KOMISIJAS IETEIKUMS

(2007. gada 18. jūnijs)

par izvietošanas un aprūpes vadlīnijām attiecībā uz dzīvniekiem, kurus izmanto izmēģinājumos un citiem zinātniskiem mērķiem

(izziņots ar dokumenta numuru C(2007) 2525)

(Dokuments attiecas uz EEZ)

(2007/526/EK)

EIROPAS KOPIENU KOMISIJA,

ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, un jo īpaši tā 211. panta otro ievilkumu,

tā kā:

Ar Padomes 1986. gada 24. novembra Direktīvu 86/609/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz to dzīvnieku aizsardzību, kurus izmanto izmēģinājumos un citiem zinātniskiem mērķiem (1) , īsteno Eiropas Konvenciju par to mugurkaulnieku aizsardzību, kas tiek izmantoti eksperimentiem un citiem zinātniskiem mērķiem (turpmāk “Konvencija”). Konvencija apstiprināta ar Padomes Lēmumu 1999/575/EK (2) .

IESAKA.

(1) OV L 358, 18.12.1986., 1. lpp. Direktīvā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/65/EK (OV L 230, 16.9.2003., 32. lpp.).

(2) OV L 222, 24.8.1999., 29. lpp.

(3) OV L 221, 8.8.1998., 23. lpp. Direktīvā grozījumi izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 806/2003 (OV L 122, 16.5.2003., 1. lpp.).

(4) OV L 3, 5.1.2005., 1. lpp.

PIELIKUMS

Izvietošanas un aprūpes norādes attiecībā uz dzīvniekiem, kurus izmanto izmēģinājumos un citiem zinātniskiem mērķiem

SATURA RĀDĪTĀJS

Ievads

Definīcijas

VISPĀRĪGĀ SADAĻA

1. Telpas

1.1. Funkcijas un vispārīgā konstrukcija

1.2. Turēšanas telpas

1.3. Vispārējiem un īpašiem mērķiem paredzētas izmēģinājumu telpas

1.4. Palīgtelpas

2. Vide un tās kontrole

2.1. Ventilācija

2.2. Temperatūra

2.3. Mitrums

2.4. Apgaismojums

2.5. Troksnis

2.6. Signalizācijas sistēmas

3. Izglītība un apmācība

4. Aprūpe

4.1. Veselība

4.2. Sagūstīšana savvaļā

4.3. Dzīvnieku pārvadāšana

4.4. Karantīna, aklimatizācija un izolēšana

4.5. Izmitināšana un vides uzlabojumi

4.6. Barošana

4.7. Dzirdināšana

4.8. Grīdas segums, substrāts, pakaišu un migas materiāli

4.9. Tīrīšana

4.10. Apiešanās

4.11. Humāna nogalināšana

4.12. Dokumentācija

4.13. Identifikācija

NORĀDES ATTIECĪBĀ UZ SUGĀM

A. Īpašas norādes attiecībā uz grauzējiem

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

B. Īpašas norādes attiecībā uz trušiem

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

C. Īpašas norādes attiecībā uz kaķiem

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

D. Īpašas norādes attiecībā uz suņiem

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

E. Īpašas norādes attiecībā uz mājas seskiem

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

F. Īpašas norādes attiecībā uz primātiem, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi

a. Vispārīgi apsvērumi

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

5. Personāla apmācība

6. Pārvadāšana

b. Papildu norādes pušķausu vāverpērtiķu un tamarīnu izmitināšanai un aprūpei

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

5. Personāla apmācība

6. Pārvadāšana

c. Papildu norādes vāverpērtiķu izmitināšanai un aprūpei

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

5. Personāla apmācība

6. Pārvadāšana

d. Papildu norādes makaku un zaļo pērtiķu izmitināšanai un aprūpei

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

5. Personāla apmācība

6. Pārvadāšana

e. Papildu norādes paviānu izvietošanai un aprūpei

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

5. Personāla apmācība

6. Pārvadāšana

G. Īpašas norādes attiecībā uz mājlopiem un pundurcūkām

a. Vispārīgi apsvērumi

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

b. Papildu norādes mājdzīvnieku izmitināšanai un aprūpei

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides bagātināšana un kopšana

c. Papildu norādes aitu un kazu novietošanai un kopšanai

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

d. Papildu norādes cūku un pundurcūku izmitināšanai un kopšanai

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

e. Papildu norādes zirgu dzimtas dzīvnieku, tai skaitā zirgu, poniju, ēzeļu un mūļu, izmitināšanai un kopšanai

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

H. Īpašas norādes attiecībā uz putniem

a. Vispārīgi apsvērumi

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

b. Papildu norādes mājas vistu izmitināšanai un aprūpei gan krājumos, gan izmēģinājumu laikā

c. Papildu norādes mājas tītaru izmitināšanai un aprūpei gan krājumā, gan izmēģinājumu laikā

d. Papildu norādes paipalu izmitināšanai un aprūpei gan krājumā, gan izmēģinājumu laikā

e. Papildu norādes pīļu un zosu izmitināšanai un aprūpei gan krājumā, gan izmēģinājumu laikā

f. Papildu norādes baložu izmitināšanai un aprūpei gan krājumā, gan izmēģinājumu laikā

g. Papildu norādes svītraino žubīšu izmitināšanai un aprūpei gan krājumā, gan izmēģinājumu laikā

I. Īpašas norādes attiecībā uz abiniekiem

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

5. Pārvadāšana

J. Īpašas norādes attiecībā uz rāpuļiem

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

5. Pārvadāšana

K. Īpašas norādes attiecībā uz zivīm

1. Ievads

2. Vide un tās kontrole

3. Veselība

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

5. Pārvadāšana

IEVADS

1. Viens no Direktīvas 86/609/EEK mērķiem ir aizsargāt dzīvniekus, kurus izmanto izmēģinājumos vai citiem zinātniskiem mērķiem, lai nodrošinātu, ka jebkuras iespējamās sāpes, ciešanas, stress vai ilgstošs kaitējums, kas dzīvniekiem radīts ar tiem veikto izmēģinājumu laikā, tiktu iespējami samazināts.

2. Dažus izmēģinājumus veic lauka apstākļos ar brīviem savvaļas dzīvniekiem, kas paši sevi uztur, tomēr šādu izmēģinājumu ir salīdzinoši nedaudz. Vairums dzīvnieku, ko izmanto izmēģinājumos, tiek turēti dažādās vietās – no aplokiem ārpus telpām līdz būriem, kas paredzēti maziem dzīvniekiem, laboratorijas dzīvnieku novietnē. Šajā situācijā intereses ir ļoti pretrunīgas. No vienas puses, tās ir zinātnisko izmēģinājumu intereses, no otras puses, – dzīvnieka vajadzības. Tādējādi dzīvnieku psiholoģiskās un etoloģiskās pamatvajadzības (pārvietošanās brīvība, sociālās attiecības, kustības, barība, ūdens) jāierobežo uz absolūti īsu laika periodu un minimālā apjomā. Šādi ierobežojumi būtu jāpārskata zinātniekiem, zootehniķiem un tām kompetentajām personām, kuru uzdevums ir sniegt padomu attiecībā uz dzīvnieku labturību pirms izmēģinājumu veikšanas, lai nodrošinātu, ka dzīvnieka labklājība tiek ierobežota minimāli, atbilstoši pētījuma zinātniskajiem mērķiem.

3. Šis pielikums ietver norādes dzīvnieku izmitināšanai un aprūpei, pamatojoties uz pašreizējām zināšanām un labo praksi. Tajā skaidroti un papildināti Direktīvas 86/609/EEK 5. pantā noteiktie pamatprincipi. Tādējādi šā pielikuma mērķis ir palīdzēt iestādēm, institūcijām un indivīdiem darboties saskaņā ar Direktīvā 86/609/EEK noteiktajiem mērķiem.

4. Vispārīgajā sadaļā sniegtas norādes par visu to dzīvnieku izvietošanu, novietnēm un aprūpi, kurus izmanto izmēģinājumos vai citiem zinātniskiem mērķiem. Papildu norādes attiecībā uz parasti izmantotajām sugām iekļautas īpašo norāžu sadaļā. Ja īpašajās sadaļās informācija nav ietverta, norādīta atsauce uz vispārīgo sadaļu. Norādes attiecībā uz sugām ir balstītas uz tādu ekspertu grupu sniegtajiem padomiem, kas specializējušies uz grauzējiem, trušiem, suņiem, kaķiem, mājas seskiem, primātiem, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, saimniecībā audzētām sugām, pundurcūkām, putniem, abiniekiem, rāpuļiem un zivīm. Papildus šiem ieteikumiem ekspertu grupas iesniegušas arī papildu informāciju, kas balstīta uz zinātniskiem pierādījumiem un praktisko pieredzi un papildina šos ieteikumus. Šī papildu informācija ir attiecīgo ekspertu grupu pilnīga atbildība un ir pieejama atsevišķi. Dažu sugu grupām, respektīvi, abiniekiem, rāpuļiem un zivīm, šajos skaidrojošajos dokumentos sniegta arī papildu informācija par mazāk izmantotām sugām, kuras nav minētas norādēs par konkrētajām sugām. Ja rodas uzvedības vai vairošanās problēmas vai ir nepieciešama sīkāka informācija par īpašām prasībām attiecībā uz citām sugām, ir jāmeklē gan padoms, ko snieguši eksperti, kas specializējušies attiecībā uz konkrēto sugu, gan apkalpojošā personāla padoms, lai nodrošinātu, ka konkrētās sugas vajadzības tiek pienācīgi apmierinātas.

5. Aprūpe attiecībā uz dzīvniekiem, kuri paredzēti izmantošanai izmēģinājumos vai kurus izmanto izmēģinājumos, vai saistībā ar laboratorijas dzīvniekiem, kurus tur vairošanai, ietver visus dzīvnieka un cilvēka attiecību aspektus. Tās pamatā ir materiālo un nemateriālo resursu kopums, kurus cilvēks izmanto dzīvnieku iegādei un turēšanai tādā fiziskā un mentālā stāvoklī, lai tā ciešanas tiktu samazinātas līdz minimumam un vienlaikus veicinātu zinātni. Tā sākas no brīža, kad dzīvnieku paredz izmantošanai izmēģinājumos, tostarp vairošanai vai turēšanai šim nolūkam, un turpinās, līdz iestāde pēc izmēģinājumu pabeigšanas to humānā veidā nogalina vai citādi no tā atbrīvojas saskaņā ar Direktīvas 86/609/EEK 9. pantu.

6. Pielikumā ietverti padomi par dzīvnieku turēšanai piemērotu telpu plānojumu, kā arī ieteikumi un norādes par to, kā izpildīt Direktīvā 86/609/EEK noteiktās labturības prasības. Tomēr ieteikto platību standarti paredz minimālās pielaides. Dažos gadījumos šīs pielaides var palielināt, jo atsevišķiem dzīvniekiem vides prasības var atšķirties atkarībā, piemēram, no to sugas, vecuma, fizioloģiskā stāvokļa, apdzīvotības blīvuma un no tā, vai dzīvnieki tiek turēti krājumā, vairošanai vai ilgtermiņa vai īstermiņa izmēģinājumiem. Vides uzlabojumi arī ir svarīgs dzīvnieku labturības faktors.

7. Esošās telpas vai aprīkojums ir jāpielāgo vai jānomaina, ņemot vērā šīs norādes, ievērojot dzīvnieku labturības prioritātes un finanšu un praktiskos apsvērumus. Laikā līdz šādai nomaiņai vai pielāgošanai esošajās novietnēs jākoriģē dzīvnieku skaits un lielumi, lai šīs norādes tiktu iespējami ievērotas.

DEFINĪCIJAS

Šajās vadlīnijās izmantotas šādas definīcijas:

1. “Dzīvnieku novietne” ir primāra novietne, kurā tur dzīvniekus, piemēram: a) “būris” – pastāvīgi nostiprināta vai pārvietojama telpa, kuru ietver vienlaidu sienas un vismaz vienā pusē restes vai metāla siets vai, vajadzības gadījumā, tīkli un kurā tur vai pārvadā vienu vai vairākus dzīvniekus; atkarībā no apdzīvotības blīvuma un telpas izmēra dzīvnieku pārvietošanās brīvība ir salīdzinoši ierobežota; b) “aizgalds” – teritorija, kuru ierobežo, piemēram, sienas, restes vai metāla siets un kurā tur vienu vai vairākus dzīvniekus; atkarībā no iežogojuma lieluma un apdzīvotības blīvuma dzīvnieku pārvietošanās brīvība parasti ir mazāk ierobežota nekā būrī; c) “aploks” – teritorija, kura ierobežota, piemēram, ar žogu, sienām, restēm vai metāla sietu un bieži vien izvietota ārpus pastāvīgām ēkām un kurā būros vai aizgaldos turētie dzīvnieki noteiktos laika posmos var brīvi pārvietoties atbilstoši to etoloģiskajām un fizioloģiskajām vajadzībām, piemēram, vingrināties; d) “steliņģis” – neliela no trim pusēm, parasti ar barības galdu un šķērssienām iežogota vieta, kurā var turēt piesietus vienu vai divus dzīvniekus.

2. Sekundārās izmitināšanas vietas, kurās izveidojamas dzīvnieku novietnes, tiek sauktas par “turēšanas telpām”. “Turēšanas telpu” piemēri ir šādi: a) telpas, kur parasti izmitina dzīvniekus vai nu vairošanai vai turēšanai krājumā, vai izmēģinājuma laikā; b) “ietvēruma sistēma” ir izolatori, laminārās plūsmas telpas un atsevišķu vēdinātu būru sistēmas.

VISPĀRĪGĀ SADAĻA

1. TELPAS

1.1. Funkcijas un vispārīgā konstrukcija

1.1.1. Visām telpām jābūt konstruētām tā, lai nodrošinātu piemērotu vidi tajās turētajām sugām, ņemot vērā to fizioloģiskās un etoloģiskās vajadzības. Telpām arī jābūt konstruētām un pārvaldītām tā, lai novērstu nepiederīgu personu iekļūšanu un dzīvnieku iekļūšanu tajās vai izkļūšanu no tām. Telpām, kas ir lielāka ēku kompleksa daļa, jābūt pienācīgi aizsargātām un celtām saskaņā ar celtniecības normatīviem, un to izvietojumam jābūt tādam, kas samazina ieeju skaitu.

1.1.2. Jābūt aktīvai apkopes programmai, lai telpās vai to aprīkojumā novērstu un izlabotu visus defektus.

1.2. Turēšanas telpas

1.2.1. Jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu regulāru un efektīvu telpu tīrīšanu un apmierinošu higiēnisko standartu uzturēšanu. Griestiem un sienām jābūt izturīgām pret bojājumiem – ar gludu, necaurlaidīgu un viegli mazgājamu virsmu. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš savienojumiem ar durvīm, cauruļvadiem, caurulēm un kabeļiem. Ja vajadzīgs, durvīs var izveidot pārbaudes lodziņu. Grīdām jābūt gludām, necaurlaidīgām ar neslidenu, viegli mazgājamu virsmu, kas var bez bojājumu rašanās izturēt plauktu un cita smaga aprīkojuma svaru. Ja ir kanalizācija, tā atbilstoši jānosedz un jāaprīko ar barjeru, lai novērstu kaitēkļu iekļūšanu vai dzīvnieku izkļūšanu.

1.2.2. To telpu sienām un grīdām, kurās dzīvniekiem ļauts brīvi pārvietoties, jābūt pārklātām ar materiālu, kurš ir izturīgs pret nodilumu, ko rada dzīvnieki un kas rodas tīrīšanas procesā. Materiālam nevajadzētu kaitēt dzīvnieku veselībai, un tam būtu jābūt tādam, lai dzīvnieki nevar savainoties. Papildus jāaizsargā viss aprīkojums vai palīgierīces, lai dzīvnieki tās nevarētu sabojāt vai paši ar tām savainoties.

1.2.3. Nevajadzētu kopā turēt sugas, kas ir nesaderīgas, piemēram, plēsoņas un to upuri, vai dzīvniekus, kuriem nepieciešami atšķirīgi apstākļi; plēsoņas un upura gadījumā tie jātur tā, lai viens otru neredzētu, nesaostu un nedzirdētu.

1.2.4. Turēšanas telpas vajadzības gadījumā jāaprīko ar iekārtām nelielu izmēģinājumu un manipulāciju veikšanai.

1.3. Vispārējiem un īpašiem mērķiem paredzētas izmēģinājumu telpas

1.3.1. Audzēšanas vai piegādes uzņēmumos jābūt piemērotam aprīkojumam, lai varētu sagatavot dzīvniekus pārvešanai.

1.3.2. Visos uzņēmumos jābūt vismaz laboratorijas aprīkojumam, lai veiktu vienkāršas diagnosticējošas pārbaudes, pēcnāves apskates un/vai tādu paraugu noņemšanu, kuru plašāku laboratorisku izmeklēšanu veic citur.

1.3.3. Jābūt telpām, kur tikko iegādātie dzīvnieki varētu būt izolēti, līdz tiek noteikts to veselības stāvoklis un noteikts un samazināts potenciālais veselības risks pārējiem dzīvniekiem.

1.3.4. Jābūt pieejamām vispārīgo un īpašo nolūku izmēģinājumu telpām situācijās, kad izmēģinājumus vai novērojumus nav vēlams veikt dzīvnieku turēšanas telpās.

1.3.5. Ja vajadzīgs, jānodrošina viena vai vairākas operāciju telpas, kas ir pienācīgi aprīkotas ķirurģisku izmēģinājumu veikšanai sterilos apstākļos. Jābūt pēcoperācijas atveseļošanās telpām, ja šādu atveseļošanos nodrošina.

1.3.6. Jābūt pienācīgām telpām, lai slimus vai ievainotus dzīvniekus nepieciešamības gadījumā varētu turēt atsevišķi.

1.4. Palīgtelpas

1.4.1. Uzglabāšanas telpām jābūt projektētām, izmantotām un uzturētām tā, lai nodrošinātu barības un pakaišu kvalitāti. Šīm telpām jābūt aizsargātām pret parazītiem un kukaiņiem. Citi materiāli, kurus var piesārņot vai kuri var radīt apdraudējumu dzīvniekiem vai apkalpojošam personālam, jāglabā atsevišķi.

1.4.2. Jābūt atsevišķām noliktavas telpām, kas paredzētas tīriem būriem, instrumentiem un citam aprīkojumam.

1.4.3. Tīrīšanas un mazgāšanas telpām jābūt pietiekami lielām, lai tajās izvietotu iekārtas, kas vajadzīgas, lai dezinficētu un notīrītu lietoto aprīkojumu. Tīrīšanas process jāorganizē tā, lai atdalītu tīrā un netīrā aprīkojuma plūsmu, lai tādējādi novērstu tikko notīrītā aprīkojuma piesārņošanu. Sienām un grīdām jābūt pārklātām ar piemērotu izturīgu virsmas materiālu, un ventilācijas sistēmai jābūt pietiekami jaudīgai, lai aizvadītu lieko karstumu un mitrumu.

1.4.4. Jānodrošina beigto dzīvnieku un dzīvnieku atkritumu higiēniska uzglabāšana un iznīcināšana. Ja sadedzināšana uz vietas nav iespējama un vēlama, jāveic piemēroti pasākumi, lai iznīcinātu šādus materiālus, ņemot vērā valsts tiesību aktus, vietējos noteikumus un nolikumus. Īpaši drošības pasākumi jāveic saistībā ar ļoti toksiskiem vai radioaktīviem, vai infekcioziem atkritumiem.

1.4.5. Pārvietošanās zonu vispārīgajam projektējumam un konstrukcijai jāatbilst turēšanas telpu standartiem. Gaiteņiem jābūt pietiekami platiem, lai varētu brīvi pārvietot pārvietojamo aprīkojumu.

2. VIDE UN TĀS KONTROLE

2.1. Ventilācija

2.1.1. Turēšanas telpās un dzīvnieku iežogojumos jābūt atbilstošai ventilācijai, lai apmierinātu tajās turēto dzīvnieku prasības. Ventilācijas sistēmas mērķis ir nodrošināt pietiekamu daudzumu attiecīgas kvalitātes svaiga gaisa un saglabāt zemu smaku, kaitīgu gāzu, putekļu un jebkādu infekciju izraisītāju līmeni. Tā arīdzan nodrošina liekā karstuma un mitruma novadīšanu.

2.1.2. Gaiss telpās regulāri jāmaina. Ventilācijas režīms ar piecpadsmit līdz divdesmit gaisa apmaiņas reizēm stundā parasti ir pietiekams. Tomēr dažos gadījumos, piemēram, ja apdzīvotības blīvums ir mazs, var pietikt ar 8–10 gaisa apmaiņas reizēm stundā. Dažos gadījumos dabiskā ventilācija ir pietiekama un mehāniskā ventilācija var pat nebūt vajadzīga vispār. Jāizvairās no neapstrādāta gaisa atkārtotas cirkulācijas. Tomēr jāuzsver, ka pat visefektīvākā sistēma nevar kompensēt sliktu kārtējo tīrīšanu vai nolaidību.

2.1.3. Ventilācijas sistēmai jābūt projektētai tā, lai izvairītos no bīstama caurvēja un trokšņa radītiem traucējumiem.

2.1.4. Telpās, kurās atrodas dzīvnieki, smēķēšana ir aizliegta.

2.2. Temperatūra

2.2.1. Turpmākajās norādēs attiecībā uz sugām sniegts diapazons, kādā ieteicams uzturēt temperatūru. Jāuzsver, ka šie skaitļi attiecas tikai uz pieaugušiem, normāliem dzīvniekiem. Jaundzimušiem un jauniem, bezspalvas, tikko operētiem, slimiem vai ievainotiem dzīvniekiem bieži būs vajadzīga daudz augstāka temperatūra. Telpu temperatūra jāregulē atbilstoši iespējamai dzīvnieku termoregulācijai, ko var izraisīt fizioloģiski apstākļi vai izmēģinājumu sekas. Temperatūru turēšanas telpās mēra un reģistrē katru dienu.

2.2.2. Var būt vajadzīgs nodrošināt ventilācijas sistēmu, kas spēj gan sasildīt, gan atdzesēt pievadīto gaisu.

2.2.3. Dzīvnieku izmantošanas uzņēmumos var būt vajadzīga precīza turēšanas telpu temperatūras kontrole, jo vides temperatūra ir fizikāls faktors, kas būtiski ietekmē visu dzīvnieku metabolismu un uzvedību, un tāpēc tas ietekmē konkrētu zinātnisku rezultātu derīgumu.

2.2.4. Teritorijās ārpus telpām, kas paredzētas dzīvniekiem, lai vingrinātos un savstarpēji iedarbotos, temperatūru nevar stingri kontrolēt. Dzīvniekus nevajag ierobežot teritorijās, kuru klimatiskie apstākļi radītu tiem ciešanas.

2.3. Mitrums

Dažām sugām, piemēram, žurkām un smilšu pelēm, relatīvo mitrumu vajadzētu kontrolēt un turēt samērā šaurā diapazonā, lai tādējādi samazinātu iespējamās veselības vai labturības problēmas, turpretī citas sugas, piemēram, suņi, labi panes lielas mitruma līmeņa svārstības.

2.4. Apgaismojums

Ja dabiskais apgaismojums nenodrošina pienācīgu gaismas/tumsas ciklu, ir nepieciešams nodrošināt kontrolētu apgaismojumu, gan lai apmierinātu dzīvnieku bioloģiskās prasības, gan lai nodrošinātu apmierinošu darba vidi. Jāizvairās no dažu sugu pakļaušanas spilgtai gaismai un dzīvnieku iežogojumos jānodrošina tumšākas vietas, kur paslēpties. Jābūt piemērotam apgaismojumam lopkopības procedūru veikšanai un dzīvnieku pārbaudei. Jānodrošina regulāri fotoperiodi un gaismas intensitāte, kas piemērota sugām, kā arī jāizvairās no to pārtraukšanas. Turot albīnus dzīvniekus, jāņem vērā to jutīgums pret gaismu. Jāpadomā par logu ierīkošanu turēšanas telpās, jo logi ir dabiskā apgaismojuma avots un var nodrošināt vides uzlabojumus dažām sugām, jo īpaši pērtiķveidīgajiem primātiem, suņiem, kaķiem, dažiem mājlopiem un citiem lieliem zīdītājiem.

2.5. Troksnis

Troksnis dzīvniekiem var būt traucējošs faktors. Augsts trokšņa līmenis un pēkšņi trokšņi var radīt stresu, kurš papildus citai ietekmei uz dzīvnieku var ietekmēt arī izmēģinājumu rezultātus. Trokšņa līmenis dzīvnieku dzirdamības amplitūdā, tostarp dažos gadījumos arī ultraskaņa, tas ir, skaņa virs cilvēka dzirdamības robežas (parasti tiek pieņemts, ka tās ir skaņas, kas pārsniedz 20 kHz), jāsamazina, jo īpaši dzīvnieku atpūtas laikā. Signalizācijas sistēmām jābūt ārpus dzīvnieku jutīgās dzirdamības diapazona, ja vien tad tās ir dzirdamas cilvēkiem. Telpu un koridoru plānojums var būt svarīgākais akustisko vidi ietekmējošais faktors, un tas jāņem vērā, plānojot telpas. Turēšanas telpas jānodrošina ar piemērotu skaņas izolāciju.

2.6. Signalizācijas sistēmas

Izmitinot dzīvniekus telpās, kas aprīkotas ar daudzām tehnoloģiskām iekārtām, jāņem vērā daudzi būtiski aspekti. Ieteicams, lai telpas tiktu pienācīgi aizsargātas, uzstādot ierīces uguns un nepiederošu personu iekļūšanas noteikšanai, kā arī pamataprīkojuma darbības traucējumu noteikšanai, piemēram, ventilatoru, gaisa sildītāju vai dzesētāju un mitrinātāju darbības kontrolei.

Dzīvnieku telpās, kurās ir daudz elektrisku vai mehānisku aprīkojumu vides kontrolei un aizsardzībai, jābūt nodroses sistēmai, lai uzturētu svarīgākās funkcijas, ārkārtas apgaismojuma sistēmām, kā arī signalizācijas sistēmām.

Apkures un ventilācijas iekārtām jāuzstāda uzraudzības ierīces un signalizācija, lai jebkuras kļūmes to darbībā nekavējoties tiktu pamanītas un novērstas.

Redzamā vietā būtu jānovieto skaidras instrukcijas par rīcību ārkārtas gadījumos. Zivju un citu ūdensdzīvnieku akvārijiem ieteicama signalizācija, gadījumā ja rodas kļūme ūdens vai gaisa padevē. Jānodrošina, ka signalizācijas sistēmas darbība dzīvniekiem rada iespējami nelielus traucējumus.

3. IZGLĪTĪBA UN APMĀCĪBA

Visas personas, kas iesaistītas darbībās saistībā ar dzīvnieku audzēšanu, turēšanu vai izmantošanu eksperimentālos vai zinātniskos nolūkos, ir attiecīgi jāizglīto un jāapmāca saskaņā ar Rezolūciju par personu, kas strādā ar laboratorijas dzīvniekiem, izglītošanu un apmācību, kas pieņemta Eiropas Padomes Konvencijas (ETS Nr. 123) 1993. gada 3. decembra daudzpusējās apspriedēs.

4. APRŪPE

4.1. Veselība

4.1.1. Dzīvnieki to novietnēs attiecībā uz veselību un labklājību ir pilnībā atkarīgi no cilvēkiem. Dzīvnieku fizisko un psiholoģisko stāvokli ietekmē apkārtējā vide, barība, ūdens un aprūpe, kā arī uzmanība, ko tiem velta aprūpes personāls. Visās iestādēs jābūt stratēģijai, lai nodrošinātu pienācīga veselības stāvokļa uzturēšanu, kas nodrošina dzīvnieka labklājību un atbilst zinātniskām prasībām. Šai stratēģijai jāietver mikrobioloģiskās uzraudzības programma, plāni rīcībai dzīvnieku saslimšanas gadījumā un jādefinē veselības parametri un kārtība, kādā tiek ieviesti jauni dzīvnieki.

4.1.2. Par iestādi atbildīgajai personai jānodrošina regulāra dzīvnieku pārbaude, mitināšanas uzraudzība un veterinārārsta vai citas kompetentas personas veikta aprūpe. Dzīvnieku pārbaudi saskaņā ar vispārīgās sadaļas 3. punktu vismaz reizi dienā veic apmācīta persona, lai tādējādi nodrošinātu, ka tiek noteikti visi slimie vai ievainotie dzīvnieki un tiek sperti nepieciešamie soļi. Jāveic regulāras veselības pārbaudes.

4.1.3. Īpaša uzmanība jāpievērš higiēnas procedūru veikšanai un darbinieku veselības uzraudzībai iestādē, lai pēc iespējas samazinātu dzīvnieku un apkalpojošā personāla saindēšanos dzīvnieku aprūpes procesā.

4.2. Sagūstīšana savvaļā

4.2.1. Kad nepieciešams sagūstīt dzīvniekus, to ar humānām metodēm veic cilvēks, kas prot šādas metodes izmantot. Pēc iespējas jāsamazina gūstīšanas procedūru ietekme uz pārējiem savvaļas dzīvniekiem un to izplatības areālu.

4.2.2. Jebkurš dzīvnieks, kas atrasts gūstīšanas laikā vai pēc tam un par kuru secināts, ka tas ir ievainots vai tam ir slikta veselība, jāizmeklē kompetentai personai pēc iespējas ātrāk un jāveic nepieciešamie pasākumi. Tas var nozīmēt vēršanos pie veterinārārsta, lai ārstētu, vai ļoti nopietna ievainojuma gadījumā dzīvnieks nekavējoties jānogalina, izmantojot humānu nogalināšanas metodi saskaņā ar principiem, kas noteikti Eiropas Komisijas Rekomendācijās par eksperimentālo dzīvnieku eitanāziju (1. un 2. daļa). Gūstīšanas vietās pietiekamā daudzumā jābūt pieejamiem piemērotiem pārvadāšanas konteineriem un pārvadāšanas līdzekļiem gadījumam, ja dzīvnieki jāpārvieto izmeklēšanai vai ārstēšanai.

4.2.3. Īpaša uzmanība pievēršama savvaļā noķerto dzīvnieku aklimatizācijai, karantīnai, izmitināšanai, apkopei un aprūpei. Pirms darba sākšanas vienmēr rūpīgi jāapsver iespējamais savvaļā sagūstīto dzīvnieku liktenis pēc zinātnisko procedūru pabeigšanas. Tas jādara, lai nodrošinātu, ka pienācīgi tiek aplūkotas praktiskās grūtības, kas saistītas ar dzīvnieku izlaišanu atpakaļ savvaļā, un to labklājības jautājums.

4.3. Dzīvnieku pārvadāšana

4.3.1. Dzīvniekiem pārvadāšana ir stresa pilns pārdzīvojums, tāpēc tas iespējami jāatvieglo. Visu veidu dzīvnieku pārvietošanai, sākot no īsiem pārbraucieniem ar transportlīdzekli zinātnisko iestāžu robežās līdz pat starptautiskai pārvešanai, jāpiemēro šādi principi. Piemērojot Padomes Regulu (EK) Nr. 1/2005 (1), īpaša vērība jāpievērš Rezolūcijai par laboratorijas dzīvnieku iegādi un pārvadāšanu, kas pieņemta Eiropas Padomes Konvencijas (ETS Nr. 23) 1997. gada maija daudzpusējās apspriedēs.

4.3.2. Nosūtītājs un saņēmējs vienojas par pārvadāšanas nosacījumiem, izbraukšanas un ierašanās laiku, lai nodrošinātu, ka līdz dzīvnieku ierašanās brīdim ir paveikti visi sagatavošanās darbi. Nosūtītājam pirms dzīvnieku ievietošanas pārvadāšanas konteinerā jānodrošina dzīvnieku pārbaude, lai pārliecinātos, ka tie ir piemēroti pārvadāšanai.

4.3.3. Dzīvnieki, kuri ir slimi vai ievainoti, uzskatāmi par nepiemērotiem pārvadāšanai, izņemot viegli ievainotus vai slimus dzīvniekus, kuru pārvadāšana neradītu papildu ciešanas vai kuru pārvadāšanu uzrauga veterinārārsts, vai ja pārvadāšanu veic pēc veterinārārsta veiktas dzīvnieka aprūpes. Slimus vai ievainotus dzīvniekus var pārvadāt eksperimentālos vai zinātniskos nolūkos, ja to apstiprinājusi attiecīga kompetentā iestāde, ja slimība vai ievainojums ir daļa no pētnieciskās programmas. Pārvadāšana šādiem dzīvniekiem nedrīkst radīt papildu ciešanas, un īpaša vērība jāpievērš papildu aprūpei, ja tāda nepieciešama. Kompetentai personai jāapstiprina, ka šādi dzīvnieki ir piemēroti paredzētajai pārvietošanai.

4.3.4. Par dzīvnieku pārvadāšanu atbildīgā persona ir pilnībā atbildīga par visa brauciena organizēšanu, veikšanu un pabeigšanu neatkarīgi no tā, vai šie pienākumi pārvadāšanas laikā tiek uzticēti citām personām.

4.3.5. Par dzīvnieku labturību atbildīgā persona ir tieši atbildīga par dzīvnieku aprūpi pārvadāšanas laikā. Šāda persona var būt pavadonis vai transportlīdzekļa vadītājs, ja tas vienlaikus pilda abas šīs lomas. Par pārvadājamo dzīvnieku labturību atbildīgajai personai jāpārzina viņa pārziņā esošo laboratorijas dzīvnieku īpašās vajadzības.

4.3.6. Maršruts jāplāno tā, lai nodrošinātu, ka pārvadāšana tiek veikta efektīvi, lai samazinātu ceļojuma laiku, kā arī laiku no iekraušanas līdz izkraušanai un izvairītos no aizkavēšanās, tādējādi samazinot dzīvnieku stresu un ciešanas. Ir nepieciešams nodrošināt aprūpi, lai dzīvnieki tiktu turēti sugai piemērotos vides apstākļos un nodrošinātu, ka tiek veikti pasākumi pēkšņu kustību, pārmērīga trokšņa vai vibrācijas novēršanai pārvadāšanas laikā.

4.3.7. Ja nepieciešams, konteineram jābūt projektētam tā, lai novērstu vai ierobežotu mikroorganismu iekļūšanu vai izplatīšanos. Tam jābūt tādam, lai būtu iespējams veikt dzīvnieku vizuālu pārbaudi, neapdraudot dzīvnieku mikrobioloģisko stāvokli.

4.3.8. Ierodoties galamērķī, dzīvnieki jāizņem no pārvadāšanas konteineriem un pēc iespējas ātrāk jāpārbauda kompetentai personai. Dzīvnieki, kuri ir slimi, ievainoti vai citādi neatbilstīgā stāvoklī, turami ciešā uzraudzībā un novietojami atsevišķi no citiem dzīvniekiem. Šiem dzīvniekiem jānodrošina pienācīga veterinārā apkope, vai – ja tas tiek uzskatīts par nepieciešamu – tie nogalināmi humānā veidā.

4.4. Karantīna, aklimatizācija un izolēšana

Karantīnas un izolēšanas periodu mērķis ir:

a) aizsargāt citus dzīvniekus iestādē;

b) aizsargāt cilvēkus pret zoonozes infekcijām; un

c) apvienojumā ar aklimatizācijas periodu veicināt labu zinātnisko praksi.

Saskaņā ar apstākļiem šis periods var mainīties un ir noteikts vai nu dalībvalsts tiesību aktos, vai to nosaka kompetenta persona – parasti iestādes norīkots veterinārārsts.

Karantīna

Par karantīnu uzskatāms izmitināšanas periods tikko ievestiem vai atkāroti ievestiem dzīvniekiem atšķirti no iestādē esošajiem dzīvniekiem, lai noteiktu šo dzīvnieku veselības stāvokli un novērstu slimību ievazāšanu. Šādu periodu ieteicams piemērot, kad nav zināms dzīvnieka veselības stāvoklis.

Aklimatizācija

Aklimatizācijas periods ir nepieciešams, lai ļautu dzīvniekiem atkopties no pārvadāšanas stresa, aprast ar jauno vidi, kā arī ar lopkopības un aprūpes praksi. Pat tad, ja redzams, ka dzīvnieki ir veseli, tiem ir nepieciešams iziet aklimatizācijas periodu pirms to izmantošanas paredzētajām procedūrām. Nepieciešamais laiks ir atkarīgs no vairākiem faktoriem, piemēram, stresa, kuram dzīvnieki bijuši pakļauti, kas savukārt ir atkarīgs no vairākiem faktoriem, piemēram, pārvadāšanas ilguma, dzīvnieka vecuma un sociālās vides maiņas. Jāņem vērā arī tas, ka pēc starptautiskas pārvadāšanas aklimatizācija var ilgt ilgāku laiku, jo tiek izjaukts dzīvnieku diennakts dzīves ritms.

Izolēšana

Izolēšanas periods paredzēts, lai samazinātu infekcijas risku citiem dzīvniekiem vai cilvēkiem. Dzīvnieku, par kuru ir aizdomas, ka tas var radīt šādu risku, izmitina atsevišķi.

4.5. Izmitināšana un vides uzlabojumi

4.5.1. Ievads

Visiem dzīvniekiem jābūt pienācīgi daudz vietas, lai izturētos pilnīgi dabiski. Dzīvnieki jānovieto iespējami sociāli, un novietnē tiem jānodrošina adekvāti kompleksa vide, lai tie varētu uzvesties pilnīgi dabiski. Ierobežojoša vide rada uzvedības un psiholoģiskas anomālijas un ietekmē zinātnisko datu derīgumu.

Ir jāņem vērā potenciālā izmitināšanas veida, kā arī vides un sociālo uzlabojumu programmu ietekme uz zinātnisko pētījumu rezultātiem, lai izvairītos no nederīgu zinātnisko datu ģenerēšanas un no tās izrietošas nevajadzīgas dzīvnieku zaudēšanas.

Izmitināšanas un uzlabojumu stratēģijām, ko izmanto vairošanas, piegādes vai izmantotājiestādēs jābūt izstrādātām tā, lai atbilstu izmitinātās sugas vajadzībām un nodrošinātu, ka dzīvnieki iespējami labi var izmantot pieejamo telpu. Tās plānojot, jāņem vērā nepieciešamība novērot dzīvniekus, pēc iespējas tos netraucējot un veicinot to aprūpi. Ieteicamie minimālie dzīvnieku būru un telpu izmēri ir ietverti nākamajās sadaļās par atsevišķām sugām.

Ja vien nav norādīts citādi, papildus ieteiktajām novietņu minimālajām grīdas platībām jānodrošina papildu virsmas, piemēram, plaukti.

4.5.2. Izmitināšana

Dzīvnieki, izņemot tos, kas dabiski ir vientuļnieki, jāizmitina sociālās, stabilās samērojamu indivīdu grupās. Izmitināšana pa vienam piemērojama tikai tad, ja tai ir veterinārs vai ar labturību saistīts pamatojums. Izmitināšana pa vienam izmēģinājumu nolūkos nosakāma, konsultējoties ar zootehniķi un kompetentu personu, kuras pienākumos ietilpst konsultēšana dzīvnieku labturības jomā. Šādos apstākļos papildu resursi jāizmanto šo dzīvnieku labklājībai un aprūpei. Šādos gadījumos izmitināšanas ilgums jāsamazina līdz iespējami minimālam un, ja iespējams, jāsaglabā vizuāls, dzirdes, ožas un taustes kontakts. Dzīvnieku iekļaušana vai iekļaušana atpakaļ grupā rūpīgi jāuzrauga attiecīgi apmācītam personālam, lai izvairītos no nesavietojamības problēmām un traucējumiem sociālajās attiecībās. Iegādājoties bara dzīvniekus, jāveicina to izmitināšana sociālās grupās, iegādājoties savietojamus indivīdus.

4.5.3. Vides uzlabojumi

Visiem dzīvniekiem jānodrošina pietiekami daudz telpas ar pienācīgu dažādību, lai tie varētu izpaust normālu, sugai raksturīgu uzvedību. Tiem jāļauj pienācīgā mērā kontrolēt un izvēlēties vidi, lai samazinātu stresa ierosinātu rīcību. To var nodrošināt, izmantojot piemērotas uzlabojumu metodes, kuras paplašina dzīvniekiem pieejamo aktivitāšu loku un vairo to spēkiem mērošanās darbības. Papildus sociālajām darbībām uzlabojumus var iegūt, ļaujot un veicinot fiziskas aktivitātes, barības iegūšanu, manipulatīvas un kognitīvas darbības atkarībā no sugas. Ir ieteicams ļaut dzīvniekiem vingrināties katrā iespējamā gadījumā. Vides uzlabojumiem dzīvnieku novietnēs jābūt piemērotiem katrai sugai un konkrētajam individuālajam dzīvniekam. Uzlabojumu veidiem jābūt pielāgojamiem tā, lai, pamatojoties uz jaunu izpratni, varētu ieviest jauninājumus. Uzlabojumu programma regulāri jāpārskata un jāatjauno. Par dzīvnieku aprūpi atbildīgajam personālam jāsaprot sugu dabiskā izturēšanās un bioloģija, lai tas varētu saprātīgi un informēti izvēlēties uzlabojumus. Tāpat tam jāapzinās, ka visas uzlabojumu iniciatīvas nav dzīvniekam par labu, un tāpēc jāuzrauga šādu uzlabojumu ietekme un, ja nepieciešams, jāmaina programma.

4.5.4. Dzīvnieku būri un aizgaldi

Dzīvnieku būri un aizgaldi nedrīkstētu būt darināti no dzīvnieku veselībai kaitīga materiāla. To konstrukcijai jābūt tādai, lai dzīvnieki nevarētu savainoties. Tiem jābūt no izturīga materiāla, kas pielāgots tīrīšanas un dezinfekcijas metodēm, ja vien tie nav vienreizlietojami. Jo īpaši uzmanība jāpievērš būru un aizgaldu grīdu konstrukcijai, kam jābūt dažādai – atbilstoši sugai un vecumam – un konstruētai tā, lai atvieglotu ekskrētu izvākšanu.

4.6. Barošana

4.6.1. Barības veidam, saturam un pasniegšanai jābūt saskaņā ar dzīvnieka barības un uzvedības vajadzībām. Dažām sugām barībai jāļauj nogatavoties. Dažu sugu dzīvniekiem ir svarīgi, lai barība būtu rupja, kā arī ir svarīgi apmierināt atsevišķas uzvedības vajadzības.

4.6.2. Dzīvnieku barībai jābūt garšīgai un nepiesārņotai. Izvēloties, izgatavojot un sagatavojot barību, veicami piesardzības pasākumi, lai izvairītos no ķīmiska, fizikāla vai mikrobioloģiska piesārņojuma. Barība jāiepako maisos, kas sniedz skaidru informāciju par produkta izcelsmi un tā ražošanas datumu. Ražotājam skaidri jānorāda barības derīguma termiņš. Iepakošanai, pārvadāšanai un uzglabāšanai jābūt tādai, lai izvairītos no piesārņojuma, bojāšanās vai bojāejas. Noliktavām jābūt vēsām, tumšām un drošām pret parazītiem un kukaiņiem. Barība, kas ātri bojājas, kā zaļumi, dārzeņi, augļi, gaļa, zivis utt., jāuzglabā atvēsināšanas telpās, ledusskapjos vai saldētavās. Visas barības piltuves, siles vai citi piederumi, ko izmanto barošanā, regulāri jātīra un, ja vajadzīgs, jāsterilizē. Ja izmanto mitru barību vai barību, ko viegli piesārņot ar ūdeni, urīnu utt., tīrīšana vajadzīga katru dienu.

4.6.3. Katram dzīvniekam jānodrošina pieeja barībai pietiekami lielā barošanās vietā, lai samazinātu konkurenci. Dažos gadījumos barības uzņemšana jākontrolē, lai izvairītos no aptaukošanās.

4.7. Dzirdināšana

4.7.1. Visiem dzīvniekiem jābūt vienmēr pieejamam nepiesārņotam dzeramajam ūdenim. Tomēr ūdens ir mikroorganismu nesējs, tāpēc apgāde būtu organizējama tā, lai samazinātu ar to saistīto apdraudējumu.

4.7.2. Dzirdināšanas sistēmas jāprojektē un jāizmanto tā, lai piemērotā daudzumā nodrošinātu pienācīgas kvalitātes ūdeni. Jābūt pieejamiem pietiekamā daudzumā arī dzirdināšanas punktiem. Ja izmanto automātiskās dzirdināšanas sistēmas, to darbība regulāri jāpārbauda, tās jāremontē un jāskalo, lai izvairītos no avārijām, piemēram, nobloķēšanās un infekciju izplatīšanās. Ja tiek izmantoti būri ar vienlaidu grīdu, būtu jāparūpējas par applūšanas riska samazināšanu.

4.7.3. Zivju, abinieku un rāpuļu dažādu sugu panesība attiecībā uz skābumu, hloru un daudzām citām ķīmiskām vielām ievērojami atšķiras. Tādējādi jāveic pasākumi, lai ūdens piegādi akvārijiem un tvertnēm pielāgotu katras sugas vajadzībām un panesībai.

4.8. Grīdas segums, substrāts, pakaišu un migas materiāli

4.8.1. Dzīvniekiem vienmēr jānodrošina piemēroti guļvietas materiāli vai konstrukcijas gulēšanai, kā arī piemēroti migas materiāli vai konstrukcijas vaislas dzīvniekiem. Dzīvnieku novietnēs parasti tiek izmantoti dažādi materiāli, kuru funkcija ir uzsūkt urīnu un fekālijas un tādējādi atvieglot tīrīšanu; ļaut dzīvniekiem veikt sugai raksturīgas darbības, piemēram, rakņāšanos, rakšanu vai alu taisīšanu; nodrošināt ērtu, piemērotu virsmu vai drošu teritoriju gulēšanai, kā arī ļaut dzīvniekam izveidot ligzdu vai migu vairošanās nolūkos. Ir materiāli, kas nav piemēroti šīm vajadzībām, un tāpēc ir svarīgi pietiekamā daudzumā nodrošināt piemērotus materiālus. Šādiem materiāliem jābūt sausiem, absorbējošiem, bez putekļiem, netoksiskiem un bez infekciju izraisītājiem vai parazītiem, vai jebkāda cita piesārņojuma. Jāizvairās no tādu materiālu izmantošanas, kas iegūti no ķīmiski apstrādāta koka vai kas satur toksiskas vielas, kā arī no produktiem, kurus nav iespējams skaidri definēt un standartizēt.

4.8.2. Dzīvnieku būros un aizgaldos guļvietām jānodrošina stingras, ērtas atpūtas vietas visiem dzīvniekiem. Visas guļamvietas jāuztur tīras un sausas.

4.9. Tīrīšana

4.9.1. Telpu kvalitāte, tostarp labas lopkopības prakse, lielā mērā atkarīga no labas higiēnas. Turēšanas, mazgāšanas un uzglabāšanas telpās jānodrošina augsts tīrības un kārtības standarts. Jāizveido piemērota kārtība būru, piederumu, pudeļu un cita aprīkojuma tīrīšanai, mazgāšanai, attīrīšanai un, ja vajadzīgs, sterilizēšanai.

4.9.2. Šie tīrīšanas un dezinfekcijas režīmi nedrīkst kaitēt dzīvnieku veselībai vai labklājībai. Jāizstrādā skaidri noteikta kārtība, tostarp sistēma, pakaišu mainīšanai dzīvnieku novietnēs.

4.9.3. Regulāri jātīra un, ja vajadzīgs, jāatjauno materiāls, kas veido pamatni aizgaldos, būros un aplokos ārpus telpām, lai izvairītos no tā, ka tie kļūst par infekcijas un parazītu invāzijas avotu.

4.9.4. Dažu sugu uzvedībā ir raksturīgi ar smaku iezīmēt teritoriju, un tīrīšanas laikā radīts traucējums var radīt nelielus sociālos traucējumus. Izvēloties tīrīšanas režīmus, jāpievērš uzmanība šīm uzvedības vajadzībām. Lēmums par tīrīšanas biežumu jāpieņem, pamatojoties uz dzīvnieku novietnes veidu, dzīvnieka veidu, apdzīvotības biežumu un ventilācijas sistēmas spēju uzturēt piemērotu gaisa kvalitāti.

4.10. Apiešanās

Aprūpes kvalitāte dzīvniekiem laboratorijā var būtiski ietekmēt ne tikai vairošanos, augšanu un labklājību, bet arī eksperimentālo izmēģinājumu kvalitāti un rezultātu. Dzīvnieku pieradināšana kompetentai un pārliecinātai aprūpei rutīnas procedūru ietvaros samazina stresu gan dzīvniekiem, gan personālam. Dažām sugām, piemēram, suņiem un primātiem, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, apmācību programma, lai veicinātu sadarbību izmēģinājumos, būs ieguvums dzīvniekiem, aprūpes personālam un zinātniskajai programmai. Atsevišķām sugām ļoti svarīgs ir sociālais kontakts ar cilvēkiem.

Tomēr dažos gadījumos no saskares ir jāizvairās. Jo īpaši tas attiecas uz savvaļas dzīvniekiem, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc savvaļas dzīvnieki ir mazāk piemēroti kā izmēģinājumu subjekti. Apkalpojošam personālam jārūpējas par dzīvniekiem visu laiku, tiem attieksmē pret dzīvniekiem jābūt uzmanīgiem un cieņas pilniem, lietpratīgiem un atturīgiem.

Ja nepieciešams, apkalpojošam personālam jāatlicina laiks, lai parunātos ar dzīvniekiem, apmācītu tos un gādīgi aprūpētu.

4.11. Humāna nogalināšana

4.11.1. Visās humānas dzīvnieku nogalināšanas metodēs vajadzīga pieredze, ko var iegūt tikai ar atbilstīgu apmācību. Dzīvnieki jānogalina, izmantojot metodi, kura atbilst principiem, kas noteikti ar Eiropas Komisijas Rekomendācijām par eksperimentālo dzīvnieku eitanāziju (1. un 2. daļa).

4.11.2. Dzīvniekam, kas ir dziļā bezsamaņā, var nolaist asinis, tomēr bez anestēzijas nedrīkstētu izmantot zāles, kuras paralizē muskuļus, pirms iestājas bezsamaņa, kā arī zāles ar kurārei līdzīgu iedarbību un nāvējošo elektrošoku bez strāvas laišanas caur smadzenēm. Beigtos dzīvniekus nedrīkst iznīcināt, pirms nav apstiprināta to nāve.

4.12. Dokumentācija

Dokumentāciju par visu to dzīvnieku izcelsmi, izmantošanu un galamērķi, kurus tur vairošanai vai turpmākai izmantošanai zinātniskās procedūrās, izmanto ne tikai statistikas vajadzībām, bet arī saistībā ar to veselību un vairošanās reģistriem, kā indikatoru par dzīvnieka labturību, kā arī lopkopības un plānošanas nolūkos.

4.13. Identifikācija

Dažos gadījumos ir nepieciešams dzīvniekus identificēt atsevišķi, piemēram, kad tos izmanto pavairošanai vai zinātniskām procedūrām, lai nodrošinātu precīzus pierakstus. Izvēlētajai metodei jābūt uzticamai, un tās izmantošanas laikā, kā arī ilgtermiņā tai dzīvniekam jāizraisa iespējami mazāk sāpju un diskomforta. Ja nepieciešams, jāizmanto nomierinoši līdzekļi vai vietējā anestēzija un sāpes remdinoši līdzekļi. Personālam, kas to veic, jābūt apmācītam veikt identifikāciju un izmantot marķēšanas aprīkojumu.

NORĀDES ATTIECĪBĀ UZ SUGĀM

A. ĪPAŠAS NORĀDES ATTIECĪBĀ UZ GRAUZĒJIEM

1. Ievads

Peles

Laboratorijas pele ir iegūta no savvaļas mājas peles (Mus musculus). Tas ir galvenokārt alu un kāpelējošs nakts dzīvnieks, kas būvē migas mikrovides regulācijai, pajumtei un reprodukcijai. Peles ir labi kāpelētāji. Peles labprāt nešķērso atklātas vietas, tās dod priekšroku palikšanai sienu vai citu konstrukciju tuvumā. Ir novērotas daudzas dažādas sociālās organizēšanās atkarībā no apdzīvotības blīvuma, un reproduktīvi aktīviem tēviņiem novēro intensīvu teritoriālo piederību. Grūsnas un barojošas mātītes var izrādīties agresīvas, aizsargājot migu. Tā kā pelēm, jo īpaši albīnajām šķirnēm, ir slikta redze, tās lielā mērā paļaujas uz ožu un savu vidi iezīmē ar urīnu. Pelēm ir ļoti laba dzirde, un tās ir jutīgas pret ultraskaņu. Atkarībā no šķirnes ir izteiktas atšķirības izpausmē un uzvedības intensitātē.

Žurkas

Laboratorijas žurka ir iegūta no savvaļas brūnās žurkas (Rattus norvegicus) un ir ļoti sabiedrisks dzīvnieks. Žurkas izvairās no atklātām vietām un izmanto urīnu teritorijas iezīmēšanai. To oža un dzirde ir ļoti labi attīstītas, un žurkas ir īpaši jutīgas pret ultraskaņu. Redze dienasgaismā ir vāja, bet dažām pigmentētajām šķirnēm redze ir efektīva naktī. Albīnās žurkas izvairās no vietām ar gaismas līmeni, kas pārsniedz 25 luksus. Aktivitāte ir lielāka tumsas stundās. Jauni dzīvnieki ir ļoti ziņkārīgi un bieži iesaistās sociālās spēlēs.

Smilšu peles

Taukastes smilšu pele jeb Mongolijas smilšu pele (Meriones sp.) ir sabiedrisks un pārsvarā nakts dzīvnieks, kaut gan laboratorijā tas ir aktīvs arī dienasgaismā. Savvaļā smilšu peles būvē alas ar tuneļveida ieejām kā aizsardzību pret plēsējiem un laboratorijā bieži attīsta stereotipisku rakšanas uzvedību, ja vien tām netiek nodrošinātas piemērotas telpas.

Kāmji

Laboratorijas kāmja savvaļas priekštecis (Mesocricetus sp.) pamatā bija vientuļnieks. Kāmja mātīte ir lielāka un agresīvāka nekā tēviņš un var savam dzīvesbiedram radīt nopietnus ievainojumus. Kāmji bieži savās novietnēs izveido atejas vietu, iezīmē teritoriju ar sekrētiem no sānu dziedzera, un mātītes bieži izlases veidā kanibāliski samazina metiena skaitu.

Jūrascūciņas

Savvaļas jūrascūciņas (Cavia porcellus) ir sabiedriski, skraidoši grauzēji, kuri neveido alas, bet dzīvo zem pārsega un var izmantot alas, kuras izveidojuši citi dzīvnieki. Pieauguši tēviņi cits pret citu var būt agresīvi, bet parasti agresija ir reta parādība. Jūrascūciņas mēdz sastingt, izdzirdot negaidītas skaņas, un grupa var paniski bēgt, reaģējot uz pēkšņām negaidītām kustībām. Jūrascūciņas ir ļoti jutīgas pret pārvietošanu un tāpēc var sastingt uz trīsdesmit vai vairāk minūtēm.

2. Vide un tās kontrole

2.1. Ventilācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.1. punktu)

2.2. Temperatūra

Grauzēji jātur temperatūras diapazonā no 20 oC līdz 24 oC. Temperatūra grauzēju grupās būros ar cietu grīdu bieži būs augstāka nekā apkārtējās telpas temperatūra. Pat ar pienācīgu ventilāciju būros temperatūra var būt līdz pat 6o C augstāka nekā apkārtējās telpas temperatūra. Migu materiāls/migu kastes dod dzīvniekiem iespēju kontrolēt savu mikroklimatu. Īpaša vērība jāpievērš temperatūrai ietvērumu sistēmās, kā arī temperatūrai, kāda tiek nodrošināta bezspalvu dzīvniekiem.

2.3. Mitrums

Relatīvais mitrums grauzēju telpās jātur 45–65 % līmenī. Izņēmums šim principam ir smilšu pele, kura jātur, saglabājot 35–55 % mitruma.

2.4. Apgaismojums

Gaismai būros jābūt tumšai. Visiem plauktiem jābūt ar noēnotām augšām, lai samazinātu tīklenes deģenerācijas risku. Īpaši svarīgi tas ir albīniem dzīvniekiem.

Sarkanās gaismas periodi ar biežumu, ko grauzēji nevar noteikt, var būt noderīgi tumšajā periodā, lai darbinieki var uzraudzīt grauzējus to aktīvajā fāzē.

2.5. Troksnis

Tā kā grauzēji ir ļoti jutīgi pret ultraskaņu un izmanto to saziņai, ir svarīgi samazināt šo svešās izcelsmes troksni. Ultraskaņas troksnis (virs 20 kHz), kuru rada daudzi parastie laboratorijas piederumi, tajā skaitā piloši krāni, ratiņu riteņi un datoru ekrāni, var radīt nenormālus uzvedības un vairošanās ciklus. Būtu ieteicams uzraudzīt akustisko vidi plašā diapazonā un ilgstoši.

2.6. Signalizācijas sistēmas

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.6. punktu)

3. Veselība

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.1. un 4.4. punktu)

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

4.1. Izmitināšana

Bara dzīvniekus izmitina grupās, kamēr vien šādas grupas ir stabilas un harmoniskas. Šādas grupas var veidot, lai arī tas ir grūti, kad jāizmitina peļu tēviņi, pieauguši kāmji vai smilšu peles, jo tas var radīt spēcīgu skaidri redzamu agresiju.

Ja paredzams pretējs efekts vai ievainojumi, dzīvniekus var izmitināt atsevišķi. No stabilu un harmonisku grupu izjaukšanas iespējami jāizvairās, jo tas var radīt saspīlējumu.

4.2. Vides uzlabojumi

Novietnēm un to vides uzlabojumiem būtu jāļauj dzīvniekiem izturēties normāli un sugas brāļu starpā adekvāti risināt konkurences situācijas.

Guļvietas un migu materiāls, kā arī slēptuves ir ļoti svarīgi faktori grauzējiem gan vairošanās posmā, gan esot krājumā vai pakļaujot tos izmēģinājumiem, un tie jānodrošina, ja vien nepastāv veterināri vai ar labklājību saistīti iemesli to nedarīt. Šādu materiālu nenodrošināšana izmēģinājuma nolūkos jāsaskaņo ar zootehniķi un ar kompetentu personu, kurai uzticēti padomdevēja pienākumi saistībā ar dzīvnieku labklājību. Migu materiālam jābūt tādam, lai grauzēji varētu ar to rīkoties un veidot migu. Ja pienācīgā daudzumā netiek nodrošināts migas materiāls, jāparedz migu kārbas, lai dzīvnieki varētu izveidot pilnīgu, segtu migu. Guļvietas materiāliem jāuzsūc urīns un jābūt tādiem, lai grauzēji varētu atstāt tajā urīna zīmes. Migu materiāls ir svarīgs žurkām, pelēm, kāmjiem un smilšu pelēm, jo tas ļauj tām izveidot piemērotu mikrovidi atpūtai un vairošanās periodiem. Migu kārbas vai citas slēptuves ir svarīgas jūrascūciņām, kāmjiem un žurkām.

Jūrascūciņām vienmēr jānodrošina materiāli, ar ko tās var darboties, piemēram, siens košļāšanai un slēptuvei.

Visām grauzēju sugām ļoti piemēroti ir koka sprunguļi košļāšanai un graušanai.

Daudzas grauzēju sugas cenšas sadalīt savas novietnes nodalījumos ēšanai, atpūtai, urinēšanai un barības uzglabāšanai. Šis dalījums drīzāk var būt smakas iezīmēts nekā fiziski atdalīts, bet daļējs norobežojums ir piemērots, lai ļautu dzīvniekiem uzsākt kontaktu ar citiem grupas dzīvniekiem vai izvairīties no tā. Ļoti ieteicams ir palielināt vides dažādību, ieviešot novietnēs uzlabojumus. Šādu ierīču piemērs ir caurules, kastes un rāpšanās klintis, kuras grauzēji veiksmīgi izmanto, un tas attiecīgi palielina izmantojamo platību.

Smilšu pelēm nepieciešams salīdzinoši vairāk vietas nekā citām grauzēju sugām, lai tās varētu izveidot un/vai izmantot pietiekama lieluma alas. Smilšu pelēm nepieciešams biezs pakaišu slānis rakšanai un migas veidošanai vai migas sistēmas aizstājējam, kuram jābūt vismaz 20 cm garam.

Ir jāapsver gaismcaurlaidīgu un tonētu novietņu, kā arī tādu ietvērumu lietojums, kas ļauj labi novērot dzīvniekus, tos netraucējot.

Tas pats princips attiecībā uz vietas kvalitāti un kvantitāti, vides uzlabojumiem un citiem apsvērumiem šajā dokumentā piemērojams arī ietvērumu sistēmām, piemēram, atsevišķi vēdināmiem būriem, kaut gan sistēmas plānojums var nozīmēt, ka šīm varētu būt atšķirīga pieeja.

4.3. Būri un aizgaldi, to izmēri un grīdas platība

Novietnes jāveido no vienkārši tīrāmiem materiāliem un jākonstruē tā, lai varētu pienācīgi kontrolēt dzīvniekus, tos netraucējot.

Kad jaunie dzīvnieki kļūst aktīvi, tiem nepieciešams proporcionāli vairāk vietas nekā pieaugušajiem.

4.3.1. Izmēri

Šajā un visās turpmākajās tabulās attiecībā uz grauzējiem ieteiktais “būra augstums” ir vertikālais atstatums starp būra grīdu un būra augšējo daļu, un šo augstumu piemēro vairāk nekā 50 % no minimālā būra grīdas platības pirms uzlabojumu aprīkojuma ievietošanas.

Paredzot izmēģinājumus, jāņem vērā dzīvnieku iespējamā augšana, lai visos izmēģinājuma posmos nodrošinātu atbilstīgu telpu (kā norādīts A.1.–A.5. tabulā).

A.1. tabula

Peles: minimālie būru izmēri un platība

Ķermeņa svars (g) Minimālā būra grīdas platība (cm2) Grīdas platība uz dzīvnieku (cm2) Minimālais būra augstums (cm) Krājumā un izmēģinājumu laikā līdz 20 330 60 12 virs 20 un līdz 25 330 70 12 virs 25 un līdz 30 330 80 12 virs 30 330 100 12 Vairošana 330 Monogāmam pārim (ārpusē audzēts/iekšpusē audzēts) vai trio (iekšpusē audzēts). Katrai papildu mātītei ar metienu papildus pievieno 180 cm2 12 Krājumā vaislinieku gadījumā (2) Būra lielums 950 cm2 mazāk nekā 20 950 40 12 Būra lielums 1 500 cm2 mazāk nekā 20 1 500 30 12





A.2. tabula

Žurkas: minimālie būra izmēri un platība

Ķermeņa svars (g) Minimālā būra grīdas platība (cm2) Grīdas platība uz dzīvnieku (cm2) Minimālais būra augstums (cm) Krājumā un izmēģinājumu laikā (3) līdz 200 800 200 18 virs 200 un līdz 300 800 250 18 virs 300 un līdz 400 800 350 18 virs 400 un līdz 600 800 450 18 virs 600 1 500 600 18 Vairošana 800 Mātīte un metiens. Katram papildu pieaugušam dzīvniekam, ko uz pastāvīgu palikšanu ievieto novietnē, pievienot 400 cm2 18 Krājumi vaislinieku gadījumā (4) līdz 50 1 500 100 18 virs 50 un līdz 100 1 500 125 18 Būra lielums 1 500 cm2 virs 100 un līdz 150 1 500 150 18 virs 150 un līdz 200 1 500 175 18 Krājumi vaislinieku gadījumā (4) līdz 100 2 500 100 18 virs 100 un līdz 150 2 500 125 18 Būra lielums 2 500 cm2 virs 150 un līdz 200 2 500 150 18





A.3. tabula

Smilšu peles: minimālie būra izmēri un platība

Ķermeņa svars (g) Minimālā būra grīdas platība (cm2) Grīdas platība uz dzīvnieku (cm2) Minimālais būra augstums (cm) Krājumā un izmēģinājumu laikā līdz 40 1 200 150 18 virs 40 1 200 250 18 Vairošana 1 200 18 Monogāms pāris vai trio ar mazuli





A.4. tabula

Kāmji: minimālie būra izmēri un platība

Ķermeņa svars (g) Minimālā būra grīdas platība (cm2) Grīdas platība uz dzīvnieku (cm2) Minimālais būra augstums (cm) Krājumā un izmēģinājumu laikā līdz 60 800 150 14 virs 60 un līdz 100 800 200 14 virs 100 800 250 14 Vairošana 800 Mātīte vai monogāms pāris ar metienu 14 Krājumi vaislinieku gadījumā (5) mazāk nekā 60 1 500 100 14





A.5. tabula

Jūrascūciņas: minimālie būra izmēri un platība

Ķermeņa svars (g) Minimālā būra grīdas platība (cm2) Grīdas platība uz dzīvnieku (cm2) Minimālais būra augstums (cm) Krājumā un izmēģinājumu laikā līdz 200 1 800 200 23 virs 200 un līdz 300 1 800 350 23 virs 300 un līdz 450 1 800 500 23 virs 450 un līdz 700 2 500 700 23 virs 700 2 500 900 23 Vairošana 2 500 Pāris ar metienu. Katrai papildu vaislas mātītei papildus – 1 000 cm2 23

4.3.2. Grīdas segums

Cietas grīdas ar pakaišiem vai perforētas grīdas ir vairāk ieteicamas nekā režģis vai metāla siets. Ja izmanto režģi vai sietu, dzīvniekiem atpūtai jānodrošina cieta vai pakaišiem izklāta vieta vai kā alternatīva, jūrascūciņas gadījumā, ar līstītēm klāta vieta, ja vien īpaši izmēģinājuma nosacījumi neparedz, ka tāda nav jānodrošina. Pakaišus var paturēt kā daļu no pārošanās prakses.

Tā kā sieta grīdas var radīt nopietnus savainojumus, grīdas uzmanīgi jāpārbauda un jāuztur, lai nodrošinātu, ka tajās nav spraugu vai asu izvirzījumu.

Grūsnības beidzamajā periodā, atnešanās un laktācijas periodā vaislas mātītes jātur tikai uz cietas grīdas ar pakaišiem.

4.4. Barošana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.6. punktu)

4.5. Dzirdināšana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.7. punktu)

4.6. Substrāts, pakaišu un migas materiāli

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.8. punktu)

4.7. Tīrīšana

Kaut gan jāuztur augsti higiēnas standarti, var būt ieteicams atstāt smakas norādes, ko izveidojuši dzīvnieki. Jāizvairās no pārāk biežas novietojuma maiņas, jo īpaši attiecībā uz grūsniem dzīvniekiem un mātītēm ar metienu, jo šādu traucējumu rezultātā mātītes var atteikties no mazuļiem vai notikt kanibālisms.

Tāpēc lēmumu par tīrīšanas biežumu pieņem atkarībā no novietnes veida, dzīvnieka tipa, apdzīvotības blīvuma un ventilācijas sistēmas spējas uzturēt pienācīgu gaisa kvalitāti.

4.8. Apiešanās

Aprūpējot jāuzmanās, lai pēc iespējas mazāk traucētu dzīvniekus vai izjauktu novietnes vidi. Īpaši svarīgi tas ir kāmjiem.

4.9. Humāna nogalināšana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.11. punktu)

4.10. Dokumentācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.12. punktu)

4.11. Identifikācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.13. punktu)

B. ĪPAŠAS NORĀDES ATTIECĪBĀ UZ TRUŠIEM

1. Ievads

Trusis (Oryctolagus cuniculi) ir dabisks bara dzīvnieks. Trušiem jānodrošina pietiekama vieta un uzlabota vide, kuras nenodrošināšanas gadījumā var zust normālā pārvietošanās aktivitāte un rasties skeleta deformācija.

2. Vide un tās kontrole

2.1. Ventilācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.1. punktu)

2.2. Temperatūra

Truši turami temperatūras diapazonā no 15 oC līdz 21 oC. Temperatūra trušu grupā būros ar cietu grīdu vienmēr būs augstāka nekā temperatūra telpā. Pat ar pienācīgu ventilāciju temperatūra var būt par 6 oC augstāka nekā temperatūra telpā.

Migas materiāls/migas kārbas ļauj dzīvniekiem kontrolēt mikroklimatu. Īpaša uzmanība jāpievērš temperatūrai ietvēruma sistēmās.

2.3. Mitrums

Relatīvajam mitrumam trušu telpās jābūt ne mazākam kā 45 %.

2.4. Apgaismojums

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.4. punktu)

2.5. Troksnis

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.5. punktu)

2.6. Signalizācijas sistēmas

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.6. punktu)

3. Veselība

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.1. un 4.4. punktu)

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

4.1. Izmitināšana

Jaunus trušus un trušu mātītes izmitina harmoniskās sociālās grupās. Izmitināšanu pa vienam veic tikai tad, ja tam ir veterinārs vai ar labklājību saistīts pamatojums. Izmitināšanu pa vienam eksperimentālos nolūkos nosaka konsultācijās ar zootehniķi un ar kompetentu personu, kuras pienākumos ir sniegt padomus saistībā ar dzīvnieku labklājību. Pieauguši nekastrēti tēviņi var iezīmēt savu teritoriju, un tāpēc tos nevajadzētu novietot kopā ar citiem nekastrētiem tēviņiem. Jaunu trušu un pieaugušu mātīšu turēšanai veiksmīgi var izmantot uzlabotus grīdas aizgaldus, kaut gan grupām jāpievērš pastiprināta uzmanība, lai izvairītos no agresijas. Ideālā variantā trušiem, ko plāno izmitināt grupā, vajadzētu būt no viena metiena un turētiem kopā kopš atšķiršanas no mātes. Ja atsevišķus dzīvniekus nevar izmitināt grupās, jāapsver iespēja tos izmitināt tā, lai tie savstarpēji atrastos redzamā attālumā.

4.2. Vides uzlabojumi

Vides uzlabojumi trušiem ir rupja lopbarība, siena bloki vai košļājami kociņi, kā arī vieta, kurp atkāpties. Turot grupas grīdas aizgaldos, jānodrošina vizuālas barjeras un konstrukcijas slēptuvēm, kā arī novērošanai. Lai veicinātu vairošanos, jānodrošina arī migas materiāli un migu kārbas.

4.3. Novietnes, to izmēri un grīdas segums

Novietnes ieteicams veidot taisnstūra formā. Novietnē ir jānodrošina paaugstinājumi. Šiem paaugstinājumiem jābūt tādiem, lai dzīvnieki varētu gulēt un sēdēt, un viegli zem tiem pārvietoties, bet tiem nevajadzētu segt vairāk kā 40 % grīdas platības. Novietnes augstumam jābūt pietiekamam, lai truši varētu sēdēt uz pakaļkājām un to ausis neskartos pie novietnes jumta, tomēr šāds attālums starp augšu un apakšu nav nepieciešams paaugstinātajām vietām. Ja vien nav laba zinātniska vai veterināra pamatojuma, kādēļ plauktus neizmantot, novietojumam jābūt par 33 % lielākam vienam trusim un par 60 % lielākam diviem trušiem. Ja vien tas ir iespējams, trušus vajadzētu turēt aizgaldos.

4.3.1. Izmēri

B.1. tabula

Truši, kas vecāki par 10 nedēļām: minimālie būra izmēri un platība

Ķermeņa masa (kg) Minimālā grīdas platība vienam vai diviem sociāli saderīgiem dzīvniekiem (cm2) Minimālais augstums (cm) Mazāk nekā 3 3 500 45 No 3 līdz 5 4 200 45 Virs 5 5 400 60

Tabulā dotie izmēri jāizmanto gan būriem, gan aizgaldiem. Būros jāparedz paaugstinātas vietas (skatīt B.4. tabulu). Aizgaldos jābūt konstrukcijām, kas sadala telpu, lai dzīvnieki varētu sākt sociāli kontaktēties vai no kontakta izvairīties. Katram trešajam, ceturtajam, piektajam un sestajam trusim jāparedz grīdas papildu platība – 3 000 cm2 katram trusim, bet, pārsniedzot skaitu seši, katram trusim papildus rēķina 2 500 cm2 grīdas platību.

B.2. tabula

Mātīte un metiens: minimālie būra izmēri un platība

Mātītes svars (kg) Minimālais būra lielums (cm2) Papildus migas kārbai (cm2) Minimālais augstums (cm) Mazāk nekā 3 3 500 1 000 45 No 3 līdz 5 4 200 1 200 45 Virs 5 5 400 1 400 60

Vismaz trīs četras dienas pirms atnešanās trušu mātei jānodrošina atsevišķs nodalījums vai migas kārba, kurā tā varētu izveidot migu. Ieteicams, lai migas kārba būtu ārpus novietnes. Jānodrošina salmi vai cits migas materiāls. Novietnei jābūt izveidotai tā, lai trušu māte varētu pārvietoties uz citu nodalījumu vai paaugstinājumu prom no mazuļiem pēc tam, kad tie pametuši migu. Pēc atšķiršanas no mātes viena metiena mazuļus atstāj kopā to piedzimšanas novietnē pēc iespējas ilgāk. Vienā novietnē var turēt kopā līdz pat astoņiem viena metiena mazuļiem no to atšķiršanas no mātes līdz septiņu nedēļu vecumam, un piecus viena metiena mazuļus var turēt uz minimālās grīdas platības no astoņu līdz desmit nedēļu vecumam.

B.3. tabula

Truši, kas jaunāki par 10 nedēļām: minimālie būra izmēri un platība

Vecums Minimālais būra lielums (cm2) Minimālā grīdas platība vienam dzīvniekam (cm2) Minimālais augstums (cm) Mazulis līdz 7 nedēļu vecumam 4 000 800 40 No 7 līdz 10 nedēļām 4 000 1 200 40

Tabulā dotie izmēri jāizmanto gan būriem, gan aizgaldiem. Aizgaldos jābūt konstrukcijām, ar ko sadala vietu, lai ļautu dzīvniekiem uzsākt sociālo kontaktu vai izvairīties no tā. Pēc atšķiršanas no mātes viena metiena mazuļus iespējami ilgi atstāj kopā to piedzimšanas novietnē.

B.4. tabula

Truši: optimālie izmēri audzēšanas platībām būros, kuru izmēri norādīti B.1. tabulā

Vecums nedēļās Ķermeņa svars (kg) Optimālais lielums (cm × cm) Optimālais augstums no būra grīdas (cm) Mazāk nekā 3 55 × 25 25 No 3 līdz 5 55 × 30 25 Virs 10 Virs 5 60 × 35 30

Lai novietņu paceltā teritorija un novietnes teritorija kā veselums tiktu pienācīgi izmantota, tabulā dotie izmēri – lielums un augstums – paaugstinājumiem ir optimāli ar ļoti tuvu minimumu un maksimumu (10 % no optimālā lieluma). Ja ir zinātnisks vai veterinārs pamatojums, kādēļ neierīkot paaugstinātu platformu, grīdas platība jāpalielina par 33 % trušiem, kurus tur pa vienam, un par 60 % diviem trušiem, lai veicinātu trušu kustības darbības un lai būtu iespējams izvairīties no dominējošā dzīvnieka.

Ja paaugstinājums tiek veidots trušiem, kas jaunāki par 10 nedēļām, optimālais paaugstinājuma lielums ir 55 × 25 cm un augstumam virs grīdas jābūt tādam, lai dzīvnieki to varētu izmantot.

4.3.2. Grīdas segums

Ja izmanto sietu grīdas, jānodrošina atpūtas vieta, kura būtu pietiekami liela, lai visi truši varētu atrasties tajā vienlaikus. Priekšroka dodama cietām grīdām ar guļvietām vai perforētām grīdām, nevis režģiem vai drāšu sietu grīdām.

4.4. Barošana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.6. punktu)

4.5. Dzirdināšana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.7. punktu)

4.6. Substrāts, pakaišu un migas materiāli

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.8. punktu)

4.7. Tīrīšana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.9. punktu)

4.8. Apiešanās

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.10. punktu)

4.9. Humāna nogalināšana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.11. punktu)

4.10. Dokumentācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.12. punktu)

4.11. Identifikācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.13. punktu)

C. ĪPAŠAS NORĀDES ATTIECĪBĀ UZ KAĶIEM

1. Ievads

Mājas kaķi cēlušies no savrupiem Āfrikas savvaļas kaķiem (Felis silvestris libyca), bet tiem ir spēcīga tieksme apgūt sabiedrisku uzvedību. Agrīnā vecumā nodrošinot pienācīgu socializāciju, šāda uzvedība tiek izpausta attiecībā gan uz sugas brāļiem, gan cilvēku.

Laba sociālā sadarbība ar cilvēkiem nodrošina piemērotu temperamentu turpmākajos pētījumos. Tomēr, tā kā kaķiem nav dominējošās hierarhijas un šķiet, ka trūkst pēckonflikta samierināšanās mehānisma, sociālo attiecību veidošana var būt saspīlēta. To, ka kaķis ir saspringts, nevar tik viegli redzēt, kā to var novērot suņiem.

Tā kā kaķi iezīmē teritoriju un pierod pie konkrētas vietas, pārvietošana viņiem visdrīzāk rada stresu. Kaķi ir lieliski kāpelētāji un plaši izmanto paaugstinātas konstrukcijas (piemēram, plauktus) gan kā priekšrocības punktus, gan tad, kad izmitināti grupās, lai nodrošinātu atstatumu no citiem kaķiem.

2. Vide un tās kontrole

2.1. Ventilācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.1. punktu)

2.2. Temperatūra

Kaķus var turēt temperatūrā ar plašu diapazonu ar nosacījumu, ka to labklājība nav ierobežota. Ja precīzi jākontrolē izmēģinājumā izmantotie kaķi, temperatūru uztur diapazonā no 15 oC līdz 21 oC (skatīt vispārīgās sadaļas 2.2.3. punktu).

Tā kā kaķēniem pirmo desmit dzīvības dienu laikā ir ierobežota termoregulācija, šajā laikā nodrošina vietēju papildu apsildi.

2.3. Mitrums

Tiek uzskatīts, ka nav jākontrolē relatīvais mitrums, jo kaķi labi panes plašas apkārtējā gaisa relatīvā mitruma svārstības bez nelabvēlīgas ietekmes.

2.4. Apgaismojums

Kaķus vēlams turēt dabiskā divdesmit četru stundu gaismas un tumsas ciklā. Ja gaišo fotoperioda daļu nodrošina ar mākslīgo apgaismojumu, tam katru dienu jābūt desmit līdz divpadsmit stundas ilgam.

Ja dabiskais apgaismojums vispār netiek pieļauts, jānodrošina neliels nakts apgaismojums (5 līdz 10 luksi), lai kaķi varētu kaut nedaudz redzēt, un jāņem vērā to reakcijas baiļu stāvoklī.

2.5. Troksnis

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.5. punktu)

2.6. Signalizācijas sistēmas

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.6. punktu)

3. Veselība

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.1. un 4.4. punktu)

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

4.1. Izmitināšana

Kaķenes un abu dzimumu kastrēti kaķi parasti ir sabiedriski un tiek turēti grupās līdz divpadsmit dzīvniekiem. Tomēr, veidojot grupu, kurā ir divi vai vairāk šādu kaķu, ir rūpīgi jāuzrauga dzīvnieku saderība grupā. Īpaši uzmanīgi veicama kaķu pārgrupēšana, nepazīstama kaķa iekļaušana grupā, kastrētu tēviņu iekļaušana grupā vai kaķu turēšana lielās grupās.

Ja kaķi parasti ir izmitināti grupā, izmitināšana pa vienam var radīt ievērojamu stresu. Tāpēc kaķus nevajadzētu izmitināt pa vienam ilgāk nekā uz divdesmit četrām stundām bez veterināra vai ar labklājību saistīta pamatojuma. Izmitināšana pa vienam uz vairāk nekā divdesmit četrām stundām izmēģinājumu nolūkos nosakāma, konsultējoties ar zootehniķi un kompetentu personu, kuras pienākumos ietilpst konsultēšana dzīvnieku labturības jomā.

Kaķi, kuri ir atkārtoti agresīvi pret citiem kaķiem, jāizmitina atsevišķi tikai tad, ja tiem nevar atrast piemērotu kompāniju. Vismaz reizi nedēļā, piemērojot izveidotu uzvedības un/vai psiholoģiskā stresa punktu sistēmu, jānovēro sociālais stress visiem indivīdiem, kuri izvietoti pa pāriem vai grupās. Tas īpaši svarīgi ir nekastrētiem runčiem.

Kaķenes ar kaķēniem, kuri nav sasnieguši četru nedēļu vecumu, vai kaķenes grūsnības pēdējās divās nedēļās var izmitināt atsevišķi. Šajā laikā uzmanība jāpievērš tam, lai kaķene, kura parasti mitinās grupā, varētu nokļūt pie grupas, piemēram, savienojot kaķēnu audzināšanas novietni ar dzīvnieku grupas izmitināšanas novietni.

Kaķu sabiedriskās uzvedības attīstību pamatīgi ietekmē to sabiedriskā pieredze vecumā no divām līdz astoņām nedēļām. Šajā laikā ir īpaši svarīgi kaķim veidot sociālo kontaktu ar citiem kaķiem (piemēram, tā paša metiena mazuļiem) un cilvēkiem un iepazīties ar vides apstākļiem, kuri, iespējams, būs izmantojami nākotnē. Ikdienas kontakts šajā attīstības stadijā ir priekšnoteikums pieauguša kaķa sociālai uzvedībai un ir pierādījies, ka īss kontakts pat pirmajā dzīvības dienā ir svarīgs, jo jaunie dzīvnieki jau spēj reaģēt uz smaržu un pieskārieniem.

Visiem kaķiem ik dienas jābūt brīdim, kad paspēlēties un būt sociālā kontaktā ar cilvēku, plus papildu laikam, kad nomazgāties. Īpaša uzmanība jāpievērš pa vienam novietotu kaķu sociālajiem vides uzlabojumiem, nodrošinot papildu kontaktu ar cilvēku.

4.2. Vides uzlabojumi

Jānodrošina paceltas daļēji slēgtas konstrukcijas (piemēram, gulta ar trim sienām un jumtu uz plaukta apmēram viena metru augstumā no grīdas), lai kaķi varētu redzēt apkārtni, un, ja tie ir pa pāriem vai grupā, – iespēja uzturēt ērtu attālumu no citiem kaķiem. Jābūt pietiekamam daudzumam šo konstrukciju, lai samazinātu konkurenci. Konstrukcijas pa novietni jāsadala tā, lai dzīvnieki varētu pilnībā izmantot pieejamo telpu.

Kaķiem arī jānodrošina iespēja atrast paslēptuvi un vienatni pašiem savā novietnē, un jo īpaši, lai tas nebūtu kaķu, kas atrodas citās novietnēs, redzamības laukā. Jānodrošina vertikālas koka virsmas nagu asināšanai un iezīmēšanai ar smaku.

Ja iespējams, kaķiem jānodrošina āra ejas, kas ir vides uzlabojumu iespēja gan vairošanas, gan izmantotājiestādēs.

Jāveicina imitējošā plēsējiem raksturīgā un spēlēšanās uzvedība. Jābūt pieejamām dažādām rotaļlietām, un tās regulāri jāmaina, lai nodrošinātu nepārtrauktu stimulāciju un izvairītos no pierašanas pie tām, kas samazina motivāciju spēlēties.

4.3. Novietnes, to izmēri un grīdas segums

Novietnēs, tostarp atdalījumos starp novietnēm, jānodrošina kaķiem droša un viegli tīrāma vide. To plānojumam un konstrukcijai jānodrošina kaķiem atklātas un gaišas telpas, no kurām kaķi var pārredzēt savu novietņu apkārtni.

4.3.1. Izmēri

C.1. tabula

Kaķi: minimālie būra izmēri un platība

Grīda (6) (m2) Plaukti (m2) Augstums (m) Minimums vienam pieaugušam dzīvniekam 1,5 0,5 2 Katram papildu dzīvniekam jāpievieno 0,75 0,25 —

Minimālā telpa, kurā turēt kaķeni un mazuļus, ir telpa, kāda piemērota vienam kaķim. Šī telpa pakāpeniski jāpalielina tā, lai līdz metiena kaķēnu četru mēnešu vecumam telpa būtu tik liela, kā norādīts tabulā pieaugušiem kaķiem. Normālais vecums atšķiršanai no mātes ir septiņas līdz deviņas nedēļas.

Nekad nevajag kaķus piespiest pavadīt visu dzīvi ārā. Tiem vienmēr jābūt iespējai ieiet iekštelpās, kas atbilst visiem standartiem, tajā skaitā minimālajiem izmēriem, kas noteikti šajās norādēs.

Barošanas vietām un pakaišu paplātēm nevajadzētu būt tuvāk par 0,5 metriem, un tās nevajadzētu mainīt vietām.

Ierobežošana zinātniskos nolūkos mazākās platībās nekā iepriekš norādītajās, piemēram, metabolisma būrī, var ievērojami ietekmēt dzīvnieku labklājību. Šādu ierobežojumu vajadzētu piemērot uz ievērojami īsu laiku un telpā, kas ir pēc iespējas samērīga ar iepriekš definēto un ne mazāka par tādu, kas nepieciešama dzīvniekam, lai varētu izstiepties pilnībā horizontāli un vertikāli, apgulties un apgriezties apkārt.

4.3.2. Grīdas segums

Kaķu novietnēm ieteicamais grīdas segums ir cieta vienlaidu grīda ar līdzenu neslidenu virskārtu. Novietnēs nodrošina papildu mēbeles, lai visiem kaķiem būtu ērtas atpūtas vietas.

Kaķu novietnēs nevajadzētu izmantot vaļējas grīdas segumu sistēmas, piemēram, režģus vai sietus. Ja ir pamatojums, kādēļ jāizmanto vaļējas grīdas segums, jāvelta lielas rūpes to izveidei un plānošanai, lai izvairītos no sāpēm, ievainojumiem vai slimībām un ļautu dzīvniekiem izturēties dabiski. Praktiskā pieredze liecina, ka metabolisma būri nav vienmēr vajadzīgi, jo kaķa urīnu un fekālijas var savākt tieši no pakaišu paplātēm.

Āra aploku pamata kvalitātei un virskārtai nav jābūt tādā līmenī kā novietnēs iekšienē ar nosacījumu, ka to ir viegli tīrīt un kaķiem uz tās nav iespējams fiziski savainoties.

4.4. Barošana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.6. punktu)

4.5. Dzirdināšana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.7. punktu)

4.6. Substrāts, pakaišu un migas materiāli

Diviem kaķiem nodrošina vismaz vienu pakaišu paplāti ar minimālajiem izmēriem 300 × 400 mm, un tajā jābūt piemērotam absorbentam un netoksiskiem pakaišiem vai pamata materiālam, kas ir pieņemams kaķiem. Ja urīns un fekālijas regulāri ir ārpus paplātēm, papildu paplātē jānodrošina alternatīvi pakaiši. Ja tas neko neatrisina pa pāriem vai grupās izmitinātu kaķu gadījumā, tas norāda uz sociālo nesaderību, un kaķus pa vienam izņem no grupas, līdz problēma ir atrisināta.

Visiem kaķiem jānodrošina pietiekami daudz guļvietu no piemērota viegli tīrāma materiāla. Šajās guļvietās jānodrošina mīksts materiāls, piemēram, poliesteris, uzkārsts vai tamlīdzīgs materiāls.

4.7. Tīrīšana

Katru aizņemto novietni tīra vismaz reizi dienā; pakaišu traukus iztukšo katru dienu un nomaina pakaišu materiālu.

Novietņu tīrīšanas laikā kaķi nedrīkst palikt slapji. Ja novietnes skalo ar šļūteni, kaķus pārvieto prom no novietnes uz sausu vietu un ved atpakaļ tikai tad, kad viss ir sauss.

4.8. Apiešanās

Kaķiem ļoti svarīgs ir ciešs kontakts ar cilvēkiem, kuri tos aprūpē; jo īpaši tas attiecas uz kaķiem, kas dzīvo pa vienam.

4.9. Humāna nogalināšana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.11. punktu)

4.10. Dokumentācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.12. punktu)

4.11. Identifikācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.13. punktu)

D. ĪPAŠAS NORĀDES ATTIECĪBĀ UZ SUŅIEM

1. Ievads

Mājas suns (Canis familiaris) ir ziņkārīgs un ļoti sabiedrisks dzīvnieks, kurš aktīvi meklē informāciju par apkārtni, atgādinot savu senču, kas nākuši no vilku cilts, uzvedību. Lai gan liela dienas daļa tiek pavadīta atpūšoties, sunim aktīvajā fāzē nepieciešama kompleksa fizikālā un sociālā vide.

Kuces meklē nomaļas vietas, lai dzemdētu un audzinātu mazuļus.

Tā kā pastāv nopietns agresijas risks, rūpīgi jāapsver suņu turēšana sociāli harmoniskās grupās. Ieteikumi attiecas uz dzinējsuņiem, kas ir pati parastākā suga. Ja izmanto citu sugu, jāņem vērā konkrētās sugas raksturojums.

2. Vide un tās kontrole

2.1. Ventilācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.1. punktu)

2.2. Temperatūra

Suņus var turēt plaša diapazona temperatūrā ar nosacījumu, ka to labklājība nav ierobežota. Ja suņi, kurus izmanto izmēģinājumā, jākontrolē ļoti precīzi, temperatūra jāuztur diapazonā no 15 oC līdz 21 oC (skatīt vispārīgās sadaļas 2.2.3. punktu).

Tā kā kucēniem pirmo desmit dzīvības dienu laikā ir ierobežota termoregulācija, šajā laikā mazuļu novietnē nodrošina vietēju papildu apsildi.

2.3. Mitrums

Tiek uzskatīts, ka nav jākontrolē relatīvais mitrums, jo suņi labi panes plašas apkārtējā gaisa relatīvā mitruma svārstības bez nelabvēlīgas ietekmes.

2.4. Apgaismojums

Ir pieņemami suņus turēt dabiskā divdesmit četru stundu gaismas un tumsas ciklā. Ja gaišo fotoperioda daļu nodrošina ar mākslīgo apgaismojumu, tam katru dienu jābūt desmit līdz divpadsmit stundām ilgam.

Ja dabiskais apgaismojums vispār netiek pieļauts, jānodrošina neliels nakts apgaismojums (5 līdz 10 luksi), lai suņi varētu kaut nedaudz redzēt, un jāņem vērā to reakcijas baiļu stāvoklī.

2.5. Troksnis

Troksnis suņu audzētavās var sasniegt lielu skaļumu, par kuru zināms, ka tas kaitē cilvēkiem un var ietekmēt suņu veselību vai fizioloģiju. Šā iemesla dēļ suņu turēšanas iestādēs ir svarīgi apsvērt metodes trokšņa samazināšanai. Plānojot iestādi, jāņem vērā suņu uzvedības vajadzības, un tādējādi var samazināt trokšņa līmeni. Lielu daļu trokšņu rada paši suņi, bet to var radīt arī aprūpes darbības iestādē, un tas var rasties no ārējiem skaņas avotiem. Jebkuru trokšņa avotu, kas var stimulēt suņu riešanu, jācenšas ierobežot. Ārējo trokšņu iekļūšanu iestādē var samazināt, pienācīgi novietojot ēku un izvēloties piemērotu arhitektūru. Troksni, kas rodas iestādes iekšienē, var samazināt, izmantojot troksni slāpējošus materiālus vai konstrukcijas. Izstrādājot vai pielāgojot suņu izmitināšanas vietas, jāņem vērā ekspertu padomi.

2.6. Signalizācijas sistēmas

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.6. punktu)

3. Veselība

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.1. un 4.4. punktu)

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

4.1. Izmitināšana

Suņi jātur sociāli saderīgās grupās tiem paredzētā mītnē, ja vien zinātnisku apsvērumu vai dzīvnieku labturības prasību dēļ tas nav iespējams. Īpaši uzmanīgi jāveic suņu pārgrupēšana vai sveša suņa pievienošana suņu grupai. Visos šajos gadījumos jāveic ilgtermiņa grupas sociālās saderības novērošana.

Ja iespējams, suņiem jānodrošina āra aploki, kas ir vides uzlabojumu iespēja gan vairošanas, gan izmantotājiestādēs.

Suņa ievietošana atsevišķi pat uz īsu periodu var izraisīt stresu. Tāpēc suni nedrīkst izolēt ilgāk par četrām stundām, ja tas nav pamatots suņa labturības vai veterināru apsvērumu dēļ. Suņa izolēšanu ilgāk par četrām stundām eksperimentālos nolūkos var veikt pēc konsultācijas ar zootehniķi un kompetentu personu, kuras uzdevums ir sniegt padomus attiecībā uz dzīvnieku labturību.

Šādos apstākļos papildu resursi ir jāiegulda suņa labturības nodrošināšanai un aprūpei. Katru dienu dzīvnieka kopējam papildus jānodarbojas ar izolācijā turēto dzīvnieku un jānodrošina tā redzes, dzirdes un, ja iespējams, taustes kontakts ar citiem suņiem.

Ja vien nepastāv zinātniski pamatoti pretargumenti, atsevišķi turētiem suņiem katru dienu jāļauj izskrieties atsevišķā teritorijā, ja tas iespējams, kopā ar citiem suņiem, nodrošinot kopēju uzraudzību.

Vaislas suņi, ja tas iespējams, jātur sociāli saderīgos pāros vai grupās, vai kopā ar kucēm. Vaislai domātās kucītes jāpārvieto uz atnešanās nožogojumu no divām līdz vienai nedēļai pirms atnešanās. Atrodoties atnešanās nožogojumā, tām katru dienu ir jānodrošina papildu saskarsme ar cilvēku.

Suņu sociālā uzvedība izveidojas vecumā no četrām līdz divdesmit nedēļām. Šajā periodā kucēnam ir jānodrošina saskarsme ar tā paša metiena kucēniem, pieaugušajiem suņiem (piemēram, kuci) un ar cilvēkiem, kā arī jāiepazīstina ar apstākļiem, kādos tie, iespējams, turpmāk mitināsies. Tas, kā ar mazuli apietas šajā svarīgajā attīstības posmā, lielā mērā nosaka pieauguša suņa sociālo uzvedību. Ir pierādīts, ka svarīga ir pat pirmā dzīves diena, jo jau tad kucēni ir spējīgi reaģēt uz smaržu un taustes kairinājumu.

4.2. Vides uzlabojumi

Telpu un ārtelpu novietnēm jābūt veidotām tā, lai dzīvnieks var paslēpties un pats kontrolēt savu vajadzību pēc sociālajiem kontaktiem.

Dzīvniekiem jānodrošina atsevišķas zonas dažādām aktivitātēm. To var panākt, ierīkojot paceltas platformas un sadalot novietni ar starpsienu palīdzību.

Dažādi gardumi un rotaļlietas nodrošina suņiem papildu labklājību ar noteikumu, ka tie tiek izmantoti saprātīgi un to lietošana tiek uzraudzīta. Tā kā svarīga suņu uzvedības sastāvdaļa ir graušana, tad tie ir jānodrošina ar lietām, kas apmierina šo vajadzību.

Vingrinājumu primārā loma ir sniegt dzīvniekiem papildu izdevību iepazīties ar mainīgiem vides apstākļiem un palielināt saskarsmi ar citiem suņiem un cilvēkiem. Tas ir it īpaši svarīgi, ja šīs vajadzības nav iespējams nodrošināt teritorijā, kurā atrodas dzīvnieka novietne. Tāpēc, ja vien nav zinātnisku vai veterināru iebildumu, suņi jāpārvieto uz atsevišķu zonu, lai tie ideālā variantā katru dienu varētu nodarboties ar fiziskām darbībām, ja iespējams, kopā ar citiem suņiem, personāla uzraudzībā un vadībā.

4.3. Novietnes, to izmēri un grīdas segums

Dzīvnieku novietnēs, tostarp atdalījumos starp novietnēm, suņiem jānodrošina robusta un viegli tīrāma vide. To plānojumam un konstrukcijai jānodrošina suņiem atklātas un gaišas telpas, no kurām suņi var redzēt citus suņus un apkalpojošo personālu, kas atrodas ārpus to novietnes.

4.3.1. Izmēri

Šo vadlīniju mērķis ir veicināt suņu sociālo izmitināšanu un piemēroti uzlabot to apdzīvoto vidi. Šeit vēlreiz jāatgādina, ka vislabākā taktika dzīvnieku turēšanai ir turēt tos lielās un sociāli saderīgās grupās, tādējādi palielinot dzīvnieku apdzīvojamo teritoriju un to saskarsmes iespējas.

Suņus nedrīkst spiest visu savu dzīvi pavadīt ārpus telpām. Tiem vienmēr ir jānodrošina pieeja mītnei telpās, kas atbilst šajās vadlīnijās norādītajiem konstrukcijas un vides kontroles standartiem. Nožogojumam, kas atrodas telpās, jāveido ne mazāk kā 50 % no sunim pieejamās minimālās dzīves telpas, kā parādīts D.1. tabulā.

Turpmāk noteiktais telpas lielums balstās uz prasībām, kas noteiktas dzinējsuņu turēšanai. Ir jāņem vērā, ka lielākiem šķirnes suņiem, tādiem kā sanbernārs vai īru vilku suns, ir nepieciešama daudz lielāka teritorija. Citu šķirņu suņiem, izņemot laboratorijas dzinējsuņus, teritorijas lielums nosakāms pēc konsultācijas ar veterinārārstu un atbildīgo iestādi.

D.1. tabula

Suņi: minimālie būra izmēri un platība

Svars (kg) Minimālais būra lielums (m2) Minimālā grīdas platība vienam vai diviem dzīvniekiem (m2) Katram papildu dzīvniekam jāpievieno vismaz (m2) Minimālais augstums (m) Līdz 20 4 4 2 2 Virs 20 4 8 4 2

Suņi, kas uzskatāmi par pāri vai grupu, katrs var tikt izmitināts teritorijā, kas veido pusi no kopējās platības (2 m2 uz vienu suni, kas sver līdz 20 kg; 4 m2 uz suni, kas sver vairāk par 20 kg), kamēr tie ir pakļauti Direktīvā 86/609/EEK definētajām procedūrām, ja šī nošķiršana tiek veikta zinātniska mērķa dēļ. Suņa nošķiršanas periods jāsamazina līdz minimumam, un tas nekādā gadījumā nedrīkst būt ilgāks par četrām stundām. Šā noteikuma mērķis ir veicināt suņu turēšanu pāros (it īpaši toksikoloģijas pētījumu veikšanas gadījumā), vienlaikus nodrošinot iespēju pārraudzīt barības uzņemšanu un veikt novērojumus pēc dozas ievadīšanas.

Jebkura cita sociāla vai fiziska ierobežošana, tāda kā metabolisma būris vai dzīvnieka kustību ierobežošana ar longeti, var ievērojami samazināt dzīvnieka labklājību. Ja suns tiek ievietots metabolisma būrī vai cita veida nožogojumā zinātnisku mērķu dēļ, telpas lielumam ir jābūt tuvu iepriekš noteiktajam un ne mazākam par tādu, kas ļautu sunim pilnībā izstiepties, apgulties un apgriezties.

4.3.2. Barojošas kuces un to metiens, mazuļi līdz 7,5 kg

Barojošai kucei ar mazuļiem jānodrošina tikpat daudz vietas kā vienai tāda paša svara kucei. Aizgaldam jābūt veidotam tā, lai kuce varētu pārvietoties uz papildu nodalījumu vai pacēlumu prom no mazuļiem.

Normāls laiks kucēnu atšķiršanai no mātes ir sešu līdz deviņu nedēļu vecumā.

D.2. tabula

Suņi: minimālie būra izmēri un platība suņiem pēc mazuļa vecuma

Suņa svars (kg) Minimālais būra lielums (m2) Minimālā grīdas platība uz dzīvnieku (m2) Minimālais augstums (m) Līdz 5 4 0,5 2 Virs 5 un līdz 10 4 1,0 2 Virs 10 un līdz 15 4 1,5 2 Virs 15 un līdz 20 4 2 2 Virs 20 8 4 2

4.3.3. Grīdas segums

Suņu izmitināšanas vietām ieteicamais grīdas segums ir cieta vienlaidu grīda ar līdzenu neslidenu virskārtu. Visiem suņiem jānodrošina ērtas, cietas atpūtas vietas, piemēram, novietnēs izmantojot tādas mēbeles kā paceltas gultas vai platformas.

Suņu novietnēs nevajadzētu izmantot vaļējas grīdas segumu sistēmas, piemēram, režģus vai sietus. Ja ir pamatojums, kādēļ jāizmanto vaļējas grīdas segums, jāvelta lielas rūpes to izveidei un plānošanai, lai izvairītos no sāpēm, ievainojumiem vai slimībām un ļautu dzīvniekiem izturēties dabiski. Ja rodas kādas labturības problēmas saistībā ar grīdas segumu, jāmeklē veterinārārsta padoms un, ja nepieciešams, suņi jāpārvieto uz cietu grīdas segumu.

No mātēm neatšķirtus mazuļus, grūsnas un barojošas kuces nedrīkstētu turēt novietnēs ar vaļēju grīdu sistēmu.

Āra aploku pamata kvalitātei un virskārtai nav jābūt atbilstīgai tādam standartam kā novietnēs iekšienē ar nosacījumu, ka to ir viegli tīrīt un suņiem uz tās nav iespējams fiziski savainoties.

4.4. Barošana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.6. punktu)

4.5. Dzirdināšana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.7. punktu)

4.6. Pamats, pakaiši, guļvieta un migas materiāls

Kad suņus tur uz cietām grīdām, pakaiši vai pamata materiāls atvieglo telpu tīrīšanu un samazina nepieciešamību regulāri mazgāt to novietnes.

Grūsnas un zīdošas kuces nodrošina ar guļvietām un tām piemērotu materiālu, lai atvieglotu kucēnu laišanu pasaulē un barošanu. Kucēniem arī ir labums no guļvietas materiāla, it īpaši dažām sugām, piemēram, kurtiem.

4.7. Tīrīšana

Katru aizņemtu novietni tīra vismaz reizi dienā. Visus ekskrementus un netīros materiālus aizvāc no suņu izmantotajām teritorijām vismaz reizi dienā un, ja nepieciešams, biežāk.

Nepieciešamības gadījumā veic novietņu slapjo tīrīšanu, bet šādas tīrīšanas laikā suņi nedrīkst palikt slapji. Kad novietnes skalo ar šļūteni, suņus no novietnes izved uz sausu vietu un ved atpakaļ tikai tad, kad tajā ir pietiekami sauss.

4.8. Apiešanās

(Skatīt 4.1. punktu iepriekš un vispārīgās sadaļas 4.10. punktu)

4.9. Humāna nogalināšana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.11. punktu)

4.10. Dokumentācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.12. punktu)

4.11. Identifikācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.13. punktu)

E. ĪPAŠAS NORĀDES ATTIECĪBĀ UZ MĀJAS SESKIEM

1. Ievads

Mājas seski (Mustela putorius furo) ir plēsēji, kuri savā dabiskajā dzīves vidē barojas ar maziem zīdītājiem, putniem, zivīm un bezmugurkaulniekiem. Tiem piemīt sarežģīti medīšanas paņēmieni, tie mēdz noglabāt un uzkrāt barību, bet neēd barību, kas sākusi bojāties.

Lai gan savvaļā sesks tiek uzskatīts par vientuļnieku, nebrīvē tos var turēt sociāli saderīgās grupās. Seski parasti mīt alās, tāpēc nebrīvē tiem jānodrošina līdzvērtīgi apstākļi, piemēram, tās varētu būt caurules, kurās tie var ložņāt un spēlēties.

Mājas seski vairojas vienreiz gadā – pārošanās periods ir pavasarī. Šajā laikā tēviņi ir naidīgi noskaņoti un nikni cīnīsies ar svešiem tēviņiem. Tāpēc uz pārošanās perioda laiku tēviņus būtu vēlams turēt nošķirti citu no cita.

Sesks ir gudrs, ziņkārīgs, draiskulīgs un enerģisks dzīvnieks, un to nedrīkst aizmirst, būvējot viņam mājokli, kā arī rūpējoties par to. Dzīvniekam nepieciešams komplekss, drošs mājoklis, lai tas varētu netraucēti saglabāt savu dabisko uzvedību.

2. Vide un tās kontrole

2.1. Ventilācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.1. punktu)

2.2. Temperatūra

Mājas seski jātur temperatūrā ar diapazonu no 15 oC līdz 24 oC.

Tā kā mājas seskiem nav labi attīstīti sviedru dziedzeri, lai izvairītos no siltuma atdeves, tos nedrīkst pakļaut augstai temperatūrai.

2.3. Mitrums

Tiek uzskatīts, ka nav jākontrolē vai jāreģistrē relatīvais mitrums, jo mājas seski labi panes plašas apkārtējā gaisa relatīvā mitruma svārstības bez nelabvēlīgas ietekmes.

2.4. Apgaismojums

Gaismas avotam jābūt piemērotam dzīvniekiem. Īpaša uzmanība jāvelta albīniem mājas seskiem un tiem dzīvniekiem, kuri tiek turēti augšējā būru rindā.

Mājas seskus var turēt dabiskos diennakts gaismas un tumsas cikla apstākļos.

Ja fotoperioda gaismas daļa tiek nodrošināta ar mākslīgo apgaismojumu, gaismai katru dienu jābūt ieslēgtai vismaz astoņas stundas, bet ne ilgāk par sešpadsmit stundām.

Tomēr svarīgi ir atcerēties, ka, lai manipulētu ar reproduktīvo ciklu, būs jāizmaina gaismas un tumsas cikls (piemēram, fotoperioda gaišā daļa var ilgt no sešām līdz pat sešpadsmit stundām).

Ja dabisks apgaismojums vispār netiek lietots, jāizmanto zemas intensitātes nakts apgaismojums, kas ļaus dzīvniekam saglabāt daļēju redzi tumsā, un jāņem vērā to reakcijas baiļu stāvoklī.

2.5. Troksnis

Pilnīgs klusums vai dzirdes stimula trūkums var būt kaitīgs un padarīt sesku nervozu. Tomēr skaļš nepazīstams troksnis un vibrācijas seskiem var izraisīt stresu, un tāpēc no tiem vajadzētu izvairīties. Ir svarīgi pārdomāt, kā sesku apdzīvotajās telpās iespējams samazināt pēkšņa vai nepazīstama trokšņa rašanās varbūtību, tai skaitā uzkopšanas ierīču radīto troksni vai troksni no ārpuses. Ārējo trokšņu iekļūšanu iestādē var samazināt, pienācīgi novietojot ēku un izvēloties piemērotu arhitektūru. Troksni, kas rodas iestādes iekšienē, var samazināt, izmantojot troksni slāpējošus materiālus vai konstrukcijas. Izstrādājot vai pielāgojot dzīvnieku izmitināšanas vietas, jāņem vērā ekspertu padomi.

2.6. Signalizācijas sistēmas

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.6. punktu)

3. Veselība

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.1. un 4.4. punktu)

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

4.1. Izmitināšana

Dzīvnieki jātur sociāli saderīgās grupās, ja vien nav zinātnisku vai ar dzīvnieka labturību pamatotu iemeslu to turēšanai atsevišķi.

Pārošanās perioda laikā pieaugušos tēviņus var būt nepieciešams izolēt, lai izvairītos no kautiņiem un ievainojumiem. Tomēr pārējā laikā tēviņus var turēt grupās.

Grūsnas mātītes jānošķir tikai grūtniecības beigu periodā, ne agrāk kā divas nedēļas pirms atnešanās.

Dzīvnieku nošķiršana, ja tie parasti dzīvo grupā, var dzīvniekam izraisīt spēcīgu stresu. Ja nošķiršana ilgst vairāk par divdesmit četrām stundām, tā var nopietni ietekmēt dzīvnieku labturību. Tāpēc mājas seskus nevajadzētu izolēt ilgāk par divdesmit četrām stundām bez veterināra vai ar labklājību saistīta pamatojuma. Izmitināšana pa vienam vairāk nekā uz divdesmit četrām stundām izmēģinājumu nolūkos nosakāma, konsultējoties ar zootehniķi un kompetentu personu, kuras uzdevums ir sniegt padomu attiecībā uz dzīvnieku labturību.

Ja dzīvnieki zinātnisku mērķu vai pašu dzīvnieku labklājības dēļ tiek turēti atsevišķi, ir jāiegulda papildu resursi dzīvnieku labturības un aprūpes nodrošināšanai. Katru dienu papildus jānodarbojas ar dzīvnieku un tāpat arī jānodrošina vizuālais, dzirdes un, ja iespējams, taustes kontakts ar citiem mājas seskiem.

Mājas sesks ir ļoti sabiedrisks dzīvnieks, un tas jāņem vērā, nodrošinot regulāru saskarsmi ar citiem mājas seskiem, izmitinot tos grupā un regulāri pievēršot uzmanību. Vispārīgi uz mājas seskiem ļoti pozitīvu ietekmi atstāj regulāra un apzinīga aprūpe, un, ja to neaizmirst, tad rezultātā dzīvnieki kļūst veselīgāki un sabiedriskāki.

Mājas sesku sociālā uzvedība izveidojas agrīnā attīstības posmā, un tāpēc ir svarīgi, lai mazulim tiek nodrošināta saskarsme ar citiem seskiem (piemēram, ar mazuļiem no tā paša metiena), kā arī ar cilvēkiem (piemēram, dzīvnieka aprūpētājiem). Tas, kā ar mazuli apietas šajā svarīgajā attīstības posmā, lielā mērā nosaka pieauguša mājas seska sociālo uzvedību. Un, jo biežāka ir šī saskarsme, jo nosvērtāks dzīvnieks izaugs. Turklāt šī saskarsme jāturpina arī pēc tam, kad mazulis kļuvis par pieaugušu dzīvnieku.

4.2. Vides uzlabojumi

Mājas seska mītnes konstrukcijai ir jāatbilst šīs dzīvnieku sugas un dzīvnieku turēšanas specifiskajām prasībām. Tai jābūt tādai, kas ļautu to pielāgot un mainīt gadījumā, ja parādās jauna informācija un atklājumi.

Novietnes dizainam jābūt tādam, lai mājas sesks var paslēpties un pats izvēlēties nodibināt sociālus kontaktus vai nedibināt tos.

Papildus turpmāk minētajiem minimālajiem mītnes grīdas izmēriem dzīvniekam ir nepieciešamas papildu platības dažādām darbībām, piemēram, paceltas platformas un mītnes telpas iekšienē izveidoti atsevišķi nodalījumi. Ja tiek ierīkotas migu kārbas, tām jābūt pietiekami ērtām, lai mājas sesku mazuļi neizveltos no migas.

Dzīvniekam attīstīsies ziņkāre un tieksme rotaļāties, ja būrī būs dažādas kartona un stingras plastmasas kastes, caurules, kā arī papīra maisi. Mājas seskiem ļoti patīk ūdens vannas un bļodas.

4.3. Novietnes, to izmēri un grīdas segums

Šo vadlīniju mērķis ir veicināt mājas sesku turēšanu pēc iespējas sociāli labvēlīgākos apstākļos un ļaut veikt vides uzlabojumus. Jāatgādina, ka šīs koncepcijas un stratēģijas ietvaros vislabāk mājas seskus ir turēt lielās un sociāli saderīgās grupās, lai palielinātu dzīvniekiem atvēlētās grīdas platības lielumu un nodrošinātu saskarsmes iespējas.

Dzīvnieku novietnēm, tai skaitā atdalījumam starp novietnēm, jānodrošina seskiem viegli tīrāma un robusta vide. To dizainam un konstrukcijai ir jābūt tādai, lai telpa būtu atklāta un gaiša mītne, kas ļauj dzīvniekam redzēt citus mājas seskus un cilvēkus ārpus tā būra. Tāpat seskam jābūt iespējai paslēpties savas novietnes iekšpusē tā, lai to neredzētu pārējie seski citās novietnēs.

Tā kā seskiem piemīt ļoti laba prasme izbēgt, novietnes konstrukcijai jābūt tādai, lai tas nebūtu iespējams un dzīvnieks nesavainotu sevi, mēģinot to izdarīt.

Novietnes ieteicamais augstums ir 50 cm. Mājas seskam patīk kāpelēt, un šis augstums nodrošinās piemērotu uzlabojumu iespēju. Grīdas platībai ir jābūt pietiekami lielai, lai dzīvnieks var brīvi kustēties un izvēlēties vietu, kur gulēt, ēst vai urinēt/izkārnīties. Lai nodrošinātu dzīvniekam iespēju veikt savai sugai raksturīgas darbības, novietnes izmērs nedrīkst būt mazāks par 4 500 cm2. Minimālās prasības attiecībā uz telpu katram mājas seskam ir šādas:

E.1. tabula

Mājas seski: minimālie būra izmēri un platība

Minimālais būra lielums (cm2) Minimālā grīdas platība vienam dzīvniekam (cm2) Minimālais augstums (cm) Dzīvnieki līdz 600 g 4 500 1 500 50 Dzīvnieki virs 600 g 4 500 3 000 50 Pieauguši tēviņi 6 000 6 000 50 Mātīte un metiens 5 400 5 400 50

Dzīvnieku novietnēm jābūt taisnstūrveida, nevis kvadrātveida, lai tādējādi veicinātu kustības darbības.

Ierobežošana zinātniskos nolūkos mazākās platībās nekā iepriekš norādītajās, piemēram, metabolisma būrī, var ievērojami ietekmēt dzīvnieku labklājību.

4.3.1. Grīdas segums

Mājas seska izmitināšanas vietās grīdas segumam jābūt cietai vienlaidu grīdai ar līdzenu neslidenu virskārtu. Novietnēs nodrošina papildu mēbeles, piemēram, guļvietas vai platformas, lai visiem mājas seskiem nodrošinātu siltu un ērtu atpūtas vietu.

Mājas seskiem nevajadzētu izmantot vaļējas grīdas segumu sistēmas, piemēram, režģus vai sietus.

4.4. Barošana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.6. punktu)

4.5. Dzirdināšana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.7. punktu)

4.6. Pamats, pakaiši, guļvieta un migas materiāls

Visiem mājas seskiem nepieciešams guļvietas materiāls. Turklāt jānodrošina migas materiāls piemēram, siens, salmi vai papīrs. Tiek uzskatīts, ka dziļas pakaišu sistēmas sniedz papildu uzlabojumu sesku mītnēs.

Laba prakse ir izmantot pakaišus vai pamata materiālu, lai atvieglotu tīrīšanu un samazinātu nepieciešamību regulāri mazgāt/skalot ar šļūteni dzīvnieku novietnes.

4.7. Tīrīšana

Slapjās tīrīšanas laikā, kad dzīvnieku novietnes skalo ar šļūteni, mājas seski nedrīkst saslapt. Kad dzīvnieku novietnes skalo ar šļūteni, mājas seskus pārvieto no novietnes uz sausu vietu un ved atpakaļ tikai tad, kad viss ir sauss.

Mājas seskiem ir tendence izkārnīties pret vertikālu virsmu vienā novietnes daļā. Pakaišu paplātes novietošana var atvieglot tīrīšanu un samazināt tīrīšanas biežumu, kas nepieciešams pārējai novietnei.

Visi izkārnījumi un savazātie materiāli jāaizvāc vismaz reizi dienā un biežāk, ja nepieciešams, gan no pakaišu paplātēm, gan/vai no visām citām vietām, kuras dzīvnieki izmanto kā tualeti.

Novietnes pārējo daļu tīrīšanas biežumu nosaka atkarībā no šādiem faktoriem: apdzīvotības blīvums, novietnes plānojums un vairošanās stadija, piemēram, grūsnības periods.

4.8. Apiešanās

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.10. punktu)

4.9. Humāna nogalināšana

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.11. punktu)

4.10. Dokumentācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.12. punktu)

4.11. Identifikācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 4.13. punktu)

F. ĪPAŠAS NORĀDES ATTIECĪBĀ UZ PRIMĀTIEM, KAS NAV CILVĒKVEIDĪGIE PĒRTIĶI

a. Vispārīgi apsvērumi

1. Ievads

Primātu, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, turēšana laboratorijā rada veselu virkni problēmu, kuras nav raksturīgas darbam ar citiem zīdītājiem, ar kuriem strādā laboratorijas apstākļos. Primāti, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, nav pieradināti, bet gan savvaļas dzīvnieki, kuri pārsvarā dzīvo kokos. Tā kā tie ir savvaļas dzīvnieki, viņi ir kustīgāki par pieradināto sugu pārstāvjiem un tāpēc ārkārtīgi spēcīgi reaģē uz jebkuru nepazīstamu un satraucošu kairinājumu. Atšķirībā no pieradinātajām sugām tie nav atlasīti pēc draudzīguma pret cilvēkiem un zema agresijas līmeņa. Agrīna draudzīga mazuļu saskare ar kopējiem tos padara mazāk bailīgus, jo dzīvnieki saprot, ka cilvēki, kuri tiem ir pazīstami, nav bīstami, tomēr dzīvnieki saglabās lielāko daļu īpašību, kas ir raksturīga mežonīgajiem tās pašas sugas dzīvniekiem. Pretstatā laboratorijas zīdītājiem, kuri nedzīvo kokos, primātu, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, bēgšanas reakcija no sauszemes plēsējiem ir vertikāla, nevis horizontāla; pat to sugu pārstāvji, kas kokos dzīvo mazāk, meklē patvērumu kokos vai uz klinšu izciļņiem. Tāpēc ir jābūt atbilstīgam iežogojumam, lai dzīvnieks varētu izvietoties pietiekami augstu, lai justos droši. Ārkārtīgi svarīgs primātu nožogojumos ir strukturālais telpas iedalījums. Ir ļoti svarīgi, lai dzīvnieki varētu izmantot pēc iespējas vairāk iežogojuma telpas, jo, tā kā tie dzīvo kokos, tiem ir nepieciešama trīsdimensiju telpa. Lai tas būtu iespējams, ir jāizveido laktas un tāds iekārtojums, pa kuru var kāpelēt.

Papildus to mežonīgajai dabai un kāpelēšanas ieradumiem primātiem, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, piemīt augstas kognitīvās spējas un sarežģīta barības vākšanas un sociālā uzvedība. Tāpēc tiem normāla uzvedības kompleksa īstenošanai ir nepieciešama dažādota, īpaši aprīkota vide. Tomēr kopējai struktūrai ir jābūt tādai, lai iespējami samazinātu tādu normālo uzvedību, kas varētu izraisīt ciešanas, sāpes vai ievainojumus.

Primātiem, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, kurus izmanto zinātniskos pētījumos, ir jābūt dzimušiem nebrīvē un, ja tas ir iespējams, izaudzinātiem uz vietas, lai izvairītos no transportēšanas stresa izraisīšanas. Nebrīvē dzimušu dzīvnieku vecums, to vecāki un veselības stāvoklis ir zināmi, tos audzē saskaņā ar vispārpieņemtām labturības normām. Ja primāti, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, ir jāieved, tos pēc iespējas vajadzētu iegādāties no labi zināmām audzēšanas vietām ar augstiem labturības un kopšanas standartiem. Tām ir jābūt brīvām no zoonozēm. Dzīvniekus, kuri ir sagūstīti brīvībā, drīkst izmantot tikai ārkārtējos apstākļos, jo tie var būt bīstami darbinieku veselībai, par to priekšvēsturi nekas nav zināms un tie droši vien vairāk baidīsies no cilvēkiem. Dažos gadījumos sagūstīšanas vietā un pārvadāšanas laikā uz vietu, kur dzīvnieki tiek turēti to iegādes valstī, ir iespējama augsta šo dzīvnieku mirstība.

Par sugām, kuras parasti audzē un izmanto darbam laboratorijā, tiek piedāvāta papildu informācija. Lai nodrošinātu kādai konkrētai sugai nepieciešamo, tālāko informāciju un prasības attiecībā uz citām sugām (vai gadījumos, ja rodas problēmas ar dzīvnieku izturēšanos vai to audzēšanu) ir nepieciešams noskaidrot pie pieredzējušiem primātu speciālistiem un aprūpes darbiniekiem.

2. Vide un tās kontrole

2.1. Ventilācija

(Skatīt vispārīgās sadaļas 2.1. punktu)

2.2. Temperatūra

Tā kā nebrīvē dzīvniekiem ir ierobežotas iespējas izmantot dabisko izturēšanos, lai pielāgotos klimatiskajām izmaiņām, tā temperatūra, kas ir noteikta laboratorijas dzīvnieku turēšanai, ne vienmēr atbilst tai temperatūrai, ar kādu tie saskaras dabā. Kopumā temperatūrai ir jābūt tādai, kura ir optimāla dzīvniekiem un kurā darbinieki jūtas labi. Ja tiek izmantoti nožogojumi brīvā dabā, ir svarīgi, lai visiem dzīvniekiem būtu nodrošināta patvēruma iespēja sliktos laika apstākļos, kā arī nepārtraukta piekļūšana atbilstīgām iekšējām apkurināmām telpām. Tas ir īpaši svarīgi lielām audzētavām ar plašiem iežogojumiem zem klajas debess, lai samazinātu apsaldēšanās iespējas un jaundzimušo bojāeju ziemas mēnešos.

2.3. Mitrums

Kaut arī daži primāti, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, dzīvo tropiskos lietusmežos, kur ir augsts mitruma līmenis, kamēr citi – sausos apgabalos, nav nepieciešams to attiecīgi nodrošināt laboratorijas apstākļos pastāvošajām kolonijām. Kopumā mitruma līmenis no 40 līdz 70 % relatīvā mitruma ir piemērots gan dzīvniekiem, gan to aprūpētājiem. Ir jāpievērš uzmanība tam, lai (atkarībā no konkrētās sugas) nepakļautu dzīvniekus mitruma līmenim, kas ir pārāk zems, un ir jāizvairās no ilgstošas pakļaušanas apstākļiem, kas neatbilst šīm prasībām, īpaši attiecībā uz Jaunās pasaules pērtiķiem, kuri var būt uzņēmīgi pret elpošanas ceļu slimībām.

2.4. Apgaismojums

Vairumam laboratorijas primātu, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, ir jānodrošina 12 stundu/12 stundu gaismas/tumsas cikls. Dažām sugām var būt labvēlīgs mākslīgais saullēkta un krēslas iestāšanās apgaismojums. Nakts sugām, piemēram, Aotus trivirgatus, cikls ir jāmaina tā, lai daļu laika no parastas darba dienas tiktu izmantota blāva sarkana gaisma, lai varētu dzīvniekus novērot to aktīvā perioda laikā, kā arī lai varētu droši veikt parastos aprūpēšanas pasākumus. Ja vien iespējams, telpām, kurās tiek turēti primāti, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, ir jābūt logiem, jo tie ir dabiskās gaismas avots un var būt vides uzlabojums.

2.5. Troksnis

Kā vidi uzlabojošu faktoru un veidu, kā noslāpēt pēkšņas skaļas skaņas, dienas laikā var izmantot nomierinošas fona skaņas, piemēram, mūziku vai radioprogrammas, bet to nevajag darīt pastāvīgi. Mūzikai var būt arī nomierinoša ietekme uz dzīvniekiem stresa laikā. Vairākumam sugu pieļaujamais skaņas līmenis ir tāds pats kā tas, kas tiek ieteikts darbiniekiem, tomēr dažas sugas, piemēram, kalitriksi, var dzirdēt arī ultraskaņu. Fona trokšņa līmenis jāsaglabā zems, un tas tikai īslaicīgi drīkst pārsniegt 65 decibelus.

2.6. Signalizācijas sistēmas

Vairumam augstāko primātu, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, ir līdzīga dzirde kā cilvēkiem; lai izvairītos no dzīvnieku biedēšanas, jāizvairās no sirēnām. Kā piemērota alternatīva izmantojamas bākugunis, kas redzamas apkalpojošam personālam visās telpās.

3. Veselība

Lai gan nebrīvē dzimušu dzīvnieku izmantošanai vajadzētu nodrošināt, ka tie ir veseli un nerada personālam vai citiem primātiem, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, inficēšanās risku, visiem nesen iegādātajiem dzīvniekiem ir jābūt pilnīgi aizpildītiem veselības sertifikātiem un pēc ierašanās tie ir jātur karantīnā. Šajā laikā to veselības stāvoklis ir rūpīgi jānovēro un kompetentās laboratorijās jāveic turpmākie nepieciešamie seroloģiskie, bakterioloģiskie un parazitārie izmeklējumi.

Visi primāti, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, kolonijā jāpakļauj profesionālai veterinārai kontrolei un periodiskiem diagnostiskiem izmeklējumiem. To tuvā radniecība ar cilvēkiem tos padara uzņēmīgus pret daudzām slimībām un parazītiem, kas ir kopīgi abām sugām un dažreiz var būt bīstami otras sugas dzīvībai. Tāpēc ir ārkārtīgi svarīgi, lai arī personāls izietu regulāras medicīniskās apskates. Ja darbinieks var izraisīt potenciālu risku dzīvniekiem, jāizslēdz jebkura minētā darbinieka saskare ar tiem. Īpaša piesardzība ir jāievēro darbā ar dzīvniekiem, kas varētu būt inficēti ar patogēnajiem organismiem, kuri ir lipīgi cilvēkam. Ir jāinformē darbinieki un jāveic pasākumi, lai samazinātu inficēšanās risku. Katram dzīvniekam visas dzīves laikā ir jāveic veselības stāvokļa reģistrācija. Negaidītas saslimstības un mirstības gadījumu izpēte ir jāveic rūpīgi, ņemot vērā potenciālās zoonozes, un jāuztic kompetentam personālam un laboratorijām.

Primāti, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, no atšķirīgiem ģeogrāfiskajiem apgabaliem ir stingri jānodala cits no cita līdz laikam, kad ir noskaidrots to veselības stāvoklis.

Parazītu kontrole ārējos iežogojumos ir īpaši svarīga.

4. Izmitināšana, vides uzlabojumi un kopšana

4.1. Izmitināšana

Ir jābūt pieejamām kompetentas personas konsultācijām par primātu, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, sociālo izturēšanos, vides uzlabošanas stratēģijām un terapijas jautājumiem.

Tā kā parasti laboratorijas primāti, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, ir sabiedriski dzīvnieki, tie ir jāizmitina kopā ar vienu vai vairākiem piemērotiem tās pašas sugas pārstāvjiem. Lai nodrošinātu harmoniskas attiecības, būtiski ir, lai laboratorijas primātu, kas nav cilvēkveidīgie pērtiķi, grupas tiktu veidotas pareizi. Savietojamība un no tās izrietošais grupas sastāvs attiecībā uz tās dalībnieku vecumu un dzimumu ir atkarīgi no sugas. Veid