Komisijas Direktīva 2000/32/EK (2000. gada 19. maijs), ar ko 26. reizi tehnikas attīstībai pielāgo Padomes Direktīvu 67/548/EEK par normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz bīstamu vielu klasifikāciju, iepakošanu un marķēšanuDokuments attiecas uz EEZ.



Oficiālais Vēstnesis L 136 , 08/06/2000 Lpp. 0001 - 0089

CS.ES Nodaļa 13 Sējums 25 Lpp. 155 - 241

ET.ES Nodaļa 13 Sējums 25 Lpp. 155 - 241

HU.ES Nodaļa 13 Sējums 25 Lpp. 155 - 241

LT.ES Nodaļa 13 Sējums 25 Lpp. 155 - 241

LV.ES Nodaļa 13 Sējums 25 Lpp. 155 - 241

MT.ES Nodaļa 13 Sējums 25 Lpp. 155 - 241

PL.ES Nodaļa 13 Sējums 25 Lpp. 155 - 241

SK.ES Nodaļa 13 Sējums 25 Lpp. 155 - 241

SL.ES Nodaļa 13 Sējums 25 Lpp. 155 - 241



Komisijas Direktīva 2000/32/EK (2000. gada 19. maijs), ar ko 26. reizi tehnikas attīstībai pielāgo Padomes Direktīvu 67/548/EEK par normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz bīstamu vielu klasifikāciju, iepakošanu un marķēšanu [1] (dokuments attiecas uz EEZ) EIROPAS KOPIENU KOMISIJA, ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, ņemot vērā Padomes Direktīvu 67/548/EEK (1967. gada 27. jūnijs) par normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz bīstamu vielu klasifikāciju, iepakošanu un marķēšanu [2], kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/33/EK [3], un īpaši tās 28. pantu, tā kā: (1) Direktīvas 67/548/EEK I pielikumā dots bīstamu vielu saraksts, kurā ir informācija par katras tajā ietvertās vielas klasifikāciju un marķēšanu. Pašreizējās zinātnes un tehnikas atziņas liecina, ka šajā pielikumā norādīto bīstamo vielu saraksts būtu jāpielāgo. Direktīvas tulkojumos dažās valodās jāizdara labojumi noteiktās I pielikuma priekšvārda iedaļās un A tabulā. (2) Direktīvas 67/548/EEK III pielikumā uzskaitītas frāzes, ar kurām norāda bīstamo vielu un preparātu kaitīgās iedarbības veidu. Direktīvas 67/548/EEK IV pielikumā ir bīstamu vielu un preparātu drošības ieteikumu uzskaitījums. Direktīvas 67/548/EEK VI pielikumā ir norādījumi par bīstamu vielu un preparātu klasifikāciju un marķēšanu. Direktīvas tulkojumos dažās valodās vajadzīgi labojumi III, IV un VI pielikuma noteiktās iedaļās. (3) Direktīvas 67/548/EEK V pielikumā izklāstītas vielu un preparātu fizikāli ķīmisko īpašību, toksicitātes un ekotoksicitātes noteikšanas metodes. Minētais pielikums ir jāpielāgo tehnikas attīstībai. (4) Direktīvas 67/548/EEK IX pielikums ietver noteikumus par bērniem nepieejamu aizdari. Šie noteikumi būtu jāpielāgo un jāpapildina. Nepieciešams paplašināt bērniem nepieejamu aizdaru lietošanas jomu. (5) Šajā direktīvā paredzētie pasākumi ir saskaņā ar atzinumu, ko sniegusi Komiteja to direktīvu pielāgošanai tehnikas attīstībai, kuras attiecas uz tehnisko šķēršļu atcelšanu bīstamu vielu un preparātu tirdzniecībā, IR PIEŅĒMUSI ŠO DIREKTĪVU. 1. pants Ar šo Direktīvu 67/548/EEK groza šādi. 1. Direktīvas I pielikumu groza šādi: a) ar piezīmi Q šīs direktīvas 1. A pielikumā aizstāj attiecīgo piezīmi priekšvārdā; b) ar rindām šīs direktīvas 1. B pielikumā aizstāj attiecīgās A tabulas rindas; c) attiecīgos šķirkļus aizstāj ar šķirkļiem šīs direktīvas 1. C pielikumā; d) iekļauj šīs direktīvas 1. D pielikuma šķirkļus. 2. Ar riska frāzi šīs direktīvas 2. pielikumā aizstāj attiecīgo frāzi III pielikumā. 3. Direktīvas IV pielikumu groza šādi: a) ar drošības frāzēm šīs direktīvas 3. A pielikumā aizstāj attiecīgās frāzes IV pielikumā; b) ar kombinētajām drošības frāzēm šīs direktīvas 3. B pielikumā aizstāj attiecīgās frāzes IV pielikumā. 4. Direktīvas V pielikuma B daļu groza šādi: a) ar šīs direktīvas 4. A pielikuma tekstu aizstāj B.10 nodaļu; b) ar šīs direktīvas 4. B pielikuma tekstu aizstāj B.11 nodaļu; c) ar šīs direktīvas 4. C pielikuma tekstu aizstāj B.12 nodaļu; d) ar šīs direktīvas 4. D pielikuma tekstu aizstāj B.13 un B.14 nodaļu; e) ar šīs direktīvas 4. E pielikuma tekstu aizstāj B.17. nodaļu; f) ar šīs direktīvas 4. F pielikuma tekstu aizstāj B.23 nodaļu. Attiecīgi maina B.23 nodaļas virsrakstu skaidrojošajā piezīmē; g) pievieno šīs direktīvas 4. G pielikuma tekstu. 5. Svītro ceturto ievilkumu V pielikuma C daļas vispārējā ievadā. 6. Ar šīs direktīvas 5. pielikuma tekstiem aizstāj attiecīgos VI pielikuma tekstus. 7. Saskaņā ar šīs direktīvas 6. pielikumu groza IX pielikumu. 2. pants 1. Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai vēlākais līdz 2001. gada 1. jūnijam izpildītu šīs direktīvas prasības. Par to dalībvalstis tūlīt informē Komisiju. Kad dalībvalstis pieņem šos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālai publikācijai. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāmas šādas atsauces. 2. Dalībvalstis dara zināmus Komisijai galvenos savu tiesību aktu noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, uz kuru attiecas šī direktīva, un šīs direktīvas un pieņemto valsts noteikumu korelācijas tabulu. 3. pants Šī direktīva stājas spēkā trešajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī. 4. pants Šī direktīva ir adresēta dalībvalstīm. Briselē, 2000. gada 19. maijā Komisijas vārdā — Komisijas loceklis Margot Wallström [1] Pieņemta pēc divdesmit septītās pielāgošanas. [2] OV 196, 16.8.1967., 1. lpp. [3] OV L 199, 30.7.1999., 57. lpp. -------------------------------------------------- A PIELIKUMS PRIEKŠVĀRDS I PIELIKUMAM Paskaidrojumi piezīmēm, kas attiecas uz vielu identifikāciju, klasifikāciju un marķējumu DA: Q piezīme: - en kortvarig biopersistensprøve ved inhalation har vist, at fibre, der er længere end 20 μm, har en vægtet halveringstid på mindre end 10 dage; - en kortvarig biopersistensprøve ved intratrakeal instillation har vist, at fibre, der er længere end 20 μm, har en vægtet halveringstid på mindre end 40 dage; - en egnet intra-peritoneal prøve ikke har vist kræftfremkaldende virkning, eller; - en egnet langvarig inhalationsprøve ikke har vist relevante sygdomsfremkaldende virkninger eller neoplastiske forandringer. SV: Q piezīme: - ett korttidstest för att bestämma den biologiska beständigheten vid inhalation har visat att fibrer längre än 20 μm har en viktad halveringstid på mindre än 10 dagar; - ett korttidstest för att bestämma den biologiska beständigheten vid intratrakeal instillation har visat att fibrer längre än 20 μm har en viktad halveringstid på mindre än 40 dagar; - ett lämpligt intraperitonealt test har inte givit belägg för förhöjd cancerogenitet; - frånvaro av relevant patogenitet eller neoplastiska förändringar i ett lämpligt långtids inhalationstest. (Neattiecas uz tekstu spāņu valodā (ES).) (Neattiecas uz tekstu vācu valodā (DE).) (Neattiecas uz tekstu grieķu valodā (EL).) (Neattiecas uz tekstu angļu valodā (EN).) (Neattiecas uz tekstu franču valodā (FR).) (Neattiecas uz tekstu itāļu valodā (IT).) (Neattiecas uz tekstu holandiešu valodā (NL).) (Neattiecas uz tekstu portugāļu valodā (PT).) (Neattiecas uz tekstu somu valodā (FI).) -------------------------------------------------- 1. B PIELIKUMS "A TABULA Z | Symb. | ES | DA | DE | EL | EN | FI | FR | IT | NL | PT | SV | 18 | Ar | Argón | Argon | Argon | Αργό | Argon | Argon | Argon | Argon | Argon | Árgon | Argon | 64 | Gd | Gadolinio | Gadolinium | Gadolinium | Γαδολίνιο | Gadolinium | Gadolinium | Gadolinium | Gadolinio | Gadolinium | Gadolínio | Gadolinium" | -------------------------------------------------- C PIELIKUMS Indeksa Nr. | Ķīmiskais nosaukums | Piezīmes par vielu | EK Nr. | CAS Nr. | Klasifikācija | Marķējums | Robežkoncentrācija | Piezīmes par preparātu | 006–011–00–7 | karbarils (ISO) 1-naftilmetilkarbamāts | | 200–555–0 | 63–25–2 | Carc. Cat. 3; R40 Xn; R22 N; R50 | Xn; N R: 22–40–50 S: (2-)22–24–36/37–46–61 | | | 006–013–00–8 | nātrija metāms (ISO) nātrija metilditiokarbamāts | | 205–293–0 | 137–42–8 | Xn; R22 R31 C; R34 R43 N; R50–53 | C; N R: 22–31–34–43–50/53 S: (1/2-)26–36/37/39–45–60–61 | | | 006–015–00–9 | diurons (ISO) 3-(3,4-dihlorfenil)-l, 1-dimetilurīnviela | | 206–354–4 | 330–54–1 | Carc. Cat. 3; R40 Muta. Cat. 3; R40 Xn; R22–48/22 N; R50–53 | Xn; N R: 22–40–48/22–50/53 S: (2-) 13–22–2 3-3 7–46–60–61 | | | 006–016–00–4 | propoksurs (ISO) 2-izopropoksifenil N-metilkarbamāts 2-izopropoksifenil N-metilkarbamāts | | 204–043–8 | 114–26–1 | T; R25 N; R50–53 | T; N R: 25–50/53 S: (1/2-)37–45–60–61 | | | 006–017–00-X | aldikarbs (ISO) 2-metil-2-(metiltio)propanāl-O-(N-metilkarbamoil)oksīms | | 204–123–2 | 116–06–3 | T+; R26/28 T; R24 N; R50–53 | T+; N R: 24–26/28–50/53 S: (1/2-)22–36/37–45–60–61 | | | 006–018–00–5 | aminokarbs (ISO) 4-dimetilamino-3-tolilmetilkarbamāts | | 217–990–7 | 2032–59–9 | T; R24/25 N; R50–53 | T; N R: 24/25–50/53 S: (1/2-)28–36/37–45–60–61 | | | 006–019–00–0 | dialāts (ISO) S-(2,3-dihloralil)-N, N-diizopropiltiokarbamāts | | 218–961–1 | 2303–16–4 | Carc. Cat. 3; R40 Xn; R22 N; R50–53 | Xn; N R: 22–40–50/53 S: (2-)25–36/37–60–61 | | | 006–020–00–6 | barbans (ISO) 4-hlorbut-2-inil N-(3-hlorfenil)karbamāts | | 202–930–4 | 101–27–9 | Xn; R22 R43 N; R50–53 | Xn; N R: 22–43–50/53 S: (2-)24–36/37–60–61 | | | 006–023–00–2 | merkaptodimeturs (ISO) metiokarbs 3,5-dimetil-4-metiltiofenil N-metilkarbamāts | | 217–991–2 | 2032–65–7 | T; R25 N; R50–53 | T; N R: 25–50/53 S: (1/2-)22–37–45–60–61 | | | 006–024–00–8 | nātrija proksāns (ISO) nātrija O-izopropilditiokarbamāts | | 205–443–5 | 140–93–2 | Xn; R22 Xi; R38 N; R51–53 | Xn; N R: 22–38–51/53 S: (2-)13-61 | | | 006–026–00–9 | karbofurāns (ISO) 2,3-dihidro-2,2-dimetilbenzofurān-7-il N-metilkarbamāts | | 216–353–0 | 1563–66–2 | T+; R26/28 N; R50–53 | T+; N R: 26/28–50/53 S: (1/2-)36/37–45–60–61 | | | 006–028–00-X | dinobutons (ISO) 2-(1-metilpropil)- 4,6-dinitrofenilizopropilkarbonāts | | 213–546–1 | 973–21–7 | T; R25 N; R50–53 | T; N R: 25–50/53 S: (1/2-)37–45–60–61 | | | 006–029–00–5 | dioksakarbs (ISO) 2-(1,3-dioksolān-2-il)fenil N-metilkarbamāts | | 230–253–4 | 6988–21–2 | T; R25 N; R51–53 | T; N R: 25–51/53 S: (1/2-)37–45–61 | | | 006–033–00–7 | metoksurons (ISO) 3-(3-hlor-4-metoksifenil)- 1,1-dimetilurīnviela | | 243–433–2 | 19937–59–8 | N; R50–53 | N R: 50/53 S: 60-61 | | | 006–034–00–2 | pebulāts (ISO) N-butil-N-etil-S-propiltiokarbamāts | | 214–215–4 | 1114–71–2 | Xn; R22 N; R51–53 | Xn; N R: 22–51/53 S: (2-)23-61 | | | 006–035–00–8 | pirimikarbs (ISO) 5,6-dimetil-2-dimetilamino-pirimidīn-4-il-N, N-dimetilkarbamāts | | 245–430–1 | 23103–98–2 | T; R25 N; R50–53 | T; N R: 25–50/53 S: (1/2)22–37–45–60–61 | | | 006–037–00–9 | promekarbs (ISO) 3-izopropil-5-metilfenil N-metilkarbamāts | | 220–113–0 | 2631–37–0 | T; R25 N; R50–53 | T; N R: 25–50/53 S: (1/2-)24–37–45–60–61 | | | 006–038–00–4 | sulfalāts (ISO) 2-hloralil N, N-dimetilditiokarbamāts | E | 202–388–9 | 95–06–7 | Carc. Cat. 2; R45 Xn; R22 N; R50–53 | T; N R: 45–22–50/53 S: 53–45–60–61 | | | 006–039–00-X | trialāts (ISO) S-2,3,3-trihloralildiizopropiltiokarbamāts | | 218–962–7 | 2303–17–5 | Xn; R22–48/22 R43 N; R50–53 | Xn; N R: 22–43–48/22–50/53 S: (2-)24–37–60–61 | | | 006–042–00–6 | monurons (ISO) 3-(4-hlorfenil)-l, 1-dimetilurīnviela | | 205–766–1 | 150–68–5 | Carc. Cat. 3; R40 Xn; R22 N; R50–53 | Xn; N R: 22–40–50/53 S: (2-)36/37–60–61 | | | 006–043–00–1 | monurona trihloracetāts 3-(4-hlorfenil)-l, 1-dimetiluronija trihloracetāts | | — | 140–41–0 | Xi; R36/38 Carc. Cat. 3; R40 N; R50–53 | Xn; N R: 36/38–40–50/53 S: (2-)36/37–60–61 | | | 006–045–00–2 | metomils (ISO) 1-(metiltio)etilidenamino N-metilkarbamāts | | 240–815–0 | 16752–77–5 | T+; R28 N; R50–53 | T+; N R: 28–50/53 S: (1/2-)22–36/37–45–60–61 | | | 006–046–00–8 | bendiokarbs (ISO) 2,2-dimetil-l, 3-benzodioksol-4-il N-metilkarbamāts | | 245–216–8 | 22781–23–3 | T; R23/25 Xn; R21 N; R50–53 | T; N R: 21–23/25–50/53 S: (1/2-)22–36/37–45–60–61 | | | 006–047–00–3 | bufenkarbs (ISO) 3-(l-metilbutil)fenil N-metilkarbamāta un 3-(1-etilpropil)fenil N-metilkarbamāta maisījums | | — | 8065–36–9 | T; R24/25 N; R50–53 | T; N R: 24/25–50/53 S: (1/2-)28–36/37–45–60–61 | | | 006–048–00–9 | etiofenkarbs (ISO) 2-(etiltiometil)fenil N-metilkarbamāts | | 249–981–9 | 29973–13–5 | Xn; R22 N; R50–53 | Xn; N R: 22–50/53 S: (2-)60-61 | | | 006–050–00-X | fenurona trihloracetāts 1,1-dimetil-3-feniluronija trihloracetāts | | — | 4482–55–7 | Xi; R38 N; R50–53 | Xi; N R: 38–50/53 S: (2-)60-61 | | | 006–053–00–6 | izoprokarbs (ISO) 2-izopropilfenil N-metilkarbamāts | | 220–114–6 | 2631–40–5 | Xn; R22 N; R50–53 | Xn; N R: 22–50/53 S: (2-)60-61 | | | 006–054–00–1 | meksakarbāts (ISO) 3,5-dimetil-4-dimetilaminofenil N-metilkarbamāts | | 206–249–3 | 315–18–4 | T+; R28 Xn; R21 N; R50–53 | T+; N R: 21–2–8–50/53 S: (1/2-)36/37–45–60–61 | | | 006–057–00–8 | nitrapirīns (ISO) 2-hlor-6-trihlormetilpiridīns | | 217–682–2 | 1929–82–4 | Xn; R22 N; R51–53 | Xn; N R: 22–51/53 S: (2-)24-61 | | | 006–060–00–4 | oksikarboksīns (ISO) 2,3-dihidro-6-metil-5-(N-fenilkarbamoil)- 1,4-oksotiīn 4,4-dioksīds | | 226–066–2 | 5259–88–1 | Xn; R22 R52–53 | Xn R: 22–52/53 S: (2-)61 | | | 006–069–00–3 | tiofanāta metilesteris (ISO) 1,2-di-(3-metoksikarbonil-2-tioureido)benzols | | 245–740–7 | 23564–05–8 | Muta. Cat. 3; R40 N; R50–53 | Xn; N R: 40–50/53 S: (2-)36/37–60–61 | | | 006–070–00–9 | furmeciklokss N-cikloheksil-N-metoksi-2,5-dimetil-3-furamīds | | 262–302–0 | 60568–05–0 | Carc. Cat. 3; R40 N; R50–53 | Xn; N R: 40–50/53 S: (2-)36/37–60–61 | | | 006–088–00–7 | benfurakarbs (ISO) etil-N-[2,3-dihidro-2,2-dimetilbenzofurān-7-iloksikarbonil(metil)aminotio]-N-izopropil-β-alanīnāts | | — | 82560–54–1 | T; R23/25 N; R50–53 | T; N R: 23/25–50/53 S: (1/2-)36/37–45–60–61 | | | 007–012–00–5 | N, N-dimetilhidrazīna 1,1-dimetilhidrazīns | E | 200–316–0 | 57–14–7 | F; R11 Carc. Cat. 2; R45 T; R23/25 C;R34 N; R51–53 | F; T; N R: 45–11–23/25–34–51/53 S: 53–45–61 | | | 007–013–00–0 | N. N-dimetilhidrazīna 1,2-dimetilhidrazīns | E | — | 540–73–8 | Carc. Cat. 2; R45 T; R23/24/25 N; R51–53 | T; N R: 45–23/24/25–51/53 S: 53–45–61 | C ≥ 25 %:T; R45–23/24/25 3 % £ C < 25 %:T; R45–20/21/22 0,01 % £ C< 3 %:T; R45 | | 009–003–00–1 | fluorūdeņražskābe… % | B | 231–634–8 | 7664–39–3 | T+; R26/27/28 C; R35 | T+; C R: 26/27/28–35 S: (1/2-)7/9–26–36/37–45 | C ≥ 7 %:T+; C; R26/27/28–35 l % £ C < 7 %:T; R23/24/25–34 0, l % £ C < l %:Xn; R20/21/22–36/37/38 | | 015–039–00–9 | azinfosa metilesteris (ISO) O, O-dimetil 4-oksobenztriazīn-3-il-metil fosforditioāts | | 201–676–1 | 86–50–0 | T+; R26/28 T;R24 R43 N; R50–53 | T+; N R: 24–26/28–43–50/53 S: (1/2-)28–36/37–45–60–61 | | | 015–048–00–8 | fentions (ISO) O, O-dimetil-O-(4-metiltio-m-tolil)fosfortioāts | | 200–231–9 | 55–38–9 | Muta. Cat. 3; R40 T; R2 3–48/25 Xn; R21/22 N; R50–53 | T; N R: 21/22–23–40–48/25–50/53 S: (1/2-)36/37–45–60–61 | | | 015–056–00–1 | azinfosa etilesteris (ISO) O, O-dietil 4-oksobenztriazīn-3-il-metilfosforditioāts | | 220–147–6 | 2642–71–9 | T+; R28 T; R24 N; R50–53 | T+; N R: 24–28–50/53 S: (1/2-)28–36/37–45–60–61 | | | 015–140–00–8 | triazofoss (ISO) O, O-dietil-O-l-fenil-lH, 2,4-triazol-3-il-fosfortioāts | | 245–986–5 | 24017–47–8 | T; R23/25 Xn; R21 N; R50–53 | T; N R: 21–23/25–50/53 S: (1/2-)36/37–45–60–61 | | | 016–013–00-X | sēra dihlorīds | | 234–129–0 | 10545–99–0 | R14 C; R34 N; R50 | C; N R: 14–34–50 S: (1/2-)26–36/37/39–45–61 | C ≥ 10 %: C; R34 5 % £ C < 10 %: Xi; R36/37/38 | | 016–014–00–5 | sēra tetrahlorīds | | — | 13451–08–6 | R14 C; R34 N; R50 | C; N R: 14–34–50 S: (1/2-)26–36/37/39–45–61 | C ≥ 10 %: C; R34 5 % £ C < 10 %: Xi; R36/37/38 | | 016–023–00–4 | dimetilsulfāts | E | 201–058–1 | 77–78–1 | Carc. Cat. 2; R45 Muta. Cat. 3; R40 T+; R26 T; R25 C; R34 R43 | T+ R: 45–25–26–34–43 S: 53-45 | C ≥ 25 %: T+; R45–25–26–34–43 10 % £ C < 25 %: T+; R45–22–26–34–43 7 % £ C < 10 %: T+; R45–22–26–36/37/38–43 5 % £ C < 7 %: T R45–22–23–36/37/38–43; 3 % £ C < 5 %: T; R45–22–23–43 1 % £ C < 3 %: T; R45–23–43 0,1 % £ C < 1 %: T; R45–20 0,01 % £ C < 0, l %:T; R45 | | 016–024–00-X | dimeksano (ISO) bis(metoksitiokarbonil) disulfīds | | 215–993–8 | 1468–37–7 | Xn; R22 N; R50–53 | Xn; N R: 22–50/53 S: (2-)60-61 | | | 016–071–00–6 | trinātrija-3-amino-6, l 3-dihlor-10-((3-((4-hlor-6-(2-sulfofenilamino)- 1,3,5-triazīn-2-il)amino)propil)amino]- 4,11-trifenoksidioksazīndisulfonāts | | 410–130–3 | 136248–03–8 | R43 | Xi R: 43 S: (2-)22–24–37 | | | 022–001–00–5 | titāna tetrahlorīds | | 231–441–9 | 7550–45–0 | R14 C; R34 | C R: 14-34 S: (1/2-)7/8–26–36/37/39–45 | C ≥ 10 %: C; R34 5 % £ C < 10 %: Xi; R36/37/38 | | 030–004–00–8 | dimetilcinks [1] dietilcinks [2] | | 208–884–1 [1] 209–161–3 [2] | 544–97–8 [1] 557–20–0 [2] | R14 F; R17 C; R34 N; R50–53 | F; C; N R: 14–17–34–50/53 S: (1/2-)16–43–45–60–61 | | | 050–002–00–0 | ciheksatīns (ISO) hidroksitricikloheksilstannān tri(cikloheksil)alvas hidroksīds | | 236–049–1 | 13121–70–5 | Xn; R20/21/22 N; R50–53 | Xn; N R: 20/21/22–50/53 S:-(2-) 13–60–61 | | | 050–012–00–5 | tetracikloheksilstannāns [1] hlortricikloheksilstannāns [2] butiltricikloheksilstannāns [3] | | 215–910–5 [1] 221–437–5 [2] 230–358–5 [3] | 1449–55–4 [1] 3091–32–5 [2] 7067–44–9 [3] | Xn; R20/21/22 N; R50–53 | Xn; N R: 20/21/22–50/53 S: (2-)26–28–60–61 | C ≥ l %: Xn; R20/21/22 | 1 | 050–017–00–2 | fenbutatīna oksīds (ISO) bis(tris(2-metil-2-fenilpropil)alvas)oksīds | | 236–407–7 | 13356–08–6 | T+; R26 Xi; R36/38 N; R50/53 | T+; N R: 26–36/38–50/53 S: (1/2-)28–36/37–45–60–61 | | | 082–009–00-X | svina sulfohromāta dzeltenais C. I. Dzeltenais pigments 34 [Šī viela identificēta Krāsvielu Indeksā ar numuru C. I. 77603.] | | 215–693–7 | 1344–37–2 | Carc. Cat. 3; R40 Repr. Cat. 1; R61 Repr. Cat. 3; R62 R33 N; R50–53 | T; N R: 61–33–40–50/53–62 S: 53–45–60–61 | | 1 | 082–010–00–5 | svina hromāta molibdāta sulfāta sarkanais C. I. Sarkanais pigments 104. [Šī viela identificēta Krāsvielu Indeksā ar numuru C. I. 77605.] | | 235–759–9 | 12656–85–8 | Carc. Cat. 3; R40 Repr. Cat. 1; R61 Repr. Cat. 3; R62 R33 N; R50–53 | T; N R: 61–33–40–50/53–62 S: 53–45–60–61 | | 1 | 601–024–00-X | kumols [1] propilbenzols [2] | | 202–704–5 [1] 03–132–9 [2] | 98–82–8 [1] 103–65–1 [2] | R 10 Xn; R65 Xi; R37 N; R51–53 | Xn; N R: 10–37–51/53–65 S: (2-)24–37–61–62 | | 4 | 601–032–00–3 | benzopirēns benz[def]krizēns | | 200–028–5 | 50–32–8 | Carc. Cat. 2; R45 Muta. Cat. 2; R46 Repr. Cat. 2; R60–61 N; R50–53 | T; N R: 45–46–60–61–50/53 S: 53–45–60–61 | | | 601–034–00–4 | benzacefenantrilēns | | 205–911–9 | 205–99–2 | Carc. Cat. 2; R45 N; R50–53 | T; N R: 45–50/53 S: 53–45–60–61 | | | 602–035–00–2 | 1,4-dihlorbenzols p-dihlorbenzols | | 203–400–5 | 106–46–7 | Xi; R36 N; R50–53 | Xi; N R: 36–50/53 S: (2-)24/25–46–60–61 | | | 602–054–00–6 | 3-jodopropēns aliljodīds | | 209–130–4 | 556–56–9 | R 10 C; R34 | C R: 10-34 S: (1/2-)7–26–45 | | | 603–076–00–9 | but-2-īn-l, 4-diols 2-butīn-l, 4-diols | | 203–788–6 | 110–65–6 | T; R23/25 Xn; R21–48/22 C; R34 | T R: 21–23/25–34–48/22 S: (1/2-)26–36/37/39–45 | C ≥ 50 %: T;R21–23/2 5–34–48/22 25 % £ C < 50 %: T;R21–23/25–36/38–48/22 10 % £ C < 25 %: Xn; R20/22–48/22 3 % £ C < 10 %: Xn; R20/22 | | 603–091–00–0 | ekso-1-metil-4-(l-metiletil)- 7-oksabiciklo[2.2.1]heptān-2-ols | | 402–470–6 | 87172–89–2 | O; R8 Xn; R22 Xi; R36 | O; Xn R: 8–22–36 S: (2-)26 | | | 603–093–00–1 | ekso-(+/-)-l -metil-4-(l-metiletil)- 2-[(2-metilfenil)metoksi]- 7-oksabiciklo[2.2.1]heptāns | | 402–410–9 | 87818–31–3 | Xn; R20 N; R51–53 | Xn; N R: 20–51/53 S: (2-)23-61 | | | 603–097–00–3 | 1,1′, 1" - nitriltripropān-2-ols triizopropanolamīns | | 204–528–4 | 122–20–3 | Xi; R36 R52–53 | Xi R: 36–52/53 S: (2-)26-61 | | | 603–117–00–0 | propan-2-ols izopropilspirts izopropanols | | 200–661–7 | 67–63–0 | F; R11 Xi; R36 R67 | F; Xi R: 11–36–67 S: (2-) 7–16–24/25–26 | | 6 | 604–020–00–6 | bifenil-2-ols 2-hidroksibifenils 2-fenilfenols (ISO) | | 201–993–5 | 90–43–7 | Xi; R36/37/38 N; R50 | Xi; N R: 36/37/38–50 S: (2-)22-61 | | | 604–021–00–1 | 2-fenilfenola nātrija sāls nātrija 2-bifenilāts | | 205–055–6 | 132–27–4 | Xn; R22 Xi; R37/38–41 N; R50 | Xn; N R: 37/38–41–50 S: (2-)22–26–61 | | | 604–024–00–8 | 4,4′-izobutiletilidēndifenols (alt.): 2,2-bis(4'hidroksifenil)- 4-metilpentāns | | 401–720–1 | 6807–17–6 | Repr. Cat. 2; R60 Xi;R36 N; R50–53 | T; N R: 60–36–50/53 S: 53–45–60–61 | | | 604–041–00–0 | acifluorfēns [1] acifluorfēna nātrija sāls [2] 5-[2-hlor-4-(trifluormetil)fenoksi]- 2-nitrobenzoskābe [1] nātrija 5-[2-hlor-4-(trifluormetil)fenoksi]- 2-nitrobenzoāts [2] | | 256–634–5 [1] 263–560–7 [2] | 50594–66–6 [1] 62476–59–9 [2] | Xn; R22 Xi; R38–41 N; R50–53 | Xn; N R: 22–38–41–50/53 S: (2-)24–39–60–61 | | | 604–043–00–1 | monobenzons 4-hidroksifenilbenzilēteris hidrohinona monobenzilēteris | | 203–083–3 | 103–16–2 | Xi; R36 R43 | Xi R: 36-43 S: (2-)24/25–26–37 | | | 604–044–00–7 | mehinols 4-metoksifenols hidrohinona monometilēteris | | 205–769–8 | 150–76–5 | Xn; R22 Xi; R36 R43 | Xn R: 22–36–43 S: (2-)24/25–26–37/39–46 | | | 605–016–00–7 | glioksāls… % etāndiāls… % | B | 203–474–9 | 107–22–2 | Muta. Cat. 3; R40 Xn; R20 Xi; R36/38 R43 | Xn R: 20–36/38–40–43 S: (2-)36/37 | C ≥ 10 %: Xn; R20–36/38–40–43 l % ≤ C < 10 %: Xn; R40–43 | | 606–016–00-X | pindons (ISO) 2-pivaloilindān-l, 3-dions | | 201–462–8 | 83–26–1 | T; R25–48/25 N; R50–53 | T; N R: 25–48/25–50/53 S: (1/2-)37–45–60–61 | | | 606–018–00–0 | dihlons (ISO) 2,3-dihlor-1,4-naftahinons | | 204–210–5 | 117–80–6 | Xn; R22 Xi; R36/38 N; R50–53 | Xn; N R: 22–36/38–50/53 S: (2-)26–60–61 | | | 606–019–00–6 | hlordekons (ISO) perhlorpentaciklo[5,3,0,02,6, 03,9, 04,8]dekān-5-ons decahlorpentaciklo[5,2,1,02,6, 03,9, 05,8]dekān-4-ons | | 205–601–3 | 143–50–0 | Carc. Cat. 3; R40 T; R24/25 N; R50–53 | T; N R: 24/25–40–50/53 S: (1/2-)22–36/37–45–60–61 | | | 606–034–00–8 | metribuzīns (ISO) 4-amino-6-tert - butil-3-metiltio-l, 2,4-triazīn-5(4H)-ons 4-amino-4,5-dihidro-6-(l, 1-dimetiletil)- 3-metiltio-l, 2,4-triazīn-5-ons | | 244–209–7 | 21087–64–9 | Xn; R22 N; R50–53 | Xn; N R: 22–50/53 S: (2-)60-61 | | | 606–035–00–3 | hloridazons (ISO) 5-amino-4-hlor-2-fenilpiridazīn-3-(2H)-ons pirazons | | 216–920–2 | 1698–60–8 | R43 N; R50–53 | Xi; N R: 43–50/53 S: (2-)24–37–60–61 | | | 606–036–00–9 | hinometionāts hinometionāts (ISO) 6-metil-l, 3-ditiolo(4,5-b)hinoksalīn-2-ons | | 219–455–3 | 2439–01–2 | Repr. Cat. 3; R62 Xn; R20/21/22–48/22 Xi; R36 R43 N; R50–53 | Xn; N R: 20/21/22–36–43–48/22–50/53–62 S: (2-)24–37–60–61 | | | 606–037–00–4 | triadimefons (ISO) 1-(4-hlorfenoksi)- 3,3-dimetil-1-(1,2,4-triazol-1-il)butanons | | 256–103–8 | 43121–43–3 | Xn; R22 N; R51–53 | Xn; N R: 22–51/53 S: (2-)61 | | | 606–044–00–2 | 2,4,6-trimetilbenzofenons | | 403–150–9 | 954–16–5 | Xn; R22 Xi; R36 N; R50–53 | Xn; N R: 22–36–50/53 S: (2-)26–60–61 | | | 607–043–00-X | dikamba (ISO) 2,5-dihlor-6-metoksibenzoskābe 3,6-dihlor-2-metoksibenzoskābe | | 217–635–6 | 1918–00–9 | Xn; R22 Xi; R41 R52–53 | Xn; N R: 22–41–52/53 S: (2-)26-61 | | | 607–057–00–6 | kumahlors (ISO) 3-[1-(4-hlorfenil)- 3-oksobutil)- 4-hidroksi-kumarīns | | 201–378–1 | 81–82–3 | Xn; R48/22 R52–53 | Xn R: 48/22–52/53 S: (2-)37-61 | | | 607–058–00–1 | kumafurils (ISO) fumarīns (RS)- 3-(l-(2-furil)-3-oksobutil)- 4-hidroksikumarīns 4-hidroksi-3-[3-okso-1-(2-furil)butil]kumarīns | | 204–195–5 | 117–52–2 | T; R25–48/25 R52–53 | T R: 25–48/25–52/53 S: (1/2-)37–45–61 | | | 607–079–00–6 | kelevāns (ISO) etil-5-(perhlor-5-hidroksipentaciklo (5,3,0,02,6, 03,9, 04,8)dekān-5-il)-4-oksopentanoāts etil-5-(1,2,3,5,6,7,8,9,10,10-dekahlor-4-hidroksipentaciklo(5,2,1,02,6, 03,9, 05,8)dek-4-il)- 4-oksovalerāts | | — | 4234–79–1 | T; R24 Xn; R22 N; R51–53 | T; N R: 22–24–51/53 S: (1/2-)36/37–45–61 | | | 607–097–00–4 | benzol-l, 2,4-trikarbonskābes 1,2-anhidrīds trimelītanhidrīds | | 209–008–0 | 552–30–7 | Xi; R37–41 R42/43 | Xn R: 37–41–42/43 S: (2-)22–26–36/37/39 | | | 607–143–00–3 | baldriānskābe | | 203–677–2 | 109–52–4 | C; R34 R52–53 | C R: 34–52/53 S: (1/2-)26–36–45–61 | | | 607–152–00–2 | 2,3,6-TBS (ISO) 2,3,6-trihlorbenzoskābe | | 200–026–4 | 50–31–7 | Xn; R22 N; R51–53 | Xn; N R: 22–51/53 S: (2-)61 | | | 607–153–00–8 | benazolīns (ISO) 4-hlor-2,3-dihidro-2-okso-1,3-benzotiazol-3-il etiķskābe | | 223–297–0 | 3813–05–6 | Xi; R36/38 R52–53 | Xi R: 36/38–52/53 S: (2-)22-61 | | | 607–156–00–4 | hlorfensons (ISO) 4-hlorfenil-4-hlorbenzilsulfonāts | | 201–270–4 | 80–33–1 | Xn; R22 Xi; R38 N; R50–53 | Xn; N R: 22–38–50/53 S: (2-)37–60–61 | | | 607–158–00–5 | hloretiķskābes nātrija sāls nātrija hloracetāts | | 223–498–3 | 3926–62–3 | T; R25 Xi; R38 N; R50 | T; N R: 25–38–50 S: (1/2-)22–37–45–61 | | | 607–159–00–0 | hlorbenzilāts (ISO) etil-2,2-di(4-hlorfenil)-2-hidroksiacetāts etil-4,4′-dihlorbenzilāts | | 208–110–2 | 510–15–6 | Xn; R22 N; R50–53 | Xn; N R: 22–50/53 S: (2-)60-61 | | | 607–176–00–3 | α− 3-(3-(2H-benztriazol-2-il)- 5-tert - butil-4-hidroksifenil)propionil-v-hidroksipoli(oksietilēna); α- 3-(3-(2H-benztriazol-2-il)-5-tert - butil-4-hidroksifenil)propionil-v-3-(3-(2H-benztriazol-2-il)- 5-tert - butil-4-hidroksifenil)propioniloksipoli(oksietilēna) maisījums | | 400–830–7 | — | R43 N; R51–53 | Xi; N R: 43–51/53 S: (2-)36/37–61 | | | 607–188–00–9 | nātrija N-karboksilatetil-N-oktadec-9-enilhidrogenmaleamāts | | 402–970–4 | — | R43 N; R51–53 | Xi; N R: 43–51/53 S: (2-)24/37–61 | | | 607–209–00–1 | O, O-di(l-metiletil)tritio-bis -tioformiāta; O, O-di(l-metiletil)tetratio-bis -tio-formiāta; O, O-di(l-metiletil)pentatio-bis - tioformiāta maisījums | | 403–030–6 | — | Xn; R22 R43 N; R50–53 | Xn; N R: 22–43–50/53 S: (2-)36/37–60–61 | | | 607–213–00–3 | etil-3,3-bis[(l, 1-dimetilpropil)peroksi] butirāts | | 403–320–2 | 67567–23–1 | E; R2 O; R7 R 10 N; R51–53 | E; N R: 2–7–10–51/53 S: (2-)3/7–14–33–36/37/39–61 | | | 607–217–00–5 | 2-etoksietil-2-[4-(2,6-dihidro-2,6-diokso-7-fenil-l, 5-dioksaindacen-3-il)fenoksi]acetāts | | 403–960–2 | — | R43 R53 | Xi R: 43-53 S: (2-)24–37–61 | | | 607–243–00–7 | nātrija 3,6-dihlor-o-anisāts [1] 3,6-dihlor-o-anīsskābes kompaunds ar 2,2′-iminodietanolu (1:1) [2] 3,6-dihlor-o-anīsskābes kompaunds ar 2-aminoetanolu (1:1) [3] | | 217–846–3 [1] 246–590–5 [2] 258–527–9 [3] | 1982–69–0 [1] 25059–78–3 [2] 53404–28–7 [3] | R52–53 | R: 52/53 S: 61 | | | 607–248–00–4 | nātrija naftalāms nātrija N-naft-1-ilftalamāts | | 205–073–4 | 132–67–2 | Xn; R22 | Xn R: 22 S: (2) | | | 607–249–00-X | (1-metil-l, 2-etāndiil)bis[oksi(metil-2, l-etāndiil)diakrilāts tripropilēnglikola diakrilāts TPGDA | | 256–032–2 | 42978–66–5 | Xi; R36/37/38 R43 N; R51–53 | Xi; N R: 36/37/38–43–51/53 S: (2-)24–37–61 | C ≥ 10 %: Xi; R36/37/38–43 l % ≤ C < 10 %: Xi; R43 | | 607–252–00–6 | lambda-cihalotrīns (ISO) (S)-α-ciano-3-fenoksibenzil (Z)-(1R)-cis- 3-(2-hlor- 3,3,3 -trifluorpropenil)-2,2-dimetilciklopropānkarboksilāta un (R)-α-ciano- 3-fenoksibenzil (Z)-(1S)-cis- 3-(2-hlor-3,3,3-trifluorpropenil)- 2,2-dimetilciklopropānkarboksilāta maisījums 1:1 | | 415–130–7 | 91465–08–6 | T+; R26 T; R25 Xn; R21 N; R50–53 | T+; N R: 21–25–26–50/53 S: (1/2-) 28–36/37/39–38–45–60–61 | | | 607–255–00–2 | fluroksipirs (ISO) 4-amino-3,5-dihlor-6-fluor-2-piridiloksietiķskābe | | — | 69377–81–7 | R52–53 | R: 52/53 S: 61 | | | 608–003–00–4 | akrilnitrils | D E | 203–466–5 | 107–13–1 | F; R11 Carc. Cat. 2; R45 T; R23/24/25 Xi; R37/38–41 R43 N; R51–53 | F; T; N R: 45–11–23-/24/25–37/38–41–43–51/53 S: 9–16–53–45–61 | C ≥ 20 %: T; R45–23/24/25–37/38–41–43 10 % ≤ C < 20 %: T; R45–23/24/25–41–43 5 % ≤ C < 10 %: T; R45–23/24/25–36–43 1 % ≤ C < 5 %: T; R45–23/24/25–43 0,2 % ≤ C < 1 %: T; R45–20/21/22 0,1 % ≤ C < 0,2 %:T; R45 | | 608–016–00–5 | 1,4-diciano-2,3,5,6-tetrahlorbenzols | | 401–550–8 | 1897–41–2 | R43 N; R50–53 | Xi; N R: 43–50/53 S: (2-)24–37–60–61 | | | 609–030–00–4 | dinoterbs (ISO) 2-tert - butil-4,6-dinitrofenols | E | 215–813–8 | 1420–07–1 | Repr. Cat. 2; R61 T+; R28 T; R24 R44 N; R50–53 | T+; N R: 61–24–28–44–50/53 S: 53–45–60–61 | | | 609–040–00–9 | nitrofēns (IS0) 2,4-dihlorfenil- 4-nitrofenilēteris | E | 217–406–0 | 1836–75–5 | Carc. Cat. 2; R45 Repr. Cat.2; R61 Xn; R22 N; R50–53 | T; N R: 45–61–22–50/53 S: 53–45–60–61 | | | 609–044–00–0 | teknazēns (ISO) 1,2,4,5-tetrahlor-3-nitrobenzols | | 204–178–2 | 117–18–0 | Xn; R22 R43 N; R50–53 | Xn; N R: 22–43–50/53 S: (2-)24–37–60–61 | | | 611–008–00–4 | 4-aminoazobenzols 4-fenazoanilīns | | 200–453–6 | 60–09–3 | Carc. Cat. 2; R45 N; R50–53 | T; N R: 45–50/53 S: 53–45–60–61 | | | 611–013–00–1 | trilitija 1-hidroksi-7-(3-sulfanil)-2-(3-metil-4-(2-metoksi-4-(3-sulfofenazo)fenazo)naftalīn-3-sulfonāts | | 403–650–7 | 117409–78–6 | E; R2 N; R51–53 | E; N R: 2–51/53 S: (2-)35-61 | | | 611–031–00-X | 4,4′-(4-iminocikloheksa-2,5-diēnilidenmetilēn)dianilīna hidrogenhlorīds C. I. Bāziskais sarkanais 9 | | 209–321–2 | 569–61–9 | Carc. Cat. 2; R45 | T R: 45 S: 53-45 | | | 612–035–00–4 | 2-metoksianilīns o-anizidīns | E | 201–963–1 | 90–04–0 | Carc. Cat. 2; R45 Muta. Cat. 3; R40 T; R23/24/25 | T R: 45–23/24/25 S: 53-45 | | | 612–042–00–2 | benzidīns 1,1′-bifenil-4,4-diamīns 4,4′-diamīnobifenils bifenil-4,4′-ilidendiamīns | E | 202–199–1 | 92–87–5 | Carc. Cat. 1; R45 Xn; R22 N; R50–53 | T; N R: 45–22–50/53 S: 53–45–60–61 | C ≥ 25 %: T; R45–22 0.01 % ≤ C < 25 %: T; R45 | | 612–051–00–1 | 4,4′-diaminodifenilmetāns 4,4′-metilēndianilīns | E | 202–974–4 | 101–77–9 | Carc. Cat. 2; R45 Muta. Cat. 3; R40 T; R39/23/24/25 Xn; R48/20/21/22 R43 N; R51–53 | T; N R: 45–39/23/24/25–43–48/20/21/22–51/53 S: 53–45–61 | | | 612–081–00–5 | 4,4′-di-o-toluidīna sāļi 3.3′-dimetilbenzidīna sāļi o-toluidīna sāļi | A E | 210–322–5 265–294–7 277–985–0 | 612–82–8 64969–36–4 74753–18–7 | Carc. Cat. 2; R45 Xn; R22 N; R51–53 | T; N R: 45–22–51/53 S: 53–45–61 | | | 612–099–00–3 | 4-metil-m-fenilēndiamīns 2,4-toluildiamīns | E | 202–453–1 | 95–80–7 | Carc. Cat. 2; R45 T; R25 Xn; R21 Xi; R36 R43 N; R51–53 | T; N R: 45–21–25–36–43–51/53 S: 53–45–61 | | | 612–105–00–4 | 2-piperazīn-1-il-etilamīns | | 205–411–0 | 140–31–8 | Xn; R21/22 C; R34 R52–53 | C R: 21/22–34–43–52/53 S: (1/2-)26–36/37/39–45–61 | | | 612–111–00–7 | 2- metil-m-fenilēndiamīn-2,6-toluildiamīns | | 212–513–9 | 823–40–5 | Muta. Cat. 3; R40 Xn; R21/22 R43 N; R51–53 | Xn; N R: 21/22–40–43–51/53 S: (2-)24–36/37–61 | | | 612–125–00–3 | 2- metil-p-fenilēndiamīn-2,5-toluildiamīns | | 202–442–1 | 95–70–5 | T;R25 Xn; R20/21 R43 N; R51–53 | T; N R: 20/21–25–43–51/53 S: (1/2-)24–37–45–61 | | | 612–144–00–7 | flumetralīns (ISO) N-(2-hlor-6-fluorbenzil)-N-etil-α, α, α-trifluor-2,6-dinitro-p-toluidīns | | — | 62924–70–3 | Xi; R36/38 R43 N; R50–53 | Xi; N R: 36/38–43–50/53 S: (2-)36/37–60–61 | | | 612–151–00–5 | diaminotoluols | E | 246–910–3 | 25376–45–8 | Carc. Cat. 2; R45 T; R25 Xn; R20/21 Xi; R36 R43 N; R51–53 | T; N R: 45–20/21–25–36–43–51/53 S: 53–45–61 | | | 613–018–00–4 | morfamkvats (ISO) 1,1′-bis(3,5-dimetilmorfolīnokarbonil-metil)-4,4-bipiridīlija jons | | — | 7411–47–4 | Xn; R22 Xi; R36/37/38 R52–53 | Xn R: 22–36/37/38–52/53 S: (2-)22–36–61 | | | 613–031–00–5 | simklozēns trihlorizocianūrskābes trihlor-1,3,5-triazīntrions | | 201–782–8 | 87–90–1 | O; R8 Xn; R22 R31 Xi; R36/37 N; R50–53 | O; Xn; N R: 8–22–31–36/37–50/53 S: (2-)8–26–41–60–61 | | | 613–038–00–3 | 6-fenil-l, 3,5-triazīn-2,4-diil-diamino-6-fenil-l, 3,5-triazīn-2,4-diaminobenzguanamīns | | 202–095–6 | 91–76–9 | Xn; R22 R52–53 | Xn R: 22–52/53 S: (2-)61 | | | 613–042–00–5 | imazalils (ISO) 1-[2-(aliloksi)-2-(2,4-dihlorfenil)etil]-IH-imidazols | | 252–615–0 | 35554–44–0 | Xn; R20/22 N; R41 N; R50–53 | Xn; N R: 20/22–41–50/53 S: (2-)26–39–60–61 | | | 613–043–00–0 | imazalilsulfāts (ISO) 1-[2-(aliloksi)etil-2-(2,4-diholrfenil)]- 1H-imidazolija hidrogēnsulfāts [1] (±)-l-[2-(aliloksi)etil-2-(2,4-dihlorfenil)]-1H-imidazolija hidrogēnsulfāts [2] | | 261–351–5 [1] 281–291–3 [2] | 58594–72–2 [1] 83918–57–4 [2] | Xn; R20/22 Xi; R41 N; R50–53 | Xn; N R: 20/22–41–50/53 S: (2-)26–39–60–61 | | | 613–066–00–6 | terbumetons (ISO) 2-tert - butilamino-4-etilamino-6-metoksi-1,3,5-triazīns | | 251–637–8 | 33693–04–8 | Xn; R22 N; R50–53 | Xn; N R: 22–50/53 S: (2-)60-61 | | | 613–091–00–2 | morfamkvata dihlorīds [1] morfamkvata sulfāts [2] | | 225–062–8 [1] | 4636–83–3 [1] 29873–36–7 [2] | Xn; R22 Xi; R36/37/38 R52–53 | Xn; R: 22–36/37/38–52/53 S: (2-)22–36–61 | | | 613–098–00–0 | N-(n-oktil)- 2-pirolidīn-ons | | 403–700–8 | 2687–94–7 | C; R34 N; R51–53 | C; N R: 34–51/53 S: (1/2-)23–26–36/37/39–45–61 | | | 613–130–00–3 | heksakonazols (ISO) (RS)- 2-(2,4-dihlorfenil)-l-(lH-1,2,4-triazol-1-il)heksān-2-ols | | — | 79983–71–4 | R43 N; R51–53 | Xi; N R: 43–51/53 S: (2-)24–37–61 | | | 613–131–00–9 | pirokilons (ISO) 1,2,5,6-tetrahidropirolo[3,2,1 - ij] hinolīn-4-ons | | — | 57369–32–1 | Xn; R22 R52–53 | Xn R: 22–52/53 S: (2-)61 | | | 613–134–00–5 | miklobutanils (ISO) 2-(4-hlorfenil)-2-(lH-1,2,4-triazol-1-il-metil)heksil nitrils | | — | 88671–89–0 | Repr. Cat. 3; R63 Xn; R22 Xi; R36 N; R51–53 | Xn; N R: 22–36–51/53–63 S: (2-)36/37–46–61 | | | 613–137–00–1 | metabenztiazurons (ISO) 1-(1,3-benztiazol-2-il)1,3-dimetilurīnviela | | 242–505–0 | 18691–97–9 | N; R50–53 | N R: 50/53 S: 60-61 | | | 613–139–00–2 | metsulfurona metilesteris metil 2-(4-metoksi-6-metil-l, 3,5-triazīn-2-il-karbamilsulfamil) benzoāts | | — | 74223–64–6 | N; R50–53 | N R: 50/53 S: 60-61 | | | 614–001–00–4 | nikotīns (ISO) 3-(N-metil-2-pirolidinil)piridīns | | 200–193–3 | 54–11–5 | T+; R27 T; R25 N; R51–53 | T+; N R: 25–27–51/53 S: (1/2-)36/37–45–61 | | | 614–006–00–1 | brucīns 2,3-dimetoksistrihnīns | | 206–614–7 | 357–57–3 | T+; R26/28 R52–53 | T+ R: 26/28–52/53 S: (1/2-)13–45–61 | | | 614–007–00–7 | brucīna sulfāts [1] brucīna nitrāts [2] Strihnidīn-10-ons, 2,3-dimetoksi-, mono[(R)-l-metilheptil-1,2-benzdikarboksilāts] [3] Strihnidīn-10-ona 2,3-dimetoksi-, kompaunds ar (S)-mono(l-metilheptil-l, 2-benzdikarboksilātu (1:1) [4] | | 225–432–9 [1] 227–317–9 [2] 269–439–5 [3] 269–710–8 [4] | 4845–99–2 [1] 5786–97–0 [2] 8239–26–9 [3] 68310–42–9 [4] | T+; R26/28 R52–53 | T+ R: 26/28–52/53 S:(1/2-)13–45–61 | | | 615–006–00–4 | 2-metil-m-fenilēndiizocianāts [1] 4-metil-m-fenilēndiizocianāts [2] m-tolilidēndiizocianāts [3] toluil-2,6-diizocianāts [1] toluil-2,4-diizocianāts [2] toluildiizocianāts [3] | C | 202–039–0 [1] 209–544–5 [2] 247–722–4 [3] | 91–08–7 [1] 584–84–9 [2] 26471–62–5 [3] | Carc. Cat. 3; R40 T+; R26 Xi; R36/37/38 R42/43 R52–53 | T+ R: 26–36/37/38–40–42/43–52/53 S: (1/2-)23–36/37–45–61 | C ≥ 20 %: T+; R26–36/37/38–40–42/43 7 % ≤ C < 20 %: T+; R26–40–42/43 1 % ≤ C < 7 %: T; R2 3–40–42/43 0, l % ≤ C < l %: Xn; R20–42 | 2 | 616–010–00–9 | tozilhloramīda nātrija sāls | | 204–854–7 | 127–65–1 | Xn; R22 R31 C; R34 R42 | C R: 22–31–34–42 S: (1/2-)7–22–26–36/37/39–45 | | | 616–034–00-X | pirakarbolīds (ISO) 3,4-dihidro-6-metil-2H-pirān-5-karboksanilīds | | 246–419–4 | 24691–76–7 | R52–53 | R: 52/53 S:61 | | | 616–035–00–5 | cimoksanils 2-ciano-N-[(etilamino)karbonil]- 2-(metoksiimino)acetamīds | | 261–043–0 | 57966–95–7 | Xn; R22 R43 N; R50–53 | Xn; N R: 22–43–50/53 S: (2-)36/37–60–6l | | | 617–004–00–9 | 1,2,3,4-tetrahidro-l-naftilhidroperoksīds | | 212–230–0 | 771–29–9 | O; R7 Xn; R22 C; R34 N; R50–53 | O; C; N R: 7–22–34–50/53 S: (1/2-)3/7–14–26–36/37/39–45–60–61 | C ≥ 25 %: C; R22–34 10 % ≤ C < 25 %: C; R34 5 % ≤ C < 10 %: Xi; R36/37/38 | | 617–006–00-X | bis(α, α-dimetilbenzil)peroksīds | | 201–279–3 | 80–43–3 | O; R7 Xi; R36/38 N; R51–53 | O; Xi; N R: 7–36/38–51/53 S: (2-)3/7–14–36/37/39–61 | | | 617–008–00–0 | dibenzoilperoksīds benzoilperoksīds | | 202–327–6 | 94–36–0 | E; R2 Xi; R36 R43 | E; Xi; R: 2–36–43 S: (2-)3/7–14–36/37/39 | | | 650–007–00–3 | hlordimeforms (ISO) N2 - (4-hlor-o-tolil)-N1, N1 - dimetilformamidīns | | 228–200–5 | 6164–98–3 | Carc. Cat. 3; R40 Xn; R21/22 N; R50–53 | Xn; N R: 21/22–40–50/53 S: (2-)22–36/37–60–61 | | | 650–008–00–9 | drazoksolons (ISO) 4-(2-hlorfenilhidrazon)- 3-metil-5-izoksazolons | | 227–197–8 | 5707–69–7 | T; R25 N; R50–53 | T; N R: 25–50/53 S: (1/2-) 22–24–36/37–45–60–61 | | | 650–009–00–4 | hlordimeforma hidrogenhlorīds N - (4-hlor-o-tolil)-N, N - dimetilformamidīnmonohidrogenhlorīds N2 - (4-hlor-o-tolil)-Nl, Nl - dimetilformamidīnmonohidrogenhlorīds | | 243–269–1 | 19750–95–9 | Carc. Cat. 3; R40 Xn; R22 N; R50–53 | Xn; N R: 22–40–50/53 S: (2-)22–36/37–60–61 | | | 650–033–00–5 | esfenvalerāts (ISO) (S)-α-ciano-3-fenoksibenzil-(S)- 2-(4-hlorfenil)- 3-metilbutirāts | | — | 66230–04–4 | T; R23/25 R43 N; R50–53 | T; N R: 23/25–43–50/53 S: (1/2-)24–36/37/39–45–60–61 | | | 650–041–00–9 | triasulfurons (ISO) 1-[2-(2-hloretoksi)fenilsulfonil]-3-(4-metoksi-6-metil-l, 3,5-triazīn-2-il)urīnviela | | — | 82097–50–5 | N; R50–53 | N R: 50/53 S: 60-61 | | | -------------------------------------------------- 1. D PIELIKUMS Indeksa Nr. | Ķīmiskais nosaukums | Piezīmes par vielu | EK Nr. | CAS Nr. | Klasifikācija | Marķējums | Robežkoncentrācija | Piezīmes par preparātu | 006–090–00–8 | 2-(3-jodprop-2-īn-1-il-oksi)etilfenilkarbamāts | | 408–010–0 | 88558–41–2 | Xn; R20 Xi; R41 R52–53 | Xn R: 20–41–52/53 S: (2-)22–26–39–61 | | | 014–016–00–0 | 1,3-diheks-5-ēn-l-il-l, l, 3,3-tetrametildisiloksāna un 1,3-diheks-n-ēn-l-il-l, 1,3,3-tetrametildisiloksāna maisījums | | 406–490–6 | — | N; R51–53 | N R: 51/53 S: 61 | | | 015–164–00–9 | kalcija P, P′-(l-hidroksietilēn)bis (hidrogēnfosfonāt)dihidrāts | | 400–480–5 | 36669–85–9 | R52–53 | R: 52/53 S: 61 | | | 015–165–00–4 | tiobis(4, l-fenilēn)-S, S, S′, S′-tetrafenildi-sulfo-bisheksafluorfosfāta un difenil(4-feniltiofenil)sulfo- heksafluorfosfāta maisījums | | 404–986–7 | — | Xi; R41 N; R50–53 | Xi; N R: 41–50/53 S: (2-)15–26–39–60–61 | | | 015–166–00-X | 3,9-bis(2,6-di-tert - butil-4-metilfenoksi)-2,4,8,10-tetraoksa-3,9-difosfaspiro[5.5]undekāns | | 410–290–4 | 80693–00–1 | R53 | R: 53 S: 61 | | | 015–167–00–5 | 3-(hidroksifenilfosfinil)propānskābe | | 411–200–6 | 14657–64–8 | Xi; R41 | Xi R: 41 S: (2-)26-39 | | | 601–050–00–1 | benzola C10-13- alkilatvasinājumi | | 267–051–0 | 67774–74–7 | N; R50 | N R: 50 S: 61 | | | 601–051–00–7 | 4-fenilbut-l-ēns | | 405–980–7 | 768–56–9 | Xi; R38 N; R51–53 | Xi; N R: 38–51/53 S: (2-)37-61 | | | 602–083–00–4 | difenilēteris, pentabromatvasinājums pentabromdifenilēteris | | 251–084–2 | 32534–81–9 | Xn; R48/21/22 R64 N; R50–53 | Xn; N R: 48/21/22–50/53–64 S: (1/2-)36/37–45–60–61 | | | 602–084–00-X | 1,1-dihlor-1-fluoretāns | | 404–080–1 | 1717–00–6 | N; R52–53–59 | N R: 52/53–59 S: 59-61 | | | 603–128–00–0 | 2-(fenilmetoksi)naftalīns | | 405–490–3 | 613–62–7 | R53 | R: 53 S: 61 | | | 603–129–00–6 | l-tert - butoksipropān-2-ols | | 406–180–0 | 57018–52–7 | R10 Xi; R41 | Xi R: 10-41 S: (2-)26-39 | | | 603–130–00–1 | α-((dimetil)bifenil)-v-hidroksipolioksietilēna izomēru maisījums | | 406–325–8 | — | Xn; R22 R52–53 | Xn R: 22–52/53 S: (2-)39-61 | | | 603–131–00–7 | 1-dezoksi-1-[metil-(l -oksododecil)amino]-D-glucitola; 1-dezoksi-1-[metil-(l-oksotetrade-cil)amino]-D-glucitola maisījums 3:1 | | 407–290–1 | — | Xi; R41 | Xi R: 41 S: (2-)26-39 | | | 603–132–00–2 | 2-hidroksimetil-9-metil-6-(l-metiletil)- 1,4-dioksaspiro[4.5]dekāns | | 408–200–3 | 63187–91–7 | Xi; R38–41 R52–53 | Xi R: 38–41–52/53 S: (2-)26–37/39–61 | | | 603–133–00–8 | 3-[(4-amino-2-hlor-5-nitrofenil)amino]-propān-l, 2-diola; 3,3′-(2-hlor-5-nitro-1,4-fenilēndiimino)bis(propil-l, 2-diola) maisījums | | 408–240–1 | — | Xn; R22 R52–53 | Xn R: 22–52/53 S: (2-)22–36–61 | | | 603–134–00–3 | Aizvietotu dodecil- un vai tetradecil- difenilēteru maisījums. Vielu iegūst Frīdela-Krafta reakcijā. No reakcijas produkta katalizators ir atdalīts. Difenilēterī aizvietotas ar C1-C10 alkilgrupām. Alkilgrupas izlases veidā saistītas starp C1 un C6. Izmanto lineāras C12 un C14, 50/50. | | 410–450–3 | — | R53 | R: 53 S: 61 | | | 603–135–00–9 | bis[[2,2′,2″-nitrilotris[etanolato]]-l-N, 0]bis [2-(2-metoksietoksi)etoksi]-titāns | | 410–500–4 | — | Xi; R41 N; R51–53 | Xi; N R: 41–51/53 S: (2-)26–39–61 | | | 603–136–00–4 | 3-((4-(bis(2-hidroksietil)amino)- 2-nitrofenil)amino)- 1-propanols | | 410–910–3 | 104226–19–9 | R43 R52–53 | Xi R: 43–52/53 S: (2-)24–37–61 | | | 603–137–00-X | 1-dezoksi-l-[metil-(l-oksoheksadecil[amino]-D-glucitola; 1-dezoksi-1-[metil-(1-oksooktadecil)amino]-D-glucitola maisījums | | 411–130–6 | — | Xi; R41 | Xi R: 41 S: (2-)26-39 | | | 603–138–00–5 | 3-(2,2-dimetil-3-hidroksipropil)toluols alt: 2,2-dimetil-3-(3-metoksifenil)propanols | | 403–140–4 | 103694–68–4 | R52–53 | R: 52/53 S: 61 | | | 604–050–00-X | 4-hlor-o-krezols 4-hlor-2-metilfenols | | 216–381–3 | 1570–64–5 | T; R23 C; R35 N; R50 | T; C; N R: 23–35–50 S: (1/2-)26–36/37/39–45–61 | C ≥ 25 %:T; C; R23–35 10 % ≤ C < 25 %: C; R20–35 5 % ≤ C < 10 %: C; R20–34 3 % ≤ C < 5 %: Xn; R20–36/37/38 l % ≤ C < 3 %: Xi; R36/37/38 | | 604–051–00–5 | 3,5-bis((3,5-di-tert - butil-4-hidroksi)benzil)-2,4,6-trimetilfenols | | 401–110–5 | 87113–78–8 | R52–53 | R: 52/53 S: 61 | | | 604–052–00–0 | 2,2′-metilēn bis(6-(2H-benztriazol-2-il)-4-(1,1,3,3-tetrametilbutil)fenols | | 403–800–1 | 103597–45–1 | R53 | R: 53 S: 61 | | | 604–053–00–6 | 2-metil-4-(l, 1-dimetiletil)- 6-(l-metilpentadecil)fenols | | 410–760–9 | 157661–93–3 | Xi; R38 R43 N; R50–53 | Xi; N R: 38–43–50/53 S: (2-)24-3 7–60–61 | | | 604–054–00–1 | 2-metoksi-4-(tetrahidro-4-metilēn-2 H-piran-2-il)-fenola; 4-(3,6-dihidro-4-metil-2H-pirān-2-il)-2-metoksifenola maisījums | | 412–020–0 | — | R43 R52–53 | Xi R: 43–52/53 S: (2-)24–37–61 | | | 604–055–00–7 | 2,2′-((3,5′, 5,5′-tetrametil-(1,1′-bifenil)-4,4′-di-il)-bis(oksimetilēn))-bis - oksirāns | | 413–900–7 | 85954–11–6 | Muta. Cat. 3; R40 | Xn R: 40 S: (2-)22–36–37 | | | 605–027–00–7 | 3a, 4,5,6,7,7a-heksahidro-4,7-metān-lH-indēn-6-karboksaldehīda; 3a, 4,5,6,7,7a-heksahidro-4,7-metān-1H-indēn-5-karboksaldehīda maisījums | | 410–480–7 | — | R43 N; R51–53 | Xi; N R: 43–51/53 S: (2-)24–37–61 | | | 606–051–00–0 | 4-pentilcikloheksanons | | 406–670–4 | 61203–83–6 | N; R51–53 | N R: 51/53 S: 61 | | | 606–052–00–6 | 4-(N, N-dibutilamino)-2-hidroksi-2′-karboksi-benzofenons | | 410–410–5 | 54574–82–2 | R52–53 | R: 52/53 S: 61 | | | 607–272–00–5 | fluoroksipirmeptils (ISO) [1] fturoksipirbutometils (ISO) [2] metilheptil-O-((4-amino-3,5-dihlor-6-fluor-2-piridiloksi)acetāts [1] 2-butoksi-l-metiletil-O-(4-amino-3,5-dihlor-6-fluor-2-piridiloksi)acetāts [2] | | 279–752–9 [1] – | 81406–37–3 [1] 154486–27–8 [2] | N; R50–53 | N R: 50/53 S: 60-61 | | | 607–273–00–0 | amonija-7-(2,6-dimetil-8-(2,2-dimetilbutiriloksi)-l, 2,6,7,8,8a-heksahidro-l-naftil)- 3,5-dihidroksiheptānoāts | | 404–520–2 | — | R52–53 | R: 52/53 S: 61 | | | 607–274–00–6 | 2-(N-benzil-N-metilamino)etil-3-amino-2-butēnoāts | | 405–350–1 | 54527–73–0 | R43 N; R51–53 | Xi; N R: 43–51/53 S: (2-)24–37–61 | | | 607–275–00–1 | nātrija benzoilbenzoksi-4-sulfonāts | | 405–450–5 | 66531–87–1 | R43 | Xi R: 43 S: (2-)24-37 | | | 607–276–00–7 | bis[(l-metilimidazil)-(2-etilheksānoāts)], cinka komplekss | | 405–635–0 | — | Xi; R38–41 N; R50–53 | Xi; N R: 38–41–50/53 S: (2-)26–37/39–60–61 | | | 607–277–00–2 | 2-(heksiltio)etilamīna hidrogenhlorīda; nātrija propionāta maisījums | | 405–720–2 | — | Xn; R22 Xi; R41 R43 N; R51–53 | Xn; N R: 22–41–43–51/53 S: (2-)24–26–37/39–61 | | | 607–278–00–8 | nātrija fenetilnaftilsulfonāta; nātrija naftiletilbenzosulfonāta izomēru maisījums | | 405–760–0 | – | Xi; R41 R43 R52–53 | Xi R: 41–43–52/53 S: (2-)24–26–37/39–61 | | | 607–279–00–3 | n-oktadecilaminodietil-bis(hidrogenmaleāta); n-oktadecilaminodietilhidrogenmaleāta) hidrogenftalāta maisījums | | 405–960–8 | – | R43 N; R51–53 | Xi; N R: 43–51/53 S: (2-)24–37–61 | | | 607–280–00–9 | nātrija 4-hlor-1-hidroksibutān-1-sulfonāts | | 406–190–5 | 54322–20–2 | Xn; R22 Xi; R36 R43 | Xn R: 22–36–43 S: (2-)22–26–36/37 | | | 607–281–00–4 | Taisnas un sazarotas C7-C9 alkil- 3-[3-(2H-benztriazol-2-il)-5-(l, l-dimetiletil)- 4-hidroksifenil] propionātu maisījums | | 407–000–3 | 127519–17–9 | N; R51–53 | N R: 51/53 S: 61 | | | 607–282–00-X | 2-acetoksimetil-4-benziloksibut-l-il acetāts | | 407–140–5 | 131266–10–9 | R52–53 | R: 52/53 S:61 | | | 607–283–00–5 | E-etil-4-okso-4-fenilkrotonāts | | 408–040–4 | 15121–89–8 | Xn; R21/22 Xi; R38–41 R43 N; R50–53 | Xn; N R: 21/22–38–41–43–50/53 S: (2-)26–36/37/39–60–61 | | | 607–284–00–0 | nātrija 3,3′-(1,4-fenilēnbis(karbonilimino-3,1-propildiilimino))bis(l0-amino-6,13-dihlor)-4,11-trifenodioksazīndisulfonāta;litija 3,3′-(1,4-fenilēnbis-(karbonilimino-3,1-propildiimino))bis(l0-amino-6,13-dihlor)- 4,11-trifenodioksazīndisulfonāta maisījums 9:1 | | 410–040–4 | 136213–76–8 | N; R51–53 | N R: 51/53 S: 61 | | | 607–285–00–6 | 7-(((3-aminofenil)sulfonil)amino)-naftil-1,3-disulfonskābes; nātrija 7-(((3-aminofenil)sulfonil)amino)-naftil-1,3-disulfonāta; kālija 7-(((3-aminofenil)sulfonil)amino)-naftil-l, 3-disulfonāta maisījums | | 410–065–0 | — | R43 | Xi R: 43 S: (2-)22–24–37 | | | 607–286–00–1 | nātrija/kālija 7-[[[3-[[4-((2-hidroksi-naftil)azo)fenil]azo]fenil]sulfonil]amino]-naftil-1,3-disulfonātu maisījums | | 410–070–8 | 141880–36–6 | R43 R52–53 | Xi R: 43–52/53 S: (2-)22–24–37–61 | | | 607–287–00–7 | O′-metil 0-(1 -metil-2-metariloiloksi-etil)-l, 2,3,6-tetrahidroftalāts | | 410–140–8 | — | R52–53 | R: 52/53 S: 61 | | | 607–288–00–2 | tetranātrija (c-(3-(l-(3-(e-6-dihlor-5-ciano-pirimidīn-f-il(metil)amino)propil)- 1,6-dihidro-2-hidroksi-4-metil-6-okso-3-piridilazo)- 4-sulfonātfenilsulfamil)ftalocianīn-a, b, d-trisulfonāt(6-))niķelāts (II), kur a = 1, 2, 3 vai 4; b = 8, 9 10 vai 11; c = 15, 16, 17 vai 18; d = 22, 23, 24 vai 25, bet e un f attiecīgi ir 2 un 4, vai 4 un 2 | | 410–160–7 | 148732–74–5 | Xi; R36 R43 R52–53 | Xi R: 36–43–52/53 S: (2-)22–26–36/37–61 | | | 607–288–00–8 | 3-(3-(4-(2,4-bis(l, 1-dimetilpropil)fenoksi)butilaminokarbonil-4-hidroksi-1-naftil)tio)propionskābe | | 410–370–9 | 105488–33–3 | R53 | R: 53 S: 61 | | | 607–290–00–3 | amonija 1-C14-C18-alkiloksikarbonil-2-(3-aliloksi-2-hidroksipropoksikarbonil)etil-1-sulfonāta; amonija 2-C14-C18-alkiloksikarbonil-1-(3-aliloksi-2-hidroksipropoksikarbonil)etil-1-sulfonāta maisījums (dažādās attiecībās) | | 410–540–2 | — | Xi; R38 R43 N; R50–53 | Xi; N R: 38–43–50/53 S: (2-)24–37–60–61 | | | 607–291–00–9 | dodecil-v-(C5/C6-cikloalkiI)alkil karboksilāts | | 410–630–1 | 104051–92–5 | R53 | R: 53 S: 61 | | | 607–292–00–4 | [l-(metoksimetil)-2-(C12-alkoksi)-etoksi]etiķskābes; [1-(metoksimetil)- 2-(C14-alkoksi)-etoksi]etiķskābes maisījums | | 410–640–6 | — | Xi; R38–41 N; R50–53 | Xi; N R: 38–41–50/53 S: (2-)26–37/39–60–61 | | | 607-29 3–00-X | N-aminoetilpiperazonija mono-2,4,6-trimetilnonildifenilētera disulfonāta; N-aminoetilpiperazonija di-2,4,6-trimetilnonildifenilētera disulfonāta maisījums | | 410–650–0 | — | Xi; R41 R43 N; R51–53 | Xi; N R: 41–43–51/53 S: (2-)26–36/37/39–61 | | | 607–294–00–5 | nātrija 2-benzoiloksi-1-hidroksietānsulfonāts | | 410–680–4 | — | R43 | Xi R: 43 S: (2-)24-37 | | | 607–295–00–0 | tetranātrija fosfonetān-1,2-dikarboksilāta; heksanātrija fosfonbutān-1,2,3,4-tetrakarboksilāta maisījums | | 410–800–5 | — | R43 N; R51–53 | Xi; N R: 43–51/53 S: (2-)24–37–61 | | | 607–296–00–6 | pentānitrioltetraesteru maisījums ar heptānskābi un 2-etilheksānskābi | | 410–830–9 | — | R53 | R: 53 S: 61 | | | 607–297–00–1 | (E-E)-3,3′-(1,4-fenilēndimetilidēn)bis(2-oksobornān-l0-sulfoskābe) | | 410–960–6 | 92761–26–7 | Xi; R41 | Xi R: 41 S: (2-)26-39 | | | 607–298–00–7 | 2-(trimetilammonija)etoksikarboksibenzil-4-sulfonāts | | 411–010–3 | — | R43 | Xi R: 43 S: (2-)22–36/37 | | | 607–299–00–2 | metil 3-(acetiltio)- 2-metilpropānoāts | | 411–040–7 | 97101–46–7 | Xn; R22 R43 N; R50–53 | Xn; N R: 22–43–50/53 S: (2-)24–37–60–61 | | | 607–300–00–6 | trinātrija [2-(5-hlor-2,6-difluorpirimidīn-4-ilamino)- 5-(b-sulfanil-c, d-sulfonātftalocianīn-a-il-K4, N29, N30, N31, N32-sulfanilamino) benzoāt(5-)]kuprāts(II) kur a = 1, 2, 3, 4; b = 8, 9, 10, 11; c = 15, 16, 17, 18; d = 22, 23, 24, 25 | | 411–430–7 | — | R43 | Xi R: 43 S: (2-)22–24–37 | | | 607–301–00–1 | dodekanoilskābes; dodekanoilskābes poli(l-7) laktonu maisījums | | 411–860–5 | — | Xi; R38–41 R43 N; R51–53 | Xi; N R: 38–41–43–51/53 S: (2-)24–26–37/39–61 | | | 607–302–00–7 | tetradekanoilskābes; tetradekanoilskābes poli(l-7) laktonu maisījums | | 411–910–6 | — | Xi; R38–41 R43 N; R51–53 | Xi; N R: 38–41–43–51/53 S: (2-)24–26–37/39–61 | | | 607–303–00–2 | 1-ciklopropil-6,7-difluor-l, 4-dihidro-4-oksohinolīn-3-karbonskābe | | 413–760–7 | 93107–30–3 | Repr. Cat. 3; R62 R52–53 | Xn R: 62–52/53 S: (2-)22–36/37–61 | | | 608–023–00–3 | 4-(4-hlorfenil)-2-fenil-2-[(lH-l, 2,4-triazol-1-il)metil]butilnitrils | | 406–140–2 | 114369–43–6 | N; R50–53 | N R: 50/53 S: 60-61 | | | 608–024–00–9 | 2-(4-(N-butil-N-fenetilamino)fenil)etilēn-1,1,2-trikarbonitrils | | 407–650–8 | 97460–76–9 | R53 | R: 53 S: 61 | | | 608–025–00–4 | 2-nitro-4,5-bis(benziloksi)fenilacetonitrils | | 410–970–0 | 117568–27–1 | R53 | R: 53 S: 61 | | | 609-05 3–00-X | hidrazīntrinitrometāns | | 414–850–9 | — | E; R3 O; R8 Carc. Cat. 2; R45 T; R23/25 R43 | E; T R: 45–3–8–23/25–43 S: 53-45 | | | 610–010–00–2 | 2-brom-1-(2-furil)- 2-nitroetilēns | | 406–110–9 | 35950–52–8 | Xn; R22–48/22 C; R34 R43 N; R50–53 | C; N R: 22–34–43–48/22–50/53 S: (1/2-)22–26–36/37/39–45–60–61 | | | 611–043–00–5 | trinātrija N(1′)-N(2):N(1‴)N(2″)-η– 6-[2-amino-4-(vai 6)-hidroksi-(vai 4-amino-2-hidroksi)fenazo]- 6″-(l-karbaniloil-2-hidroksiprop-l-ēnilazo)- 5′, 5‴-disulfanil-3,3″-disulfonātbis(naftil-2,1-azobenzil-l, 2′-diolato-O(l), O(2′))-hromāta;trinātrija N(1′)-N(2):N(1‴)N(2″)-η– 6,6″-bis(l–karbaniloil-2-hidroksiprop-1-ēnilazo)- 5, ′5‴-disulfanil-3,3″-disulfonātbis(naftil-2,1′-azobenzil-l, 2′-diolato-O(l), O(2′))-hromāta;trinātrija N(1′)-N(2):N(1‴)N(2″)-η– 6,6″-bis[2-amino-4-(vai 6)-hidroksi-(vai 4-amino-2-hidroksi)fenazo]5′, 5‴-disulfanil-3,3″-disulfonātbis(naftil-2, lazobenzil-l, 2′-diolato-O(l), O(2′))-hromāta maisījums 2:1:1 | | 402–850–1 | | Xi; R41 R52–53 | Xi R: 41–52/53 S: (2-)26–39–61 | | | 611–044–00–0 | tert-alkil(C12-C14)amonija bis[l-[(2-hidroksi-5-nitrofen)azo]- 2-naftalenolato(2-)]-hromāta(l -);tert - alkil (Cl2-C14) amonija bis[l-[(2-hidroksi-4-nitrofen)azo]- 2-naftalenolato(2-)]-hromata(l-);tert - alkil(Cl2-C14)amonija bis[l -[[5-(1,1–dimetilpropil)- 2-hidroksi-3-nitrofen]azo]- 2-naftalenolato(2-)]-hromāta(l-);tert - alkil(Cl2-C14)amonija-[[1-[(2-hidroksi-5-nitrofen)azo]-2-naftalenolato(2-)]-[l-[(2-hidroksi-5-nitrofn)azo]-2-naftalenolato(2-)]]-hromāta(l-);tert - alkil(Cl2-C14) amonija-[[l -[[5-< 1,1-di-metilpropil)- 2-hidroksi-3-nitrofen]azo] - 2-naftalenolato(2-)]-[l-[(2-hidroksi-5-nitrofen)azo]- 2-naftalenolato(2-)]]-hromāta (1-);tert - alkil(Cl2-C14) amonija((l -(4(vai 5)-nitro-2-oksidofenazo)-2-naftolato)(1-(3-nitro-2-oksido-5-pentilfenazo)- 2-naftolato))hromāta(l-) maisījums | | 403–720–7 | 117527–94–3 | N; R51–53 | N R: 51/53 S: 61 | | | 611–045–00–6 | 2-[4-[N-(4-acetoksibutil)-N-etil]amino-2-metilfenazo]- 3-acetil-5-nitrotiofēns | | 404–830–8 | — | R53 | R: 53 S: 61 | | | 611–046–00–1 | 4,4′-diamino-2-metilazobenzols | | 407–590–2 | 43151–99–1 | T;R25 Xn; R48/22 R43 N; R50–53 | T; N R: 25–43–48/22–50/53 S: (1/2-)22–28–36/37–45–60–61 | | | 611–047–00–7 | 2-[[4-[N-etil-N-(2-acetoksietil)amino]fenil]azo]-5,6-dihlorbenztiazola; 2-[[4-[N-etil-N-(2-acetoksietil)amino]fenil]azo]- 6,7-dihlorbenztiazola maisījums 1:1 | | 407–890–3 | 111381–11–4 | R53 | R: 53 S: 61 | | | 611–048–00–2 | 2-[[4-[bis(2-acetoksietil)amino]fenil]azo]- 5,6-dihlorbenztiazola;2-[[4-[bis(2-acetoksietil)amino]fenil]azo]- 6,7-dihlorbenztiazola maisījums 1:1 | | 407–900–6 | 111381–12–5 | R53 | R: 53 S: 61 | | | 611–049–00–8 | 7-[4-(3-dietilaminopropilamino)-6-(3-dietilamonijpropilamino)- 1,3,5-triazīn-2-ilamino]- 4-hidroksi-3-(4-fenazofenilazo)-naftalīn-2-sulfonāts, etiķskābe, pienskābe (2:1:1) | | 408–000–6 | 118658–98–3 | Xn; R48/22 R43 R52–53 | Xn R: 43–48/22–52/53 S: (2-(22–36/37–61 | | | 611–051–00–9 | 2-(4-(N-etil-N-(2-hidroksi)etil)amino-2-metilfenil)azo-6-metoksi-3-metilbenztiazolija hlorīds | | 411–110–7 | 136213–74–6 | N; R50–53 | N R: 50/53 S: 60-61 | | | 611–052–00–4 | nātrija akva-[5-[[2,4-dihidroksi-5-[(2-hidroksi-3,5-dinitrofen)azo]fenil]azo]- 2-naftilnsulfonāts], dzelzs komplekss | | 400–720–9 | — | R52–53 | R: 52/53 S: 61 | | | 612–156–00–2 | triheksadecilmetilamonija hlorīda; diheksadecildimetilamonija hlorīda maisījums | | 405–620–9 | — | Xi; R41 N; R50–53 | Xi; N R: 41–50/53 S: (2-)26–39–60–61 | | | 612–157–00–8 | (Z)- 1-benz[b]tiēn-2-iletanona oksīma hidrohlorīds | | 410–780–8 | — | Xn; R22–48/22 Xi; R41 R43 N; R51–53 | Xn; N R: 22–41–43–48/22–51/53 S: (2-)22–26–36/37/39–61 | | | 612–158–00–3 | vara (II) bis(5-dodecil-2-hidroksibenzaldoksimāta) C12-alkilgrupa sazarota; 4-dodecilsalicilaldoksīma maisījums | | 410–820–4 | — | R53 | R: 53 S: 61 | | | 612–159–00–9 | trimetilheksametilēndiamīna (2,2,4-trimetil-l, 6-heksāndiamīna un 2,4,4-trimetil-1,6-heksāndiamīna maisījuma, iekļauts EINECS), Epoksīda 8 (mono[(Cl0-C16-alkiloksi)metil]oksirāna atvasinājumu) un p-toluilsulfoskābes reakcijas produkti | | 410–880–1 | — | Xn; R22 C; R34 N; R50–53 | C; N R: 22–34–50/53 S: (1/2-)23–26–36/37/39–45–60–61 | | | 613–149–00–7 | 2-tert-butil-5-(4-tert-butilbenziltio)- 4-hlor-piridazīn-3(2H)-ons | | 405–700–3 | 96489–71–3 | T; R23/25 N; R50–53 | T; N R: 23/25–50/53 S: (1/2-)36/37–45–60–61 | | | 613–150–00–2 | 2,2′-[3,3′-(piperazīn-1,4-diil)dipropil]bis(lH-benzimidazo[2, l-b]benzo[l, m, n][3,8]fenantrolīn-1,3,6-trions | | 406–295–6 | — | R53 | R: 53 S: 61 | | | 613–151–00–8 | 1-(3-meziloksi-5-tritiloksimetil-2-D-treofuril)timīns | | 406–360–9 | 104218–44–2 | R53 | R: 53 S: 61 | | | 613–152–00–3 | fenil-N-(4,6-dimetoksipirimidīn-2-il)karbamāts | | 406–600–2 | 89392–03–0 | R43 N; R51–53 | Xi; N R: 43–51/53 S: (2-)24–37–61 | | | 613–153–00–9 | 2,3,5-trihlorpiridīns | | 407–270–2 | 16063–70–0 | R52–53 | R: 52/53 S: 61 | | | 613–154–00–4 | 2-amino-4-hlor-6-metoksipirimidīns | | 410–050–9 | 5734–64–5 | Xn; R22 | Xn R: 22 S: (2-)22 | | | 613–155–00-X | 5-hlor-2,3-difluorpiridīns | | 410–090–7 | 89402–43–7 | R10 Xn; R22 R52–53 | Xn R: 10–22–52/53 S: (2-)23–36–61 | | | 613–156–00–5 | 2-butil-4-hlor-5-formilimidazols | | 410–260–0 | 83857–96–9 | R43 N; R51–53 | Xi; N R: 43–51/53 S: (2-)24–37–61 | | | 613–157–00–0 | 2,4-diamino-5-metoksimetilpirimidīns | | 410–330–0 | 54236–98–5 | Xn; R22–48/22 Xi; R36 | Xn R: 22–36–48/22 S: (2-)22–26–36 | | | 613–158–00–6 | 2,3-dihlor-5-trifluormetilpiridīns | | 410–340–5 | 69045–84–7 | Xn; R20/22 Xi; R41 R43 N; R51–53 | Xn; N R: 20/22–41–43–51/53 S: (2-)24–26–37/39–61 | | | 613–159–00–1 | 4-[2-[4-(1,1 -dimetiletil)fenil]-etoksi]hinazolīns | | 410–580–0 | 120928–09–8 | T; R25 Xn; R20 N; R50–53 | T; N R: 20–25–50/53 S: (1/2-)37–45–60–61 | | | 613–160–00–7 | (1S)- 2-metil-2,5-diazobiciklo[2.2.1]heptil- dihidrobromīds | | 411–000–9 | 125224–62–6 | R43 | Xi R: 43 S: (2-)24-37 | | | 615–022–00–1 | metil-3-izocianatosulfanil-2-tiofēnkarboksilāts | | 410–550–7 | 79277–18–2 | E; R2 R14 Xn; R48/22 R42/43 | E; Xn R: 2–14–42/43–48/22 S: (2-)22–30–35–36/37 | | | 615–023–00–7 | 2-(izocianosulfanilmetil)benzoskābes metilesteris; (alt.): metil-2-(izocianosulfanilmetil)benzoāts | | 410–900–9 | 83056–32–0 | R10 R14 Muta. Cat. 3; R40 Xn; R20–48/22 Xi; R41 R42 | Xn R: 10–14–20–40–41–42–48/22 S: (2-)23–26–36/37/39 | | | 616–044–00–4 | N-(3,5-dihlor-4-etil-2-hidroksifenil)- 2-(3-pentadecilfenoksi)-butānamīds | | 402–510–2 | — | N; R51–53 | N R: 51/53 S: 61 | | | 616–045–00-X | 2′-(4-hlor-3-ciano-5-formil-2-tienilazo)-5′-dietilamino-2-metoksiacetanilīds | | 405–190–2 | 122371–93–1 | R43 R53 | Xi R: 43-53 S: (2-)22–24–37–61 | | | 616–046–00–5 | N-(2-(6-hlor-7-metilpirazolo(l, 5-b)- 1,2,4-triazol-4-il)propil)-2-(2,4-di-tert — pentilfenoksi)oktānamīds | | 406–390–2 | — | N; R50–53 | N R: 50/53 S: 60-61 | | | 616–047–00–0 | 2,2′, 2″, 2‴-(etilidēndinitrilotetrakis-N, N-di(C16)alkilacetamīda; | | 2,2′, 2″, 2‴-(etilidēndinitrilotetrakis-N, N-di(C18)alkilacetamīda maisījums406–640–0 | — | R43 | Xi R: 43 S: (2-)24-37 | | | 616–048–00–6 | 3′-trifluormetilizobutiranilīds | | 406–740–4 | 1939–27–1 | Xn; R48/22 N; R51–53 | Xn; N R: 48/22–51/53 S: (2-)22–36–61 | | | 616–049–00–1 | 2-(2,4-bis(l, 1-dimetiletil)fenoksi)-N-(3,5-dihlor-4-etil-2-hidroksifenil)-heksānamīds | | 408–150–2 | 99141–89–6 | R53 | R: 53 S: 61 | | | 616–050–00–7 | N-[2,5-dihlor-4-(l, 1,2,3,3,3-heksafluorpropoksi)-fenilaminokarbonil]- 2,6-difluorbenzamīds | | 410–690–9 | 103055–07–8 | R43 N; R50–53 | Xi; N R: 43–50/53 S: (2-)24–37–60–61 | | | 616–051–00–2 | 2,4-bis(N′-(4-metilfenil)-ureido)-toluola; 2,6-bis(N′-(4-metilfenil)-ureido)-toluola maisījums | | 411–070–0 | — | R53 | R: 53 S: 61 | | | 617–015–00–9 | bis(4-metilbenzoil)peroksīds | | 407–950–9 | 895–85–2 | E;R20 R7 N; R50–53 | E; N R: 2–7–50/53 S: (2-)7–14–36/37/39–47–60–61 | | | 650–032–00-X | ciprokonazols (ISO) (2RS, 3RS;2RS, 3SR)- 2-(4-hlorfenil)- 3-ciklopropil-1-(1H-1,2,4-triazol-1-il)butān-2-ols | | — | 94361–06–5 | Repr. Cat. 3; R63 Xn; R22 N; R50–53 | Xn; N R: 22–50/53–63 S: (2-)36/37–60–61 | | | -------------------------------------------------- 2. PIELIKUMS Sk. Komisijas Direktīvu 2001/59/EK, OV L 225, 21.8.2001., 1. lpp. -------------------------------------------------- 3. A PIELIKUMS Sk. Komisijas Direktīvu 2001/59/EK, OV L 225, 21.8.2001., 1. lpp. -------------------------------------------------- 3. B PIELIKUMS Sk. Komisijas Direktīvu 2001/59/EK, OV L 225, 21.8.2001., 1. lpp. -------------------------------------------------- 4. A PIELIKUMS "B.10. MUTAGENITĀTE — ZĪDĪTĀJU HROMOSOMU IZMAIŅU TESTS IN VITRO 1. METODE Šī metode ir ESAO TG 473 metodes "Zīdītāju hromosomu izmaiņu tests in vitro" (1997) kopija. 1.1. IEVADS Pēc hromosomu izmaiņu testa in vitro nosaka vielas, kas zīdītāju šūnu kultūrās rada hromosomu struktūras izmaiņas (1) (2) (3). Struktūras izmaiņas var būt divu veidu — hromosomu izmaiņas vai hromatīdu izmaiņas. Lielākā daļa ķīmisko mutagēnu izraisa hromatīdu izmaiņas, tomēr notiek arī hromosomu izmaiņas. Poliploīdijas palielināšanās var liecināt, ka ķīmiskā viela, iespējams, rada hromosomu skaita izmaiņas. Taču šī metode nav paredzēta šādu izmaiņu noteikšanai šūnās, un parasti to tādām vajadzībām neizmanto. Hromosomu mutācijas un ar tām saistītās ģenētiskās pārmaiņas ir daudzu cilvēka ģenētisko slimību cēlonis, turklāt ir pierādīts, ka hromosomu mutācijas un ar tām saistītās pārmaiņas somatiskajās šūnās rada onkogēnu un tumorsupresoro gēnu izmaiņas, izraisot vēzi cilvēkiem un izmēģinājumu dzīvniekiem. Hromosomu izmaiņu testam in vitro var izmantot izveidotas šūnu līnijas, šūnu celmus vai primāro šūnu kultūras. Testam izmantojamās šūnas izvēlas pēc to augšanas spējām kultūrā, kariotipa stabilitātes, hromosomu skaita, hromosomu daudzveidības un hromosomu spontāno izmaiņu biežuma. Testiem, ko izdara in vitro, metaboliskai aktivācijai parasti jāizmanto eksogēns avots. Šāda metaboliskas aktivācijas sistēma nevar pilnībā imitēt apstākļus zīdītāju organismā in vivo. Būtu jāpievērš uzmanība tam, lai testa laikā novērstu apstākļus, kuros iegūtie pozitīvie rezultāti neliecina par testa vielām piemītošo mutagenitāti, bet kuru cēlonis ir vides pH izmaiņas, osmoze vai paaugstināta citotoksicitāte (4) (5). Šo testu izmanto zīdītājiem potenciāli mutagēnu un kancerogēnu vielu skrīningam. Daudzi savienojumi, kam šis tests ir pozitīvs, ir zīdītājiem kancerogēni; tomēr pilnīgas šā testa pozitīva rezultāta korelācijas ar vielas kancerogēnajām īpašībām nav. Korelācija atkarīga no ķimikāliju grupas, pie kuras pieder testa viela, un kļūst skaidrs, ka ar šo testu neatklāj tādus kancerogēnus, kuri tieši nebojā DNS, bet kuriem piemīt cita veida kaitīgā iedarbība. Skatīt arī Vispārīgā ievada B daļu. 1.2. DEFINĪCIJAS Hromatīdu tipa izmaiņas : hromosomas struktūras bojājumi, kas izpaužas kā viena hromatīda pārrāvums vai hromatīda pārrāvums un tā rekombinācija. Hromatīdu tipa izmaiņas : hromosomas struktūras bojājumi, kas izpaužas kā abu hromatīdu pārrāvums vai pārrāvums un rekombinācija vienā un tajā pašā vietā. Endoreduplikācija : process, kurā pēc DNS replikācijas S perioda nenotiek šūnas kodola mitoze, bet sākas nākamais S periods. Rezultātā izveidojas hromosomas ar 4, 8, 16,… hromatīdiem. Pārrāvums : ahromatisks bojājums ar nelielu hromatīdu nobīdi, kas ir mazāka par viena hromatīda platumu. Mitotiskais indekss : metafāzē esošu šūnu skaita attiecība pret šūnu kopējo skaitu populācijā; raksturo šūnu populācijas vairošanās spēju. Hromosomu skaita izmaiņas : testam izmantojamajām šūnām raksturīgā parastā hromosomu skaita izmaiņas. Poliploīds hromosomu skaits : haploīda hromosomu skaita (n) daudzkārtnis, izņemot hromosomu diploīdu skaitu (t.i., 3n, 4n utt). Struktūras izmaiņas : hromosomu struktūras izmaiņas, kas redzamas mikroskopā šūnu dalīšanās metafāzē, ko novēro kā trūkstošus posmus, fragmentus, iekšējas vai savstarpējas rekombinācijas. 1.3. TESTA METODES PRINCIPS Šūnas pakļauj testa vielas iedarbībai gan ar metabolisku aktivāciju, gan bez tās. Noteiktos laika intervālos pēc testa vielas iedarbības uz šūnu kultūrām, tās apstrādā ar kādu metafāzi apturošu vielu (piemēram, Colcemid® vai kolhicīnu), šūnas metafāzē savāc, iekrāso un mikroskopiski analizē hromosomu izmaiņas. 1.4. TESTA METODES APRAKSTS 1.4.1. Sagatavošana 1.4.1.1. Šūnas Var izmantot dažādas šūnu līnijas, celmus vai primārās šūnu kultūras (piemēram, Ķīnas kāmju fibroblastus, cilvēku un citu zīdītāju perifēro asiņu limfocītus). 1.4.1.2. Barotnes un kultivēšanas apstākļi Kultūru uzturēšanai lieto piemērotas barotnes un ievēro atbilstošus kultivēšanas apstākļus (trauki kultūrām, CO2 koncentrācija, temperatūra un mitrums). Stabilām šūnu līnijām un celmiem pārbauda hromosomu skaita stabilitāti un mikoplazmas radīto piesārņojumu; piesārņotas šūnu kultūras neizmanto. Jābūt zināmam šūnu cikla ilgumam un šūnu kultivēšanas apstākļiem. 1.4.1.3. Kultūru sagatavošana Stabilas šūnu līnijas un celmi: šūnas pavairo no kultūru krājumiem, ko izsēj barotnē ar tādu blīvumu, lai līdz novākšanas laikam šūnu kultūras nesaplūstu, un inkubē 37 °C temperatūrā. Limfocīti: ar antikoagulantu (piemēram, heparīnu) apstrādātas asinis vai izdalītus limfocītus, kas iegūti no veseliem indivīdiem, pievieno barotnei, kura satur mitogēnu (piemēram, fitohemaglutinīnu), un inkubē 37 °C temperatūrā. 1.4.1.4. Metabolisma aktivācija Šūnas pakļauj testa vielas iedarbībai gan piemērotas metabolisma aktivācijas sistēmas klātbūtnē, gan bez tās. Plašāk izmantojamā aktivācijas sistēma ir ar kofaktoru papildināta pēcmitohondriskā frakcija (S9), ko pagatavo no grauzēju aknām, kas apstrādātas ar enzīmstimulējošām vielām, piemēram, Aroclor 1254 (6) (7) (8) (9) vai fenobarbitona un β-naftoflavona maisījumu (10) (11) (12). Pēcmitahondrālo frakciju parasti izmanto pēdējā testa barotnē koncentrācijā no 1-10 tilp. %. Metabolisma aktivācijas sistēmas stāvoklis var būt atkarīgs no ķimikāliju grupas, pie kuras pieder testa viela. Dažos gadījumos pēcmitohondriskā frakcija var būt jālieto vairākās koncentrācijās. Endogēnai aktivācijai var izmantot dažādus paņēmienus, arī ar gēnu inženierijas metodēm iegūtas šūnu līnijas, kas izdala īpašus aktivācijas enzīmus. Izmantojamo šūnu līniju izvēlei jābūt zinātniski pamatotai (piemēram, ar citohroma P450 izoenzīma nepieciešamību testa vielas metabolismam). 1.4.1.5. Testa viela/preparāts Pirms šūnu apstrādes ar cietām testa vielām, tās vispirms izšķīdina vai suspendē piemērotos šķīdinātājos vai nesējos, un, ja vajadzīgs, atšķaida. Šķidras testa vielas var tieši pievienot testa sistēmās un/vai pirms šūnu apstrādes atšķaidīt. Ja dati par testa vielu preparātu stabilitāti rāda, ka tos uzglabāt nevar, pārbaudēm izmanto svaigi pagatavotus preparātus. 1.4.2. Testa apstākļi 1.4.2.1. Šķīdinātājs/nesējs Šķīdinātājs vai nesējs nedrīkst būt reaģētspējīgs ar testa vielu, un tam jābūt saderīgam ar šūnu dzīvotspēju un S9 aktivitāti. Izmantojot kādus citus, mazāk izpētītus šķīdinātājus vai nesējus, jābūt datiem par to saderību. Vienmēr, kad tas iespējams, ieteicams vispirms izmantot ūdeni saturošus šķīdinātājus vai nesējus. Pārbaudot ūdens vidē nestabilas vielas, izmanto bezūdens organiskos šķīdinātājus. Ūdeni var atdalīt, pievienojot molekulāros sietus. 1.4.2.2. Pārbaudāmās koncentrācijas Starp kritērijiem, kas jāņem vērā, nosakot testa vielas lielāko koncentrāciju, ir tās citotoksicitāte, šķīdība testa sistēmā, kā arī ietekme uz pH izmaiņām un osmoze. Citotoksicitāti nosaka galvenajā eksperimentā ar metabolisma aktivāciju un bez tās, izmantojot piemērotus šūnu integritātes un augšanas rādītājus, piemēram, saplūšanas pakāpi, dzīvotspējīgo šūnu skaitu vai mitotisko indeksu. Var būt lietderīgi iepriekšējā eksperimentā noteikt vielas citotoksicitāti un šķīdību. Būtu jāizmanto vismaz trīs analizējamas koncentrācijas. Ja viela ir citotoksiska, koncentrāciju intervālā jāietver maksimāli toksiskās koncentrācijas, kā arī vielas maztoksiskās vai netoksiskās koncentrācijas; parasti koncentrācijām vajadzētu atšķirties ne vairāk kā 2 līdz 10 reizes. Šūnu novākšanas laikā pie lielākās koncentrācijas vajadzētu būt novērojamam būtiskam saplūšanas pakāpes, dzīvotspējīgo šūnu skaita un mitotiskā indeksa samazinājumam (vairāk nekā par 50 %). Mitotiskais indekss citotoksisko vai citostatisko iedarbību raksturo tikai netieši un ir atkarīgs no laika, kas pagājis pēc šūnu apstrādes ar testa vielu. Tomēr mitotiskā indeksa izmantošana ir pieņemama suspensiju kultūrām, kurās citu toksicitāti raksturojošu rādītāju noteikšana var būt apgrūtināta vai pat neiespējama. Kā papildus informāciju var izmantot datus par šūnas cikla kinētiku, piemēram, vidējo ģenerācijas ilgumu (AGT), lai gan tas ir kopējais vidējais rādītājs, kas ne vienmēr liecina par aizkavētu apakšpopulāciju pastāvēšanu, turklāt pat pavisam neliela vidējā ģenerācijas ilguma palielināšanās var būt saistīta ar būtisku tā laika aizturi, pēc kura optimāli novērojamas hromosomu izmaiņas. Vielām ar relatīvi nelielu citotoksicitāti maksimālajai testa koncentrācijai vajadzētu būt 5 μl/ml, 5 mg/ml vai 0,01 M, no kurām izvēlas mazāko. Relatīvi nešķīstošām vielām, kuras nav toksiskas koncentrācijās, kas mazākas par piesātināta šķīduma koncentrāciju, lielākajai pārbaudāmajai devai vajadzētu būt tādai koncentrācijai, kas pārsniedz šķīdības robežu galīgās kultūras barotnē apstrādes perioda beigās. Dažkārt (piemēram, gadījumos, kad viela ir toksiska tikai koncentrācijās, kas pārsniedz piesātināta šķīduma koncentrāciju) ieteicams testam izmantot vielas vairākas koncentrācijas, pie kurām novērojama tās izgulsnēšanās. Var būt lietderīgi novērtēt vielas šķīdību tās apstrādes sākumā un beigās, jo testa sistēmā šķīdība var mainīties šūnu, S9 seruma un citu faktoru ietekmē. Neizšķīdušas vielas klātbūtni var noteikt vizuāli. Neizšķīdušas vielas klātbūtne nedrīkst traucēt skaitīšanu. 1.4.2.3. Negatīvas un pozitīvas kontroles Katrā eksperimentā gan ar metabolisma aktivāciju, gan bez tās vienlaicīgi iekļauj pozitīvu un negatīvu (šķīdinātāja vai nesēja) kontroli. Izmantojot metabolisma aktivāciju, pozitīvai kontrolei izvēlas vielu, kuras mutagēnai iedarbībai ir vajadzīga aktivācija. Pozitīvai kontrolei izmanto zināmu elastogēnu koncentrācijās, kuras dod reproducējamu un nosakāmu palielinājumu virs fona līmeņa, kas skaidri parāda testa sistēmas jutību. Pozitīvās kontroles vielu koncentrācijas izvēlas tā, lai to iedarbība būtu skaidri redzama, tomēr kodēto priekšmetstikliņu identitāti to nolasītājs nevarētu konstatēt uzreiz. Pie pozitīvās kontroles vielām pieder: Metabolisma aktivācijas apstākļi | Viela | CAS Nr. | Einecs N. | Bez eksogēnas metabolisma aktivācijas | metilmetānsulfonāts | 66–27–3 | 200–625–0 | etilmetānsulfonāts | 62–50–0 | 200–536–7 | nitrozoetilurīnviela | 759–73–9 | 212–072–2 | mitomicīns C | 50–07–7 | 200–008–6 | 4-nitrohinolīn-N-oksīds | 56–57–5 | 200–281–1 | Ar eksogēnu metabolisma aktivāciju | benozpirēns | 50–32–8 | 200–028–5 | ciklofosfamīds | 50–18–0 | 200–015–4 | ciklofosfamīda monohidrāts | 6055–19–2 | | Pozitīvai kontrolei var izmantot arī citas piemērotas vielas. Ja iespējams, pozitīvai kontrolei izmanto savienojumus, kas pieder pie atbilstošām vielu grupām. Negatīvu kontroli, kur apstrādes barotnē ietilpst tikai šķīdinātājs vai nesējs, iekļauj visās šūnu novākšanas reizēs, un ar to rīkojas tieši tāpat, kā ar apstrādes kultūrām. Turklāt jāizmanto arī tukšos mēģinājumus, izņemot gadījumus, kad ir iepriekš iegūti vēsturiski kontroldati, kas skaidri parāda, ka izvēlētajam šķīdinātājam nav kaitīgas mutagēnas iedarbības. 1.4.3. Procedūra 1.4.3.1. Iedarbība ar testa vielu Šūnas, kas vairojas, apstrādā ar testa vielu gan piemērotas metabolisma aktivācijas sistēmas klātbūtnē, gan bez tās. Limfocītus apstrādā aptuveni 48 stundas pēc mitozes stimulācijas. 1.4.3.2. Dublikātu kultūras parasti izmanto visām koncentrācijām, un tās noteikti jāizmanto negatīvas/šķīdinātāja kontroles kultūrām. Ja iepriekš iegūtie vēsturiskie dati liecina, ka dublikātu kultūru atšķirības ir minimālas (13) (14), pie katras koncentrācijas var izmantot tikai vienu kultūru. Gāzveida vai gaistošu vielu pārbaudēm jāizmanto atbilstošas metodes, piemēram, kultivēšana hermētiski noslēgtos traukos (15) (16). 1.4.3.3. Kultūru novākšanas laiks Pirmajā eksperimentā šūnas 3-6 stundas pakļauj testa vielas iedarbībai gan ar metabolisma aktivāciju, gan bez tās, un ņem paraugu pēc laika perioda, kas atbilst aptuveni 1,5 normāliem šūnas cikliem pēc apstrādes sākuma (12). Ja šādi iegūst negatīvus rezultātus gan ar metabolisma aktivāciju, gan bez tās, izdara papildu eksperimentu bez aktivācijas, ar testa vielu nepārtraukti apstrādājot kultūru līdz parauga ņemšanai, ko veic pēc laika perioda, kas atbilst aptuveni 1,5 normāliem šūnas cikliem. Dažas ķīmiskas vielas var labāk noteikt, ja to apstrādes/paraugu ņemšanas laiks ir ilgāks par 1,5 šūnas cikliem. Negatīvi rezultāti, kas iegūti ar metabolisma aktivāciju, katrā konkrētā gadījumā ir jāapstiprina. Gadījumos, kad negatīvu rezultātu apstiprināšanu uzskata par nevajadzīgu, tas ir jāpamato. 1.4.3.4. Hromosomu sagatavošana Šūnu kultūras 1-3 stundas pirms novākšanas apstrādā ar Colcemid® vai kolhicīnu. Hromosomu preparēšanai paredzētās šūnu kultūras novāc un apstrādā katru atsevišķi. Hromosomu preparēšana ietver šūnu hipotonisku apstrādi, fiksāciju un iekrāsošanu. 1.4.3.5. Analīze Visus priekšmetstikliņus, arī pozitīvas un negatīvas kontroles priekšmetstikliņus, pirms mikroskopiskās analīzes kodē. Tā kā fiksācijā bieži tiek bojātas metafāzes šūnas, zaudējot hromosomas, uzskaitāmajās šūnās jābūt centromēru skaitam, kas vienāds ar modālo skaitli ≠ 2 visiem šūnu tipiem. Uz katru koncentrāciju un kontroli jāuzskaita vismaz 200 labi sadalījušās metafāzes, ko sadala līdzīgās daļās starp dublikātiem gadījumos, kad tos izmanto. Šo skaitli var samazināt gadījumos, kad novēro lielu skaitu izmaiņu. Tā kā testa mērķis ir noteikt hromosomu struktūras izmaiņas, ir jāatzīmē poliploīdija un endoreduplikācija gadījumos, kad šīs parādības tiek novērotas. 2. DATI 2.1. REZULTĀTU APSTRĀDE Eksperimenta vienība ir šūna, tāpēc jānovērtē to šūnu daļa, kurās radušās hromosomu struktūras izmaiņas. Uzskaita dažāda veida hromosomu struktūras izmaiņas, norādot to skaitu un biežumu gan eksperimentālajām, gan kontrolei izmantojamajām kultūrām. Pārrāvumus uzskaita un norāda atsevišķi, bet kopējā izmaiņu biežumā tos parasti neiekļauj. Norāda arī vienlaicīgi veiktos pasākumus citotoksiskuma novēršanai visām apstrādātajām un negatīvas kontroles kultūrām, ko izmanto galvenajam izmaiņu noteikšanas eksperimentam. Norāda datus par atsevišķām kultūrām. Bez tam visus datus apkopo tabulas veidā. Attiecībā uz pozitīvas reakcijas verificēšanu nav noteiktu prasību. Apšaubāmus rezultātus pārbauda, veicot atkārtotu pārbaudi, turklāt papildu testiem vēlams mainīt eksperimenta apstākļus. Negatīvu rezultātu apstiprināšana aprakstīta 1.4.3.3. punktā. Eksperimenta apstākļu parametru izmaiņas novērtē un nosaka kontroles eksperimentos. Eksperimenta parametri, kurus var mainīt, ir pārbaudāmo koncentrāciju atšķirības un metabolisma aktivācijas apstākļi. 2.2. REZULTĀTU NOVĒRTĒŠANA UN INTERPRETĀCIJA Pozitīvu rezultātu nosaka pēc vairākiem kritērijiem, pie kuriem pieder tādi rādītāji, kā ar koncentrācijas izmaiņām saistītā to šūnu skaita vai reproducējamā skaita palielināšanās, kurās ir hromosomu izmaiņas. Vispirms rezultātus izvērtē bioloģiski. Kā palīglīdzekli pārbaužu rezultātu izvērtēšanai var izmantot statistikas metodes (3) (13). Statistiskais nozīmīgums nedrīkst būt vienīgais faktors, pēc kā nosaka pozitīvu atbildes reakciju. Poliploīdo šūnu skaita palielināšanās var norādīt uz to, ka testa viela, iespējams, kavē mitotiskos procesus un rada hromosomu skaita izmaiņas. Tādu šūnu skaita palielināšanās, kurās ir endoreduplicētas hromosomas, var norādīt uz to, ka testa viela, iespējams, kavē šūnu cikla attīstību (17) (18). Uzskata, ka testa viela šajā sistēmā nav mutagēna, ja tās pārbaudes rezultāti neatbilst iepriekšminētajiem kritērijiem. Lai gan lielākajā daļā eksperimentu iegūst skaidri pozitīvus vai negatīvus rezultātus, tomēr dažkārt pēc iegūtajiem datiem nevar noteikti spriest par testa vielas aktivitāti. Turklāt rezultāti var būt nedroši vai apšaubāmi arī neatkarīgi no eksperimenta atkārtojumu skaita. Zīdītāju hromosomu izmaiņu testā in vitro iegūti pozitīvi rezultāti liecina, ka testa viela rada zīdītāju somatisko šūnu hromosomu struktūras izmaiņas. Negatīvi rezultāti norāda, ka testa apstākļos testa viela nerada zīdītāju somatisko šūnu hromosomu struktūras izmaiņas. 3. ZIŅOJUMU SASTĀDĪŠANA TESTA ZIŅOJUMS Testa ziņojumā jābūt šādai informācijai: Šķīdinātājs/nesējs: - nesēja izvēles pamatojums, - testa vielas stabilitāte šķīdinātājā/nesējā, ja tā ir zināma. Šūnas: - šūnu veids un izcelsme, - izmantoto šūnu kariotipa īpatnības un piemērotība, - mikoplazmas trūkums, gadījumos, kad tas vajadzīgs, - dati par šūnas cikla ilgumu, - asinsdonoru dzimums; nesadalītas asinis vai atdalīti limfocīti; izmantotais mitogēns, - pārneses reižu skaits, ja vajadzīgs, - šūnu kultūru uzturēšanas metode, ja vajadzīgs, - hromosomu modālais skaits. Testa apstākļi: - metafāzes apturēšanai izmantojamās vielas identifikācija, tās koncentrācija un šūnu apstrādes ilgums, - vielas koncentrāciju un šūnu kultūru skaita izvēles pamatojums, piemēram, dati par citotoksicitāti un šķīdības robežām, ja tie ir pieejami, - barotnes sastāvs, CO2 koncentrācija gadījumos, kad to izmanto, - testa vielas koncentrācija, - pievienotā nesēja un testa vielas tilpums, - inkubēšanas temperatūra, - inkubēšanas ilgums, - apstrādes ilgums, - šūnu blīvums to izsējas laikā, gadījumos, kad tas jānorāda, - metabolisma aktivācijas sistēmas veids un sastāvs, norādot pieņemamības kritērijus, - pozitīvas un negatīvas kontroles, - priekšmetstikliņu sagatavošanas metodes, - izmaiņu uzskaites kritēriji, - analizēto metafāžu skaits, - toksicitātes novērtēšanas metodes, - kritēriji, pēc kuriem novērtē, vai testa rezultāts ir pozitīvs, negatīvs vai neskaidrs. Rezultāti: - toksicitātes pazīmes, piemēram, saplūšanas pakāpe, dati par šūnas ciklu, šūnu skaitu, mitotisko indeksu, - izgulsnēšanās pazīmes, - dati par apstrādes barotnes pH un osmozi, ja tie noteikti, - izmaiņu veids, ieskaitot pārrāvumus, - to šūnu skaits, kurās ir hromosomu izmaiņas un izmaiņu veids, ko atsevišķi norāda kultūrām, ko apstrādā ar testa vielu, un kontrolei izmantotajām kultūrām, - ploīdijas izmaiņas, ja tās tiek novērotas, - ja iespējams, devas un reakcijas attiecības, - statistiskās analīzes rezultāti, ja tā veikta, - līdztekus iegūtie negatīvas (šķīdinātāja/nesēja) un pozitīvas kontroles rezultāti, - līdzšinējie negatīvas (šķīdinātāja/nesēja) un pozitīvas kontroles rezultāti, norādot robežas, vidējo lielumu un standartnovirzes. Rezultātu izvērtējums. Secinājumi. 4. ATSAUCES: (1) Evans, H. J. (1976), Cytological Methods for Detecting Chemical Mutagens, in: Chemical mutagens, Principles and Methods for their Detection, Vol. 4, Hollaender, A. (ed) Plenum Press, New York and London, pp. 1-29. (2) Ishidate, M. Jr. and Sofumi, T. (1985), The In Vitro Chromosomal Aberration Test Using Chinese Hamster Lung (CHL) Fibroblast Cells in Culture, in: Progress in Mutation Research, Vol. 5, Ashby, J. et al., (eds) Elsevier Science Publishers, Amsterdam-New York-Oxford, pp. 427-432. (3) Galloway, S. M., Armstrong, M. J., Reuben, C., Colman, S., Brown, B., Cannon, C., Bloom, A. D., Nakamura, F., Ahmed, M., Duk, S., Rimpo, J., Margolin, G. H., Resnick, M. A., Anderson, G. and Zeiger E. (1978), Chromosome aberration and sister chromatic exchanges in Chinese hamster ovary cells: Evaluation of 108 chemicals, Environs, Molec. Mutagen 10 (suppl.10), pp. 1-175. (4) Scott, D., Galloway, S. M., Marshall, R. R., Ishidate, M. Jr., Brusick, D., Ashby, J. and Myhr, B. C. (1991), Genotoxicity under Extreme Culture Conditions. A report from ICPEMC Task Group 9, Mutation Res., 257, pp. 147-204. (5) Morita, T., Nagaki, T., Fukuda, I. and Okumura, K., (1992), Clastogenicity of low pH to Various Cultured Mammalian Cells, Mutation Res., 268, pp. 297-305. (6) Ames, B. N., McCann, J. and Yamasaki, E. (1975), Methods for Detecting Carcinogens and Mutagens with the Salmonella/Mammalian Microsome Mutagenicity Test, Mutation Res., 31, pp. 347-364. (7) Maron, D. M. and Ames, B. N. (1983), Revised Methods for the Salmonella Mutagenicity Test, Mutation Res., 113, pp. 173-215. (8) Natarajan, A. T., Tates, A. D., van Buul, P. P. W., Meijers, M. and de Vogel, N. (1976), Cytogenetic Effects of Mutagen/Carcinogens after Activation in a Mircrosomal System In Vitro, I. Induction of Chromosome Aberrations and Sister Chromatid Exchange by Diethylnitrosamine (DEN) and Dimethylnitrosamine (DMN) in CHO Cells in the Presence of Rat-Liver Microsomes, Mutation Res., 37, pp. 83-90. (9) Matsuoka, A., Hayashi, M. and Ishidate, M. Jr. (1979), Chromosomal Aberration Tests on 29 Chemicals Combined with S9 Mix In Vitro, Mutation Res., 66, pp. 277-290. (10) Elliot, B. M., Combes, R. D., Elcombe, C. R., Gatehouse, D. G., Gibson, G. G., Mackay, J. M. and Wolf, R. C. (1992), Report of UK Environmental Mutagen Society Working Party. Alternative to Aroclor 1254-induced S9 in In Vitro Genotoxicity Assays, Mutagenesis, 7, pp. 175-177. (11) Matsushima, T., Sawamura, M., Hara, K. and Sugimura, T. (1976), A. Safe Substitute for Polychlorinated Biphenyls as an Inducer of Metabolic Activation Systems, in: de Serres, F. J. Fouts, J. R. Bend, J. R. and Philpot, R. M. (eds), In Vitro Metabolic Activation in Mutagenesis Testing, Elsevier, North-Holland, pp. 85-88. (12) Galloway, S. M., Aardema, M. J., Ishidate, M. Jr., Ivett, J. L., Kirkland, D. J. Morita, T., Mosesso, P., Sofumi, T. (1994), Report from Working Group on in In Vitro Tests for Chromosomal Aberrations, Mutation Res., 312, pp. 241-261. (13) Richardson, C., Williams, D. A., Allen, J. A., Amphlett, G., Chanter, D. O. and Phillips, B. (1989), Analysis of Data from In Vitro Cytogenetic Assays, in: Statistical Evaluation of Mutagenicity Test Data, Kirkland, D. J., (cd) Cambridge University Press, Cambridge, pp. 141-154. (14) Soper, K. A. and Galloway, S. M. (1994), Replicate Flasks are not Necessary for In Vitro Chromosome Aberration Assays in CHO Cells, Mutation Res., 312, pp. 139-149. (15) Krahn, D. F., Barsky, F. C. and McCooey, K. T. (1982), CHO/HGPRT Mutation Assay: Evaluation of Gases and Volatile Liquids, in: Tice, R. R., Costa, D. L., Schaich, K. M. (eds), Genotoxic Effects of Airborne Agents, New York, Plenum, pp. 91-103. (16) Zamora, P. O., Benson, J. M., Li, A. P. and Brooks, A. L. (1983), Evaluation of an Exposure System Using Cells Grown on Collagen Gels for Detecting Highly Volatile Mutagens in the CHO/HGPRT Mutation Assay, Environmental Mutagenesis, 5, pp. 795-801. (17) Locke-Huhle, C. (1983), Endoreduplication in Chinese hamster cells during alpha-radiation induced G2 arrest, Mutation Res., 119, pp. 403-413. (18) Huang, Y., Change, C. and Trosko, J. E. (1983), Aphidicolin-induced endoreduplication in Chinese hamster cells, Cancer Res., 43, pp. 1362-1364." -------------------------------------------------- 4. B PIELIKUMS "B.11. MUTAGENITĀTE — ZĪDĪTĀJU KAULU SMADZEŅU HROMOSOMU IZMAIŅU TESTS IN VIVO 1. METODE Šī metode ir ESAO TG 475 metodes "Zīdītāju kaulu smadzeņu hromosomu izmaiņu tests" (1997) kopija. 1.1. IEVADS Zīdītāju hromosomu izmaiņu testu in vivo izmanto tādu hromosomu struktūras izmaiņu noteikšanai, ko testa viela izraisa dzīvnieku, parasti grauzēju, kaulu smadzeņu šūnās (1) (2) (3) (4). Struktūras izmaiņas var būt divu veidu — hromosomu izmaiņas vai hromatīdu izmaiņas. Poliploīdijas palielināšanās var liecināt, ka ķīmiskā viela, iespējams, rada hromosomu skaita izmaiņas. Lielākā daļa ķīmisko mutagēnu izraisa hromatīdu izmaiņas, tomēr notiek arī hromosomu izmaiņas. Hromosomu mutācijas un ar tām saistītās pārmaiņas ir daudzu cilvēka ģenētisko slimību cēlonis, turklāt ir pierādīts, ka hromosomu mutācijas un ar tām saistītie procesi rada onkogēnu un tumorsupresoro gēnu izmaiņas, izraisot vēzi cilvēkiem un izmēģinājumu dzīvniekiem. Šim testam parasti izmanto grauzējus. Šajā testā mērķaudi ir kaulu smadzenes, jo tās ir ļoti labi apasiņotas, turklāt šo audu šūnu cikls ir īss, un tās ir viegli izolējamas un apstrādājamas. Šai metodei neizmanto citu sugu dzīvniekus vai cita veida audus. Šis hromosomu izmaiņu tests ir īpaši piemērots ar vielu mutagēnajām īpašībām saistītā kaitīguma noteikšanai, jo iespējams novērtēt in vivo metabolisma faktorus, farmakokinētiku un DNS reparācijas procesus, kas gan dažādām sugām attiecīgajos audos var būt atšķirīgi. Testu in vivo var izmantot arī in vitro konstatētās mutagēnās iedarbības sīkākai izpētei. Gadījumos, kad noskaidrots, ka testa viela vai tās reaģētspējīgs metabolisma produkts mērķaudos nenonāk, šo testu neizmanto. Skatīt arī Vispārīgā ievada B daļu. 1.2. DEFINĪCIJAS Hromatīdu tipa izmaiņas : hromosomas struktūras bojājumi, kas izpaužas kā atsevišķu hromatīdu pārrāvumi, vai hromatīdu pārrāvumi un to rekombinācija. Hromosomas tipa izmaiņas : hromosomas struktūras bojājumi, kas izpaužas kā abu hromatīdu pārrāvums vai pārrāvums un rekombinācija vienā un tajā pašā vietā. Endoreduplikācija : process, kurā pēc DNS replikācijas S perioda nenotiek šūnas kodola mitoze, bet sākas otrs S periods. Rezultātā izveidojas hromosomas ar 4, 8, 16,… hromatīdiem. Pārrāvums : ahromatisks bojājums ar nelielu hromatīda(-u) nobīdi, kas ir mazāks par viena hromatīda platumu. Hromosomu skaita izmaiņas : testam izmantojamajām šūnām raksturīgā parastā hromosomu skaita izmaiņas. Poliploīdija : haploīda hromosomu skaita (n) daudzkārtnis, izņemot hromosomu diploīdu skaitu (t.i., 3n, 4n utt). Struktūras izmaiņas : hromosomu struktūras izmaiņas, kas redzamas mikroskopā šūnu dalīšanās metafāzē, ko novēro kā trūkstošus posmus, fragmentus, iekšējas vai savstarpējas rekombinācijas. 1.3. TESTA METODES PRINCIPS Dzīvniekus pakļauj testa vielas iedarbībai, izmantojot piemērotu tās uzņemšanas veidu, un tad nogalina noteiktā laikā pēc apstrādes. Pirms nogalināšanas dzīvniekiem ievada metafāzi apturošu vielu (piemēram, kolhicīnu vai Colcemid®). Tad no kaulu smadzeņu šūnām pagatavo hromosomu preparātus, ko iekrāso, un metafāzes šūnām nosaka hromosomu izmaiņas. 1.4. TESTA METODES APRAKSTS 1.4.1. Sagatavošana 1.4.1.1. Dzīvnieku sugu izvēle Parasti izmanto žurkas, peles un Ķīnas kāmjus, tomēr var izmantot jebkuras piemērotas sugas zīdītājus. Parasti izmanto jaunus, veselīgus, pieaugušus laboratorijas dzīvniekus. Izmēģinājuma sākumā dzīvnieku masas atšķirībām jābūt minimālām, un tās nedrīkstētu pārsniegt ± 20 % no vidējās masas, kas noteikta katram dzimumam atsevišķi. 1.4.1.2. Turēšanas un barošanas nosacījumi Piemēro vispārējos nosacījumus, kas minēti Vispārīgā ievada B daļā, bet mitrumam vajadzētu būt 50-60 %. 1.4.1.3. Dzīvnieku sagatavošana Veselīgus, jaunus, pieaugušus dzīvniekus pēc gadījuma izvēles principa sadala kontroles un apstrādes grupās. Būrus izvieto tā, lai iespējami samazinātu būru novietojuma varbūtējo ietekmi. Katram dzīvniekam atsevišķi piešķir identifikāciju. Dzīvniekus laboratorijas apstākļiem aklimatizē vismaz piecas dienas. 1.4.1.4. Devu sagatavošana Pirms došanas dzīvniekiem, cietas testa vielas vispirms izšķīdina vai suspendē piemērotos šķīdinātājos vai nesējos un, ja vajadzīgs, atšķaida. Šķidras testa vielas var dozēt tieši vai pirms dozēšanas atšķaidīt. Ja dati par testa vielu preparātu stabilitāti liecina, ka tos uzglabāt nevar, pārbaudēm izmanto svaigi pagatavotus preparātus. 1.4.2. Testa apstākļi 1.4.2.1. Šķīdinātājs/nesējs Lietotajās devās šķīdinātājam vai nesējam nedrīkst būt toksiskas iedarbības, un tas nedrīkst būt reaģētspējīgs ar testa vielu. Izmantojot citus, mazāk izpētītus šķīdinātājus vai nesējus, jābūt datiem par to saderību. Vienmēr, kad tas iespējams, ieteicams vispirms izmantot ūdeni saturošus šķīdinātājus vai nesējus. 1.4.2.2. Kontroles Visos testos katram dzīvnieku dzimumam līdztekus iekļauj pozitīvu un negatīvu (šķīdinātāja/nesēja) kontroli. Izņemot apstrādi ar testa vielu, ar kontroles grupu dzīvniekiem rīkojas tieši tāpat kā ar apstrādāto grupu dzīvniekiem. Pozitīvā kontrolē iegūst hromosomu struktūras izmaiņas in vivo pie ekspozīcijas robežvērtībām, kas dod nosakāmu palielinājumu virs fona līmeņa. Pozitīvās kontroles vielu koncentrācijas izvēlas tā, lai to iedarbība būtu skaidri redzama, tomēr kodēto priekšmetstikliņu identitāti to nolasītājs nevarētu konstatēt uzreiz.Pieļaujams, ka pozitīvai kontrolei tiek izmantots cits iedarbības veids nekā testa vielai, un paraugu ņem tikai vienreiz. Ja iespējams, kā pozitīvās kontroles vielas izmanto savienojumus, kas pieder pie atbilstošām vielu grupām. Pie pozitīvās kontroles vielām pieder: Viela | CAS Nr. | Einecs Nr. | etilmetānsulfonāts | 62–50–0 | 200–536–7 | nitrozoetilurīnviela | 759–73–9 | 212–072–2 | mitomicīns C | 50–07–7 | 200–008–6 | ciklofosfamīds | 50–18–0 | 200–015–4 | ciklofosfamīda monohidrāts | 6055–19–2 | | trietilēnmelamīns | 51–18–3 | 200–083–5 | Ja nav pieņemamu vēsturisku kontroles datu par dzīvnieku savstarpējām atšķirībām un tādu šūnu parādīšanās biežumu, kurās ir hromosomu struktūras izmaiņas, katrā paraugu ņemšanas laikā iekļauj negatīvas kontroles dzīvniekus, ko apstrādā tikai ar šķīdinātāju vai nesēju, bet ar ko citādi rīkojas tāpat kā ar apstrādes grupu dzīvniekiem. Ja negatīvai kontrolei paraugus ņem tikai vienreiz, piemērotākais laiks ir pirmā paraugu ņemšanas reize. Turklāt jāizmanto arī tukšie mēģinājumi, izņemot gadījumus, kad ir iepriekš iegūti vēsturiski vai publicēti kontroldati, kas skaidri parāda, ka izvēlētajam šķīdinātājam nav kaitīgas vai mutagēnas iedarbības. 1.5. PROCEDŪRA 1.5.1. Dzīvnieku skaits un dzimums Katrā apstrādes un kontroles grupā iekļauj vismaz piecus abu dzimumu dzīvniekus. Ja izmēģinājuma veikšanas laikā ir pieejami citos testos iegūti dati par tās pašas sugas dzīvniekiem, kam izmantots tas pats iedarbības veids, un šie dati liecina, ka toksiskā iedarbība uz abu dzimumu īpatņiem būtiski neatšķiras, testam var izmantot tikai viena dzimuma dzīvniekus. Gadījumos, kad ķīmiskās vielas iedarbība uz cilvēka organismu katram dzimumam var būt atšķirīga, piemēram, dažiem farmaceitiskajiem preparātiem, testu veic ar attiecīgā dzimuma dzīvniekiem. 1.5.2. Apstrādes shēma Ieteicams izmēģināt vienreizēju apstrādi ar vielu. Testa vielas devu var dot arī dalīti, t.i., divreiz vienā un tajā pašā dienā ik pēc dažām stundām, kas var būt vajadzīgs gadījumos, kad jādod liels vielas tilpums. Citiem devu režīmiem jābūt zinātniski pamatotiem. Pēc apstrādes paraugus ņem vienā dienā divos atsevišķos laikos. Grauzējiem pirmais paraugu ņemšanas termiņš ir pēc 1,5 normāliem šūnas cikliem (kas parasti ir 12 līdz 18 stundas pēc apstrādes). Tā kā testa vielas uzņemšanai un metabolismam, kā arī tās iedarbībai uz šūnas cikla kinētiku vajadzīgs laiks, kas var ietekmēt optimālo laiku hromosomu izmaiņu noteikšanai, ieteicams paraugus otrreiz ņemt 24 stundas pēc tam, kad paraugi ņemti pirmoreiz. Ja devu režīms pārsniedz vienas dienas ilgumu, paraugus ņem vienreiz pēc 1,5 šūnas cikliem pēc tam, kad veikta pēdējā apstrāde. Pirms nogalināšanas dzīvniekiem intraperitoniāli injicē atbilstošu devu metafāzi apturošas vielas (piemēram, kolhicīnu vai Colcemid®). Pēc tam ar atbilstošiem intervāliem ņem dzīvnieku paraugus. Pelēm šis intervāls ir aptuveni 3-5 stundas; Ķīnas kāmjiem šis intervāls ir aptuveni 4-5 stundas. Savāc kaulu smadzeņu šūnas, un tām nosaka hromosomu izmaiņas. 1.5.3. Devu lielums Ja atbilstošu datu trūkuma dēļ vispirms veic orientējošu izmēģinājumu, tas jāizdara tajā pašā laboratorijā, kurā veiks galveno izmēģinājumu, izmantojot tās pašas sugas un dzimuma dzīvniekus, un ievērojot to pašu apstrādes režīmu (5). Ja viela ir toksiska, pirmajā paraugu ņemšanas reizē izmanto trīs devas. Šo devu intervālā ietver maksimāli toksiskās devas, kā arī vielas maztoksiskās vai netoksiskās devas. Vēlākajā paraugu ņemšanas laikā jāizmanto tikai lielākā deva. Kā lielāko nosaka devu ar tādām pašām toksiskās iedarbības pazīmēm kā lielākajai devai, kam varētu būt letāla iedarbība pēc tāda paša devu režīma. Vielām ar specifisku bioloģisko aktivitāti maztoksiskās un netoksiskās devās (piemēram, hormoniem un mitogēniem) var būt citi devu noteikšanas kritēriji, ko katrā konkrētā gadījumā izvērtē atsevišķi. Kā lielāko var noteikt arī devu, kas liecina par toksisku iedarbību uz kaulu smadzenēm (piemēram, lielāku par tādu devu, kas izraisa mitotiskā indeksa samazināšanos par 50 %). 1.5.4. Iedarbības robežu tests Ja testā ar vienu vielas devu, kas ir vismaz 2000 mg/kg ķermeņa svara, vienā paņēmienā vai divos paņēmienos vienā dienā toksisku iedarbību nekonstatē un pēc datiem par struktūras ziņā līdzīgām vielām var pamatoti uzskatīt, ka viela nav genotoksiska, pilnīgus izmēģinājumus ar trim vielas devām var uzskatīt par nevajadzīgiem. Ilgstošākos izmēģinājumos — līdz 14 dienām — maksimālā dienas deva ir 2000 mg/kg ķermeņa svara un 1000 mg/kg ķermeņa svara izmēģinājumos, kas pārsniedz 14 dienas. Paredzamā iedarbība uz cilvēku var norādīt uz to, ka devu iedarbības robežu pārbaudē jālieto lielāka deva. 1.5.5. Devu došana Testa vielu parasti dod, mākslīgi barojot pa kuņģa caurulīti, piemērotu inkubācijas kanulu vai intraperitonālas injekcijas veidā. Var izmantot arī citus iedarbības veidus, ja šādai rīcībai ir pietiekams pamatojums. Maksimālais šķidruma tilpums, ko vienā paņēmienā var dot vai injicēt, ir atkarīgs no izmēģinājumu dzīvnieka lieluma. Tilpums nedrīkst pārsniegt 2 ml uz 100 g ķermeņa masas. Lielāka tilpuma lietošana par norādīto ir jāpamato. Izņemot kairinošas un kodīgas vielas, kuru iedarbība lielākās koncentrācijās parasti ir izteiktāka, testos lietotā tilpuma mainības ietekmi samazina, koriģējot tilpumu tā, lai pie visām devām tas būtu vienāds. 1.5.6. Hromosomu sagatavošana Pēc nogalināšanas nekavējoties izņem kaulu smadzenes, tās apstrādā hipotoniskā šķīdumā un fiksē. Tad šūnas uznes uz priekšmetstikliņiem un iekrāso. 1.5.7. Analīze Lai noteiktu citotoksicitāti, jānosaka mitotiskais indekss vismaz 1000 šūnām no katra apstrādātā dzīvnieka (ieskaitot pozitīvas kontroles), kā arī no katra tukšās, negatīvas kontroles dzīvnieka. No katra dzīvnieka analizē vismaz 100 šūnu. Šo daudzumu var samazināt gadījumos, kad novēro lielu skaitu hromosomu izmaiņu. Visus priekšmetstikliņus, arī pozitīvas un negatīvas kontroles priekšmetstikliņus, pirms mikroskopiskās analīzes kodē. Tā kā priekšmetstikliņu sagatavošanas procedūrā bieži tiek bojātas metafāzes šūnas, kuras zaudē hromosomas, uzskaitāmajās šūnās jābūt centromēru skaitam, kas vienāds ar 2n ± 2. 2. DATI 2.1. REZULTĀTU APSTRĀDE Datus par katru dzīvnieku apkopo tabulas veidā. Eksperimenta vienība ir viens dzīvnieks. Katram dzīvniekam novērtē uzskaitīto šūnu daudzumu, hromosomu izmaiņu skaitu uz vienu šūnu, un šūnu daļu ar hromosomu struktūras izmaiņām. Uzskaita dažāda veida hromosomu struktūras izmaiņas, norādot to skaitu un biežumu gan apstrādātajām, gan kontrolei izmantotajām dzīvnieku grupām. Pārrāvumus uzskaita un norāda atsevišķi, bet kopējā izmaiņu biežumā tos parasti neiekļauj. Ja nekas neliecina par vielas iedarbības atšķirībām atkarībā no dzīvnieku dzimuma, statistiskās analīzes veikšanai par abu dzimumu dzīvniekiem iegūtos datus var apvienot. 2.2. REZULTĀTU NOVĒRTĒŠANA UN INTERPRETĀCIJA Pozitīvu rezultātu nosaka pēc vairākiem kritērijiem, piemēram, ar devu saistīta to šūnu daļas palielināšanās, kurās ir hromosomu struktūras izmaiņas, vai izmainītu šūnu skaita palielināšanās, pārbaudot vienu devu ar vienu paraugu ņemšanas laiku. Vispirms rezultātus izvērtē bioloģiski. Kā palīglīdzekli testa rezultātu izvērtēšanai var izmantot statistikas metodes (6). Statistiskais nozīmīgums nedrīkst būt vienīgais faktors, pēc kā nosaka pozitīvu atbildes reakciju. Apšaubāmus rezultātus pārbauda, veicot testu atkārtoti, turklāt atkārtotiem testiem vēlams mainīt eksperimenta apstākļus. Poliploīdijas palielināšanās var liecināt, ka testa viela, iespējams, rada hromosomu skaita izmaiņas. Tādu šūnu skaita palielināšanās, kurās ir endoreduplicētas hromosomas, var norādīt uz to, ka testa viela, iespējams, kavē šūnu cikla attīstību (7) (8). Uzskata, ka testa vielas mutagēnās īpašības nav konstatētas, ja tās pārbaudes rezultāti neatbilst iepriekšminētajiem kritērijiem. Lai gan lielākajā daļā eksperimentu iegūst nepārprotami pozitīvus vai negatīvus rezultātus, tomēr dažkārt pēc iegūtajiem datiem nevar noteikti spriest par testa vielas aktivitāti. Turklāt rezultāti var būt nedroši vai apšaubāmi arī neatkarīgi no eksperimenta atkārtojumu skaita. Pozitīvi rezultāti hromosomu izmaiņu testā in vivo liecina, ka testa viela izmēģinājumu dzīvnieku sugai izraisa hromosomu izmaiņas kaulu smadzenēs. Negatīvi rezultāti liecina, ka izmēģinājuma apstākļos testa viela izmēģinājumu dzīvnieku sugai nerada hromosomu izmaiņas kaulu smadzenēs. Jāizvērtē varbūtība, ka testa viela vai tās metabolīti sasniedz centrālās asinsrites sistēmu un jo īpaši mērķaudus (piemēram, sistēmiska toksicitāte). 3. ZIŅOJUMU SASTĀDĪŠANA TESTA ZIŅOJUMS Testa ziņojumā jābūt šādai informācijai: Šķīdinātājs/nesējs: - nesēja izvēles pamatojums, - testa vielas stabilitāte šķīdinātājā/nesējā, ja tā ir zināma. Testa dzīvnieki: - izmantotā suga/līnija, - dzīvnieku skaits, vecums un dzimums, - izcelsme, turēšanas apstākļi, barība u.c., - dzīvnieku masa testa sākumā, katrā grupā norādot robežas, vidējo lielumu un standartnovirzi. Testa apstākļi: - pozitīvas un negatīvas (nesēja/šķīdinātāja) kontroles, - devu intervāla noteikšanas testa rezultāti gadījumos, kad tas veikts, - pēc lieluma mazatšķirīgu devu izvēles pamatojums, - informācija par testa vielas sagatavošanu, - informācija par testa vielas došanu, - iedarbības veida izvēles pamatojums, - metodes, ar kurām nosaka, ka testa viela nonākusi centrālajā asinsritē vai mērķaudos gadījumos, kad tas nepieciešams, - testa vielas koncentrācijas (ppm) barībā vai dzeramajā ūdenī pārrēķins faktiskajā dienas devā (mg/kg ķermeņa masas) gadījumos, kad tas nepieciešams, - sīkas ziņas par barības un ūdens kvalitāti, - sīks apstrādes un paraugu ņemšanas shēmas apraksts, - toksicitātes novērtēšanas metodes, - metafāzes apturēšanai izmantojamās vielas identifikācija, tās koncentrācija un apstrādes ilgums, - priekšmetstikliņu sagatavošanas metodes, - izmaiņu uzskaites kritēriji, - analizēto šūnu skaits no viena dzīvnieka, - kritēriji, pēc kuriem novērtē, vai testa rezultāts ir pozitīvs, negatīvs vai neskaidrs. Rezultāti: - toksicitātes pazīmes, - mitotiskais indekss, - izmaiņu veids un skaits, ko norāda katram dzīvniekam atsevišķi, - kopējais izmaiņu skaits grupās, norādot vidējos lielumus un standartnovirzes, - grupās kopējais šūnu skaits ar izmaiņām, norādot vidējos lielumus un standartnovirzes, - ploīdijas izmaiņas, ja tās tiek novērotas, - ja iespējams, reakcijas uz devu novērtējums, - statistiskās analīzes rezultāti, ja tā veikta, - līdztekus veiktās negatīvās kontroles dati, - līdz šim iegūtie negatīvas kontroles vēsturiskie dati, norādot robežas, vidējos lielumus un standartnovirzes, - līdztekus veiktās pozitīvās kontroles dati. Rezultātu izvērtējums. Secinājumi. 4. ATSAUCES (1) Adler, I. D. (1984), Cytogenetic Tests in Mammals, in: Mutagenicity Testing: a Practical Approach, S. Venitt and J. M. Parry (eds), IRL Press, Oxford, Washington D. C., pp. 275-306. (2) Preston, R. J., Dean, B. J., Galloway, S., Holden, H., McFee, A. F. and Shelby, M. (1987), Mammalian In Vivo Cytogenetic Assays: Analysis of Chromosome Aberrations in Bone Marrow Cells, Mutation Res., 189, pp. 157-165. (3) Richold, M., Chandley, A., Ashby, J., Gatehouse, D. G., Bootman, J. and Henderson, L. (1990), In vivo Cytogenetic Assays, in: D. J. Kirkland (ed.), Basic Mutagenicity Tests, UKEMS Recommended Procedures. UKEMS Sub-Committee on Guidelines for Mutagenicity Testing. Report, Part I revised, Cambridge University Press, Cambridge, New York, Port Chester, Melbourne, Sydney, pp. 115-141. (4) Tice, R. R., Hayashi, M., MacGregaro, J. T., Anderson, D., Blakey, D. H., Holden, H. E., Kirsch-Volders, M., Oleson Jr., F. B., Pacchierotti, F., Preston, R. J., Romagna, F., Shimada, H., Sutou, S. and Vannier, B. (1994), Report from the Working Group on the in Vivo Mammalian Bone Marrow Chromosomal Aberration Test, Mutation Res., 312, pp. 305-312. (5) Fielder, R. J., Allen, J. A., Boobis, A. R., Botham, P. A., Doe, J., Esdaile, D. J., Gatehouse, D. G., Hodson-Walker, G., Morton, D. B., Kirkland, D. J. and Richold, M. (1992), Report of British Toxicology Society/UK Environmental Mutagen Society Working Group: Dose setting in In Vivo Mutagenicity Assays, Mutagenesis, 7, pp. 313-319. (6) Lovell, D. P., Anderson, D., Albanese, R., Amphlett, G. E., Clare, G., Ferguson, R., Richold, M., Papworth, D. G. and Savage, J. R. K. (1989), Statistical Analysis of In Vivo Cytogenetic Assays, in: UKEMS Sub-Committee on Guidelines for Mutagenicity Testing, Report Part III. Statistical Evaluation of Mutagenicity Test Data, D. J. Kirkland (ed.) Cambridge University Press, Cambridge, pp. 184-232. (7) Locke-Huhle, C. (1983), Endoreduplication in Chinese hamster cells during alpha-radiation induced G2 arrest, Mutation Res., 119, pp. 403-413. (8) Huang, Y., Change, C. and Trosko, J. E. (1983), Aphidicolin-induced endoreduplication in Chinese hamster cells, Cancer Res., 43, pp. 1362-1364." -------------------------------------------------- 4. C PIELIKUMS "B.12. MUTAGENITĀTE — ZĪDĪTĀJU ERITROCĪTU MIKROKODOLU TESTS IN VIVO 1. METODE Šī metode ir ESAO TG 474 metodes "Zīdītāju eritrocītu mikrokodolu tests" (1997) kopija. 1.1. IEVADS Zīdītāju in vivo mikrokodolu testu izmanto, lai noteiktu testa vielas kaitīgumu eritroblastu hromosomām vai mitotiskajam aparātam, analizējot eritrocītus, kas iegūti no dzīvnieku, parasti grauzēju, kaulu smadzeņu un/vai perifēro asiņu šūnām. Ar mikrokodolu testu nosaka vielas, kas izraisa citoģenētiskus bojājumus, kuru dēļ veidojas mikrokodoli, kuros aizturēti hromosomu fragmenti vai veselas hromosomas. Kad kaulu smadzeņu eritroblasts attīstās par polihromatisku eritrocītu, galvenais kodols tiek izspiests; izveidojušies mikrokodoli var palikt ārpus citādi anukleotīdās citoplazmas. Šajās šūnās tiek veicināta mikrokodolu parādīšanās, jo tām nav galvenā kodola. Tādu polihromatisku eritrocītu skaita pieaugums apstrādātajos dzīvniekos, kas satur mikrokodolus, liecina par izraisītiem hromosomu bojājumiem. Šim testam parasti izmanto grauzēju kaulu smadzenes, jo šajos audos veidojas polihromatiski eritrocīti. Nenobriedušus (polihromatiskus) mikrokodolu eritrocītus perifērajās asinīs var mērīt visām dzīvnieku sugām, kurām konstatēta liesas nespēja aizvākt mikrokodolu eritrocītus, vai kuras ir pietiekami jutīgas pret vielām, kas rada hromosomu struktūras vai skaita izmaiņas. Mikrokodolus var atšķirt pēc vairākiem kritērijiem. Pie tiem pieder kinetohoras vai centromēru DNS klātbūtne vai trūkums mikrokodolos. Svarīgākais rādītājs ir nenobriedušu (polihromatisku) mikrokodolu eritrocītu daudzums. Gadījumos, kad izmēģinājuma dzīvniekus ar testa vielu apstrādā vismaz četras nedēļas, kā rādītāju var izmantot arī tādu nobriedušu (normāli hromatisku) eritrocītu skaitu no eritrocītu kopējā skaita perifērajās asinīs, kas satur mikrokodolus. Mikrokodolu in vivo tests grauzējiem ir īpaši piemērots, lai novērtētu mutagenitātes risku, jo tas ļauj novērtēt in vivo metabolisma faktorus, farmakokinētiku un DNS reparācijas procesus, lai gan ģenētiskie raksturlielumi dažādām sugām attiecīgajos audos var būt atšķirīgi. Testu in vivo var izmantot arī in vitro konstatētās mutagēnās iedarbības sīkākai izpētei. Gadījumos, kad noskaidrots, ka testa viela vai tās reaģētspējīgs metabolisma produkts mērķaudos nenonāk, šo testu neizmanto. Skatīt arī Vispārīgā ievada B daļu. 1.2. DEFINĪCIJAS Centromērs