KOMISIJAS PAZIŅOJUMS EIROPAS PARLAMENTAM, PADOMEI, EIROPAS SAVIENĪBAS TIESAI, REVĪZIJAS PALĀTAI, EIROPAS INVESTĪCIJU BANKAI, EIROPAS EKONOMIKAS UN SOCIĀLO LIETU KOMITEJAI UN REĢIONU KOMITEJAI Integrēto Eiropas infrastruktūru izaugsmes pakete IEVADS UN KOPSAVILKUMS Iepriekšējā desmitgadē izdevumi infrastruktūras vajadzībām Eiropā kopumā ir mazinājušies. Tomēr ekonomiskā un finansiālā krīze atjaunoja interesi par ieguldījumiem infrastruktūrā. Ekonomiskās krīzes laikā mērķieguldījumi infrastruktūras atjaunošanā vai izbūvē ir veidojuši būtisku daļu no stimuliem un atveseļošanas plāniem ES un dalībvalstu līmenī, atbalstot kopējo pieprasījumu un reizē nodrošinot iztērētās naudas ilgtermiņa atdevi. Vissvarīgākais ir tas, ka krīze ir pierādījusi infrastruktūru izšķirīgo lomu Eiropas ekonomikas nākotnē. Profesora Monti ziņojumā[1] norādīts, ka patiesi integrēts vienotais tirgus nebūtu iespējams bez visa tā sastāvdaļu vienmērīgas sasaistes. Autoceļi un citi transporta savienojumi, elektrības un gāzes tīkli, kā arī platjoslas tīkli ir vitāli svarīgi funkcionējošai, integrētai ekonomikas zonai un tās sociālai un teritoriālai kohēzijai. Tomēr, lai gan regulatīvās integrācijas centienu rezultātā Eiropas Savienības tirgi kļūst vairāk integrēti — par to pavisam nesen pārliecinājāmies enerģētikas nozarē, kur tika pieņemta un stājās spēkā trešā liberalizācijas pakete —, fiziskie pārrobežu saslēgumi atpaliek. Ir konstatējami — it sevišķi jaunākajās dalībvalstīs — trūkstošie posmi, kas rada robežšķirtni starp Eiropas Savienības centru un perifēriju un kavē kopienas iekšējo apmaiņu tālāku attīstību vai izaugsmi jaunās tautsaimniecības nozarēs, piemēram, e-komercijā. Jaunas vajadzības infrastruktūrai rodas arī sakarā ar stratēģijas "Eiropa 2020" īstenošanu. Domājot par Eiropas pārveidi zinībintensīvā, augsti konkurētspējīgā ekonomikā ar zemu CO2 emisiju līmeni, ir vajadzīga arī atbilstoši mūsdienīgi, elastīgi enerģētikas, transporta un IKT infrastruktūras tīkli. Savās izaugsmes prioritātēs[2] Komisija ir akcentējusi nepieciešamību attīstīt patiesi integrētam vienotajam tirgum vajadzīgās transporta, enerģētikas un telekomunikācijas infrastruktūras. Tā arī aicināja dalībvalstis par spīti pašreizējai ekonomiskajai krīzei turpināt šajās izšķirīgajās jomās pildīt savus pastiprinātas ekonomikas pārvaldības uzdevumus gan regulatīvajā, gan finansiālajā aspektā. Kopumā vajadzīgie ieguldījumi trīs iepriekš minēto nozaru Eiropas nozīmes tīklos laikposmā līdz 2020. gadam ir apmēram 1 triljons euro[3]. Kā atrisināt šo ieguldījumu problēmu — tas ir viens no lielajiem jautājumiem, ar ko Eiropas Savienībai nāksies saskarties nākamajā desmitgadē. Lai gan paredzams, ka tirgum — ar pareiziem ieguldījumu un cenu veidošanas mehānismiem — būs galvenā loma vajadzīgo infrastruktūru izveidē, bez publiskā sektora intervences daži no nepieciešamajiem ieguldījumiem nenotiktu vai tiktu atlikti uz ilgu laiku pēc 2020. gada. Tādēļ šodien Komisija ierosina infrastruktūras paketi, kas sastāv no jauna budžeta instrumenta — Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumenta — kā arī pārskatītām vadlīnijām transporta, enerģētikas un IKT jomā. KOPīGAS PROBLēMAS UN NOZARU POLITIKAS VADLīNIJAS Šajās trīs nozarēs — transporta, enerģētikas un digitālajās infrastruktūrās — ir vērojamas līdzīgas problēmas un šaurās vietas, kurām ir vajadzīgi līdzīgi risinājumi. Lai gan lielāko daļu ieguldījumu infrastruktūrā var īstenot dalībvalstis un tirgi (ar regulatīviem pasākumiem), neliekas, ka ieguldījumu amplitūda un temps ļaus sasniegt stratēģijas "Eiropa 2020" mērķus. ES līmeņa intervence ar dotācijām un finansēšanas instrumentiem koncentrēsies uz ierosmēm, kas likvidē vai mazina tirgus sadrumstalotību un palielina Eiropas drošību un kam ir ievērojams izaugsmes veicināšanas potenciāls un/vai sociālekonomiskas priekšrocības, kuras nevar aptvert vai izteikt naudā projektu līmenī. Tā arī stimulēs īstermiņa nodarbinātību infrastruktūras izbūves fāzēs. Nozīmīgas ir arī finanšu mehānisma pārvaldības iekšējās sinerģijas — kopīgas aģentūras izmantošana palīdzēs iegūt apjomradītus ietaupījumus. Augsta koordinētība programmu līmenī ļaus īstenot sinerģijas starp būvdarbiem dažādās nozarēs: enerģētikai, transportam un platjoslas tīkliem var būt kopīgi objekti (lūkas, līnijas, piekļuve telpām), tādēļ ir vērts veicināt tīkla pasīvo elementu koordinētu ierīkošanu sadarbībā ar attiecīgām valsts pārvaldes iestādēm un reģionālām un vietējām pašvaldībām. Transports Pašlaik, neraugoties uz veiktajiem vērienīgajiem ieguldījumiem, Eiropas Savienības rīcībā vēl aizvien nav tāda pārrobežu transporta infrastruktūras tīkla, kas būtu pietiekami sekmīgi savstarpēji savienots, savstarpēji izmantojams un resursu ziņā efektīvs. Kā uzsvērts paziņojumā "Ceļvedis uz Eiropas vienoto transporta telpu — virzība uz konkurētspējīgu un resursefektīvu transporta sistēmu"[4], transporta infrastruktūrai ir būtiska nozīme vienotā tirgus darbības garantēšanā un tai ir jāveicina konkurētspēja un ilgtspējīga izaugsme. Papildus dalībvalstu koordinācijas trūkumam projektu pārvaldības, plānošanas un finansēšanas jomās viens no lielākajiem šķēršļiem, kas jānovērš nākamajā daudzgadu finanšu shēmā, ir tāda vispārēja satvara trūkums finansēšanai Eiropas līmenī, kas varētu pārvarēt svarīgākās šaurās vietas un pārrobežu trūkstošos posmus vienotajā tirgū. Jaunās TEN-T vadlīnijas sniegs politisku satvaru, kurā Eiropas infrastruktūra kalpos vienotas Eiropas transporta zonas izveidei. Vadlīnijās izklāstīts arī tiesiskais regulējums ar standartiem, kas nodrošina efektivitāti un sadarbspēju. Tās arī rada pamatīgāku un vairāk saistošu plānošanas satvaru, kas sastāv no visaptverošā tīkla un pamattīkla un kas ļaus dalībvalstu, ES iestāžu un ieinteresēto personu Eiropas centienus koncentrēt uz to, lai līdz 2030. un 2050. gadam rastos funkcionāls Eiropas infrastruktūras tīkls. Visaptverošais tīkls ir TEN-T pamatlīmenis. To veido visa esošā un plānotā infrastruktūra, kas atbilst vadlīnijās izklāstītajām prasībām. Visaptverošais tīkls ir jāpabeidz vēlākais līdz 2050. gada 31. decembrim. Visaptverošajā tīklā ietilpst pamattīkls, ko veido visaptverošā tīkla stratēģiskā ziņā vissvarīgākās daļas. Pamattīkls ir Eiropas pilsoņiem un uzņēmumiem nepieciešamā multimodālā mobilitātes tīkla "mugurkauls". Tas galvenokārt koncentrējas uz tiem TEN-T komponentiem, kam ir augstākā Eiropas pievienotā vērtība: trūkstošie pārrobežu savienojumi, galvenās šaurās vietas un multimodālie mezgli. Pamattīklam ir jābūt izveidotam līdz 2030. gada 31. decembrim, un to finansēs Eiropas infrastruktūras savienošanas instruments. TEN-T vadlīniju mērķis ir arī pastiprināt īstenošanas instrumentus atbilstoši pamattīkla koridoru koncepcijai, pietiekami ņemot vērā dzelzceļa kravu koridorus[5]. Šie koridori nodrošinās pamata instrumentu koordinētai pamattīkla ieviešanai. Apmēru ziņā pamattīkla koridori principā attiecas uz trim transporta veidiem un šķērso vismaz trīs dalībvalstis. Ja vien iespējams, tiem vajadzētu veidot savienojumu ar jūras ostu. Darbības ziņā pamattīkla koridori nodrošinās platformu jaudas pārvaldībai, ieguldījumiem, tādu iekārtu būvei un koordinācijai, kas nodrošina pārkraušanas iespējas starp dažādiem transporta veidiem, kā arī savstarpēji sadarbspējīgu satiksmes pārvaldības sistēmu ieviešanai. Enerģētika Lai modernizētu un paplašinātu Eiropas enerģētikas infrastruktūru, savstarpēji savienotu atsevišķu dalībvalstu tīklus un tādējādi sasniegtu Savienības svarīgākos mērķus — konkurētspēju, ilgtspēju un apgādes drošību —, jāiegulda liels darbs. Tādēļ 2010. gada 17. novembrī pieņemtais Komisijas paziņojums "Enerģētikas infrastruktūras prioritātes 2020. gadam un pēc tam"[6] pieprasīja jaunu ES enerģētikas infrastruktūras politiku, kas koordinētu un optimizētu tīklu attīstību kontinenta mērogos. It īpaši tajā bija apstiprināta nepieciešamība pamatīgi revidēt Eiropas enerģētikas tīklu (TEN-E) politiku un finansēšanas shēmu. Šāda jauna politika panāks, ka dalībvalstu solidaritāte sāks darboties praksē; tiks pabeigts iekšējais enerģijas tirgus un izolētie reģioni būs savienoti ar Eiropas tīklu, tiks izveidoti alternatīvie piegādes vai tranzīta maršruti un enerģijas avoti, attīstīsies un ar tradicionālajiem avotiem konkurēs atjaunojamie energoresursi, kā 2011. gada 4. februārī uzsvēra Eiropadome. Eiropas enerģētikas infrastruktūru jaunās vadlīnijas nosaka normas Eiropas enerģētikas tīklu laicīgai izveidei un sadarbspējai. Konkrētāk, tās tiecas radīt vislabākos apstākļus tādu enerģētikas infrastruktūras projektu izstrādei, kas atbalsta pilnīgu iekšējā enerģijas tirgus integrāciju, arī nodrošinot, ka neviena dalībvalsts nav izolēta no Eiropas tīkla un dod savu artavu ilgtspējīgā attīstībā un vides aizsardzībā, dodot Savienībai iespēju sasniegt tās mērķus līdz 2020. gadam par 20 %[7] samazināt siltumnīcefekta gāzu emisijas, par 20 % paaugstināt energoefektivitāti un panākt, ka atjaunojamās enerģijas daļa ir 20 % no galīgā enerģijas patēriņa, tajā pašā laikā nodrošinot piegādes drošību un dalībvalstu solidaritāti. Šim nolūkam vadlīnijās laika posmam līdz 2020. gadam un pēc tam noteikts ierobežots skaits Eiropas prioritāro koridoru un teritoriju, kas aptver elektrības un gāzes tīklus, kā arī naftas un CO2 transportēšanas infrastruktūru, kur Eiropas līmeņa darbība tiek pieprasīta visvairāk. Ir mērķis šīs prioritātes īstenot šādi: - racionalizēt atļauju izdošanas procedūras, lai ievērojami samazinātu to ilgumu vispārējas intereses projektos un palielinātu publiskā sektora dalību un pretimnākšanu šādu projektu īstenošanā; - atvieglināt vispārējas intereses projektu regulāciju elektrības un gāzes jomā, sadalot izmaksas valstu starpā atkarībā no radītā labuma un nodrošinot, ka atļautā peļņa saskan ar uzņemto risku; - nodrošināt vispārējas intereses projektu īstenošanu, sniedzot nepieciešamu tirgū balstītu un tiešu ES finansiālo atbalstu. Šajā pēdējā aspektā priekšlikums rada pamatu projektu atbalsttiesīgumam ES finansiālajai palīdzībai no Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumenta. Digitālās infrastruktūras Ieguldīšana ātrgaitas savienojamībā un pakalpojumos, kurus sniedz modernie interneta tīkli vai kurus sniedz tajos, ir ieguldīšana nākotnē. Digitālās infrastruktūras — gan fiziskās, gan pakalpojumos balstītās — ir galvenie faktori gudrajai izaugsmei, kas Eiropai tuvākajos desmit gados ir jāsasniedz, lai nodrošinātu spēju konkurēt pasaules mērogā un radīt labklājību saviem pilsoņiem. Šī iniciatīva balstās stratēģijā „Eiropa 2020 — Stratēģija gudrai, ilgtspējīgai un integrējošai izaugsmei”, kas digitālās infrastruktūras izvirza priekšplānā kā daļu no pamatiniciatīvas „Eiropas digitalizācijas programma”. Tajā uzsvērta vajadzība nodrošināt platjoslas izvēršanu un apguvi plašākās masās arvien lielākā ātrumā gan ar vadu, gan bezvadu tehnoloģijām un veicināt ieguldījumus jaunajos ļoti ātrajos atvērtajos un konkurētspējīgajos interneta tīklos, kas būs nākotnes ekonomikas artērijas. Vadlīniju nolūks ir noteikt mērķus un prioritātes, kas paredzētas platjoslas tīkliem un digitālo pakalpojumu infrastruktūrām telekomunikācijas sfērā. Vadlīnijās arī noteikti vispārējas intereses projekti platjoslas tīklu ierīkošanai un digitālo pakalpojumu infrastruktūrām (piemēram, e-veselība, e-identitāte, e-iepirkums u. c.). Šie projekti palīdzēs atrisināt jautājumus, kas apzināti kā svarīgi traucēkļi vienotā digitālā tirgus attīstībai, ieskaitot, piemēram, platjoslas ieguldījumu trūkumu Eiropā, salīdzinot ar galvenajiem konkurentiem, kas neļauj atraisīt izaugsmes potenciālu un sabiedriskos ieguvumus, vai vajadzību pastiprināt konkurences spiedienu moderno platjoslas tīklu jomā un izstrādāt adekvātas stratēģijas, kas publiski atbalstītu platjoslu tīklu ierīkošanu teritorijās, kur nav ekonomiskas ieinteresētības. Digitālo pakalpojumu traucēkļi galvenokārt attiecas uz tehniskās sadarbspējas trūkumu, kura dēļ būtiski tiešsaistes publiskie pakalpojumi apstājas pie robežas. Eiropas sadarbspējīgo pakalpojumu infrastruktūrām nav dabiski izveidojušos īpašnieku, un ne atsevišķas dalībvalstis, ne privāti ieguldītāji nevēlas nodrošināt pakalpojumu ierīkošanu sadarbspējīgā satvarā. Tādējādi ES pievienotā vērtība ir augsta. Digitālo infrastruktūru jomā EISI, apvienojot dotācijas un novatoriskus finansēšanas instrumentus, atbalstīs ieguldījumus tādos tīklos, kas spēj sasniegt pamatiniciatīvas "Eiropas digitalizācijas programma" mērķus: vispārējs pārklājums ar ātrumu 30 Mb/s vai vismaz 50 % mājsaimniecību abonē ātrumu, kas pārsniedz 100 Mb/s. Tiks izveidots līdzsvarots 30 un 100 Mb/s projektu portfelis, un pietiekami tiks ņemtas vērā dalībvalstu ieguldījumu vajadzības, kas pēc orientējoša novērtējuma sasniedz 270 miljardus euro. Digitālo pakalpojumu infrastruktūru jomā sadarbspējīgos satvarus finansē ar tiešo dotāciju shēmām un tajos ietilpst, piemēram, Eiropas ātrgaitas "mugurkaula" savienojumi valsts pārvaldes iestādēm, e-valdības pakalpojumu pārrobežu piegāde, balstoties uz sadarbspējīgu identifikāciju un autentifikāciju (kas ļauj sniegt e-iepirkuma un e-justīcijas, kā arī e-veselības pakalpojumus); Eiropas mantojuma digitālie resursi; drošība un drošums (drošāks internets un kritiski svarīgas pakalpojumu infrastruktūras) un viedie energopakalpojumi. Šiem projektiem jāveicina Eiropas tautsaimniecības konkurētspējas uzlabošanās, ieskaitot mazos un vidējos uzņēmumus (MVU), jāsekmē valstu tīklu savienotība un sadarbspēja, kā arī piekļuve šādiem tīkliem, un atbalsts digitālā vienotā tirgus izveidei. Lai varētu pielāgoties mainīgām politiskajām prioritātēm, tehnoloģiju attīstībai vai stāvoklim attiecīgajos tirgos, šo vadlīniju īstenošanas gaitā būs iespējams identificēt jaunus vispārējas intereses projektus. EIROPAS INFRASTRUKTūRAS SAVIENOšANAS INSTRUMENTS (EISI) — KOPīGS INFRASTRUKTūRAS FINANSēšANAS INSTRUMENTS Balstoties uz pieredzi un mācību, kas gūta no pašreizējā TEN politiskā satvara, Komisija ierosina jaunu "Eiropas infrastruktūras paketi" (EIP), kas būs balstīta uz Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumentu, kas būs kopīgais finansēšanas instruments Eiropas komunikāciju tīkliem un radīs satvaru, kurā tiks piemērotas iepriekš aprādītās nozaru politikas vadlīnijas. Tā kā dažiem no Savienības interesēs esošajiem infrastruktūras projektiem varētu būt jāšķērso pirmspievienošanās valstis, kaimiņvalstis un citās trešās valstis, EISI var sniegt atbalstu piemērotiem vispārējas intereses projektiem, kas savienotu Eiropas komunikāciju tīklus ar šo valstu infrastruktūras tīkliem. EISI mērķis ir racionalizēt un atvieglināt ES atbalstu infrastruktūrām, optimizējot pieejamo instrumentu portfeli, standartizējot to izmantošanas noteikumus, un uzkrāt kapitālu no iespējamām sinerģijām šajās trīs nozarēs. Šī koordinētā pieeja ne tikai nodrošinās lielāko iespējamo ES pievienoto vērtību, bet arī vienkāršos procedūras un mazinās kopējās izmaksas. Šim nolūkam EISI priekšlikumā izstrādāts kopīgs finansēšanas satvars visām nozarēm, ietverot koordinētas ikgadējas darba programmas, kopīgu Komiteju, nozaru budžetu savstarpējo elastību, uzlabotus veikuma rādītājus un nosacījumus un īpašo infrastruktūras finansēšanas instrumentu kopīgu izmantošanu. EISI līdzekļus centralizēti pārvaldīs vai nu tieši Komisijas personāls ar vajadzīgo izpildaģentūras atbalstu, vai partnerība starp Komisiju un vienu vai vairākām finanšu iestādēm. Risinājumus dažādo EISI instrumentu operatīvai vadībai ierosinās attiecīgā tiesiskā regulējuma ietvaros, pamatojoties uz pieredzi, kas gūta TEN-T izpildaģentūras darbā un līdzšinējā sadarbībā ar Eiropas Investīciju banku. Šis instruments tiks koordinēts ar pārējiem intervences pasākumiem, ko finansē no ES budžeta, piemēram, stratēģiju “Apvārsnis 2020” un Kohēzijas fondu un struktūrfondiem. Runājot par koordināciju ar stratēģiju “Apvārsnis 2020” — tā nodrošinās papildināmību, vienlaikus novēršot iespējamo pārklāšanos. Koordinācija starp EISI un stratēģiju “Apvārsnis 2020” nodrošinās, ka netiek pārtraukta pētniecības un inovāciju ķēde, kas dod iespēju izmantot infrastruktūru. Tam būs īpaši svarīga nozīme laikā, kad transporta, enerģētikas un IKT nozarēs būs vajadzīgi ievērojami tehnoloģiski uzlabojumi, lai palīdzētu ES sasniegt tās augstos stratēģijā “Eiropa 2020” izvirzītos mērķus. Attiecībā uz Kohēzijas fondu un struktūrfondiem jānorāda, ka kohēzijas politikas vienotais stratēģiskais satvars, kā arī partnerības nolīgumi ar dalībvalstīm tiks cieši koordinēti ar politikas struktūru transporta, enerģētikas un IKT nozarēs. Attiecīgās nozarēm specifiskās vadlīnijas paļausies uz Kohēzijas fondu un struktūrfondiem, lai īstenotu vietējās un reģionālās infrastruktūras un to saikni ar ES prioritārajām infrastruktūrām, savienojot visus pilsoņus visā ES. Laikposmā no 2014. līdz 2020. gadam Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumenta budžets būs 50 miljardi euro[8], no kuriem 10 miljardi ir rezervēti Kohēzijas fondā transporta infrastruktūrai. Lai gan instruments tiks pārvaldīts centralizēti, iespējami lielākā prioritāte šo 10 miljardu euro piešķiršanā tiks atvēlēta dalībvalsts piešķīrumam atbilstīgi Kohēzijas fondam. Šie EUR 10 miljardi tiks rezervēti dalībvalstīm, kas būs tiesīgas uz atbalstu no Kohēzijas fonda, un ES budžeta līdzfinansējuma likmes tiks noteiktas tādā pašā līmenī kā Kohēzijas fondam. EISI | 40 miljardi euro | Enerģētika | 9,1 miljardi euro | Transports | 21,7 miljardi euro | Telekomunikācijas/Digitālās infrastruktūras | 9,2 miljardi euro | Summas, kas Kohēzijas fondā rezervētas transporta infrastruktūrai | 10 miljardi euro | Kopā | 50 miljardi euro | FINANSēšANAS INSTRUMENTI EISI SASTāVā. ES IETEKMES MAKSIMIZāCIJA Ieguldījumiem infrastruktūrā ES valdības vidēji tērē 1 % no IKP[9], taču tās arvien vairāk mudina privāto sektoru finansēt ieguldījumus infrastruktūrā. Tas tiek darīts vai nu tīri uz privātā sektora pamatiem ar privatizāciju, vai ar koncesijām, vai — pēdējā laikā — par pamatu izmantojot publiskā un privātā sektora partnerības (PPP) modeli. Tomēr pašreizējā privāto finanšu plūsma nav pietiekama, lai apmierinātu infrastruktūras nozaru ievērojamās ieguldījumu vajadzības. Turklāt privātais finansējums nav vienkārši pieejams ar tādiem termiņiem un nosacījumiem, kas piemērotā veidā atspoguļotu komerciāli dzīvotspējīgu ilglaicīgu infrastruktūras projektu ekonomisko dzīves ciklu. Tāpēc pašu kapitāla un parāda instrumenti ir vajadzīgi tam, lai mazinātu konkrētus šķēršļus, kas piekļūt pašu kapitāla un parāda finansējumam neļauj galvenajiem Savienības nozīmes projektiem, t. i., Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumenta projektiem. Infrastruktūras instrumentu mērķis ir piesaistīt privātā sektora finansējumu, lai palīdzētu Eiropai atraisīt tās potenciālu brīdī, kad notiek izšķirīga pārveide un pāreja uz resursu ziņā efektīvu tautsaimniecību ar zemu CO2 emisiju līmeni. Šiem instrumentiem ir arvien svarīgāka loma Savienības stratēģisko mērķu sasniegšanā, nodrošinot iespējas paaugstināt finansējumu, kas nepieciešams tādu projektu īstenošanai, kuriem ir ekonomiskās izaugsmes stimulēšanas potenciāls. Finansēšanas instrumentiem ir īpaša pievienotā vērtība brīžos, kad ES politika prasa lielu īstenošanas ātrumu, taču ar projektiem un finanšu tirgiem saistītā nenoteiktība ir lielāka nekā parasti — tā, kā pašreizējā ekonomikas vidē. Bez tam finansēšanas instrumenti rada ES budžeta daudzkāršošanas efektu, atvieglinot ES nozīmes projektu privāto finansēšanu un iesaistīšanos tajos, un tādējādi maksimizē ES budžeta ietekmi. Instrumentu kopumam būtu jāieliek pamati stabilam ilgtermiņa ieguldījumu satvaram un jādarbojas par katalizatoru un stimulētāju. Eiropas infrastruktūras savienošanas instruments tiecas to izpildīt ar diviem galvenajiem instrumentu veidiem: - kapitāla līdzdalība kapitāla fondos, kas sagādā riska kapitālu darbībām, kuras veicina vispārējas nozīmes projektus; - aizdevumi un/vai garantijas vispārējas intereses projektiem, ko realizē ar riska dalīšanas instrumentiem, ieskaitot kvalitātes uzlabošanas mehānismus banku ilgtermiņa aizdevumiem un projektu obligācijām, ko emitē projektu uzņēmumi. Šie instrumenti centīsies sasniegt visu stratēģijas "Eiropa 2020" prioritāšu politiskos mērķus un aptvers visas trīs politikas jomas — transportu, enerģētiku un digitālās infrastruktūras — lai izvairītos no tā, ka nevajadzīgi pārklājas līdzīgi instrumenti vai instrumenti ar līdzīgiem saņēmējiem un projekta struktūrām. Atbilstoši šai intervences loģikai Komisijai ir cieši jāsadarbojas ar tādām attiecīgajām starptautiskajām finanšu iestādēm kā Eiropas Investīciju banka. Tomēr ilgais infrastruktūras projektu ilgtermiņa plānošanas, izbūves un ekspluatācijas laiks prasa arī ilgāku sagatavošanos finansēšanas instrumentu īstenošanai. Tādēļ vienlaicīgi ar priekšlikumu par Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumentu Komisija ierosina arī jau šajā finanšu shēmā sākt stratēģijas "Eiropa 2020" projektu obligāciju iniciatīvas izmēģinājuma posmu. Funkcionāls projektu obligāciju tirgus, kas šobrīd Eiropā tikpat kā neeksistē, var satuvināt infrastruktūras projektus un tādus pret risku negatīvi noskaņotus ilgtermiņa ieguldītājus kā pensiju fondus un apdrošināšanas sabiedrības. Izmēģinājuma posms pavērs ceļu pilnvērtīgam riska dalīšanas instrumentam infrastruktūras projektu aizdevumu un projekta obligāciju finansēšanai, tiklīdz sāks darboties Eiropas infrastruktūras savienošanas instruments. STRAUJA PāRMAIņA INFRASTRUKTūRAS FINANSēšANā EIROPā Nepietiekama ieguldīšana nākotnes tīklos Eiropai var izmaksāt dārgi. Eiropas valstu tautsaimniecības augošā savstarpējā atkarība un tirdzniecības plūsmu virzienu maiņa esošajām infrastruktūras sistēmām rada spriedzi, bet jaunās uzņēmējdarbības iespējas vai pilsoņu vajadzības prasa mūsdienīgus, viedus un elastīgus tīklus. Tādus stratēģijas "Eiropa 2020" mērķus kā pāreja uz resursu ziņā efektīvu ekonomiku ar zemu CO2 emisijas līmeni vai digitālas ekonomikas veidošana nevar patiesi sasniegt, ja nepietiekami risina ar attiecīgo infrastruktūru saistītos jautājumus. ES tradicionāli ir bijusi svarīga loma, mudinot dalībvalstis un tirgus ieguldīt Eiropas nozīmes infrastruktūrā, kas rada vispārēju sociālekonomisku labumu, ar politiku, kas atbalsta Eiropas komunikāciju tīklu izveidi. Šobrīd fiziskās infrastruktūras objektu modernizēšanas un pilnveides stratēģiskā nozīme Eiropā un ar to saistītās ieguldījumu problēmas mērogi prasa strauji mainīt ES pārrobežu infrastruktūras tīklu identificēšanas, atbalstīšanas un īstenošanas stilu. Priekšlikumam izveidot integrētu daudznozaru Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumentu un īpašajām vadlīnijām transporta, enerģētikas un telekomunikācijas nozarēs ir mērķis radīt pareizos apstākļus infrastruktūras attīstības paplašināšanai, paaugstināt finansējumu no privātiem avotiem brīdī, kad publiskā sektora budžeti ir nopietni ierobežoti, un palīdzēt atjaunot specializēto ilgtermiņa ieguldītāju interesi par ieguldījumiem Eiropā, tādējādi veicinot izaugsmi un darbavietu radīšanu. Šis priekšlikumu kopums, ko pavada jauna pieeja novatorisku finansēšanas instrumentu izmantošanai un Eiropas projektu obligāciju izmēģinājums, ir veidots ar nolūku panākt tempa pārmaiņas, kas Eiropai vajadzīgas, lai atrisinātu ar infrastruktūru saistītās problēmas. [1] “Jauna stratēģija vienotajam tirgum — Eiropas ekonomikas un sabiedrības rīcībā". Mario Monti ziņojums Eiropas Komisijas priekšsēdētājam, 2010. gada 9. maijs, 64.–65. lpp. [2] Gada izaugsmes pētījums 2011, COM(2011) 11. [3] Apmēram 500 miljardi transportam, 200 miljardi enerģētikai un 270 miljardi ātrgaitas platjoslas infrastruktūrām. [4] COM(2011) 144. [5] Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 22. septembra Regula (ES) Nr. 913/2010 par Eiropas dzelzceļa tīklu konkurētspējīgiem kravas pārvadājumiem, OV L 276, 20.10.2010., 22. lpp. [6] COM(2010) 677. [7] 30 %, ja būs atbilstoši apstākļi. [8] Visi skaitļi nemainīgās 2011. gada cenās. [9] Starp 0,5 un 2 %, sk. Alegre et al, EIB Papers Volume 13/1 (2008). Lielāko neskaidrību šajā novērtējumā rada komerciāli darbojošos uzņēmumu ieguldījumu pieskaitīšana pie privātajiem pat tad, ja tie pieder publiskajam sektoram.