(123)

Par šiem apgalvojumiem Komisija vēlas izteikt vairākus komentārus: 1) Pirmkārt, tai rada izbrīnu tas, ka gandrīz 40 % (25 miljoni no 65) no naudas līdzekļu avansa maksājumiem, ko valsts saskaņā ar iepriekš minētajiem trim līgumiem (sk. šā lēmuma 21. apsvērumu) piešķīra, lai naftas produktu nākotnes līgumu tirgos varētu iegādāties finansiālos iespēju līgumus, “tiešā veidā attiecās uz avansa maksājumiem darbiniekiem un ir jāanalizē kā tiešais sociālais atbalsts”. 2) Komisija pieņem, ka šajā gadījumā FPAP ir izmantojusi retorisku saīsinājumu, lai parādītu, ka FPAP īstenotie pasākumi, samazinot zvejniecības uzņēmumu ražošanas izmaksas un ņemot vērā no peļņas atkarīgo algu sistēmu, in fine nāca par labu šo uzņēmumu darbiniekiem. Tieši šādā nozīmē šīs darbības varētu analizēt kā “tiešu sociālo atbalstu”. Nekas no lietas materiālos minētā neļauj pieņemt, ka būtu bijis tiešs sociālais atbalsts, proti, atbalsts, ko FPAP būtu izmaksājis tieši šo uzņēmumu darbiniekiem; tas turklāt nav arī paredzēts FPAP statūtos (sk. šā lēmuma 20. apsvērumu). 3) Jebkurā gadījumā, tas ir, neatkarīgi no tā, vai atbalsts būtu izmaksāts tieši darbiniekiem vai arī FPAP darbību ietekme būtu bijusi tāda, ka šie darbinieki būtu varējuši papildināt savus ienākumus atbilstoši no peļņas atkarīgo algu sistēmai, Komisija atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgu judikatūru (27) atbalsta jēdziens aptver valsts iestāžu piešķirtās priekšrocības, kas dažādos veidos atvieglo izmaksas, kuras parasti apgrūtina uzņēmuma budžetu. Šajā ziņā nav šaubu, ka algas ir daļa no šīm izmaksām un ka uzņēmums nevar cerēt uz valsts finansējumu, lai tās segtu. Tādēļ to apstākli, ka priekšrocības, ko zvejniecības uzņēmumiem sniedza tas, ka tiem bija iespēja pirkt degvielu par izdevīgāku cenu, un to degvielas izdevumu daļējā kompensācija, pēc FPAP un MQA domām deva noteiktu labumu šo uzņēmumu darbiniekiem, nekādā veidā nevar ņemt vērā, lai novērtētu šā atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu. Pietiek konstatēt, ka sekas priekšrocībām, ko zvejniecības uzņēmumi saņēma, pateicoties valsts līdzekļiem, bija tādas, ka tika atvieglotas izmaksas, kuras parasti apgrūtina minēto uzņēmuma budžetu. 4) Šo pašu iemeslu dēļ Komisija nevar pieņemt apgalvojumu, ka atbalsts darbinieku ienākumiem esot atļauts, no vienas puses, tāpēc ka tas atbilst Kopienas principiem, kas darbiniekiem garantē pienācīgu minimālo ienākumu līmeni un, no otras puses, tāpēc ka no peļņas atkarīgo algu sistēma Francijas jūrniekiem būtu īpaši neizdevīga. Saskaņā ar subsidiaritātes principu tiesiskais regulējums attiecībā uz minimālās algas esību ir tikai dalībvalstu kompetencē. Francijā attiecībā uz jūrnieku algām šis pienākums ir noteikts Darba Kodeksa L.742-2, D.742-1 un D.742-2 pantā. Kā atgādināts Renas [Rennes] Apelācijas tiesas 1998. gada 16. jūnija spriedumā (28), šie vispārējie noteikumi ir piemērojami darbiniekiem, uz kuriem attiecas Jūras darba kodekss, neatkarīgi no izmantotās atalgojuma sistēmas. Tas, ka kuģa īpašnieks un darbinieki ir sākotnēji vienojušies, ka jūrniekiem maksā atkarībā no (iespējamās) peļņas, nemazina kuģa īpašnieka atbildību laika posmā, uz kuru tas nolīdzis darbiniekus, maksāt atalgojumu, kas ir vismaz vienāds ar minimālo algu. Citiem vārdiem, daļām, ko izmaksā no zvejas, jābūt vismaz vienādām ar atalgojumu, kas aprēķināts saskaņā ar minimālo izaugsmes algu. Jūras darba kodeksa 34. pantā (29) šajā sakarībā ir minēts “valsts līmeņa arodbiedrības līgums vai paplašināti nozaru līgumi, kuros neatkarīgi no darba faktiskā ilguma jānosaka laika posms vai laika posmi, kas izvēlēti, lai aprēķinātu minimālo izaugsmes algu jūrniekiem, kuri atalgojumu saņem atkarībā no peļņas”. Nozares līgums, kurā saskaņā ar tā 9. panta pirmo daļu algotiem jūrniekiem, kas atalgojumu saņem atkarībā no peļņas, ir garantēts gada minimālais bruto atalgojums, tika parakstīts 2001. gada 28. martā (30). Šis noteikums tika padarīts obligāts visiem darba devējiem un visiem darbiniekiem, kuri ir minētā līguma darbības jomā, ar starpministriju 2003. gada 3. jūlija lēmumu (31). Ar algu saistītās izmaksas, ko rada šis ar likumu noteiktais pienākums, tādējādi ir uzskatāmas par zvejniecības uzņēmumu ražošanas izmaksām tāpat kā izdevumi, kas saistīti ar degvielu. Tādēļ šādos apstākļos Komisija nevar pieņemt argumentu, ka Francijas valdība esot pamatoti iejaukusies, jo kuģu īpašnieki nepilda ar likumu noteikto pienākumu saviem darbiniekiem nodrošināt minimālo algu gadījumos, kad viņi atalgojumu saņem atkarībā no peļņas.