ES faktiski ir viena no galvenajiem humānās palīdzības sniedzējiem saistībā ar krīzi Ukrainas austrumdaļā. Kopš krīzes sākuma ES ir sniegusi ārkārtas palīdzību vairāk nekā 190 miljonu EUR apmērā, tostarp 25,4 miljonu EUR apmērā 2021. gadā, un – kopā ar dalībvalstīm – humāno palīdzību un agrīnās atjaunošanas palīdzību vairāk nekā 1 miljarda EUR apmērā. ES atbalsts nāk par labu neaizsargātiem cilvēkiem un tiem, kam tas visvairāk vajadzīgs abās saskarsmes līnijas pusēs. Ar Starptautiskā Sarkanā Krusta un Sarkanā Pusmēness biedrību federācijas starpniecību ES arī sniedz humāno palīdzību Ukrainas bēgļiem Krievijā. Kopējā palīdzība šīm personām kopš 2017. gada pārsniedz 1 miljonu EUR un attiecas uz piekļuvi veselības aprūpes pakalpojumiem, pārtikas kuponiem, nepārtikas precēm un iztikas līdzekļu atbalstu.

Ir skaidrs, ka ES un Krievijas sadarbības potenciāls ir ļoti ievērojams, ja vien to pieļauj politiskie nosacījumi. ES ir izteikusi nosacītu sadarbības piedāvājumu. Tomēr Krievijas valdība aktīvi pievēršas pretējiem mērķiem: izveidot atkarības telpu tās kaimiņvalstīs, graut politiski vienotu Eiropu, vērsties pret mūsu redzējumu par daudzpusēju, uz noteikumiem balstītu kārtību un radīt tādas starptautiskās situācijas, kas ierobežotu ES un tās partneru lomu.

·Krievijas uzkrātie ĀTI Eiropā tika lēsti 136 miljardu EUR apmērā (tikai 1 % no kopējā ĀTI apjoma).

·ES nepārprotami ir arī lielākā ieguldītāja Krievijā. 2019. gadā ES uzkrātie ārvalstu tiešie ieguldījumi (ĀTI) bija 311,4 miljardi EUR (75% no kopējā ĀTI apjoma Krievijā).

·Un otrādi, arī ES, pamatīgi apsteidzot citus, ir Krievijas galvenā tirdzniecības partnere – tirdzniecība ar ES veido 37,3 % no valsts kopējā preču tirdzniecības apjoma.

·Krievija ir ES piektā lielākā tirdzniecības partnere – tirdzniecība ar Krieviju 2020. gadā veidoja 4,8 % no ES kopējā preču tirdzniecības apjoma.

Tajā pašā laikā Krievija cieš no nopietniem un pieaugošiem strukturālajiem trūkumiem. Kopš 2013. gada reālie izmantojamie ienākumi Krievijā ir sarukuši par 10 %. Valsts demogrāfiskā un sociālekonomiskā trajektorija ir lejupvērsta, un situāciju saasina valsts ekonomikas modelis, kurš koncentrējas uz fosilo kurināmo, nelīdzsvarotu budžeta virzību un Covid-19 pandēmijas pašreizējo ietekmi.

Arī Krievijas iekšpolitikas attīstība, kuru raksturo pieaugošas politiskās represijas no valdības puses ar mērķi saglabāt esošo politisko un ekonomisko kārtību, arvien vairāk ir ietekmējusi ES un Krievijas attiecības. Tuvojoties 2021. gada septembrī paredzētajām Valsts domes vēlēšanām, Krievijas pilsoniskās sabiedrības, cilvēktiesību aizstāvju un neatkarīgo mediju situācija ir vēl vairāk pasliktinājusies, tostarp samazinājušās arī to iespējas sadarboties ar ES. Izmaiņas konstitūcijā un represīvi likumi par tā sauktajiem “ārvalstu aģentiem”, “nevēlamām organizācijām un “ekstrēmismu” veicina cilvēktiesību un pamatbrīvību sistemātisku apspiešanu, lai arī tās paredzētas Krievijas konstitūcijā un valsts starptautiskajās saistībās. Turklāt iestādes veic dezinformācijas kampaņas ar nepatiesiem vēstījumiem par ir kā “ārvalstu iejaukšanos” Krievijas iekšlietās, tādā veidā mēģinot apturēt reālo opozīciju un diskreditēt pilsonisko sabiedrību. Alekseja Navaļnija politiski motivētā notiesāšana pēc mēģinājuma noslepkavot viņu ar neiroparalītisku ķīmisku vielu, viņa politiskā tīkla darbību faktiska aizliegšana, nodēvējot to par “ekstrēmistisku”, kā arī neatkarīgo mediju un žurnālistu pastāvīgā iebiedēšana un apspiešana ir tikai daži no nesenākiem piemēriem.

Tādējādi attiecības ar Krieviju Eiropas Savienībai ir būtisks stratēģisks izaicinājums . ES un Krievijas attiecības ir pakāpeniski pasliktinājušās kopš 2014. gada, kad Krievija nelikumīgi anektēja Krimas pussalu un destabilizēja situāciju Ukrainas austrumos.. Tostarp runa ir arī par nesenākiem notikumiem – Krievijas militāro spēku koncentrēšanu pie Ukrainas robežas, Krimas pussalā un Melnajā jūrā (tie ir tikuši atvilkti tikai daļēji) un Melnās jūras daļu ilgstošo bloķēšanu. Turklāt Krievijas izlūkdienestu destruktīvās darbības ES dalībvalstīs ir gādājušas par turpmāku negatīvu attīstību. Runa ir, piemēram, par diplomātu izraidīšanu, ceļošanas aizliegumu noteikšanu un Krievijas tā dēvēto “nedraudzīgo valstu” saraksta publicēšanu un no tā izrietošajiem diplomātiskās pārstāvības ierobežojumiem. Turklāt Krievijas valdība bieži mēģina vērst plašumā divpusējas attiecības ar dalībvalstīm, šādi kaitējot ES un Krievijas attiecībām.

Krievijas vadība izmanto dažādus instrumentus, lai ietekmētu, iejauktos, vājinātu vai pat mēģinātu destabilizēt ES un tās dalībvalstis, kā arī Rietumbalkānu reģiona un Austrumu partnerības valstis. Šo centienu ietvaros tā turpina veikt lielus ieguldījumus spējā kontrolēt un ietekmēt informācijas telpu gan savā teritorijā, gan ārpus tās. Strauji pieaug finansējums valsts kontrolētiem medijiem, it īpaši tādiem kā “Russia Today”, kas ir paredzēti tikai ārējai auditorijai. Krievija turpina organizēt arvien sarežģītākas informācijas un kibermanipulācijas, kā arī ķīmiskos un citu veidu uzbrukumus, tostarp Ķīmisko ieroču aizlieguma organizācijai (OPCW) un Vācijas Bundestāgam, piemēri ir arī Skripaļu saindēšana Solsberijā, kā arī spridzināšana Čehijā. Krievija veic tiešas militāras un hibrīddarbības tās atbalstītos neatrisinātos konfliktos Ukrainā, Gruzijā un Moldovā, kā arī ES dienvidu kaimiņreģionā, konkrētāk, Sīrijā un Lībijā un citviet. Tā cenšas saglabāt kontroli pār autoritāro režīmu Baltkrievijā.

Krievija ir ES lielākā kaimiņvalsts un joprojām ir spēks, ar kuru jārēķinās gan Eiropā, gan globālā mērogā. Tā iemesli lielā mērā ir šīs valsts lielā teritorija un ģeogrāfiskā ietekme, gatavība izvērst savus spēkus starptautiskā mērogā, kā arī tās politiskās, diplomātiskās un spēcīgās militārās spējas. Krievija kā ģeopolitiska dalībniece vēlas saglabāt savu globālo pozīciju uz varas politiku balstītā daudzpolārā pasaulē – bieži vien cieši saistoties ar citiem šādiem dalībniekiem, piemēram, Ķīnu, – nevis veicināt spēcīgāku, uz noteikumiem balstītu daudzpusēju sistēmu un darboties tajā. Tā cenšas īstenot savu ģeopolitisko ietekmes sfēru, galvenokārt pamatojoties uz nulles summas loģiku. To darot, valdība bieži vien apstrīd un rīkojas pretrunā starptautiskajām tiesībām, kā arī EDSO un Eiropas Padomes galvenajiem principiem (tostarp katras valsts tiesībām brīvi izdarīt savas ārpolitikas, drošības un iekšpolitikas izvēles), kurus tā ir apņēmusies ievērot un kuri strukturē drošību un sadarbību Eiropas kontinentā.

Reaģējot uz Krimas pussalas nelikumīgo aneksiju un Ukrainas austrumu daļas destabilizāciju, ES ir noteikusi trīs ierobežojošu pasākumu kopumus pret Krieviju. To mērķis ir novērst turpmāku eskalāciju vai negatīvu notikumu attīstību Ukrainā, un tie stingri norāda uz ES atbalstu Ukrainai un tās teritoriālajai integritātei, suverenitātei un neatkarībai. Skaidra saikne starp šīm sankcijām un Minskas vienošanos pilnīgu īstenošanu ir iecerēta kā stimuls Krievijas valdībai sniegt ieguldījumu konflikta atrisināšanā, savukārt ES iecerētā vienošanās par papildu sankcijām ir paredzēta kā preventīvs līdzeklis, lai novērstu situācijas turpmāku pasliktināšanos agresīvas rīcības dēļ. Nepārtrauktā un vienprātīgā sankciju saglabāšana liecina par ES vienotību un uzticamību. ES pasākumi ir palielinājuši izmaksas, kādas būtu Krievijas turpmākai agresijai, un ierobežojuši tās militāro spēju turpmāku izmantošanu un plašāku izvēršanu Ukrainā. Krievija būs atbildīga par stāvokļa pasliktināšanos tā sauktajās “republikās”. Joprojām ir ļoti svarīgi saglabāt pašreizējo koordināciju ar līdzīgi domājošiem partneriem, piemēram, G7, un vienotību ar tiem, tostarp attiecībā uz sankcijām.

Lai nodrošinātu Ukrainas neatkarības, suverenitātes un teritoriālās integritātes respektēšanu un ES noteikumu par vienotām vīzām pilnīgu piemērošanu Krievijā un Ukrainā, ES ir sniegusi arī norādījumus par Krimas pussalas iedzīvotājiem izdotu konkrētu kategoriju Krievijas parasto starptautisko pasu neatzīšanu un no Ukrainas Doņeckas un Luhanskas reģionu, kas nav valdības kontrolēti, iedzīvotājiem saņemtu vīzas pieteikumu izskatīšanu.

4.Ciešākas attiecības ar ES austrumu partneriem un citām kaimiņvalstīm, tostarp Vidusāzijā

ES joprojām piedāvā ciešākas attiecības saviem austrumu partneriem labklājības, labu kaimiņattiecību un reformu labad. Labi funkcionējoša Austrumu partnerība ir instruments Eiropas stabilitātes, drošības un labklājības sekmēšanai. 2020. gada martā Augstais pārstāvis un Komisija ierosināja Austrumu partnerībai ilgtermiņa politikas mērķus ekonomikas, pārvaldības, vides un klimata, digitālajā un sabiedrības jomās, īpaši uzsverot izturētspējas aspektu. 6. Austrumu partnerības samitā 2021. gada decembrī tiks apstiprināta atjaunināta programma laikposmam pēc 2020. gada.

ES stingri noraida Krievijas tiekšanos pēc privileģētas ietekmes sfēras. Austrumu partneriem ir pilnīgas, suverēnas tiesības brīvi izvēlēties, cik ciešas un pamatīgas būs to attiecības ar ES un citiem starptautiskajiem dalībniekiem. Tomēr Krievijas valdība turpina savu konfrontācijas politiku, spiediena izdarīšanai izmantojot maigās un stingrās varas instrumentus. Tāpēc ES politika joprojām ir stiprināt austrumu partneru izturētspēju ar divpusēju nolīgumu (tostarp asociācijas nolīgumu/padziļinātu un visaptverošu brīvās tirdzniecības zonu) palīdzību un ar būtisku finansiālo atbalstu, kurš pēdējā laikā ir īpaši orientēts uz vajadzīgajām reformām ekonomikas, pārvaldības un tiesiskuma, zaļās un digitālās pārveides un iekļaujošas sabiedrības jomās. Pēdējo septiņu gadu laikā ir tikusi sniegta palīdzība dotāciju veidā gandrīz 5 miljardu EUR apmērā, īpaši pievēršoties noturībai pret hibrīddraudiem, kiberdraudiem un dezinformāciju un starptautiskajai sadarbībai tiesībaizsardzības jomā. Turklāt ES 2020. gadā ir piešķīrusi gandrīz 1 miljardu EUR, lai palīdzētu valstīm novērst Covid-19 pandēmijas sekas. ES ir sniegusi arī būtisku makrofinansiālo palīdzību trīs austrumu partneriem.

ES ir arī turpinājusi noraidīt Krievijas valdības mēģinājumus atainot sevi kā vidutāju, nevis kā iesaistīto pusi teritoriālajos konfliktos, kuri skar Ukrainu, Gruziju un Moldovu. Tā rīkojās saskaņā ar savu neatzīšanas politiku attiecībā uz Krimas pussalas nelikumīgo aneksiju un Krievijas atbalstīto Gruzijas separātisko reģionu Abhāzijas un Dienvidosetijas “neatkarību”.

ES 2019. gada jūnijā atjaunināja savu stratēģiju Vidusāzijai, lai pastiprinātu savu iesaisti un sniegtu ieguldījumu reģiona attīstībā, galveno uzmanību pievēršot izturētspējai, labklājībai un reģionālajai sadarbībai. ES ir uzturējusi ad hoc dialogu ar Krieviju un Vidusāziju. Tomēr Krievijas valdības attieksme pret ES iesaisti šajā reģionā joprojām ir negatīva, tostarp attiecībā uz padziļinātu partnerības un sadarbības nolīgumu noslēgšanu.

5.ES izturētspējas stiprināšana

Pēdējo gadu laikā ES ir panākusi nozīmīgu progresu, stiprinot savu izturētspēju pret problēmām, kuru izcelsme vai iemesls ir ārvalstīs. Zaļās un digitālās pārkārtošanās pārvaldība un paātrināšana veicina ES izturētspēju, pamazām padarot mūs mazāk atkarīgus no ārvalstu piegādēm un enerģētikas ģeopolitikas un padarot mūsu ekonomiku progresīvās aparatūras un programmatūras izturīgākas pret ārvalstu ietekmi. Arī Tirdzniecības politikas pārskatā un Eiropas industriālās stratēģijas atjauninājumā ir izklāstītas konkrētas darbības Eiropas atvērtās stratēģiskās autonomijas stiprināšanai un stratēģisko atkarību novēršanai. Kopumā Savienība cenšas izmantot autonomākus instrumentus kā, piemēram, ĀTI izvērtēšanas mehānisms, 5G kiberdrošības rīkkopa vai jaunais instruments attiecībā uz ārvalstu subsīdijām.

ES turpina stiprināt savu izturētspēju un energoapgādes drošību, dažādojot savus starptautiskos energoapgādes avotus un piegādes un radot vienotu ES enerģijas tirgu, it īpaši attiecībā uz gāzi. Tas ir ticis sasniegts ar labāku “aparatūru” (t. i., jauna infrastruktūra, tostarp starpsavienotāji, reversās plūsmas cauruļvadi, glabātavu daudzuma palielināšana, sašķidrinātas dabasgāzes termināļi), kā arī skaidrāku leģislatīvo “programmatūru”, nodrošinot inter alia atvērtus, nediskriminējošus mazumtirdzniecības tirgus, ražošanas un piegādes atsaistīšanu no tīklu darbības, regulatīvo neatkarību un sadarbību un ES konkurences noteikumu pilnīgu piemērošanu. ES un Krievijas attiecības enerģētikas jomā iezīmē būtisks savstarpējas atkarības līmenis: Krievija šobrīd ir galvenā ES enerģijas piegādātāja, un ES nepārprotami ir Krievijas lielākais enerģijas eksporta galamērķis. Ar enerģētiku saistīti papildu problēmjautājumi ir citstarp ES enerģijas iekārtu kiberdrošība un tas, ka Krievijas valsts kontrolētas vienības iegādājas stratēģisku aktīvus Savienībā un tās tuvās kaimiņvalstīs. Tomēr, arī apņēmīgi virzoties uz dekarbonizāciju, mūsu enerģētiskā atkarība turpinās pieaugt un paļaušanās uz piegādēm no Krievijas kopumā mazināsies. Turpmāko 10-20 gadu laikā Krievija pieredzēs energoproduktu eksporta uz ES būtisku samazināšanos, un tam neizbēgami būs iekšēja ietekme.

ES un Krievijas attiecības enerģētikas jomā ·No Krievijas patlaban tiek nāk 26 % ES importētās naftas un 40 % ES importētās gāzes. ·Tomēr Krievija nepārprotami ir atkarīga no ES dziļajiem, stabilajiem un ienesīgajiem enerģijas tirgiem – gandrīz divas trešdaļas Krievijas naftas eksporta, divas trešdaļas tās gāzes eksporta un aptuveni puse ogļu eksporta tiek eksportēta uz ES, bet tikai 27 % no Krievijas naftas eksporta un tikai 2 % no tās gāzes eksporta galamērķis ir Ķīna. ·Enerģijas eksports ir ārkārtīgi būtisks arī Krievijas ekonomikas modelim, jo tas veido 60 % no tās kopējā eksporta apjoma, 40 % no tās budžeta ieņēmumiem un 25 % no tās IKP.

Pēdējo piecu gadu laikā ES spēju stiprināšana ar mērķi novērst hibrīddraudus ir bijusi būtisks ES Drošības programmas aspekts. Krimas pussalas nelikumīgā aneksija un tai sekojošā pret ES vērstā dezinformācijas kampaņa bija iemesls tam, ka 2016. gadā tika izveidots kopīgs regulējums, kas veido plašu ES politikas satvaru. 2018. gadā pēc uzbrukuma Solsberijā, kur tika izmantotas ķīmiskās kaujasvielas, tas tika pilnveidots, t. sk. ieviešot arī jaunu īpašu ES sankciju režīmu saistībā ar ķīmiskajiem ieročiem, un Savienības Drošības savienības stratēģijas pašlaik notiekošās ieviešanas satvarā.

ES hibrīddraudu novēršanas instrumentu kopums stiprina sabiedrības izturētspēju pret dažādu hibrīduzbrukumu radītajiem satricinājumiem tādās jomās kā, piemēram, kritiskās infrastruktūras aizsardzība, kiberdrošība, dezinformācijas apkarošana, vēlēšanu integritāte un ārvalstu tiešo ieguldījumu izvērtēšana.

Dalībnieki no Krievijas ir kļuvuši pašpārliecinātāki kibertelpā, veicot un/vai pieļaujot ļaunprātīgas kiberdarbības, kuras veicina tās politisko mērķu sasniegšanu, apdraud Rietumu atvērto sabiedrību un ekonomiku un kaitē cilvēktiesībām un pamatbrīvībām. Tomēr ES stiprina savu spēju novērst kiberuzbrukumus, atturēt no tiem un atbildēt uz tiem. Atbildot uz kiberuzbrukumiem 2020. gada jūlijā, ES arī pirmo reizi pieņēma sankcijas. Tās cita starpā ir vērstas pret Cloud Hopper, WannaCry un NotPetya kiberuzbrukumos iesaistītajiem Krievijas hakeriem. 2020. gada ES Kiberdošības stratēģijavēl vairāk stiprina ES kolektīvo noturību šajā jomā, un speciāla ES rīkkopa sniedz stingru un plašu pasākumu kopumu, lai nodrošinātu pienācīgu 5G tīkla kiberdrošības līmeni visā Eiropā. Kiberaizsardzība ir viena no jomām, kurā ES un NATO stiprina savu sadarbību. Stratēģiskais kompass, ko paredzēts pieņemt 2022. gadā, nodrošinās regulējumu, kurš palīdzēs koncentrēt dalībvalstu centienus drošības un aizsardzības jomā. Izmantojot pastāvīgo strukturēto sadarbību un ar Eiropas Aizsardzības fonda palīdzību ES atbalsta dalībvalstis to aizsardzības spēju veidošanā, nodrošinot saskaņotību ar NATO centieniem.

Krievija, izmantojot dažādas taktikas, paņēmienus un procedūras, turpina izvērst manipulācijas ar informāciju un iejaukšanās darbības. Šīs dezinformācijas kampaņas tiek īstenotas tīši un koordinēti, lai maldinātu, vairotu neuzticēšanos vai apdraudētu demokrātiskos procesus un iestādes. Tas ir kļuvis vēl uzskatāmāk redzams Covid-19 pandēmijas laikā, kad Krievija ir atbalstījusi dezinformācijas darbības, kuru mērķis ir mazināt ES reakcijas efektivitāti.

ES ir izveidojusi vairākas struktūras un veikusi pasākumus, lai cīnītos pret ārvalstu īstenotām informācijas manipulācijām un iejaukšanos. Tā turpina stiprināt savu situācijas apzināšanos, veidot izturētspēju un strādāt, lai efektīvāk izjauktu šīs darbības. Izmantojot stratēģiskās komunikācijas spējas un it īpaši ar Austrumu Stratēģiskās komunikācijas operatīvās grupas palīdzību ES atklāj, analizē un atmasko Krievijas dezinformāciju. ES turpina veidot spējas un pēc savas iniciatīvas sadarbojas ar auditorijām Eiropas Savienībā, Rietumbalkānos un kaimiņvalstīs. Agrīnās brīdināšanas sistēma vieno ES iestādes ar dalībvalstīm un līdzīgi domājošiem partneriem, piemēram, G7 un NATO, lai būtu iespējams kopīgi reaģēt. Izstrādājot prakses kodeksu, ES ir arī izveidojusi skaidru satvaru tiešsaistes platformām, lai risinātu šo problēmu. Eiropas Demokrātijas rīcības plāna īstenošana vēl vairāk uzlabos šos instrumentus.