LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 167/28

KOMISIJAS IETEIKUMS (ES) 2018/951

(2018. gada 22. jūnijs)

par līdztiesības iestāžu standartiem

EIROPAS KOMISIJA,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 292. pantu,

tā kā:

(1) Līguma par Eiropas Savienību 2. pantā ir noteikts, ka Savienība ir dibināta, pamatojoties uz vērtībām, kas respektē cilvēka cieņu, brīvību, demokrātiju, vienlīdzību, tiesiskumu un cilvēktiesības, tostarp minoritāšu tiesības. Šīs vērtības dalībvalstīm ir kopīgas sabiedrībā, kur valda plurālisms, tolerance, taisnīgums, solidaritāte un kur nav diskriminācijas, kā arī valda sieviešu un vīriešu līdztiesība.

(2) Līguma par Eiropas Savienības darbību 8. pantā ir noteikts, ka, veicot savas darbības, Savienība tiecas novērst nevienlīdzību starp sievietēm un vīriešiem un sekmēt vienlīdzību.

(3) Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. pants aizliedz jebkādu diskrimināciju, piemēram, dzimuma, rases, etniskās izcelsmes, reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas dēļ. Hartas 23. pants paredz tiesības uz vīriešu un sieviešu līdztiesību visās jomās, tostarp nodarbinātības, darba un atalgojuma jomā. 26. pants atzīst un ievēro invalīdu tiesības izmantot pasākumus, kas paredzēti, lai nodrošinātu viņu neatkarību, sociālo un profesionālo integrāciju un dalību sabiedrības dzīvē. Turklāt ikvienas personas vienlīdzība likuma priekšā ir nostiprināta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantā.

(4) Saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 19. pantu, neskarot pārējos Līgumu noteikumus un nepārsniedzot pilnvaras, ko Savienībai piešķir Līgumi, Padome, saņēmusi Eiropas Parlamenta piekrišanu, saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru vienprātīgi var paredzēt attiecīgus pasākumus, lai cīnītos pret diskrimināciju dzimuma, rases vai etniskās izcelsmes, reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas dēļ. Saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 157. panta 3. punktu Eiropas Parlaments un Padome nosaka pasākumus, lai nodrošinātu to, ka nodarbinātības un profesiju jautājumos ir ievērots princips, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un vienlīdzīgu attieksmi pret sievietēm un vīriešiem, tostarp arī princips, ka tie par vienādu vai vienādi vērtīgu darbu saņem vienādu darba samaksu.

(5) Uz šo noteikumu pamata ir pieņemtas vairākas direktīvas par diskriminācijas aizliegumu attiecīgajās jomās.

(6) Padomes Direktīva 2000/43/EK (1) aizliedz tiešu un netiešu diskrimināciju rases vai etniskās izcelsmes dēļ, ietverot uzmākšanos. To piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, to skaitā arī valsts iestādēs, attiecībā uz a) nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda arī nebūtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos, tostarp profesionālo izaugsmi; b) piekļuvi visu veidu un visu līmeņu profesionālajām norādēm, arodapmācību, progresīvo arodapmācību un pārkvalificēšanos, tostarp praktiskā darba pieredzi; c) nodarbinātības nosacījumiem un darba apstākļiem, to skaitā atlaišanu un apmaksu; d) dalību un iesaistīšanos kādā strādnieku vai darba devēju organizācijā vai jebkādā organizācijā, kuras biedri darbojas konkrētā profesijā, tostarp šādu organizāciju piešķirtajiem pabalstiem; e) sociālo aizsardzību, to skaitā sociālo nodrošinājumu un veselības aprūpi; f) sociālajām priekšrocībām; g) izglītību; un h) piekļuvi pakalpojumiem un precēm un to piegādi, kas ir pieejami sabiedrībai, tostarp dzīvokļu apgādi.

(7) Padomes Direktīva 2000/78/EK (2) aizliedz tiešu vai netiešu diskrimināciju un uzmākšanos reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas dēļ attiecībā uz nodarbinātību, profesiju un arodizglītību. Tā ir piemērojama visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, to skaitā arī valsts iestādēs, attiecībā uz pirmajā apsvērumā minētajiem a)–d) punktiem.

(8) Padomes Direktīva 2004/113/EK (3) aizliedz tiešu un netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ, tostarp uzmākšanos un seksuālu uzmākšanos, attiecībā uz pieeju precēm un pakalpojumiem un to piegādi.

(9) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2006/54/EK (4) par dzimumu vienlīdzību paredz aizliegumu pret tiešu un netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ, tostarp uzmākšanos un seksuālo uzmākšanos, attiecībā uz darba, tostarp izaugsmes, un profesionālās izglītības iespējām, darba apstākļiem, tostarp darba samaksu, un sociālā arodnodrošinājuma sistēmām.

(10) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2010/41/ES (5) aizliedz tiešu un netiešu diskrimināciju, tostarp uzmākšanos un seksuālo uzmākšanos, starp vīriešiem un sievietēm, kuri darbojas pašnodarbinātas personas statusā. Direktīvas darbības joma aptver visa veida diskrimināciju, taču īpaši ir pieminēta sociālā aizsardzība un maternitātes pabalsti.

(11) Dalībvalstis ir transponējušas visas iepriekš minētās direktīvas (turpmāk – “līdztiesības direktīvas”). Līdztiesības direktīvas, izņemot Direktīvu 2000/78/EK, paredz, ka dalībvalstis izraugās iestādi vai iestādes, lai veicinātu, tostarp analizētu, uzraudzītu un atbalstītu, vienlīdzīgu attieksmi pret visām personām bez diskriminācijas tādu iemeslu dēļ, kas izklāstīti attiecīgajās direktīvās (turpmāk – “līdztiesības iestādes”). Attiecīgi visas dalībvalstis ir izveidojušas līdztiesības iestādes.

(12) Šis ieteikums ir piemērojams līdztiesības iestādēm, kas ir izveidotas saskaņā ar iepriekšminētajām līdztiesības direktīvām.

(13) Ja līdztiesības direktīvas paredz šādu līdztiesības iestāžu izveidi, tās nosaka dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, ka šo iestāžu kompetencē ietilpst neatkarīgas palīdzības sniegšana cietušajiem, neatkarīgu aptauju veikšana attiecībā uz diskrimināciju, neatkarīgu ziņojumu publicēšana un ieteikumu sniegšana par visiem ar šādu diskrimināciju saistītajiem jautājumiem.

(14) Tāpat Komisija 2008. gada 2. jūlijā pieņēma priekšlikumu Padomes Direktīvai par vienlīdzīgas attieksmes principa īstenošanu neatkarīgi no reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas (6). Priekšlikuma darbības joma ietver a) sociālo aizsardzību, tostarp sociālo nodrošinājumu un veselības aprūpi, b) sociālās priekšrocības, c) izglītību, un d) piekļuvi pakalpojumiem un precēm un to piegādi, kas ir pieejami sabiedrībai, tostarp dzīvokļu apgādi. Saskaņā ar ierosināto direktīvu dalībvalstīm ir pienākums iecelt iestādi vai iestādes vienlīdzīgas attieksmes nodrošināšanai arī minētajās jomās, kas var būt tās pašas iestādes, kuras jau ir izveidotas saskaņā ar līdztiesības direktīvām. Lai arī līdz šim priekšlikums vēl nav pieņemts, dalībvalstis būtu jāmudina iecelt līdztiesības iestādes šajās jomās, jo pieredze liecina, ka šādu iestāžu iecelšana stiprina aizsardzību pret diskrimināciju.

(15) Direktīvas 2006/54/EK un 2010/41/ES paredz dalībvalstīm papildu pienākumu nodrošināt, ka līdztiesības iestāžu uzdevumi ietver pieejamās informācijas apmaiņu ar atbilstošajām Eiropas iestādēm.

(16) Vairākās dalībvalstīs līdztiesības iestāžu pilnvaras attiecas arī uz naida noziegumiem un naida runām. Tas ir īpaši nozīmīgi attiecībā uz Padomes Pamatlēmuma 2008/913/TI (7) efektīvu īstenošanu, lai apkarotu noteiktus rasisma un ksenofobijas veidus un izpausmes ar krimināltiesiskiem līdzekļiem, nosakot minimālus kriminālatbildības, kriminālvajāšanas un sodu piemērošanas standartus par rasistisku naida kurināšanas runu un noziedzīgiem nodarījumiem.

(17) Papildus līdztiesības iestādes izveides pienākumiem, kā noteikts direktīvās, lielākā daļa dalībvalstu ir paplašinājušas līdztiesības iestāžu pilnvaras, piemērošanas jomā ietverot diskrimināciju dzimuma, rases vai etniskās piederības, reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas dēļ attiecībā uz nodarbinātību un profesiju, pieeju precēm un pakalpojumiem un to piegādi, izglītību, sociālo aizsardzību un sociālajām priekšrocībām, tādējādi ietverot Direktīvas 2000/78/EK darbības jomu, kā arī citas jomas.

(18) Līdztiesības direktīvu formulējums dod plašu rīcības brīvību dalībvalstīm attiecībā uz līdztiesības iestāžu struktūru un darbību. Tā rezultātā starp dalībvalstīs izveidotajām līdztiesības iestādēm rodas būtiskas atšķirības attiecībā uz iestāžu mandātu, kompetencēm, struktūrām, resursiem un operatīvo darbību. Tas savukārt izraisa iedzīvotāju pieejas aizsardzībai trūkumu, aizsardzību, kas ir nevienlīdzīga dažādās dalībvalstīs (8).

(19) Dažas dalībvalstis ir izveidojušas vairāk nekā vienu līdztiesības iestādi, kam ir nepieciešama skaidru mehānismu izveide koordinācijai un sadarbībai.

(20) Dažās dalībvalstīs pastāvošajām līdztiesības iestādēm ir paplašināts mandāts, ietverot visdažādākās jomas, taču attiecīgi nepalielinot resursus. Vairākas līdztiesības iestādes ir pat saskārušās ar būtiskiem budžeta samazinājumiem, kā rezultātā var pavājināties to spējas veikt savus pienākumus (9).

(21) Pētījumos ir norādīts uz gadījumiem, kad līdztiesības iestādēm trūkst neatkarības un efektivitātes, piemēram, ārēja spiediena vai nepietiekama personāla dēļ (10).

(22) Praksē neatkarību var īpaši ietekmēt, ja līdztiesības iestāde ir izveidota kā ministrijas struktūrvienība, kas saņem tiešas norādes no valdības.

(23) Līdztiesības iestādēm nevajadzētu pārmērīgi koncentrēties uz atsevišķiem uzdevumiem, kaitējot citiem uzdevumiem (11).

(24) Lai palīdzētu grupām vai personām, kuras tiek diskriminētas, izmantot tiesības, līdztiesības iestādēm būtu jāvairo arī plašākas sabiedrības izpratne par to pastāvēšanu, par spēkā esošajiem diskriminācijas novēršanas noteikumiem un veidiem, kā prasīt tiesisko aizsardzību. Šim nolūkam visiem iedzīvotājiem būtu jānodrošina vienkārša pieeja līdztiesības iestādēm gan fiziski, gan tiešsaistē. Sūdzību iesniegšanai vajadzētu būt konfidenciālai un ar vienkāršām bezmaksas procedūrām.

(25) Lai palīdzētu nodrošināt, ka līdztiesības iestādes darbojas atbilstoši un līdzvērtīgi visā Savienībā, ir lietderīgi ierosināt dalībvalstu standartus līdztiesības iestādēm.

(26) Vajadzība pēc standartiem līdztiesības iestādēm tika uzsvērta 2014. gada Kopīgajā ziņojumā ar Direktīvas 2000/43/EK un 2000/78/EK (12) piemērošanu, 2015. gada Ziņojumā par Direktīvas 2004/113/EK (13) piemērošanu, kā arī 2014. gada Pay Transparency ieteikuma novērtējuma ziņojumā un ES rīcības plānā 2017.–2019. gadam – Vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirības likvidēšana (14). Tāpat Eiropas Parlaments 2015. gada rezolūcijā aicināja ieviest līdztiesības iestāžu standartus (15).

(27) Apvienoto Nāciju Organizācija (16), Eiropas Līdztiesības iestāžu sadarbības tīkls (17) un Eiropas Padome (18) jau ir pieņēmuši līdztiesības iestāžu un cilvēktiesību iestāžu standartus.

(28) Šis ieteikums ir adresēts dalībvalstīm. Tā mērķis ir palīdzēt novērst standartu atšķirības starp līdztiesības iestādēm visā Eiropā.

(29) Ieteikumā ir izvirzīti standarti attiecībā uz līdztiesības iestāžu pilnvarām, neatkarību, efektivitāti, pieejamību un koordināciju un attiecībā uz piekļuvi tām, lai nodrošinātu, ka tās var efektīvi veikt savas funkcijas.

(30) Šis ieteikums ir balstīts uz Komisijas apņemšanos veicināt un palīdzēt dalībvalstīm uzlabot iespējas izpildīt Savienības tiesību aktus un sniegt risinājumus, lai nodrošinātu, ka personas un grupas, pret kurām ir vērsta diskriminācija un kuras pasargā Savienības tiesību akti, var pilnībā izmantot savas tiesības saskaņā ar Paziņojumu “ES tiesību akti: labāki rezultāti līdz ar labāku piemērošanu” (19). Neatkarīgām līdztiesības iestādēm ir nozīmīga loma, efektīvi īstenojot Savienības tiesību aktus un visaptveroši un konsekventi tos izpildot. Tāpat līdztiesības iestādes ir noderīgas iestādes, lai nodrošinātu ilgtspējīgu līdztiesīgu un iekļaujošu demokrātisku sabiedrību.

(31) Savienības kompetencē ietilpstošajās jomās līdztiesības iestāžu standartiem ir jāatbilst arī pieejamības prasībām, kas nostiprinātas Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijā par personu ar invaliditāti tiesībām. Konvenciju Eiropas Kopienas vārdā apstiprināja ar Padomes Lēmumu 2010/48/EK (20), un tādējādi tā ir ES tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa, kas prevalē pār ES sekundārajiem tiesību aktiem.

(32) Direktīvas 2000/43/EK, 2000/78/EK, 2004/113/EK un 2006/54/EK paredz pienākumu dalībvalstīm paziņot visu pieejamo informāciju par to piemērošanu, lai Komisija varētu izstrādāt ziņojumu, sniedzot novērtējumu par to veiktajiem pasākumiem saskaņā ar attiecīgajām direktīvām. Paziņojums jāveic noteiktos regulāros intervālos (21), lai ļautu Komisijai pieņemt un publicēt ziņojumu. Iekļaujot šajā paziņojumā informāciju par dalībvalstu atbilstību šim ieteikumam, būtu iespējams veikt tā ietekmes novērtējumu.

(33) Savienības līmenī šis ieteikums neskar valsts procesuālo tiesību aktu un dalībvalstu tiesisko tradīciju principus. Tas neietver Savienības pilnvaru paplašināšanu, kā noteikts līgumos un Savienības sekundārajā tiesiskajā regulējumā,

IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.

I NODAĻA

MĒRĶIS UN PRIEKŠMETS

1. Šā ieteikuma mērķis ir noteikt pasākumus, ko dalībvalstis var veikt, lai palīdzētu uzlabot līdztiesības iestāžu neatkarību un efektivitāti, jo īpaši attiecībā uz to spēju nodrošināt, ka personas un grupas, kas cieš no diskriminācijas, var pilnībā izmantot savas tiesības.

2. Visām dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka līdztiesības iestādes var neatkarīgi un efektīvi veikt savas funkcijas, kā noteikts Direktīvās 2000/43/EK, 2004/113/EK, 2006/54/EK un 2010/41/ES.

II NODAĻA

IETEIKTIE PASĀKUMI

1.1. Līdztiesības iestāžu pilnvaras

1.1.1. Līdztiesības iestāžu pilnvaru pamats un darbības joma

1. Papildus pienākumiem, kas paredzēti Direktīvās 2000/43/EK, 2004/113/EK, 2006/54/EK un 2010/41/ES attiecībā uz iestāžu iecelšanu vienlīdzīgas attieksmes nodrošināšanai (turpmāk – “līdztiesības iestādes”), visām dalībvalstīm būtu jāapsver līdztiesības iestādes iecelšana, lai ietvertu diskrimināciju reliģijas vai pārliecības, invaliditātes, vecuma vai dzimumorientācijas dēļ Direktīvas 2000/78/EK piemērošanas jomā.

2. Dalībvalstīm būtu jāapsver iespēja paplašināt līdztiesības iestāžu pilnvaras, lai tajās attiecībā uz visiem aizliegtajiem diskriminācijas veidiem ietvertu nodarbinātības un profesijas, preču un pakalpojumu pieejamības un piegādes, izglītības, sociālās aizsardzības un sociālo priekšrocību jomu, tai skaitā naida runu, kas saistīta ar šiem diskriminācijas veidiem minētajās jomās.

3. Gan iestādēm ar vienu pilnvaru jomu, gan līdztiesības iestādēm, kurām ir vairākas pilnvaras un/vai kuras izskata vairāku diskriminācijas veidu lietas, līdztiesības iestāžu iekšējai struktūrai vajadzētu būt tādai, kas nodrošina koncentrēšanos uz katru šo pilnvaru daļu un uz katru diskriminācijas veidu. Tam vajadzētu būt samērīgam ar attiecīgā diskriminācijas veida ietekmi, un resursiem vajadzētu būt atbilstīgi līdzsvarotiem.

1.1.2. Funkcijas, uz ko attiecas līdztiesības iestāžu pilnvaras

Neatkarīga palīdzība

1. Dalībvalstīm būtu jāņem vērā šādi aspekti, kas saistīti ar neatkarīgas palīdzības sniegšanu cietušajiem: individuālu un kolektīvu sūdzību saņemšana un apstrāde, juridisko konsultāciju sniegšana cietušajiem, tostarp to sūdzību iesniegšana, iesaistīšanās mediācijas un samierināšanās darbībās, sūdzību iesniedzēju pārstāvēšana tiesā, ja nepieciešams, darbība amicus curiae vai eksperta statusā.

2. Tāpat dalībvalstīm būtu jāņem vērā, ka neatkarīga palīdzība cietušajiem var ietvert iespējas piešķiršanu līdztiesības iestādēm iesaistīties vai palīdzēt tiesvedībā, lai risinātu strukturālu un sistemātisku diskrimināciju iestāžu izvēlētajos gadījumos, ja tā notiek lielā apmērā, ņemot vērā pārkāpuma smagumu vai juridiskas skaidrošanas nepieciešamību. Šāda tiesvedība var notikt vai nu iestādes pašas vārdā, vai cietušo vārdā, vai to organizāciju vārdā, kas pārstāv cietušos, saskaņā ar valsts procesuālajiem tiesību aktiem.

3. Tāpat dalībvalstīm būtu jāņem vērā, ka palīdzība cietušajiem var ietvert ieteikumu izdošanu vai, ja to pieļauj valsts tiesību akti, juridisku lēmumu izdošanu individuālas vai kolektīvas diskriminācijas gadījumos, kā arī turpmākas pārbaudes, lai nodrošinātu to izpildi.

4. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka līdztiesības iestādes var iegūt attiecīgos pierādījumus un informāciju saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

5. Ja līdztiesības iestādēm ir tiesībspēja pieņemt saistošus lēmumus, dalībvalstīm vajadzētu arī piešķirt tām spēju piemērot atbilstīgas, efektīvas un samērīgas sankcijas.

6. Līdztiesības iestādēm piešķirto pilnvaru izmantošanai būtu jāpiemēro atbilstīgas drošības garantijas, tostarp vajadzības gadījumā efektīva tiesiskā aizsardzība un taisnīga tiesa. Jo īpaši valsts tiesību aktos ir skaidri jāparedz tiesības pārsūdzēt tiesās līdztiesības iestāžu saistošos lēmumus, ja tām ir pilnvaras pieņemt šādus lēmumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

Neatkarīgas aptaujas

7. Dalībvalstīm būtu jāsniedz iespēja līdztiesības iestādēm regulāri veikt neatkarīgas aptaujas. Aptauju jomai un koncepcijai būtu jānodrošina drošu kvantitatīvu un kvalitatīvu datu par diskrimināciju apkopošana pietiekamā apmērā, lai varētu veikt analīzi, kas nepieciešama, lai veiktu uz pierādījumiem balstītus secinājumus par to, kur ir galvenās problēmas un kā tās risināt.

Neatkarīgi ziņojumi

8. Dalībvalstīm būtu jāsniedz iespēja līdztiesības iestādēm regulāri publicēt neatkarīgus ziņojumus un iesniegt tos attiecīgajām valsts iestādēm, tostarp vajadzības gadījumā attiecīgajām valdībām, reģionālajām pašvaldībām un parlamentiem. To jomai vajadzētu būt pietiekami plašai, lai ļautu veikt vispārēju situācijas novērtējumu attiecībā uz diskrimināciju dalībvalstī par katru attiecīgo diskriminācijas veidu.

9. Lai nodrošinātu augstas kvalitātes neatkarīgus ziņojumus, dalībvalstīm būtu jādod iespēja līdztiesības iestādēm veikt neatkarīgu izpēti. Tajā var ietilpt datu vākšana īpaši par sūdzību skaitu par katru diskriminācijas veidu, administratīvā procesa ilgumu no sūdzības iesniegšanas brīža līdz lietas slēgšanai, administratīvā procesa rezultātu, un tiesvedību, kurās ir iesaistītas līdztiesības iestādes, skaitu, ilgumu un rezultātu.

Līdztiesības iestāžu ieteikumi

10. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka, cik vien iespējams, to valsts iestādes ievēro līdztiesības iestāžu ieteikumus par tiesību aktiem, politiku, procesu, programmām un praksi. Būtu jānodrošina, ka valsts iestādes informē līdztiesības iestādes par to, kā ieteikumi ir ņemti vērā, un šī informācija ir jāpublisko.

Līdztiesības veicināšana

11. Lai veicinātu līdztiesību un dažādību, dalībvalstīm būtu jādod iespēja līdztiesības iestādēm sekmēt diskriminācijas novēršanu, jo īpaši nodrošinot apmācību, informāciju, konsultācijas, norādes un atbalstu pienākumu pildītājiem, kam ir noteikti pienākumi saskaņā ar līdztiesības direktīvām, iestādēm un personām, kā arī jāvairo plašākas sabiedrības informētība gan par to, ka šādas iestādes pastāv, gan par spēkā esošo diskriminācijas novēršanas noteikumu saturu un to, kā vērsties pēc palīdzības.

12. Šai pašā nolūkā dalībvalstīm būtu jādod arī iespēja līdztiesības iestādēm iesaistīties publiskās debatēs, regulāri risināt dialogu ar valsts iestādēm, sazināties ar grupām, kas cieš no diskriminācijas, un ieinteresētajām personām, kā arī veicināt labu praksi un pozitīvas darbības.

1.2. Neatkarība un efektivitāte

1.2.1. Neatkarība

1. Lai garantētu līdztiesības iestāžu neatkarību, veicot savus pienākumus, dalībvalstīm būtu jāapsver tādi elementi kā šo iestāžu organizācija, to vieta kopējā administratīvajā struktūrā, budžeta piešķīrums, resursu pārvaldības procedūras, īpaši pievēršot uzmanību personāla, tostarp personu, kuras ieņem vadošus amatus, iecelšanai un atlaišanai no darba. Šādi apsvērumi neskar dalībvalstu īpašās valsts organizatoriskās struktūras.

2. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka līdztiesības iestāžu personāls, tostarp personas, kuras ieņem vadošus amatus, un valdes locekļi, nevar iesaistīties darbībās, kas ir nesaderīgas ar to pienākumiem, un pilnvaru termiņa laikā neiesaistās konfliktējošās darbībās neatkarīgi no tā, vai tās ir ienākumus nesošas vai nav.

1.2.2. Resursi

1. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka katrai līdztiesības iestādei ir nepieciešamie cilvēkresursi, tehniskais nodrošinājums un finanšu līdzekļi, telpas un infrastruktūra, kas nepieciešama, lai efektīvi veiktu uzdevumus un īstenotu pilnvaras. Līdztiesības iestādēm piešķirtajiem resursiem ir jābūt atbilstošiem noteiktajām kompetencēm un uzdevumiem. Resursi ir uzskatāmi par atbilstošiem tikai tad, ja tie ir pietiekami, lai līdztiesības iestādes varētu efektīvi veikt līdztiesības funkcijas saprātīgā laikposmā un ievērojot termiņus, kas paredzēti valsts tiesību aktos.

2. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka līdztiesības iestāžu personāls ir pietiekams skaita ziņā, kā arī atbilstoši kvalificēts spēju, zināšanu un pieredzes ziņā, lai varētu atbilstoši un efektīvi veikt visas līdztiesības iestāžu funkcijas.

3. Dalībvalstīm būtu jāsniedz iespēja līdztiesības iestādēm efektīvi uzraudzīt savu lēmumu, kā arī iestāžu, strīdu izšķiršanas iestāžu un tiesu pieņemto lēmumu saistībā ar diskriminācijas lietām izpildi. Šajā nolūkā tās bez kavēšanās būtu jāinformē par šādiem lēmumiem un pasākumiem, kas veikti, lai tos izpildītu.

1.2.3. Sūdzību iesniegšana, piekļuve un pieejamība

1. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka ir iespēja iesniegt sūdzības līdztiesības iestādēm mutiski, rakstiski un tiešsaistē sūdzības iesniedzēja izvēlētajā valodā, ko lieto dalībvalstī, kurā atrodas līdztiesības iestāde.

2. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka sūdzību iesniegšana līdztiesības iestādēm ir vienkārša un bez maksas.

3. Dalībvalstīm būtu jāparedz pienākums līdztiesības iestādēm piedāvāt lieciniekiem un ziņotājiem, un, ciktāl tas ir iespējams, sūdzību iesniedzējiem par diskrimināciju nodrošināt konfidencialitāti.

4. Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka ikviens var viegli piekļūt līdztiesības iestāžu fiziskajām telpām, to informācijai un saziņai, tostarp informāciju tehnoloģijām un pakalpojumiem un izstrādājumiem, piemēram, dokumentiem un audiovizuālajiem materiāliem vai sanāksmēm un pasākumiem, kas ir pieejami vai nodrošināti sabiedrībai. Tiem ir jābūt īpaši pieejamiem personām ar invaliditāti, kam saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām būtu jānodrošina pienācīgs aprīkojums, lai nodrošinātu, ka personas ar invaliditāti var piekļūt līdztiesības iestādēm tāpat kā citas personas.

5. Ja tas ir vajadzīgs ģeogrāfisku vai citu apsvērumu dēļ, dalībvalstīm būtu jāapsver iespēju sniegšana līdztiesības iestādēm izveidot līdztiesības iestāžu vietējos un/vai reģionālos birojus un/vai reģionālās informācijas iniciatīvas regulārai pagaidu klātbūtnei.

6. Dalībvalstīm būtu jānodrošina pietiekams budžets un resursi līdztiesības iestādēm, lai tās varētu veikt efektīvu informētības veicināšanu ar mērķi informēt plašāku sabiedrību par iestādes pastāvēšanu un par iespēju iesniegt sūdzības par diskrimināciju.

1.3. Koordinācija un sadarbība

1. Ja vienā dalībvalstī pastāv vairākas līdztiesības iestādes, dalībvalstīm būtu jādod tām iespēja izveidot regulāru un efektīvu koordinēšanu, lai nodrošinātu, ka tās konsekventi piemēro nediskriminācijas principus. Līdztiesības iestādēm nevajadzētu pārmērīgi koncentrēties uz atsevišķiem uzdevumiem, kaitējot citiem uzdevumiem. Veicot izpratnes veicināšanas darbības, pēc iespējas būtu jāiesaista citas kompetentās iestādes, lai pilnībā informētu plašāku sabiedrību.

2. Dalībvalstīm būtu jādod iespēja līdztiesības iestādēm iesaistīties dialogā un efektīvi sadarboties ar attiecīgajām valsts iestādēm un struktūrām tajā pašā dalībvalstī. Tas nozīmē arī, ka ir jānodrošina, ka ar līdztiesības iestādēm savlaicīgi un pārredzami konsultējas par politikas un tiesību aktu priekšlikumiem un norisēm, kas saistītas ar jautājumiem, kas ietilpst to pilnvarās.

3. Dalībvalstīm būtu jāpiešķir līdztiesības iestādēm pilnvaras sadarboties Eiropas un starptautiskā līmenī ar citām līdztiesības iestādēm un citām organizācijām, tostarp, veicot kopīgas aptaujas.

4. Dalībvalstīm būtu jāsniedz iespēja līdztiesības iestādēm sadarboties ar attiecīgajām iestādēm. Tās ietver valstu programmas, kas izveidotas saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 33. panta 2. punktu, valsts romu kontaktpunktus, pilsoniskās sabiedrības organizācijas, un, lai nodrošinātu, ka līdzekļi netiek piešķirti projektiem, kuros notiek diskriminācija, Eiropas struktūrfondu un investīciju fondu pārvaldības iestādes.

III NODAĻA

DALĪBVALSTU SAZIŅA

Dalībvalstis ir aicinātas ietvert informāciju par to, kā tās ņem vērā šo ieteikumu, savos paziņojumos par Direktīvu 2000/43/EK, 2000/78/EK, 2004/113/EK un 2006/54/EK piemērošanu.

Briselē, 2018. gada 22. jūnijā Komisijas vārdā – Komisijas locekle Věra JOUROVÁ

(1) Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīva 2000/43/EK, ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (OV L 180, 19.7.2000., 22. lpp.).

(2) Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīva 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV L 303, 2.12.2000., 16. lpp.).

(3) Padomes 2004. gada 13. decembra Direktīva 2004/113/EK, ar kuru īsteno principu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz pieeju precēm un pakalpojumiem, preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu (OV L 373, 21.12.2004., 37. lpp.).

(4) Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīva 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (OV L 204, 26.7.2006., 23. lpp.).

(5) Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 7. jūlija Direktīva 2010/41/ES par to, kā piemērot vienlīdzīgas attieksmes principu vīriešiem un sievietēm, kas darbojas pašnodarbinātas personas statusā, un ar kuru atceļ Padomes Direktīvu 86/613/EEK (OV L 180, 15.7.2010., 1. lpp.).

(6) COM(2008) 426 galīgā redakcija.

(7) Padomes 2008. gada 28. novembra Pamatlēmums 2008/913/TI par krimināltiesību izmantošanu cīņā pret noteiktiem rasisma un ksenofobijas veidiem un izpausmēm (OV L 328, 6.12.2008., 55. lpp.).

(8) Skatīt cita starpā: Human European Consultancy sadarbībā ar Ludwig Boltzmann Institute of Human Rights, 2010. gada oktobris, A Study on Equality Bodies set up under Directives 2000/43/EC, 2004/113/EC, and 2006/54/EC, 177. lpp., un Eiropas Līdztiesības iestāžu sadarbības tīkls, 2012. gada oktobris, Equality Bodies. Pašreizējās problēmas.

(9) Human European Consultancy, turpat, 78., 125., 142. lpp., un European Network of Equality Bodies, turpat, 8. un 17. lpp. Skatīt arī European Network of Equality Bodies, Strategic Role of Equality Bodies, 2009, 43.–44. un 52. lpp.

(10) Human European Consultancy, turpat, 70.–145. lpp., un European Network of Equality Bodies, turpat, 8. un 13–20. lpp.

(11) Eiropas Komisija, 2006. gads, Catalysts for Change? Equality bodies according to Directive 2000/43/EC – existence, independence and effectiveness, 57. lpp.

(12) Kopīgais ziņojums par Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvas 2000/43/EK, ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (Rasu vienlīdzības direktīva), un Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (Vienlīdzīgas nodarbinātības direktīva), piemērošanu, COM(2014) 2 final.

(13) Ziņojums par Direktīvas 2004/113/EK, ar kuru īsteno principu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz pieeju precēm un pakalpojumiem, preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, piemērošanu, COM(2015) 190 final. Šī nepieciešamība bija minēta arī ES programmas attiecībā uz romu integrācijas valsts stratēģijām vidusposma pārskatā, COM(2017) 458 final; Pamattiesību aģentūras 2017. gada maija Pamattiesību ziņojumā; Ziņojumā attiecībā uz Ieteikuma par to, kā ar pārredzamības palīdzību nostiprināt principu par vienādu darba samaksu sievietēm un vīriešiem, īstenošanu, COM(2017) 671 final.

(14) Ziņojums attiecībā uz Ieteikuma par to, kā ar pārredzamības palīdzību nostiprināt principu par vienādu darba samaksu sievietēm un vīriešiem, īstenošanu, turpat; ES rīcības plāns 2017.–2019. gadam – Vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirības likvidēšana, COM(2017) 678 final.

(15) Eiropas Parlamenta 2015. gada 8. oktobra rezolūcija par Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvas 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos, piemērošanu (2014/2160(INI)).

(16) Augstā cilvēktiesību komisāra birojs (OHCHR), ANO Ģenerālās asamblejas principi attiecībā uz valstu iestāžu statusu (Parīzes principi), Rezolūcija 48/134, 1993. gada 20. decembris, un Valstu iestāžu cilvēktiesību veicināšanas un aizsardzības jomā koordinācijas komitejas vispārējie apsvērumi par šo principu skaidrošanu un īstenošanu, pašu formulējums, 2018. gada 21. februāris.

(17) Eiropas Līdztiesības iestāžu sadarbības tīkls, 2016., Developing Standards for Equality Bodies. An Equinet Working Paper.

(18) Eiropas Komisija pret rasismu un neiecietību (ECRI), Vispārējās politikas ieteikums Nr. 2, pārstrādāts, par līdztiesības iestādēm, apkarojot rasismu un tolerances trūkumu valstu līmeni, CRI(2018) 06, pieņemts 2017. gada 7. decembrī.

(19) C(2016) 8600.

(20) Padomes 2009. gada 26. novembra Lēmums 2010/48/EK par to, lai Eiropas Kopiena noslēgtu Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām (OV L 23, 27.1.2010., 35. lpp.).

(21) Reizi četros gados saskaņā ar Direktīvu 2006/54/EK un reizi piecos gados saskaņā ar Direktīvām 2000/43/EK, 2000/78/EK un 2004/113/EEK.