālo jomu Līgumā par stabilitāti, koordināciju un pārvaldību ekonomiskajā un monetārajā savienībā (LSKP).