LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 245/1

KOMISIJAS ATZINUMS

atbilstoši 17. panta 5. punktam Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (“Darba laika direktīva”)

Ar darba laiku saistītu pārejas pasākumu termiņa pagarināšana ārstiem mācībās Apvienotajā Karalistē

2009/C 245/01

1. Ievads

Šā atzinuma pamatā ir 17. panta 5. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2003/88/EK (1) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (“Darba laika direktīvā”). Tā attiecas uz Apvienotās Karalistes paziņojumu, kurā tā saskaņā ar šo pantu paziņo par vēlmi līdz 2011. gada 31. jūlijam turpināt ar darba laika ierobežojumiem saistītus pārejas pasākumus attiecībā uz ārstiem mācībās.

Ārsti mācībās 1993. gadā tika svītroti no pirmās darba laika direktīvas darbības jomā iekļauto subjektu loka. Situācija mainījās 2000. gadā, ar direktīvu grozot minēto tiesību aktu, un pašlaik uz ārstiem mācībās tāpat kā uz citiem darba ņēmējiem attiecas konsolidētā darba laika direktīva (2). Atbilstīgi direktīvas 6. pantam maksimālais darba laiks (3) ir vidēji 48 stundas nedēļā, ietverot virsstundu darba laiku. Tomēr darba laika direktīvas 17. panta 5. punktā ir atļautas atkāpes no pārejas pasākumiem, lai piemērotu šos ierobežojumus attiecībā uz nedēļas darba laiku ārstiem mācībās.

Attiecīgās 17. panta 5. punkta daļas ir šādas.

“… Ievērojot 6. pantā (vidējais nedēļas darba laiks maksimāli 48 stundas) minētās atkāpes (attiecībā uz ārstiem mācībās), tiek atļauts piecu gadu pārejas laiks (posms) no 2004. gada 1. augusta. Dalībvalstis vajadzības gadījumā var izmantot līdz diviem gadiem ilgu laiku (no 2009. gada 1. augusta), lai apzinātu grūtības, izpildot darba laika noteikumus attiecībā uz to atbildību par veselības pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un sniegšanu. Vismaz sešus mēnešus pirms pārejas laika beigām attiecīgā dalībvalsts informē Komisiju, norādot iemeslus, lai Komisija pēc attiecīgas apspriedes veikšanas varētu sniegt atzinumu trīs mēnešu laikā pēc šādas informācijas saņemšanas. Ja dalībvalsts neievēro Komisijas atzinumu, tai jāpamato šāds lēmums. Dalībvalsts paziņojumu un pamatojumu, kā arī Komisijas atzinumu publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī un nosūta Eiropas Parlamentam. Dalībvalstis vajadzības gadījumā var izmantot papildu laiku līdz vienam gadam, lai apzinātu īpašās grūtības, izpildot (iepriekšējā) daļā minētās saistības. Tās ievēro šajā daļā paredzēto procedūru. Dalībvalstis nodrošina, ka nekādā gadījumā iknedēļas darba stundu skaits nepārsniedz vidēji 58 stundas pirmajos trīs gados pārejas laikposmā, vidēji 56 stundas nākamajos divos gados un vidēji 52 stundas jebkurā atlikušajā laikposmā… Ievērojot 16. panta b) punktu (bāzes laikposms vidējā nedēļas darba laika aprēķināšanai), atkāpes (attiecībā uz ārstiem mācībās) ir atļautas ar nosacījumu, ka bāzes laikposms nepārsniedz 12 mēnešus pārejas perioda (2004.–2007.) pirmajā daļā un sešus mēnešus pēc tam.”

Direktīvas 17. panta 5. punktā turklāt paredzēts, ka darba devēji apspriežas ar darba ņēmēju pārstāvjiem par visiem pasākumiem, kas attiecas uz pārejas laikposmu. Darba devējs laikus apspriežas ar darba ņēmēju pārstāvjiem, lai panāktu vienošanos, kad vien tas ir iespējams, par pasākumiem, kas attiecas uz pārejas periodu. Ar šādu vienošanos jāievēro direktīvas 17. panta 5. punktā paredzētie ierobežojumi, taču tajā var īpaši noteikt pasākumus, kas jāpieņem, lai līdz pārejas perioda beigām nedēļas darba laiku samazinātu līdz vidēji 48 stundām nedēļā.

Kopsavilkums par šiem pārejas pasākumiem sniegts turpmāk tabulā.

Tabula. Kopsavilkums par pārejas noteikumiem saskaņā ar direktīvas 17. panta 5. punktu attiecībā uz ārstiem mācībās

Periods Iespējamā atkāpe Nosacījumi 2004. gada 1. augusts–2009. gada 31. jūlijs. Atkāpe no maksimāli 48 stundu vidējā nedēļas darba laika Pārejas periodā piemēro šādus vidējā nedēļas darba laika ierobežojumus. 2004. gada 1. augusts–2007. gada 31. jūlijs: Maksimālais vidējais darba laiks – 58 stundas nedēļā. Bāzes laikposms (4)nedrīkst pārsniegt 12 mēnešus. 2007. gada 1. augusts–2009. gada 31. jūlijs: Maksimālais vidējais darba laiks – 56 stundas nedēļā. Bāzes laikposms nedrīkst pārsniegt 6 mēnešus. 2009. gada 1. augusts–2011. gada 31. jūlijs Termiņa pagarinājums attiecība uz iepriekšminēto atkāpi no maksimāli 48 stundu darba laika Ja nepieciešams apzināt grūtības, izpildot darba laika noteikumus par pienākumiem attiecībā uz veselības pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un sniegšanu. Dalībvalstij, kura vēlas izmantot šo atkāpi, līdz 2009. gada 31. janvārim jāinformē Komisija (norādot iemeslus). Komisija sniedz atzinumu par paziņojumu. Visos gadījumos maksimālais vidējais darba laiks – 52 stundas nedēļā. Bāzes laikposms nedrīkst pārsniegt 6 mēnešus. 2011. gada 1. augusts–2012. gada 31. jūlijs Iespējams papildus pagarināt termiņu attiecībā uz iepriekšminēto atkāpi Ja nepieciešams apzināt īpašas grūtības, izpildot iepriekšminētos pienākumus. Dalībvalstij, kura vēlas izmantot šo atkāpi, līdz 2011. gada 31. janvārim jāinformē Komisija (norādot iemeslus). Komisija sniedz atzinumu par paziņojumu. Visos gadījumos maksimālais vidējais darba laiks – 52 stundas nedēļā. Bāzes laikposms nedrīkst pārsniegt 6 mēnešus.

2. Dalībvalsts paziņojums

Ar 2009. gada 28. janvāra vēstuli, kas reģistrēta 2009. gada 29. janvārī, Apvienotās Karalistes iestādes paziņoja Komisijas dienestiem, ka tās saskaņā ar direktīvas 17. panta 5. punktu plāno izmantot iespēju saglabāt īpašus pārejas noteikumus, lai, sākot no 2009. gada 1. augusta“līdz trijiem gadiem”, vidējais darba laiks ārstiem mācībās būtu iespējams maksimāli 52 stundas nedēļā.

Paziņojumā ir norādīts šāds pamatojums.

— Apvienotā Karaliste paziņo par pilnīgu apņemšanos partnerībā ar veselības aprūpes dienestiem un organizācijām, kuras pārstāv ārstus, panākt, ka vidējais nedēļas darba laiks ārstiem mācībās ir maksimāli 48 stundas nedēļā. Sociālās partnerības “New Deal” nolīgumā par darba samaksu sabiedrības veselības nozarē jau ir ietverti spēcīgi finanšu stimuli stacionārās veselības aprūpes iestādēm, kuri paredz samazināt darba laiku ārstiem mācībās. Turklāt valsts iestādes finansē ļoti nozīmīgu veselības aprūpes dienestu atbalsta programmu, kas pašlaik tiek īstenota, lai panāktu pilnīgu atbilstību direktīvai.

— Apvienotā Karaliste uzskata, ka tā ir sasniegusi ievērojamu progresu, lai panāktu, ka vidējais nedēļas darba laiks ārstiem mācībās ir maksimāli 48 stundas nedēļā. Tā paziņo, ka lielākai daļai ārstu mācībās Apvienotajā Karalistē pirms 2009. gada 1. augusta vidējais nedēļas darba laiks bija 48 stundas vai mazāk (kopējie rādītāji nav sniegti), un tā gaida, ka līdz minētajam datumam šī daļa palielināsies.

— Apvienotā Karaliste paziņo, ka pēc 2009. gada 1. augusta vidējais darba laiks dažiem ārstiem mācībās joprojām pārsniegs 48 stundas nedēļā šādu iemeslu dēļ: — nevienāds pieprasījums un piedāvājums attiecībā uz ārstiem mācībās (līdz 5 % no ārstiem paredzētu mācību vietu bija brīvas, beidzoties personāla komplektēšanai 2008. gadā), — nepietiekams skaits aizstājēju ārstu (gan Apvienotās Karalistes, gan starptautiskajā darba tirgū), lai aizpildītu šīs brīvās darba vietas), — nedaudzos gadījumos, reorganizējot stacionārās veselības aprūpes iestādes, iespējams, ka ārsts pakalpojumus noteiktu laiku sniedz divās dažādās vietās, — visi iepriekšminētie faktori spēcīgāk ietekmē stacionārās veselības aprūpes iestādes, kurām pakalpojumi jānodrošina visu diennakti nelielās, attālās medicīnas iestādēs un lauku apvidos; un dažus augsta līmeņa specializācijas dienestus.

— Lai risinātu šīs problēmas, joprojām tiek palielināts mācībās nodarbināto ārstu skaits un valsts iestādes veic arī pasākumus, kas vērsti uz aizstājēju ārstu piedāvājuma palielināšanu un atbalstu stacionārās veselības aprūpes iestādēm, efektīvāk reaģējot uz pieprasījuma pārmaiņām. Tomēr valsts iestādes prognozē medicīniskā personāla skaita samazināšanos turpmākajos divos – trijos gados.

— Apvienotā Karaliste plāno nodrošināt, ka tikai iespējami neliels skaits medicīnisko dienestu izmanto iespēju nodarbināt ārstus mācībās vidēji līdz 52 stundām nedēļā. Valsts iestādes plāno līdz 2009. gada 1. augustam precizēt, konkrēti kuriem dienestiem ir nepieciešams garāks pārejas pasākumu termiņš, un pēc šā datuma tie rūpīgi uzraudzīs situāciju, lai panāktu pilnīgu atbilstību.

3. Saistībā ar paziņojumu notikušo apspriežu rezultāti

Kad tika pieņemts pašreizējais 17. panta 5. punkts, Komisija paziņoja, ka tā frāzi šā punkta otrajā daļā “pēc attiecīgas apspriedes veikšanas” interpretēs tā, ka Komisijai “jāapspriežas ar dalībvalstu vadību pārstāvjiem un darba ņēmējiem Eiropas līmenī (…)”, pirms sniegt atzinumu par pārejas pasākumu termiņa pagarināšanu attiecībā uz darba laiku ārstiem mācībās. (5)

Komisijas dienesti pienācīgi apspriedās ar visam dalībvalstīm un Eiropas sociālajiem partneriem par Apvienotās Karalistes sniegto paziņojumu.

Atbildes tika saņemtas no astoņām dalībvalstīm (Bulgārijas, Francijas, Grieķijas, Lietuvas, Luksemburgas, Nīderlandes, Spānijas un Zviedrijas). Neviena no dalībvalstīm neiebilda pret Apvienotās Karalistes ieceri pagarināt pārejas pasākumu termiņu.

Eiropas sociālie partneri, kas pārstāv vadību, nesniedza atbildi par Apvienotās Karalistes ieceri.

Eiropas Arodbiedrību konfederācija (ETUC) atsaucās uz apspriedi un paziņoja, ka tās saistītā federācija TUC nepiekrīt iecerei, ko paudusi Apvienotā Karaliste.

Vairāku saistīto arodbiedrību vārdā, kuras pārstāv ārstus mācībās, un stacionāro veselības aprūpes iestāžu, kuras ir atbildīgas par mācībām, saistītās arodbiedrības (stacionāro aprūpes iestāžu konsultantu un speciālistu asociācijas) vārdā, TUC uzsvēra šādus punktus (6):

— valsts iestādes nebija apspriedušās ar pašu TUC,

— pēdējos gados Apvienotajā Karalistē ārstiem mācībās darba laiks ir pakāpeniski samazinājies, un vairākas stacionārās veselības aprūpes iestādes jau ir paziņojušas, ka ievēro 48 stundu ierobežojumu,

— TUC uzskata, ka Apvienotajā Karalistē ir pietiekami daudz ārstu mācībās, lai aizpildītu amata vakances, un nepiekrīt tam, ka darbinieku skaita samazināšana radītu nepieciešamību pagarināt pārejas pasākumu termiņu pēc 2009. gada 31. jūlija.

4. Novērtējums par paziņojumu saistībā ar direktīvu

Darba laika direktīvu Eiropas Parlaments un Padome pieņēma saskaņā ar EK līguma 137. panta 2. punktu, kurā paredzēti Kopienas pasākumi, kas vērsti uz uzlabojumiem darba vidē, lai aizsargātu darba ņēmēju veselību un drošību. Šīs direktīvas galvenais mērķis ir noteikt minimālās drošības un veselības prasības darba laika organizēšanai.

Lai gan Apvienotās Karalistes paziņojumā ir minēts, ka pārejas pasākumu termiņš no 2009. gada 1. augusta ir pagarināts uz trim gadiem, jānorāda, ka direktīvas 17. panta 5. punktā šāda procedūra nav paredzēta.

Faktiski direktīvas 17. panta 5. punktā ir norādīts, ka pārejas pasākumu termiņu no 2009. gada 1. augusta var pagarināt “līdz diviem gadiem”, lai apzinātu grūtības, izpildot noteikumus par darba laika ierobežojumu, un turklāt “dalībvalstis vajadzības gadījumā var izmantot papildu laiku līdz vienam gadam, lai apzinātu īpašās (7) grūtības, (izpildot noteikumus par minēto ierobežojumu)” (8). Attiecībā uz pēdējo no minētajām situācijām direktīvas 17. panta 5. punktā norādīts, ka dalībvalstīm “jāievēro procedūra”, kas jau paredzēta iepriekšējā daļā attiecībā uz divu gadu termiņa pagarinājumu.

No tā izriet, ka gadījuma, ja dalībvalsts 2009. gadā paziņo par ieceri izmantot pārejas pasākumu termiņa pagarinājumu, lai apzinātu grūtības, izpildot noteikumus par 48 stundu ierobežojumu, minētajam paziņojumam jāattiecas uz laikposmu no 2009. gada 1. augusta līdz 2011. gada 31. jūlijam. Valsts iestādēm būtu jāuzrauga, kāds progress attiecībā uz 48 stundu ierobežojumu iespējams minētajā periodā, un tām uz minētās informācijas pamata būtu jānovērtē, vai gaidāms, ka līdz 2011. gada 31. jūlijam tām būs iespējams izpildīt noteikumus par 48 stundu ierobežojumu un, to veicot, vai (cik lielā mērā) tās saskarsies ar “īpašām grūtībām”. Ja dalībvalsts, balstoties uz šo novērtējumu, uzskata, ka papildus nepieciešams viena gada periods, tai vēlākais līdz 2011. gada 31. janvārim jāinformē Komisija, norādot iemeslus.

Komisijai pieejamā informācija liecina par to, ka Apvienotās Karalistes valsts tiesību aktos, šķiet, ir šāda nostāja.

— Apvienotajā Karalistē maksimālais nedēļas darba laiks (ieskaitot virsstundas) ir 48 stundas, vidēji rēķinot līdz 6 mēnešu periodā (ja koplīgumā tā paredzēts, līdz 12 mēnešu periodā) (9). Valsts tiesas ir piemērojušas Eiropas Kopienu Tiesas nolēmumus par to, kā vērtēt dežūras laiku darba vietā, kurš šajā nolūkā ir pilnīgi pielīdzināts darba laikam. Šī nostāja attiecas arī uz veselības nozari.

— Apvienotā Karaliste visās darbības nozarēs paredz atteikuma iespēju saskaņā ar direktīvas 22. pantu. Tomēr gan valsts iestādes, gan TUC apgalvo, ka stacionārās veselības aprūpes iestādēs Apvienotajā Karalistē šo iespēju plaši neizmanto un ka veselības aprūpes politikā, kā arī “New Deal” nozares nolīgumā uzmanība vairāk gan ir pievērsta tam, lai atkāptos no gara darba laika, pārmainot darba laika organizāciju stacionārās veselības aprūpes nozarē.

No iepriekš minētā izriet, ka Apvienotā Karaliste jau ir sasniegusi ievērojamu progresu, lai panāktu, ka tiek ievērots noteikums par vidējo nedēļas darba laiku maksimāli 48 stundas nedēļā. Šķiet, ir vispārēja vienprātība par to, ka šo ierobežojumu jau piemēro attiecībā uz lielāko daļu ārstiem mācībās, pat ja nav sniegts precīzs kopējais procentuālais daudzums.

Turklāt atzinīgi vērtējams ir tas, ka, piemērojot sociālās partnerības nolīgumu, cenšas atkāpties no tradicionālās paļaušanās uz ļoti garu darba laiku ārstiem mācībās un izstrādāt alternatīvus risinājumus, kuri garantē ļoti kvalitatīvas mācības un pacientu aprūpi, vienlaikus izvairoties no nepieciešamības izmantot noteikumu par atteikšanas iespēju, ko Apvienotajā Karalistē ārsti mācībās kopumā neizmanto.

Ievērojot šos faktorus, valsts iestāžu sniegtos iemeslus un sociālo partneru atbildes, šķiet, ka nepieciešamība līdz 2011. gada 1. augustam turpināt pārejas pasākumus attiecībā uz ierobežotu skaitu ārkārtas situācijām ir lietderīga. No valsts iestāžu sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka noteikumu par 52 stundu darba nedēļu izmantos visai ierobežoti, un attiecībā uz to būs stingra uzraudzība, un divos gados gaidāms vēl lielāks progress, lai panāktu pilnīgu atbilstību.

Tomēr valsts iestādes ir aicinātas arī turpmāk veltīt pūles tam, lai līdz 2011. gada 1. augustam panāktu pilnīgu atbilstību noteikumam par 48 stundu darba nedēļas ilgumu, un mudināt darba devējus un ārstu pārstāvjus apspriesties par pasākumiem, kuri būtu jāpiemēro.

5. Secinājumi

Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija uzskata, ka

— var piekrist tam, ka saskaņā ar darba laika direktīvas 17. panta 5. punktu Apvienotajai Karalistei no 2009. gada 1. augusta ir nepieciešami vēl divi gadi, pirms tā attiecībā uz visiem ārstiem mācībās var pilnīgi piemērot darba laika ierobežojumu (vidēji ne vairāk kā 48 stundas nedēļā). Tas nepieciešams, lai apzinātu vairākas īpašas pagaidu grūtības attiecībā uz dažiem amatiem, ievērojot Apvienotās Karalistes atbildību par veselības pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un sniegšanu,

— jāuzsver, ka saskaņā ar direktīvas 17. panta 5. punktu dalībvalstis, kuras paziņo par ieceri izmantot pārejas pasākumu termiņa pagarinājumu, nodrošina, ka nekādā gadījumā netiek pārsniegts 52 stundu nedēļas darba laiks laikposmā, kas nepārsniedz vidēji sešus mēnešus,

— direktīvas 17. panta 5. punkta noteikumos, šķiet, nav paredzēts, ka pašlaik pārejas pasākumu termiņu pagarina uz trim gadiem. Faktiski dalībvalstij jāuzrauga, kāds progress ir sasniegts divos gados, uz kuriem pagarināts pārejas pasākumu termiņš, un uz tā pamata jānovērtē, vai gaidāmas īpašas grūtības, un cik lielā mērā, kas radītu nepieciešamību pagarināt pārejas pasākumu termiņu. Ja attiecīgas grūtības ir gaidāmas, tad dalībvalsts var paziņot par šo nepieciešamību, ievērojot direktīvas 17. panta 5. punkta ceturtajā daļā izklāstīto procedūru,

— valsts iestādēm jāmudina darba devēji veselības aprūpes pakalpojumu nozarē uzņemties vai turpināt saskaņā ar direktīvas 17. panta 5. punkta sesto daļu apspriesties ar personām, kuras pārstāv ārstus mācībās, lai, kad vien iespējams, panāktu vienošanos par pasākumiem, kurus piemēros pagarinātajā pārejas periodā, un par pasākumiem, kas jāpieņem, lai līdz pārejas perioda beigām nedēļas darba laiku kopumā samazinātu vidēji līdz 48 stundām,

— valsts iestādes ir aicinātas nodrošināt, ka šis atzinums tiek izplatīts tā, lai kompetentās valsts iestādes to (attiecīgā gadījumā) varētu ņemt vērā.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīva 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem, OV L 299, 18.11.2003., 9. lpp. Ar šo direktīvu konsolidē un atceļ divas iepriekšējās direktīvas – Direktīvu 93/104/EK un Direktīvu 2000/34/EK.

(2) Direktīvas 2000/34/EK noteikumi par ārstiem mācībās valstu tiesību aktos bija jātransponē līdz 2004. gada 1. augustam.

(3) Saskaņā ar direktīvas 16., 17., 18. un 19. pantu vidējo darba laiku var aprēķināt, nosakot “bāzes laikposmu”, kas nepārsniedz 4 mēnešus (pamatnoteikums), 6 mēnešus (saskaņā ar tiesību aktiem vai koplīgumu, īpašās darbībās, ieskaitot darbības, ko veic ārsti mācībās) vai 12 mēnešus (tikai saskaņā ar koplīgumu).

(4) Bāzes laikposms ir maksimālais periods, pēc kura var aprēķināt vidējo darba laiku.

(5) Komisijas paziņojums par Direktīvas 2000/34/EK 1. panta īstenošanu, OV L 195, 1.8.2000., 45. lpp.

(6) TUC ir noradījusi, ka tā ir apspriedusies arī ar Britu Medicīnas asociāciju, kura nepieder pie TUC.

(7) Jānorāda, ka “īpašas grūtības”, šķiet, ir atšķirīgs kritērijs, un tas ir stingrāks nekā 2009. gada paziņojumā piemērotais kritērijs (“grūtības”).

(8) Izcēlums pievienots.

(9) 1998. gada noteikumi par darba laiku, ar grozījumiem, 4. redakcija.