KOMISIJAS ZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM par to, kā tiek piemērota Direktīva 2005/71/EK par īpašu procedūru trešo valstu valstspiederīgo uzņemšanai zinātniskās pētniecības nolūkos /* COM/2011/0901 galīgā redakcija */





IEVADS Padomes Direktīva 2005/71/EK par īpašu procedūru trešo valstu valstspiederīgo uzņemšanai zinātniskās pētniecības nolūkos (turpmāk – direktīva)[1] bija ceturtais tiesību akts likumīgās migrācijas jomā pēc tam, kad ar Amsterdamas līgumu tika ieviesta likumdošanas kompetence šajā jomā. Pēc apspriešanās ar Eiropas Parlamentu to 2005. gada 12. oktobrī vienprātīgi pieņēma Padome. Dānijai un Apvienotajai Karalistei direktīva nav saistoša. Direktīvas vispārīgais mērķis ir mazināt pētniekiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie (turpmāk – pētnieki), šķēršļus attiecībā uz ieceļošanu un uzturēšanos ES un piešķirt viņiem mobilitātes tiesības ES iekšienē. Ar direktīvu ieviesa mehānismu, kas bija jaunums toreizējā ES acquis migrācijas jomā. Īpaši apstiprinātas pētniecības iestādes ar pētniekiem varēja slēgt uzņemšanas nolīgumus, pamatojoties uz kuriem pētniekiem papildus uzturēšanas atļaujai vairs nebūtu nepieciešama darba atļauja. Šajā ziņojumā tiek novērtēta direktīvas piemērošana[2]. Tas ir balstīts uz pētījumu, kas tika sagatavots Komisijai[3], kā arī uz citiem avotiem, tostarp ad-hoc aptaujām, ko veica Eiropas Migrācijas tīkls[4], un diskusijām ar dalībvalstīm. Dalībvalstīm ir bijusi iespēja pārskatīt un atjaunināt faktisko informāciju par savu valsti. UZRAUDZīšANA UN TRANSPONēšANA Dalībvalstīm direktīva bija jātransponē līdz 2007. gada 12. oktobrim (17. pants) un šī informācija jāpaziņo Komisijai. Laikposmā no 2007. gada līdz 2011. gadam Komisija rīkoja sanāksmes ar dalībvalstīm, lai apspriestu jautājumus saistībā ar direktīvas īstenošanu un interpretāciju. Komisija 2007. gadā saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 258. (bijušo 226.) pantu sāka pienākuma neizpildes procedūru pret 17 dalībvalstīm par to, ka direktīva nav savlaicīgi īstenota vai Komisija nav pienācīgi informēta par valsts tiesību aktu pieņemšanu, ar kuriem īsteno direktīvu. Kopš tā laika visas dalībvalstis ir pakāpeniski pieņēmušas transponēšanas pasākumus, un pienākuma neizpildes procedūras par nepaziņošanu ir slēgtas. TRANSPONēšANAS PASāKUMU ATBILSTīBA Definīcijas (2. pants) Direktīvas 2. pantā ir sniegtas definīcijas “pētniecība”, “pētniecības iestāde” un “pētnieks”. Vairums dalībvalstu ir definējušas “pētniecību” un “pētniecības iestādi” atbilstoši direktīvai, taču “pētnieku” šādi ir definējušas mazāk nekā puse dalībvalstu. Lai pabeigtu Eiropas pētniecības telpas izveidi un vairotu Eiropas kā pētniecības galamērķa pievilcīgumu, svarīgi, lai visas dalībvalstis interpretētu un piemērotu definīcijas vienveidīgi. Darbības joma (3. pants) Direktīva attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri iesniedz pieteikumus uzturēšanās atļaujas saņemšanai dalībvalstī, lai īstenotu pētniecības projektu. 12 dalībvalstis darbības jomu ir definējušas tāpat kā direktīvā[5]. Beļģija, Igaunija, Īrija, Francija, Itālija, Austrija, Portugāle un Rumānija darbības jomā neietver visus elementus, bet Spānija, Latvija, Lietuva, Nīderlande un Slovēnija nav paziņojušas skaidrus transponēšanas pasākumus. Praksē šķiet, ka tas netraucē pētniekiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie, izmantot direktīvas radītās priekšrocības. Izdevīgāki nosacījumi (4. pants) Dažas dalībvalstis ir parakstījušas divpusējus un/vai daudzpusējus nolīgumus, sniedzot konkrētiem trešo valstu valstspiederīgajiem izdevīgākus nosacījumus nekā paredzēts direktīvā. Šo nolīgumu galvenais mērķis ir noteikt piemērojamos sociālā nodrošinājuma tiesību aktus un nodrošināt sociālā nodrošinājuma tiesību pārnesamību. Pētniecības iestādes (5. un 6. pants) Pētniecības iestāžu apstiprināšana (5. pants) Direktīvas 5. panta 1. punktā ir noteikta prasība, ka pētniecības iestādēm, kuras vēlas nodarbināt pētniekus, jābūt īpaši apstiprinātām. Dalībvalstis lemj par konkrētu valsts apstiprināšanas procedūru[6]. Apstiprinājums ir vismaz uz piecu gadu laikposmu, un to var saīsināt tikai izņēmuma gadījumos (5. panta 2. punkts). Šos noteikumus ievēro vairums dalībvalstu[7]. Latvijā, Lietuvā un Portugālē izglītības/pētniecības iestāžu akreditācijai izmanto vienīgi vispārīgu procedūru, proti, kas nav īpaši attiecināta uz šo direktīvu. Vispārīgi raugoties, šāda prakse rada labvēlīgākus noteikumus, jo valsts pētniecības iestādēm nav jāveic papildu apstiprināšanas procedūra, lai uzņemtu pētniekus saskaņā ar šo direktīvu. Citas dalībvalstis (Grieķija, Francija un Austrija) visas vietējās publiskās universitātes uzskata par apstiprinātām un apstiprinājumu prasa vienīgi citu kategoriju organizācijām. Slovēnijā nav noteikumu par piešķirtā apstiprinājuma termiņu un apstiprinošajai iestādei ir tiesības jebkurā laikā izskatīt, vai pētniecības iestāde joprojām atbilst sākotnējiem nosacījumiem. Tas nav saskaņā ar direktīvu. Direktīvas 5. panta 3. un 4. punktā paredzēts, ka dalībvalstis pēc saviem ieskatiem var pieprasīt “rakstisku apņemšanos” no pētniecības iestādēm, ka tās atmaksās ar pētnieka nelikumīgu uzturēšanos un atgriešanos saistītos izdevumus, kā arī apstiprinājumu, ka pētniecības darbs ir paveikts[8]. Vācija, Kipra, Luksemburga, Malta, Austrija, Polija, Rumānija, Slovēnija un Slovākija ir izmantojušas abas šīs iespējas. Beļģija, Čehija, Grieķija, Itālija, Lietuva, Ungārija un Nīderlande ir transponējušas vienīgi noteikumu par nelikumīgu uzturēšanos un atgriešanu, bet Īrija un Somija ir transponējušas vienīgi prasību apstiprināt, ka darbs ir paveikts. Spānija, Francija, Portugāle un Zviedrija nav transponējušas nevienu no šiem noteikumiem. Bulgārija, Igaunija un Latvija izmanto vispārīgu formulējumu attiecīgajos imigrācijas likumos, saskaņā ar kuriem pētniecības iestādes tiek uzskatītas par līdzekļu devējiem, kuriem ir pienākums apmaksāt visus izdevumus nelikumīgas uzturēšanās gadījumā. Dalībvalstu pienākumu publicēt un regulāri atjaunināt apstiprināto pētniecības iestāžu sarakstu (5. panta 5. punkts) ir transponējušas 19 valstis[9]. Savukārt Igaunijā, Īrijā, Itālijā, Lietuvā un Portugālē nav juridiska pienākuma publicēt sarakstu, praksē tas ir pieejams valsts apstiprinošās iestādes tīmekļa vietnē. Dažas dalībvalstis sarakstu publicē vienīgi oficiālajos dokumentos, kuriem var būt grūti piekļūt. “Regulāra atjaunināšana” tiek interpretēta dažādi, daži atjauninājumi tiek veikti tikai reizi gadā. Saskaņā ar 5. panta 6. un 7. punktu dalībvalstis var paredzēt īpašus nosacījumus pētniecības iestāžu apstiprinājuma atjaunošanas atteikumam vai tā anulēšanai, kā arī to, kā tas ietekmē noslēgtos uzņemšanas līgumus un pētnieku uzturēšanās atļaujas[10]. Abus noteikumus ir transponējušas 14 dalībvalstis[11], bet pētniecības iestāžu apstiprinājuma atjaunošanas atteikuma vai tā anulēšanas konkrētā ietekme netiek regulēta Beļģijā, Bulgārijā, Īrijā, Ungārijā, Itālijā, Maltā, Austrijā, Slovēnijā un Zviedrijā. Noteikumu nav transponējusi Lietuva un Portugāle. Uzņemšanas līgums starp pētniecības iestādi un pētnieku (6. pants) Uzņemšanas līgumā pētnieks apņemas īstenot pētniecības projektu, bet pētniecības iestāde apņemas šajā nolūkā uzņemt pētnieku (6. panta 1. punkts). Dalībvalstis šim noteikumam ir piegājušas dažādi, vairums valstu piemēro tikai uzņemšanas līgumu[12], citas uzņemšanas līguma vietā vai papildus tam prasa darba līgumu (Beļģija, Igaunija, Īrija, Spānija, Itālija, Austrija, Polija[13]), bet Lietuva un Portugāle prasa tikai darba līgumu. Direktīvas 6. panta 2. punktā pētniecības iestādēm ir noteikts pienākums pirms uzņemšanas līguma parakstīšanas pārbaudīt pētnieka projekta mērķi un ilgumu, kā arī tā veikšanai nepieciešamo finanšu resursu pieejamību, pētnieka kvalifikāciju, to, vai ir pietiekami ikmēneša resursi, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu, un vai ir apdrošināšana slimības gadījumiem. Uzņemšanas līgumā arī precīzi jānorāda pētnieka juridiskās attiecības un darba apstākļi. Šo noteikumu ir pareizi transponējušas lielākā daļa dalībvalstu[14]. Austrija neparedz nepieciešamību uzņemšanas līgumā precīzi norādīt pētnieku juridiskās attiecības un darba apstākļus, ņemot vērā to, ka tā piemēro darba līgumus, bet Lietuva, Portugāle un Slovēnija nenosaka to, ka pētniecības iestāde pārbauda pētniecības mērķi un ilgumu, finanšu resursu pieejamību un pētnieka kvalifikāciju. Direktīvas 6. panta 3. punktā noteikts, ka dalībvalstis var paredzēt, ka pētniecības iestādei nepieciešams izsniegt pētniekam individuālu deklarāciju par to, ka tā uzņemas finansiālu atbildību par izmaksām, kas tiktu veiktas no valsts līdzekļiem saistībā ar viņa nelikumīgu uzturēšanos un atgriešanu. Šo dispozitīvo noteikumu ir transponējušas 10 dalībvalstis[15]. Direktīvas 6. panta 4. punktā noteikts, ka uzņemšanas līgums zaudē spēku, ja pētnieku neielaiž valstī vai ja juridiskās attiecības starp pētnieku un pētniecības iestādi tiek pārtrauktas. Tas tiek ievērots vairumā dalībvalstu[16]. Itālija tieši paredz, ka uzņemšanas līgums zaudē spēku, ja pētniekam netiek piešķirta uzturēšanās atļauja. Transponēšana nav pilnīga Igaunijā un Francijā, jo šajās valstīs ir paredzēts, ka spēku zaudē pētnieku uzturēšanās atļaujas, nevis viņu uzņemšanas līgumi. Vācija un Polija nosaka, ka uzņemšanas līgums zaudē spēku gadījumos, kad pētniekus neielaiž valstī, bet neregulē juridisko attiecību pārtraukšanu starp pētniekiem un pētniecības iestādēm. Transponēšanas noteikumi nav paredzēti Lietuvā, Austrijā un Portugālē. Direktīvas 6. panta 5. punktā pētniecības iestādēm ir noteikts pienākums savlaicīgi ziņot šim nolūkam izraudzītajai iestādei par jebkuru gadījumu, kas var aizkavēt uzņemšanas līguma īstenošanu. Šo noteikumu ir transponējušas un ievēro vairums dalībvalstu[17]. Igaunijā, Latvijā un Nīderlandē gadījumā, ja trešās valsts valstspiederīgais vairs neatbilst nosacījumiem, ar kādiem tika izsniegta atļauja, piemēro imigrācijas likumā noteikto līdzekļu devēja vispārējo ziņošanas pienākumu. Noteikumu nav transponējusi Francija, Itālija[18], Lietuva un Portugāle. Uzņemšana, uzturēšanās un ģimenes atkalapvienošanās (7., 8., 9. un 10. pants) Nosacījumi uzņemšanai (7. pants) Direktīvas 7. pantā paredzēti nosacījumi pētnieku uzņemšanai. Tas ir atbilstīgi transponēts gandrīz visās dalībvalstīs. Tās vai nu izveidoja īpašu kategoriju “pētnieki, kas ir trešo valstu valstspiederīgie”, vai arī tos skatīja saskaņā ar vispārējām imigrācijas tiesībām. Parasti dalībvalstis uzskata pētniekus par bona fide pieteikuma iesniedzējiem un sniedz tiem labvēlīgākus nosacījumus nekā citām imigrantu kategorijām. Saskaņā ar šā panta 2. punktu dalībvalstis var pārbaudīt nosacījumus, saskaņā ar kuriem sastādīts un noslēgts uzņemšanas līgums, šo iespēju ir izmantojušas vienīgi Beļģija, Bulgārija, Grieķija, Kipra, Luksemburga un Nīderlande. Kopumā šķiet, ka gadījumā, ja rodas šaubas par pieteikumu, vairums imigrācijas iestāžu pārbauda uzņemšanas līguma derīgumu un nosacījumus. Šā panta 3. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums uzņemt pētniekus, kad nepieciešamās minētās pārbaudes ir pabeigtas un visas prasības ir sekmīgi pārbaudītas. Vairums dalībvalstu[19] ir skaidri transponējušas šo noteikumu. Konkrēti noteiktu nosacījumu trūkums citu dalībvalstu tiesību aktos attiecībā uz pētnieku uzņemšanu to teritorijā, lai veiktu pētniecības darbību saskaņā ar uzņemšanas līgumu, varētu potenciāli radīt šķēršļus pētnieku piekļuvei, jo iestādes var pēc saviem ieskatiem lemt, vai uzņemt pētnieku, tādēļ šķiet, ka tas nav pilnībā atbilstīgi direktīvai. Uzturēšanās atļaujas ilgums (8. pants) Direktīvas 8. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums izsniegt uzturēšanās atļauju vismaz uz vienu gadu un pagarināt to, ja nosacījumi joprojām ir izpildīti. Ja pētniecības projekts paredzēts uz īsāku laikposmu nekā viens gads, uzturēšanās atļauju izsniedz uz projekta laiku. Bulgārija, Vācija, Kipra, Lietuva, Luksemburga, Malta, Polija, Somija un Zviedrija ir direktīvu transponējušas burtiski. Čehijā, Igaunijā, Austrijā, Portugālē un Slovākijā uzturēšanās atļauju izsniedz uz laiku līdz diviem gadiem, Grieķijā un Itālijā – uz pētniecības projekta laiku, tāpat tas ir arī Beļģijā, Spānijā, Latvijā, Ungārijā, Nīderlandē un Rumānijā (Spānijā un Ungārijā maksimālais ilgums ir pieci gadi). Francijā atļauju pagarina uz vienu gadu, un tās maksimālais ilgums ir četri gadi, bet Slovēnijā – uz uzņemšanas līguma laiku, taču ne ilgāk kā uz vienu gadu. Īrijā ilgums nav konkrēti noteikts. Ģimenes locekļi (9. pants) Direktīvas 9. pants atvieglo ģimenes atkalapvienošanos, uzturēšanās atļaujas pētnieku ģimenes locekļiem izdodot uz tādu pašu laiku kā pašiem pētniekiem un ar labvēlīgākiem nosacījumiem nekā paredzēts Ģimenes atkalapvienošanās direktīvā[20]. Dalībvalstis nedrīkst uzlikt pētniekam nosacījumu, ka viņam jāuzturas konkrētajā dalībvalstī noteiktu laika minimumu, pirms viņam var pievienoties ģimenes locekļi, tādējādi tiek atļauta tūlītēja ģimenes atkalapvienošanās, un pētniekiem arī ir iespējams pieņemt īstermiņa projektu piedāvājumus un/vai būt mobiliem. Vairuma dalībvalstu tiesībās nav konkrēti noteikts, ka ģimenes atkalapvienošanās ir atkarīga no prasības par pētnieka uzturēšanās laika minimumu. Spānija, Kipra un Slovēnija ir izmantojušas precīzu direktīvā lietoto formulējumu, bet citas valstis ir transponējušas šo noteikumu, prasību sarakstā, kas attiecas uz ģimenes atkalapvienošanos, neietverot prasību par minimuma uzturēšanās laiku. Gandrīz visas dalībvalstis[21] ģimenes locekļiem ir paredzējušas tādu pašu uzturēšanas atļaujas derīguma termiņu kā pētniekam. Vairums dalībvalstu izsniedz uzturēšanās atļauju ar tiesībām strādāt. Luksemburga nav noteikusi, uz cik ilgu laiku izsniedz uzturēšanās atļauju pētnieku ģimenes locekļiem, lai gan šķiet, ka praksē atļauju ģimenes locekļiem izsniedz uz tikpat ilgu laiku kā pētniekam. Somijā ģimenes atkalapvienošanās ir iespējama vienīgi tad, kad apgādnieks (pētnieks) ir saņēmis turpinošos vai pastāvīgu uzturēšanās atļauju[22]. Uzturēšanās atļaujas anulēšana vai neatjaunošana (10. pants) Saskaņā ar direktīvas 10. pantu dalībvalstis var anulēt vai atteikties atjaunot uzturēšanās atļauju, kas izdota pētniekiem, un noteikt konkrētus nosacījumus, pie kādiem atļauju var anulēt vai atteikties atjaunot, tostarp, atļaujas krāpnieciska iegūšana, sabiedriskās kārtības, sabiedrības drošības vai sabiedrības veselības iemeslu dēļ. Visas dalībvalstis šos nosacījumus ir iekļāvušas savos tiesību aktos[23]. Pētnieku tiesības (11., 12. un 13. pants) Mācīšana (11. pants) Direktīvas 11. pants paredz pētniekiem tiesības mācīt saskaņā ar valsts tiesību aktiem, lai gan dalībvalstis var noteikt maksimālo stundu vai dienu skaitu mācīšanas darbībām. Valsts transponēšanas noteikumi ir atbilstīgi vairumā valstu[24]. Dažās dalībvalstīs (Beļģijā, Igaunijā, Īrija, Luksemburgā, Somijā un Zviedrijā) nav skaidru noteikumu, kas regulē tiesības mācīt; tomēr, tā kā pētnieki saskaņā ar direktīvu ir atbrīvoti no darba atļaujas, var pieņemt, ka mācīšana ir atļauta. Itālijā mācīšana ir atļauta vienīgi saistībā ar pētniecības projektu, kā izklāstīts uzņemšanas nolīgumā. Latvijā mācīšana ir atļauta, ja tas ir skaidri paredzēts uzņemšanas nolīgumā. Vienlīdzīga attieksme (12. pants) Pētniekiem, kas uzņemti saskaņā ar direktīvu, ir tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi ar attiecīgās valsts valstspiederīgajiem vairākās jomās: attiecībā uz diplomu un profesionālo kvalifikāciju atzīšanu, darba apstākļiem, sociālā nodrošinājuma priekšrocībām, nodokļu priekšrocībām un pieeju precēm un pakalpojumiem. Grieķija, Kipra, Malta, Portugāle un Rumānija ir izmantojušas direktīvā sniegto formulējumu. Vairākas valstis[25] ir izmantojušas vispārējos pretdiskriminācijas tiesību aktus, kas aizliedz diskrimināciju uz tādiem pamatiem kā dzimums, rases vai etniskā izcelsme. Slovēnija piemēro īpaši pētniekiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie, paredzētu vienlīdzīgas attieksmes noteikumu un vispārējo pretdiskriminācijas tiesību apvienojumu. Nav pilnībā skaidrs, vai vispārēja diskriminācijas aizlieguma piemērošana pilnībā atbilst vienlīdzīgas attieksmes prasībām, kas noteiktas direktīvā. Beļģija transponēšanā nav pievērsusies visiem vienlīdzīgas attieksmes aspektiem[26]. Noteikumus par vienlīdzīgu attieksmi nav transponējusi Austrija. Praksē, vismaz kā liecina saskaņā ar direktīvu uzņemto pētnieku aptaujas rezultāti, šķiet, ka viņi nesaskaras ar diskrimināciju vai neizdevīgāku situāciju. Pārvietošanās starp dalībvalstīm (13. pants) Saskaņā ar direktīvu uzņemtajiem pētniekiem ir atļauts daļu pētījuma veikt citā dalībvalstī. Ja pētnieks uzturas citā dalībvalstī laikposmā līdz trim mēnešiem, pētījumu var veikt, pamatojoties uz pirmajā dalībvalstī noslēgto uzņemšanas līgumu[27]. Ja pētnieks uzturas citā dalībvalstī ilgāk par trim mēnešiem, minētā dalībvalsts var pieprasīt jaunu uzņemšanas līgumu, lai veiktu pētījumu tās teritorijā. Ja tiesību akti paredz, ka pirms pārvietošanās jāsaņem vīza vai uzturēšanās atļauja, to izsniedz savlaicīgi. Pētnieku mobilitāti savos tiesību aktos ir iekļāvušas 17 dalībvalstis[28]. Pārējās dalībvalstīs valsts tiesību akti skaidri neparedz, ka pētnieki, kam ir izsniegta atļauja citā dalībvalstī, var strādāt to teritorijā bez papildu darba atļaujas. Tā rezultātā var rasties tiesiskā nenoteiktība, kas radīs šķēršļus ES iekšējai mobilitātei un ko var kvalificēt kā neatbilstību. Procedūra un pārskatāmība (14. un 15. pants) Uzņemšanas pieteikumi (14. pants) Direktīvas 14. pants paredz dalībvalstīm pienākumu noteikt, vai uzturēšanās atļauju pieteikumus jāiesniedz pētniekam vai attiecīgajai pētniecības iestādei (1. punkts). Tajā turklāt noteikts, ka, lai arī (2. punkts) pieteikumu izskata un izvērtē, kamēr attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais uzturas ārpus tās dalībvalsts teritorijas, kurā viņš vēlas tikt uzņemts, dalībvalstis var pieņemt pieteikumu, kurš iesniegts to teritorijā (3. punkts). Šā panta 4. punktā dalībvalstīm tiek prasīts nodrošināt pieteikuma iesniedzējam, kas atbilst nosacījumiem, visas iespējas iegūt pieprasītās vīzas. Lielākā daļa valstu prasa, lai pētnieki pieteikumu iesniegtu paši[29], izņemot Spāniju, kur tas jādara pētniecības iestādei. Abi varianti ir iespējami Itālijā, Kiprā, Lietuvā un Slovēnijā. Bulgārijā, Igaunijā, Spānijā, Kiprā, Luksemburgā, Slovēnijā, Somijā un Zviedrijā sākotnējos uzņemšanas pieteikumus izskata un izvērtē, kamēr attiecīgais pieteikuma iesniedzējs vēl uzturas ārpus attiecīgās dalībvalsts teritorijas. Vācijā, Īrijā, Grieķijā, Francijā, Itālijā un Portugālē tos izvērtē, kamēr pētnieks ir attiecīgās dalībvalsts teritorijā. Abi varianti ir iespējami Beļģijā, Čehijā, Latvijā, Lietuvā, Ungārijā[30], Maltā, Nīderlandē, Austrijā, Polijā, Rumānijā[31], Slovākijā un Somijā. Vairākās dalībvalstīs[32] tiek nodrošinātas iespējas, kas atvieglo nepieciešamās vīzas iegūšanu, tomēr citās tādas netiek sniegtas. Procedūras drošības pasākumi (15. pants) Dalībvalstīm tiek prasīts lēmumu par pētnieka uzņemšanu pieņemt cik ātri vien iespējams un vajadzības gadījumā piemērot paātrinātas procedūras (1. punkts). Transponēšana ir pilnībā atbilstīga lielākajā daļā valstu[33], dažas izmanto direktīvas formulējumu, citas nosaka skaidrus termiņus (piemēram, septiņas darbdienas Bulgārijā vai divu nedēļu laikā Nīderlandē). Vācijā, Īrijā, Lietuvā, Luksemburgā un Polijā netiek paredzēta īpaša atvieglošana vai paātrināšana[34]. Šā panta 2. punktā noteikts, ka tad, ja sniegtā informācija nav pietiekama, pieteikuma izskatīšanu var pārtraukt, un uzliek kompetentajām iestādēm pienākumu informēt pieteikuma iesniedzēju par jebkuru papildu informāciju, kas tām vajadzīga. Čehija, Vācija, Grieķija, Kipra, Luksemburga, Ungārija, Malta, Austrija, Slovēnija, Slovākija un Zviedrija ir īpaši paredzējušas šo noteikumu. Ja uzturēšanās atļaujas pieteikums tiek noraidīts, pētniekam paziņo par šo lēmumu, kā arī par iespējamo prasību procedūru un termiņu apstrīdēšanai (3. punkts). Procedūras ir atbilstīgas vairumā dalībvalstu[35]. Ja uzturēšanās atļaujas pieteikums ir noraidīts vai ja uzturēšanās atļauja ir anulēta, attiecīgajam pētniekam ir tiesības šo lēmumu apstrīdēt attiecīgās dalībvalsts iestādēs (4. punkts). Līdz šim nav apzināta būtiska tiesu prakse attiecībā uz šā panta īstenošanu. SECINāJUMI UN TURPMāK VEICAMIE PASāKUMI Juridiskā analīze liecina, ka dalībvalstis ir transponējušas lielāko daļu direktīvas galveno elementu – attiecībā uz pētniecības iestāžu apstiprināšanu, uzņemšanas līgumiem vai pieteikumu procedūrām. Tomēr ir skaidrs, ka ir nepieciešami uzlabojumi – stiprinot transponēšanu, iespējams, ieviešot grozījumus direktīvā, kā arī uzlabojot norādes un informācijas sniegšanu. Stiprinātā Vispārējā pieeja migrācijai un mobilitātei (VPMM)[36] sniedz atbilstošu kontekstu direktīvas piemērošanas stiprināšanai. Partnerību sistēma VPMM ietvaros, jo īpaši mobilitātes partnerības, sniegs iespējas piesaistīt pētniekus no būtiskiem partnerreģioniem, piemēram, dienvidu un austrumu kaimiņreģioniem[37]. Par nepieciešamību uzlabot un veicināt direktīvu, īpaši liecina arī tas, ka saskaņā ar direktīvu tiek uzņemts neliels skaits pētnieku (6945 pētnieki 2010. gadā, daudzi no tiem bija no Indijas, Ķīnas, ASV, Krievijas Federācijas un Japānas[38]). Tas ir skaidri pretrunā lielākajiem izaicinājumiem – lai sasniegtu stratēģijas “Eiropa 2020” mērķi palielināt ieguldījumus pētniecībā un attīstībā līdz 3 % no IKP, papildus būs nepieciešams viens miljons pētnieku[39]. Padome aicina piesaistīt un mudināt palikt Eiropas Pētniecības telpā vairāk talantīgu cilvēku[40]. Uzmanība jāpievērš arī stratēģijā izvirzītajam mērķim attiecībā uz sieviešu un vīriešu vienlīdzību 2010.-2015. gadam[41], jo pētnieku vidū joprojām vērojams liels dzimumu līdzsvara trūkums. Uzlabojumus var panākt vairākos veidos. Izšķiroša nozīme ir direktīvas efektīvai īstenošanai dalībvalstīs, jo īpaši skaidri un viennozīmīgi nosakot pētnieku tiesības, paredzot tiem aizsardzības pasākumus gadījumā, ja tiek anulēts pētniecības iestādes apstiprinājums, un pētnieku atļaujas skaidri nošķirot no citiem atļauju veidiem. Starp dalībvalstīm, kurām direktīva ir saistoša, nepieciešams rast vienotu izpratni par pamatdefinīcijām, piemēram, “pētnieks" un “pētniecības iestāde”. Ziņojumā arī norādītas vairākas jomas, kurās varētu būt nepieciešami grozījumi direktīvā. To starpā ir uzņemšanas līgumu tiesiskās kvalitātes un formāta skaidra noteikšana, pētniecības iestāžu saraksta vienveidīgāka atjaunināšana un publicēšana un, iespējams, termiņa noteikšana, kādā jāpieņem lēmums par pieteikumu. Svarīga nozīme ir informācijas sniegšanai un izpratnes vairošanai par direktīvas sniegtajām iespējām, un Komisija savu pienesumu tajā sniedz galvenokārt ar EURAXESS portāla un EURAXESS pakalpojumu centru tīkla, kā arī Imigrācijas portāla starpniecību. Lai vēl vairāk uzlabotu informācijas sniegšanu un izpratnes vairošanu prioritārajās partnervalstīs, turklāt tiks izmantotas mobilitātes partnerības un citi sadarbības instrumenti un partnerību sistēma VPMM ietvaros. [1] OV L 289, 3.11.2005., 15. lpp. [2] Kā prasīts Direktīvas 16. pantā. [3] To sagatavoja Starptautiskais Migrācijas politikas attīstības centrs ( ICMPD ). [4] Pieejamas http://www.emn.europa.eu sadaļā Ad-hoc queries . [5] Bulgārija, Kipra, Čehija, Vācija, Grieķija, Somija, Ungārija, Luksemburga, Malta, Polija, Zviedrija un Slovākija. [6] Vairumā dalībvalstu apstiprinājumu piešķir Izglītības un pētniecības ministrija un tās pakļautībā esošās iestādes, un Iekšlietu ministrija tiek iesaistīta reti. [7] Beļģija, Bulgārija, Čehija, Vācija, Igaunija, Īrija (nav transponējusi tiesību aktā, bet kā administratīvo procedūru), Spānija, Francija, Itālija, Kipra, Luksemburga, Ungārija, Malta, Nīderlande, Austrija, Polija, Rumānija, Slovākija, Somija un Zviedrija. [8] Divu mēnešu laikā pēc uzņemšanas līguma beigām. [9] Beļģija, Bulgārija, Čehija, Vācija, Grieķija, Spānija, Kipra, Latvija, Luksemburga, Malta, Nīderlande, Austrija, Polija, Rumānija, Slovēnija, Slovākija, Somija un Zviedrija. [10] Pētījumā, kas tika veikts šā ziņojuma sakarā, netika konstatēts neviens anulēšanas gadījums. [11] Čehija, Vācija, Igaunija, Grieķija, Spānija, Francija, Kipra, Latvija, Luksemburga, Nīderlande, Polija, Rumānija un Slovākija. [12] Bulgārija, Čehija, Vācija, Grieķija, Francija, Kipra, Latvija, Luksemburga, Ungārija, Malta, Nīderlande, Rumānija, Slovēnija, Slovākija, Somija un Zviedrija. [13] Polija prasa uzņemšanas līguma un darba līguma apvienojumu uzņemšanas līguma veidā, kas parakstīts starp pētniecības iestādi un pētnieku kā darba līgums, pamatuzdevuma līgums vai konkrēta uzdevuma līgums. [14] Beļģija, Bulgārija, Čehija, Vācija, Igaunija, Īrija, Grieķija, Spānija, Francija, Itālija, Kipra, Latvija, Luksemburga, Ungārija, Malta, Nīderlande, Polija, Rumānija, Slovākija un Zviedrija. [15] Čehija, Vācija, Grieķija, Kipra, Lietuva, Luksemburga, Ungārija, Malta, Nīderlande un Polija. [16] Beļģijā, Bulgārijā (transponēts norīkojuma līguma oficiālajā veidnē), Čehijā, Īrijā, Grieķijā, Spānijā, Kiprā, Latvijā, Luksemburgā, Ungārijā, Maltā, Nīderlandē (piemēro vispārējos darba tiesību aktus), Rumānijā, Slovēnijā, Slovākijā, Somijā un Zviedrijā. [17] Beļģija, Bulgārija, Čehija, Vācija, Īrija, Grieķija, Spānija, Kipra, Luksemburga, Malta, Austrija, Polija, Rumānija, Slovēnija, Slovākija, Somija un Zviedrija. [18] Tomēr praksē pētniecības iestādēm Itālijā ir pienākums ziņot attiecīgām imigrācijas iestādēm, ja nav iespējams īstenot uzņemšanas līgumu. [19] Čehija, Vācija, Igaunija, Īrija, Grieķija, Spānija, Francija, Kipra, Lietuva, Luksemburga, Ungārija, Malta, Polija, Rumānija, Somija un Zviedrija. [20] Saskaņā ar Padomes 2003. gada 22. septembra Direktīvu 2003/86/EK par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos dalībvalstis var pieprasīt, lai apgādnieks ir likumīgi uzturējies šīs valsts teritorijā ne ilgāk kā divus gadus, pirms viņa ģimenes locekļi viņam pievienojas. [21] Beļģija, Bulgārija, Čehija, Vācija, Igaunija, Īrija, Grieķija, Spānija, Francija, Itālija, Kipra, Latvija, Lietuva, Ungārija, Malta, Nīderlande, Austrija, Polija, Portugāle, Rumānija, Slovēnija, Slovākija un Zviedrija. [22] Tā kā laikā, kad tika veikts pētījums šā ziņojuma sakarā, neviens pētnieks, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, neveica pētījumus Somijā uzņemšanas līguma ietvaros, nebija iespējams savākt informāciju par to, kā darbojas Somijas procedūras ģimenes atkalapvienošanās jomā. [23] Nav konstatēts neviens gadījums, kad pētnieka uzturēšanās atļauja būtu anulēta. Tomēr ir konstatēti neatjaunošanas gadījumi. Piemēram, 3 % no visiem pieteikumiem Beļģijā un 22 % no visiem pieteikumiem Nīderlandē. [24] Bulgārijā, Čehijā, Vācijā, Grieķijā, Spānijā, Francijā, Lietuvā, Maltā, Nīderlandē, Austrijā, Polijā un Portugālē, ar laika ierobežojumiem Kiprā, Ungārijā, Rumānijā, Slovēnijā un Slovākijā. [25] Bulgārija, Čehija, Vācija, Igaunija, Īrija, Spānija, Francija, Itālija, Latvija, Lietuva, Luksemburga, Ungārija, Nīderlande, Polija, Slovākija, Somija un Zviedrija. [26] Nav transponēta prasība par kvalifikācijas atzīšanu. [27] Vienīgie paredzētie nosacījumi ir, ka šajā citā dalībvalstī viņam ir pietiekami līdzekļi un viņš netiek uzskatīts par personu, kura apdraud sabiedrisko kārtību, sabiedrības drošību vai sabiedrības veselību. [28] Bulgārija (tiesību akta projektā), Čehija, Vācija, Grieķija, Spānija, Francija, Itālija, Kipra, Lietuva, Luksemburga, Ungārija, Malta, Polija, Rumānija, Slovēnija, Slovākija un Somija. [29] Beļģija, Bulgārija, Čehija, Vācija, Igaunija, Īrija, Grieķija, Francija, Latvija, Luksemburga, Ungārija, Malta, Nīderlande, Austrija, Polija, Portugāle, Rumānija, Slovākija, Somija un Zviedrija. [30] Atrodoties teritorijā, pieteikumus var iesniegt vienīgi īpašos apstākļos. [31] Atrodoties teritorijā, pieteikumus var iesniegt vienīgi konkrētas pētnieku kategorijas. [32] Beļģijā, Bulgārijā, Čehijā, Vācijā, Igaunijā, Īrijā, Spānijā, Francijā, Itālijā, Kiprā, Lietuvā, Ungārijā, Maltā, Austrijā, Slovēnijā un Zviedrijā. [33] Beļģijā, Bulgārijā, Čehijā, Igaunijā, Grieķijā, Spānijā, Francijā, Itālijā, Kiprā, Latvijā, Ungārijā, Maltā, Nīderlandē, Portugālē, Rumānijā, Slovēnijā, Slovākijā un Somijā. [34] Dažas valstu iestādes apgalvo, ka tad, ja vispārējās imigrācijas procedūras ir efektīvas, nav nepieciešams ieviest paātrinātu procedūru īpaši pētniekiem. [35] Beļģijā, Čehijā, Vācijā, Igaunijā, Grieķijā, Francijā, Itālijā, Kiprā, Latvijā, Lietuvā, Luksemburgā, Ungārijā, Maltā, Nīderlandē, Austrijā, Polijā, Portugālē, Rumānija, Slovēnijā, Slovākijā un Zviedrijā. [36] COM(2011) 743 galīgā redakcija. [37] COM(2011) 248 galīgā redakcija. [38] ES apkopo Eurostat datus par dalībvalstīm, par kurām dati ir pieejami. [39] Stratēģijas “Eiropa 2020” pamatiniciatīva “Inovācijas savienība”, COM(2010) 546 galīgā redakcija. [40] Padomes secinājumi par Inovācijas savienību Eiropai, Konkurētspējas padomes 3049. sanāksme Briselē, 2010. gada 26. novembrī. [41] COM(2010) 491, SEC(2010) 1079 un SEC(2010) 1080.