Oficiālais Vēstnesis C 384 , 10/12/1998 Lpp. 0003 - 0009



Komisijas Paziņojums par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu pasākumiem, kas saistīti ar tiešajiem nodokļiem uzņēmējdarbībai (Dokuments attiecas uz EEZ) (98/C 384/03) Ievads 1. 1997. gada 1. decembrī pēc plašām apspriedēm par vajadzību koordinēt rīcību Kopienas līmenī, lai vērstos pret nelabvēlīgu nodokļu konkurenci, Padome (Ecofin) apstiprināja vairākus secinājumus un vienojās par rezolūciju attiecībā uz rīcības kodeksu uzņēmējdarbības nodokļu jomā (še turpmāk "rīcības kodekss") [1]. Šajā sakarā Komisija uzņēmās sagatavot pamatnostādnes par Līguma 92. un 93. panta piemērošanu pasākumiem, kas attiecas uz tiešajiem uzņēmējdarbības nodokļiem, un apņēmās "stingri piemērot attiecīgos atbalsta noteikumus". Rīcības kodeksa mērķis ir nostiprināt atklātību nodokļu jomā, radot sistēmu informācijas apmaiņai dalībvalstu starpā un visu to nodokļu pasākumu novērtēšanai, uz kuriem šī sistēma varētu attiekties. Savukārt Līgumā minētās valsts atbalsta noteikumu mehānisms arī sekmēs nelabvēlīgas nodokļu konkurences novēršanu. 2. Komisijas apņemšanās attiecībā uz valsts atbalstu, kura izpaužas kā nodokļu pasākumi, ir daļa no vērienīgāka mērķa – darīt skaidrāku un pastiprināt valsts atbalsta noteikumu piemērošanu, lai mazinātu konkurences traucējumus vienotajā tirgū. Princips, kas paredz ievērot saderību ar kopējo tirgu, un atkāpes no šā principa attiecas uz "jebkuras formas" atbalstu, tostarp uz dažiem pasākumiem nodokļu jomā. Tomēr ir jānoskaidro, kādus nodokļu pasākumus var kvalificēt kā atbalstu saskaņā ar Līguma 92. panta 1. punktu, un tas ir šā paziņojuma mērķis. Šāds skaidrojums ir īpaši būtisks, ņemot vērā procedūras noteikumus, kuru ievērošanu prasa atbalsta statuss, un sekas, kādas ir tad, ja dalībvalstis neievēro šos noteikumus. 3. Pēc vienotā tirgus izveides un kapitāla aprites liberalizācijas ir arī kļuvis skaidrs, ka jānovērtē, kāda ir nodokļu pasākumu formā piešķirta atbalsta ietekme, un jāprognozē, kādas sekas varētu būt, ja tiktu novērtēta atbalsta atbilstība kopējam tirgum [2]. Ekonomikas un monetārās savienības izveide un dalībvalstu budžetu konsolidēšana, kas ar to saistīta, vēl vairāk pastiprinās vajadzību stingri kontrolēt valsts atbalstu, lai kāda būtu tā forma. Tāpat kopējās interesēs ir arī jāņem vērā tas, ka dažu veidu atbalsts, ko piešķir, izmantojot nodokļu sistēmu, var būtiski iespaidot citu dalībvalstu ieņēmumus. 4. Turklāt šā paziņojuma mērķis ir ne tikai nodrošināt to, lai Komisijas lēmumi būtu atklāti un prognozējami, bet arī panākt konsekventu un vienlīdzīgu attieksmi pret dalībvalstīm. Komisija paredz, kā noteikts rīcības kodeksā, citu pēc cita pārbaudīt vai atkārtoti pārbaudīt dalībvalstīs spēkā esošos nodokļu režīmus, pamatojoties uz šo paziņojumu. A. Kopienas rīcības pilnvaras 5. Līgums pilnvaro Kopienu veikt pasākumus, lai novērstu dažādus konkurences traucējumus, kas neļauj kopējam tirgum darboties pareizi. Tādēļ ir būtiski nošķirt dažāda tipa traucējumus. 6. Daži vispārēji nodokļu pasākumi var kavēt iekšējā tirgus pareizu darbību. Ja ir šādi pasākumi, Līgums paredz iespēju saskaņot dalībvalstu nodokļu noteikumus, pamatojoties uz 100. pantu (Padomes direktīvas, kas pieņemtas vienprātīgi). Savukārt dažas atšķirības plānotajos un esošajos vispārējos noteikumos dalībvalstīs var traucēt konkurenci un radīt traucējumus, kas jānovērš, pamatojoties uz 101. un 102. pantu (attiecīgo dalībvalstu apspriedes ar Komisiju; vajadzības gadījumā, Padomes direktīvas, ko pieņem ar kvalificētu balsu vairākumu). 7. Uz konkurences traucējumiem, ko izraisa valsts atbalsts, attiecas sistēma, kas paredz Komisijas iepriekšēju atļauju, ko savukārt var pārskatīt Kopienas tiesu iestādes. Saskaņā ar 93. panta 3. punktu valsts atbalsta pasākumi ir jāpaziņo Komisijai. Dalībvalstis nedrīkst īstenot ierosinātos atbalsta pasākumus, kamēr Komisija tos nav apstiprinājusi. Komisija pārbauda atbalsta saderību ar kopējo tirgu nevis formas, bet iedarbības ziņā. Tā var pieņemt lēmumu, ka dalībvalstij ir jāgroza vai jāatceļ atbalsts, kuru Komisija uzskata par nesaderīgu ar kopējo tirgu. Ja atbalsts jau ir īstenots, pārkāpjot procedūras noteikumus, dalībvalstij tas parasti jāatgūst no saņēmēja(-iem). B. EK Līguma 92. panta 1. punkta piemērošana nodokļu pasākumiem 8. Līguma 92. panta 1. punktā ir teikts, ka "ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko dalībvalstis piešķir vai jebkā sniedz no valsts līdzekļiem, un kas rada vai draud izraisīt konkurences traucējumus, ciktāl tāds atbalsts ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, dodot priekšroku atsevišķiem uzņēmumiem vai atsevišķu preču ražošanai". Piemērojot Kopienas noteikumus par valsts atbalstu, nav svarīgi, vai pasākums ir nodokļu pasākums, jo 92. pants attiecas uz "jebkādiem" atbalsta pasākumiem. Lai pasākumu uzskatītu par atbalstu 92. panta nozīmē, tam jāatbilst turpmāk izklāstītajam kritēriju kopumam. 9. Pirmkārt, attiecīgajam pasākumam jārada atbalsta saņēmējiem kāda priekšrocība, kas viņus atbrīvo no maksājumiem, ko parasti iekasē no viņu budžeta. Priekšrocību var nodrošināt, dažādi samazinot uzņēmuma nodokļu nastu, tostarp: - nodokļu bāzes samazināšana (piemēram, īpaši atskaitījumi, īpašs vai paātrināts amortizācijas režīms vai rezervju iegrāmatojums bilancē), - pilnīga vai daļēja nodokļu summas samazināšana (piemēram, atbrīvojums no nodokļa vai nodokļu atlaide), - nodokļu parāda atlikšana, dzēšana vai pat īpaša atmaksas grafika pārskatīšana. 10. Otrkārt, priekšrocību piešķir valsts vai no valsts līdzekļiem. Nodokļu ieņēmumu zaudējums ir līdzvērtīgs valsts līdzekļu patēriņam fiskālo izdevumu formā. Šis kritērijs attiecas arī uz atbalstu, ko piešķir reģionālās vai vietējās iestādes dalībvalstīs [3]. Turklāt valsts atbalstu var nodrošināt gan administratīvi vai normatīvi nodokļu noteikumi, gan nodokļu iestāžu prakse. 11. Treškārt, pasākumam ir jātraucē dalībvalstu savstarpējā konkurence un tirdzniecība. Šis kritērijs paredz, ka pasākuma adresāts veic saimniecisku darbību neatkarīgi no adresāta juridiskā statusa vai finansēšanas veida. Piemērojot šo noteikumu, saskaņā ar tiesu praksi uzskata, ka pasākums atbilst tirdzniecības traucējumu kritērijam, ja saņēmējs uzņēmums veic saimniecisku darbību, kas ietver tirdzniecību starp dalībvalstīm. Tikai tāpēc, ka atbalsts stiprina kāda uzņēmuma stāvokli salīdzinājumā ar citu uzņēmumu stāvokli, kas ir konkurenti Kopienas iekšējā tirdzniecībā, var izdarīt secinājumu, ka Kopienas iekšējā tirdzniecība ir traucēta. Ne tas, ka atbalsta daudzums ir relatīvi mazs [4], ne tas, ka saņēmējs ir vidējs uzņēmums vai tā daļa Kopienas tirgū ir ļoti maza [5], ne arī tas, ka saņēmējs neeksportē nemaz [6] vai eksportē faktiski visu produkciju ārpus Kopienas [7], nemaina šo secinājumu. 12. Visbeidzot, pasākumam ir jābūt īpašam vai selektīvam, dodot priekšroku "dažiem uzņēmumiem vai dažu preču ražošanai". Tādas priekšrocības var radīt administratīvu vai normatīvu nodokļu noteikumu izņēmumi vai nodokļu iestāžu diskrecionāra prakse. Kāda pasākuma selektīvo iedabu tomēr var pamatot ar "sistēmas būtību vai vispārējiem saimnieciskiem principiem" [8]. Tādā gadījumā pasākumu neuzskata par atbalstu Līguma 92. panta 1. punkta nozīmē. Turpmāk ir aplūkoti šie dažādie aspekti. Valsts atbalsta un vispārēju pasākumu atšķirības 13. Nodokļu pasākumi, kas ir pieejami visiem uzņēmējiem, kuri darbojas kādā dalībvalstī, parasti ir vispārēji pasākumi. Tiem jābūt pilnīgi un vienlīdz pieejamiem visiem uzņēmumiem, un to piemērošanas jomu nedrīkst de facto samazināt, izmantojot, piemēram, valsts diskrecionāru varu attiecībā uz to piešķiršanu vai citus faktorus, kas ierobežo to faktisko iedarbību. Šis nosacījums tomēr neierobežo dalībvalstu pilnvaras noteikt tādu ekonomikas politiku, kādu tās uzskata par piemērotu, un, cita starpā, pēc saviem ieskatiem uzlikt nodokļus dažādiem ražošanas faktoriem. Ja turpmāk uzskaitītos pasākumus piemēro bez izšķirības visiem uzņēmumiem un visu preču ražošanai, tad par valsts atbalstu neuzskata: - tikai tehniskus nodokļu pasākumus (piemēram, nosakot nodokļu likmi, amortizācijas noteikumus un noteikumus par zaudējumu pārnesumu; noteikumus, lai novērstu nodokļu divkāršu uzlikšanu vai nodokļu apiešanu), - pasākumus vispārējās ekonomikas politikas mērķu sasniegšanai, samazinot nodokļu nastu, kas saistīta ar dažām ražošanas izmaksām (pētniecība un attīstība), vides aizsardzība, mācības, nodarbinātība). 14. Tas, ka daži uzņēmumi vai dažas nozares no šiem nodokļu pasākumiem gūst lielāku labumu, nenozīmē, ka tās ir pārkāpušas konkurences noteikumus attiecībā uz valsts atbalstu. Tādējādi pasākumi, kas paredzēti, lai mazinātu nodokļu uzlikšanu darbiniekiem, vairāk ietekmē nozares, kurās ir vajadzīgs liels darbinieku skaits, nevis kapitāla ietilpīgas nozares arī tad, ja šie pasākumi nav valsts atbalsts, un tas vienlīdz attiecas uz visiem uzņēmumiem. Tāpat nodokļu atvieglojumi ieguldījumiem vides aizsardzībā, pētniecībā un attīstībā vai mācībās dod labumu tikai tiem uzņēmumiem, kuri veic šādus ieguldījumus, bet arī tādā gadījumā tas ne vienmēr ir valsts atbalsts. 15. Nolēmumā, ar ko Tiesa nāca klajā 1974. gadā [9], tā pauda uzskatu, ka visi pasākumi, kas paredzēti, lai daļēji vai pilnīgi atbrīvotu konkrētu nozaru uzņēmumus no parastajiem maksājumiem, kuri izriet no vispārējās sistēmas piemērošanas, "ja šādam atbrīvojumam nav attaisnojuma, pamatojoties uz šīs sistēmas būtību vai vispārējiem saimnieciskiem principiem", ir valsts atbalsts. Nolēmumā arī teikts, ka "92. pantā attiecīgie valsts intervences pasākumi nav nošķirti pēc to cēloņiem vai mērķiem, bet pēc to sekām." tas tik un tā ir uzskatāms par atbalstu. Šādas nodokļu sistēmu atšķirības, uz kurām, kā iepriekš norādīts, attiecas 100. līdz 102. pants, nevar novērst ar vienpusējiem pasākumiem, kas paredzēti uzņēmumiem, kurus visvairāk ietekmē nodokļu sistēmu atšķirības. 16. Tāpēc galvenais kritērijs, pēc kura 92. panta 1. punktu piemēro kādam nodokļu pasākumam, ir tas, vai šis pasākums dažiem uzņēmumiem dalībvalstī nodrošina izņēmuma statusu nodokļu sistēmas piemērošanā. Tādēļ vispirms ir jānosaka kopējā sistēma, kas jāpiemēro. Pēc tam ir jāpārbauda, vai izņēmumi sistēmā vai sistēmas diferenciācija ir pamatota ar nodokļu sistēmas "būtību vai vispārējiem saimnieciskiem principiem", tas ir, vai tie izriet tieši no attiecīgās dalībvalsts nodokļu sistēmas pamatprincipiem. Ja tā nav, tad tas ir valsts atbalsts. Selektīvas vai īpašas attieksmes kritērijs 17. Līdzšinējā Komisijas lēmumu pieņemšanas pieredze liecina, ka tikai tie pasākumi, kurus piemēro visā valsts teritorijā, neatbilst 92. panta 1. punktā noteiktajam īpašas attieksmes kritērijam. Pasākumi, kurus piemēro reģionālā vai vietējā mērogā, var dot priekšroku dažiem uzņēmumiem saskaņā ar 16. punktā izklāstītajiem principiem. Pašā Līgumā par atbalstu dēvē pasākumus, kas paredzēti, lai veicinātu kāda reģiona saimniecisku attīstību. 92. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkts attiecībā uz šādu atbalstu skaidri nosaka iespējamās atkāpes no 92. panta 1. punktā noteiktā vispārējā nesaderības principa. 18. Līgumā ir skaidri noteikts, ka pasākums, kas attiecas tikai uz kādu atsevišķu nozari, pārkāpj 92. panta 1. punktu. 92. panta 1. punktā skaidri ir iekļauta frāze "dažu preču ražošana" kā viens no kritērijiem, kas nosaka, vai tas ir atbalsts uz ko attiecas Komisijas pārraudzība. Saskaņā ar stabilu praksi un tiesu praksi, nodokļu pasākums, kura galvenais mērķis ir veicināt vienu vai vairākas darbības nozares, ir atbalsts. Tas pats attiecas uz pasākumu, kas dod priekšroku tikai tiem valsts ražojumiem, kurus eksportē [10]. Turklāt Komisija uzskata, ka pasākums, kas paredzēts visām tām nozarēm, kurās valda starptautiska konkurence, ir atbalsts [11]. Tāpēc atkāpe no uzņēmuma peļņas nodokļa pamatlikmes visai tautsaimniecības nozarei, izņemot dažus gadījumus [12], ir valsts atbalsts, kā Komisija ir nolēmusi par pasākumiem attiecībā uz visu ražošanas nozari [13]. 19. Dažādās dalībvalstīs piemēro atšķirīgus nodokļu noteikumus atkarībā no uzņēmumu statusa. Daži valsts uzņēmumi, piemēram, ir atbrīvoti no vietējiem nodokļiem vai uzņēmumu nodokļiem. Šādi noteikumi, kas paredz labvēlīgāku režīmu uzņēmumiem, kuriem ir valsts uzņēmuma juridiskais statuss un kuri veic saimnieciskas darbības, var būt valsts atbalsts Līguma 92. panta nozīmē. 20. Dažas nodokļu priekšrocības dažkārt piešķir tikai dažu tipu uzņēmumiem, dažām to darbībām (pakalpojumi grupas iekšienē, starpniecība vai koordinācija) vai dažu preču ražošanai. Ja šīs priekšrocības rada labvēlīgākus apstākļus dažiem uzņēmumiem vai dažām precēm, tās var būt valsts atbalsts, kā noteikts 92. panta 1. punktā. Diskrecionāra administratīvā prakse 21. Dažu nodokļu iestāžu diskrecionārā prakse var izraisīt pasākumus, kas pārkāpj 92. pantu. Tiesa atzīst, ka diskrecionāra režīma piemērošana uzņēmējiem nozīmē to, ka vispārēju pasākumu piemēro selektīvi, jo īpaši, ja diskrecionāru varu izmanto ne tikai nodokļu ieņēmumu pārvaldē, atsaucoties uz objektīviem kritērijiem [14]. 22. Ja ikdienas praksē nākas interpretēt nodokļu likumus, tad tas nedrīkst radīt diskrecionāru režīmu uzņēmumiem. Katrs administratīvs lēmums, kas atkāpjas no vispārējiem nodokļu noteikumiem par labu atsevišķiem uzņēmumiem, parasti izraisa pieņēmumu par valsts atbalstu, un tas ir sīki jāanalizē. Ja administratīvie lēmumi ir tikai vispārējo noteikumu interpretācija, tie neizraisa pieņēmumu par atbalstu. Tomēr iestāžu pieņemto lēmumu neskaidrība un rīcības brīvība, ko iestādes dažkārt izmanto, nostiprina pieņēmumu, ka dažos gadījumos to nolūks ir tieši tāds. Tas nemazina dalībvalsts iespējas nodrošināt nodokļu maksātājiem juridisku skaidrību un prognozējamību, piemērojot vispārējos nodokļu likumus. Atkāpes pamatojums ar "sistēmas būtību vai vispārējiem saimnieciskiem principiem" 23. Dažu pasākumu atšķirīgā būtība ne vienmēr nozīmē to, ka tie ir jāuzskata par valsts atbalstu. Tas attiecas uz pasākumiem, kas saimnieciskā ziņā ir vajadzīgi nodokļu sistēmas darbībai un efektivitātei [15]. Šāda pamatojuma sniegšana tomēr ir dalībvalsts pienākums. 24. Ienākumu nodokļa likmju diapazons vai peļņas nodokļa likmju diapazona progresīvo būtību pamato nodokļa sadales mērķis. Aktīvu amortizācijas aprēķināšanas un vērtspapīru novērtēšanas metodes dalībvalstīs ir atšķirīgas, bet šādas metodes var būt saistītas ar attiecīgo nodokļu sistēmu. Tieši tāpat dalībvalstīs var būt atšķirīgi noteikumi par fiskālo parādu iekasēšanu. Visbeidzot, dažus nosacījumus var pamatot ar objektīvām nodokļu maksātāju atšķirībām. Ja nodokļu iestādei ir diskrecionāra brīvība noteikt dažādus amortizācijas termiņus vai dažādas vērtēšanas metodes atsevišķiem uzņēmumiem un nozarēm, tad tomēr rodas pieņēmums par atbalstu. Šāds pieņēmums rodas arī tad, ja nodokļu administrācija individuāli izskata fiskālos parādus nevis tāpēc, lai uzlabotu nodokļu parādu piedziņu no attiecīgā uzņēmuma, bet citā nolūkā. 25. Ir skaidrs, ka peļņas nodokli nevar piedzīt, ja uzņēmumam nav peļņas. Tādējādi to var pamatot ar nodokļu sistēmas būtību, ka bezpeļņas uzņēmumi, piemēram, fondi vai apvienības, tiek īpaši atbrīvoti no peļņas nodokļa, ja tie faktiski nevar gūt peļņu. Turklāt to var pamatot arī ar nodokļu sistēmas būtību, ka kooperatīviem, kas sadala visu peļņu saviem biedriem, neuzliek nodokļus kooperatīva līmenī, ja nodokļus piedzen biedru līmenī. 26. Ir jānošķir ārējie mērķi, ko paredzēts panākt ar konkrēto nodokļu režīmu (jo īpaši sociālie vai reģionālie mērķi), un pašas nodokļu sistēmas mērķi. Nodokļu sistēmas mērķis ir iekasēt ieņēmumus, lai finansētu valsts izdevumus. Katram uzņēmumam nodoklis ir jāmaksā tikai vienreiz. Tātad nodokļu sistēmas pamatā ir apsvērums, ka būtu jāņem vērā nodokļi, kas ir samaksāti tajā valstī, kurā uzņēmums ir rezidents nodokļu saistību ziņā. Dažus nodokļu likumu izņēmumus tomēr ir grūti pamatot ar nodokļu sistēmas apsvērumiem. Tā tas ir, piemēram, tad, ja sabiedrībām, kas nav rezidentes, piemēro labvēlīgāku režīmu nekā sabiedrībām rezidentēm vai tad, ja nodokļu priekšrocības piešķir galvenajiem birojiem vai uzņēmumiem, kas sniedz dažus pakalpojumus (piemēram, finanšu pakalpojumus) grupas iekšienē. 27. Īpašus noteikumus bez diskrēcijas, kas, piemēram, ļauj noteikt nodokli ar fiksētu likmi (piemēram, lauksaimniecības vai zivsaimniecības nozarē), var pamatot ar sistēmas būtību vai vispārējiem saimnieciskiem principiem, ja, piemēram, tiek ņemts vērā īpašas grāmatvedības prasības vai zemes īpatsvars aktīvos, kas ir raksturīgi dažām nozarēm; šādi noteikumi tāpēc nav valsts atbalsts. Visbeidzot, apsvērumi, kuru dēļ pieņemti daži īpaši noteikumi par nodokļu uzlikšanu maziem un vidējiem uzņēmumiem (ieskaitot mazos lauksaimniecības uzņēmumus [16] ir līdzīgi apsvērumiem, kas pamato nodokļu likmju diapazona progresīvo būtību. C. Nodokļu pasākumu formā sniegta valsts atbalsta saderība ar kopējo tirgu 28. Ja kāds nodokļu pasākums ir atbalsts, kas atbilst 92. panta 1. punktam, to tāpat kā citu formu atbalstu tomēr var kvalificēt kā izņēmumu saskaņā ar 92. panta 2. un 3. punktu, kas nepārkāpj principu par saderību ar kopējo tirgu. Turklāt, ja valsts ir uzticējusi saņēmējam, kas ir vai nu privāts, vai valsts uzņēmums, sniegt pakalpojumus ar vispārēju ekonomisku nozīmi, arī tādā gadījumā uz atbalstu var attiekties Līguma 90. panta noteikumi [17]. 29. Komisija tomēr nevar atļaut atbalstu, ja ir pierādīts, ka tas pārkāpj gan Līgumā noteiktos noteikumus, cita starpā, attiecībā uz diskriminācijas aizliegumu un tiesībām veikt uzņēmējdarbību, gan sekundāro tiesību aktu noteikumus par nodokļu uzlikšanu [18]. Šādi aspekti turklāt var būt atsevišķas procedūras mērķis, pamatojoties uz 169. pantu. Kā liecina tiesu prakse, tie atbalsta aspekti, kuri ir nesaraujami saistīti ar atbalsta mērķi un ir pretrunā Līguma īpašajiem noteikumiem, izņemot 92. un 93. pantu, tomēr ir jāpārbauda saskaņā ar 93. pantā noteikto procedūru, veicot vispārēju novērtējumu attiecībā uz to, vai atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. 30. Ja kādu nodokļu pasākumu klasificē kā nelabvēlīgu saskaņā ar rīcības kodeksu, tas nenozīmē, ka to nevarētu klasificēt kā valsts atbalstu. Novērtējot, vai fiskālais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, tomēr, inter alia, jāņem vērā atbalsta iedarbība, kas atklājas, piemērojot rīcības kodeksu. 31. Ja fiskālo atbalstu piešķir, lai rosinātu uzņēmumus sākt dažus konkrētus projektus (jo īpaši saistībā ar ieguldījumiem), un ja tās intensitāti ierobežo projekta īstenošanas izmaksas, tā neatšķiras no subsīdijām, un tai var piemērot tādu pašu režīmu. Tomēr šādā režīmā ir jānosaka pietiekami atklāti noteikumi, lai varētu noteikt piešķirtā pabalsta lielumu. 32. Lielākoties nodokļu atvieglojumu noteikumi tomēr ir vispārīgi: tie nav saistīti ar konkrētu projektu īstenošanu un samazina uzņēmuma kārtējos izdevumus, neļaujot precīzi novērtēt to apjomu, ja Komisija veic iepriekšēju pārbaudi. Šādi pasākumi ir "darbības atbalsts". Darbības atbalsts parasti ir aizliegts. Pašlaik Komisija to atļauj tikai izņēmuma kārtā un saskaņā ar dažiem nosacījumiem, piemēram, kuģubūvē, dažu tipu vides aizsardzības atbalstam [19] un reģioniem, ieskaitot īpaši nomaļus reģionus, uz kuriem attiecas 92. panta 3. punkta a) apakšpunkta atkāpes attiecībā uz atbalstu, ar nosacījumu, ka šie gadījumi ir pienācīgi pamatoti un atbalsts ir proporcionāls traucējumiem, kurus paredzēts novērst [20]. Tam parasti (izņemot divu turpmāk minēto kategoriju atbalstu) ir pakāpeniski jāsamazinās un jābūt piešķirtam tikai uz laiku. Pašlaik darbības atbalstu var atļaut arī kā transporta atbalstu īpaši nomaļos reģionos un dažos Skandināvijas reģionos, kuri ir mazapdzīvoti un kuros ir grūti nokļūt. Darbības atbalstu nevar atļaut, ja tas ir atbalsts dalībvalstu savstarpējam eksportam. Valsts atbalstam jūras satiksmes nozarē piemēro īpašus attiecīgās nozares noteikums [21]. 33. Lai Komisija varētu atzīt atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu, valsts atbalstam, kas paredzēts konkrētu apgabalu ekonomikas attīstībai, ir jābūt "samērīgam ar sasniedzamajiem mērķiem un vērstam uz to sasniegšanu". Veicot reģionālā atbalsta novērtēšanu, kritēriji ļauj ņemt vērā citu iespējamo iedarbību, cita starpā iedarbību, kas atklājas, ņemot vērā rīcības kodeksu. Ja atkāpi piešķir, pamatojoties uz reģionāliem kritērijiem, Komisijai cita starpā jānodrošina tas, ka attiecīgie pasākumi: - palīdz reģionam attīstīties un attiecas uz vietējas ietekmes darbībām. Ārzonas darbības, ciktāl to ārējā ietekme uz vietējo ekonomiku ir maza, parasti nesniedz pietiekamu atbalstu vietējai ekonomikai, - attiecas uz īstiem reģionālajiem traucējumiem. Ir apšaubāms, vai patiešām ir īsti reģionāli traucējumi darbībām, kuru papildu izmaksu apjoms ir mazs, piemēram, finanšu darbību transporta izmaksas, kas veicina nodokļu apiešanu, - tiek novērtēti Kopienas kontekstā [22]. Komisijai šajā sakarā ir jāņem vērā visa negatīvā iedarbība, kas šādiem pasākumiem var būt citās dalībvalstīs. D. Procedūras 34. 93. panta 3. punkts prasa dalībvalstīm ziņot Komisijai par visiem "plāniem piešķirt vai mainīt atbalstu" un nosaka, ka nevienu ierosināto pasākumu nevar īstenot bez Komisijas iepriekšēja apstiprinājuma. Šī procedūra attiecas uz visu atbalstu, tostarp uz atbalstu nodokļu jomā. 35. Ja Komisija atklāj, ka valsts atbalstu, kas sniegts, pārkāpjot šo noteikumu, nevar uzskatīt par atbilstošu nevienai Līgumā paredzētai atkāpei, un tāpēc tā nav saderīga ar kopējo tirgu, Komisija pieprasa dalībvalstij to atlīdzināt, ja vien tas nav pretrunā Kopienas tiesību aktu vispārējiem principiem, jo īpaši, pamatotām prognozēm, ko varētu izraisīt Komisijas rīcība. Ja valsts atbalstu piešķir nodokļu pasākumu formā, piešķiramo daudzumu aprēķina, salīdzinot faktiski samaksāto nodokli un summas, ko būtu jāmaksā, ja piemērotu vispārējus noteikumus. Procentus pievieno šai pamatsummai. Piemērojamā procentu likme ir vienāda ar standartlikmi, ko izmanto, lai aprēķinātu reģionālā atbalsta dotācijas ekvivalentu. 36. 93. panta 1. punktā ir noteikts, ka Komisija "sadarbojoties ar dalībvalstīm, pastāvīgi pārskata visas atbalsta sistēmas, kas pastāv šajās valstīs". Šāds pārskats attiecas arī uz valsts atbalstu, ko sniedz nodokļu pasākumu formā. Tāpēc, lai varētu šādu pārskatu veikt, dalībvalstīm ik gadu ir jāiesniedz Komisijai ziņojumi par spēkā esošajām valsts atbalsta sistēmām. Ja ir nodokļu atvieglojumi vai pilnīgs vai daļējs atbrīvojums no nodokļiem, ziņojumos jāsniedz zaudēto budžeta ieņēmumu tāme. Ja pēc pārskata veikšanas Komisija uzskata, ka sistēma vispār nav saderīga vai vairs nav saderīga ar kopējo tirgu, tā var ierosināt, lai dalībvalsts šo sistēmu groza vai likvidē. E. Izpilde 37. Pamatojoties uz šajā paziņojumā izklāstītām pamatnostādnēm, Komisija pēc paziņojuma publicēšanas, vērtē nodokļu atbalsta plānus, kas tai darīti zināmi, un nodokļu atbalstu, ko dalībvalstīs īsteno nelikumīgi, kā arī pārskata spēkā esošās sistēmas. Šo paziņojumu publicē kā ieteikumu, un tas nav pilnīgs. Komisija katrā atsevišķā gadījumā ņems vērā visus īpašos apstākļus. 38. Komisija pārskatīs šā paziņojuma piemērošanu divus gadus pēc tā publicēšanas. [1] OV C 2, 6.1.1998., 1. lpp. [2] Skat. rīcības plānu vienotajam tirgum, CSE(97) 1, 1997. gada 4. jūnijs, 2. stratēģiskais mērķis, 1. darbība. [3] Tiesas nolēmums Lietā 248/84 Vācija pret Komisiju [1987] ECR 4013. [4] Tomēr, izņemot atbalstu, kas atbilst de minimis noteikumu pārbaudei. Skat. Komisijas paziņojumu, kas publicēts OV C 68, 6.3.1996., 9. lpp. [5] Apvienotās lietas C-278/92, C-279/92 un C-280/92 Spānija pret Komisiju [1994] ECR I-4103. [6] Lieta 102/87 Francija pret Komisiju [1998] ECR 4067. [7] Lieta C-142/87 Beļģija pret Komisiju [1990] ECR I-959. [8] Lieta 173/73 Itālija pret Komisiju [1974] ECR 709. [9] Sk. 8. zemsvītras piezīmi. [10] Apvienotās lietas 6 un 11/69 Komisija pret Franciju [1969] ECR 561. [11] Komisijas 1996. gada 4. decembra Lēmums 97/239/EK "Maribel bis/ter" lietā (OV L 95, 10.4.1997., 25. lpp.) (pašlaik sub judice, Case C-75/97). [12] Jo īpaši, lauksaimniecībā un zivsaimniecībā, skat. 27. punktu. [13] Komisijas 1998. gada 22. jūlija lēmums "Irish corporation tax" lietā (SG(98) D/7209), kas vēl nav publicēts. [14] Lieta C-241/94 Francija pret Komisiju (Kimberly Clark Sopalin) [1996] ECR I-4551. [15] Komisijas 1996. gada 13. marta lēmums 96/396/EK par fiskālo atbalstu Vācijas aviosabiedrībām, kas piešķirts kā amortizācijas refinansējums (OV L 146, 20.6.1996., 42. lpp.). [16] Lauksaimniecības nozares uzņēmumi ar mazāk kā 10 gada darba vienībām. [17] Pirmās Instances tiesas nolēmums Lietā T-106/95 FFSA un citi pret Komisiju [1997] ECR II-229. Tiesas pavēle Lietā C-174/97 P [1998] I-1303. [18] Lieta 74/76 Iannelli v. Meroni [1977] ECR 557. Skat. arī Lietu 73/79 "Sovraprezzo" [1980] ECR 1533, T-49/93 "SIDE" [1995] ECR II-2501 un Apvienotās lietas C 142 un 143/80 "Salengo" [1981] ECR 1413. [19] Kopienas pamatnostādnes attiecībā uz valsts atbalstu vides aizsardzībai (OV C 72, 10.3.1994., 3. lpp.). [20] Pamatnostādnes attiecībā uz valsts reģionālo atbalstu (OV C 74, 10.3.1998., 9. lpp.). [21] Kopienas pamatnostādnes attiecībā uz valsts atbalstu jūras satiksmei (OV C 205, 5.7.1997., 5. lpp.). [22] Lieta 730/79 Philip Morris pret Komisiju [1980] ECR 2671. --------------------------------------------------