KOMISIJAS LĒMUMS

(2010. gada 1. septembris)

par laba jūras ūdeņu vides stāvokļa kritērijiem un metodiskajiem standartiem

(izziņots ar dokumenta numuru C(2010) 5956)

(Dokuments attiecas uz EEZ)

(2010/477/ES)

EIROPAS KOMISIJA,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību,

ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Direktīvu 2008/56/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai jūras vides politikas jomā (Jūras stratēģijas pamatdirektīva) (1), un jo īpaši tās 9. panta 3. punktu,

tā kā:

Tāpēc ir lietderīgi, lai Komisija pārskatītu šo lēmumu saistībā ar Direktīvas 2008/56/EK 25. panta 3. punktu. Papildus kritēriju pārskatīšanai ir jāturpina metodisko standartu izstrāde ciešā koordinācijā ar monitoringa programmu izveidi. Pārskatīšana jāveic iespējami drīz pēc tam, kad pabeigts Direktīvas 2008/56/EK 12. pantā paredzētais novērtējums, lai līdz 2018. gadam varētu veiksmīgi atjaunināt jūras stratēģijas saskaņā ar minētās direktīvas 17. pantu, šādā veidā veicinot adaptīvu pārvaldību. Laba vides stāvokļa noteikšana laika gaitā var būt jāpielāgo, ņemot vērā jūras ekosistēmu dinamisko būtību, to dabisko mainīgumu un faktu, ka to apdraudējums un ietekme uz tām var būt dažāda atkarībā no izmaiņām cilvēka darbībās un klimata pārmaiņu ietekmes.

IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.

1. pants

Kritēriji, kas jāizmanto dalībvalstīm, lai novērtētu, cik lielā mērā sasniegts labs vides stāvoklis, kopā ar atsaucēm uz vajadzības gadījumā piemērojamajiem metodiskajiem standartiem, ir izklāstīti pielikumā.

2. pants

Šis lēmums ir adresēts dalībvalstīm.

(1) OV L 164, 25.6.2008., 19. lpp.

(2) COM(2008) 534 galīgā redakcija.

(3) COM(2010) 2020 galīgā redakcija.

(4) OV L 327, 22.12.2000., 1. lpp.

(5) OV L 206, 22.7.1992., 7. lpp.

(6) OV L 20, 26.1.2010., 7. lpp.

(7) COM(2009) 163 galīgā redakcija, 19. lpp.

PIELIKUMS

LABA VIDES STĀVOKĻA KRITĒRIJI UN METODISKIE STANDARTI

A DAĻA

Ar labu vides stāvokli saistīto kritēriju piemērošanas vispārīgie nosacījumi

1. Kritēriji, lai novērtētu, cik lielā mērā ir sasniegts labs vides stāvoklis, ir norādīti un uzskaitīti B daļā saistībā ar katru no vienpadsmit laba vides stāvokļa raksturlielumiem, kas izklāstīti Direktīvas 2008/56/EK I pielikumā. Kritērijiem ir pievienots saistīto rādītāju saraksts, lai šādus kritērijus varētu izmantot un konstatēt virzību. B daļā kritērijiem ir pievienotas atsauces uz piemērojamajiem metodiskajiem standartiem, ja tādi ir pieejami. Attiecībā uz virkni šādu kritēriju un saistītajiem rādītājiem ir konstatēta vajadzība pēc turpmākas izstrādes un informācijas, un šis jautājums sīkāk jāizskata šā lēmuma pārskatīšanas procesā (1). Šajā daļā ir norādīti šādu kritēriju un saistīto rādītāju piemērošanas vispārīgie nosacījumi.

2. Attiecībā uz lielāko daļu kritēriju vajadzīgajos novērtējumos un metodēs jāņem vērā un vajadzības gadījumā tie jābalsta uz novērtējumiem un metodēm, kas piemērojamas atbilstīgi spēkā esošajiem Kopienas tiesību aktiem, jo īpaši Direktīvai 2000/60/EK, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2008/105/EK (2), Direktīvai 92/43/EEK, Direktīvai 2009/147/EK un citiem attiecīgajiem Savienības tiesību aktiem (tostarp tiem, kas izstrādāti atbilstīgi kopējai zivsaimniecības politikai, piemēram, Padomes Regulai (EK) Nr. 199/2008 (3), ņemot vērā arī Kopīgā pētniecības centra un Starptautiskās Jūras pētniecības padomes (4) izveidoto darba grupu sagatavotos ziņojumus un, attiecīgajā gadījumā, reģionālo jūras konvenciju ietvaros gūto informāciju un zināšanas un izstrādātās pieejas.

3. Laba vides stāvokļa nodrošināšanai ir svarīgi, lai pašreizējās un nākamās paaudzes darbotos, ievērojot prasību par jūras vides aizsardzību un saglabāšanu un jūras preču un pakalpojumu ilgtspējīgas izmantošanas principu, kā minēts Direktīvas 2008/56/EK 1. pantā. Ar labu vides stāvokli saistītie kritēriji jāpiemēro, paturot prātā, ka novērtēšanai un monitoringam jāpievēršas un pasākumi jāprioritizē saistībā ar to ietekmes nozīmīgumu un jūras ekosistēmu un to elementu apdraudējumu. Tomēr ir svarīgi, lai novērtējumā tiktu ņemta vērā galvenā kumulatīvā un sinerģiskā ietekme uz jūras ekosistēmu, kā minēts Direktīvas 2008/56/EK 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) punktā.

4. Daudzos gadījumos, un jo īpaši ņemot vērā vajadzību pēc informācijas un attiecīgo jūras ūdeņu ģeogrāfisko faktoru, lietderīgāk var būt vispirms piemērot dažus izraudzītos kritērijus un saistītos rādītājus vides stāvokļa vispārējai pārbaudei plašākā apmērā un tikai pēc tam identificēt konkrētus gadījumus un jomas, par kurām, ņemot vērā ietekmes un apdraudējuma nozīmīgumu attiecībā uz vides īpašībām un/vai cilvēka radīto apdraudējumu, vajadzīgs sīkāks novērtējums, izmantojot visus attiecīgos rādītājus, kas saistīti ar kritērijiem.

5. Ietekmes apmēri laikā un telpā ir ļoti dažādi atkarībā no apdraudējuma veida un ietekmēto ekosistēmas elementu jutīguma. Tiem piemītošo īpašību dēļ dažiem kritērijiem un rādītājiem var būt jāpiemēro atšķirīgas laika skalas, lai aptvertu dažādus procesus. Ja novērtējums jāuzsāk nosacīti mazākā teritoriālā mērogā, lai tam vides ziņā būtu nozīme (piemēram, tāpēc, ka apdraudējums ir lokalizēts), var būt nepieciešams sagatavot novērtējumus plašākā mērogā, piemēram, apakšrajonu, apakšreģionu vai reģionu līmenī.

6. Kombinēts novērtējums par apdraudējuma apjomu un intensitāti (arī tā teritoriālo sadalījumu un ietekmes zonu) un dažādu ekosistēmas elementu apmēru un ietekmējamību (kā arī to spējas atjaunoties pēc ietekmes), tostarp, ja iespējams, to kartēšana, ļauj identificēt zonas, kurās jūras ekosistēmas ir visvairāk ietekmētas, un ir lietderīgs pamats, lai nodrošinātu, ka nav būtiski ietekmēta vai apdraudēta jūras bioloģiskā daudzveidība un jūras ekosistēmas, tādā veidā ņemot vērā uz risku balstītos apsvērumus. Turklāt šis novērtējums ļauj izraudzīties vispiemērotākos rādītājus, kas saistīti ar kritērijiem, lai novērtētu, cik daudz ir sasniegts virzībā uz labu vides stāvokli. Turklāt šis process veicina īpašu instrumentu izstrādi, ar kuriem var pamatot ekosistēmu pieejas izmantošanu cilvēka darbību pārvaldībā, kas vajadzīga, lai sasniegtu labu vides stāvokli. Šādi instrumenti ir telpiskās aizsardzības pasākumi un pasākumi, kas uzskaitīti Direktīvas 2008/56/EK VI pielikumā, jo īpaši kontrolpasākumi attiecībā uz sadalījumu telpā un laikā, piemēram, jūras telpiskā plānošana.

7. Pastāv dažādi vides apstākļi jūrā un dažādas cilvēka darbības, kas to ietekmē. Jo īpaši dažādība pastāv starp reģioniem un pat viena jūras reģiona, apakšreģiona un apakšrajona robežās. Šā iemesla dēļ attiecībā uz konkrētu ar kritērijiem saistītu rādītāju piemērojamību var būt jāapsver tas, vai tie no vides viedokļa ir piemēroti katrai novērtētajai situācijai.

8. Dalībvalstīm jāņem vērā katrs šajā pielikumā uzskaitītais kritērijs un saistītie rādītāji, lai identificētu tos, kuri jāizmanto laba vides stāvokļa noteikšanā. Pamatojoties uz sākotnējo novērtējumu, ja dalībvalsts uzskata, ka nav lietderīgi izmantot vienu vai vairākus kritērijus, dalībvalstij jāsniedz Komisijai pamatojums saistībā ar paziņošanu atbilstīgi Direktīvas 2008/56/EK 9. panta 2. punktam, kad tas vajadzīgs attiecībā uz saskaņotību un salīdzināmību starp reģioniem un apakšreģioniem. Šajā kontekstā uz dalībvalstīm attiecas reģionālās sadarbības pienākums, kas noteikts Direktīvas 2008/56/EK 5. un 6. pantā, un jo īpaši prasība nodrošināt, ka dažādi jūras stratēģiju elementi ir saskaņoti un koordinēti visā attiecīgajā jūras reģionā vai apakšreģionā.

9. Ir svarīgi, lai kritēriju piemērošanā tiktu ņemti vērā sākotnējā novērtējuma rezultāti atbilstīgi Direktīvas 2008/56/EK 8. pantam un III pielikumam un lai tie netiktu veikti izolēti. Sākotnējais novērtējums ir galvenais process, kurā nosaka svarīgākās iezīmes un īpašības, kā arī galvenos draudus jūras videi un ietekmi uz to, un tas ir regulāri jāatjaunina un tam jāpiemēro monitoringa programmas. Sākotnējais novērtējums jāpabeidz līdz datumam, kas norādīts Direktīvas 2008/56/EK 5. panta 2. punktā, pamatojoties uz minētās direktīvas III pielikumā iekļautajiem elementu indikatīvajiem sarakstiem un ņemot vērā esošos datus, ja tādi pieejami. Jāņem vērā fakts, ka par dažiem kritērijiem un saistītajiem rādītājiem ir paziņots, ka tie joprojām tiek izstrādāti šā sākotnējā perioda laikā.

10. Sasniegumi virzībā uz labu vides stāvokli tiek gūti jūras vidē nepārtraukti noritošo plašāko izmaiņu kontekstā. Klimata pārmaiņas jau ietekmē jūras vidi, tostarp ekosistēmu procesus un funkcijas. Izstrādājot jūras stratēģijas, dalībvalstīm vajadzības gadījumā jānorāda dati par konstatēto klimata pārmaiņu radīto ietekmi. Adaptīva pārvaldība, pamatojoties uz ekosistēmu pieeju, ietver regulāru laba vides stāvokļa noteikšanas atjaunināšanu.

B DAĻA

Laba vides stāvokļa kritēriji, kas attiecas uz Direktīvas 2008/56/EK I pielikumā norādītajiem raksturlielumiem

1. raksturlielums. Bioloģiskā daudzveidība ir saglabāta. Biotopu kvalitāte un sastopamība un sugu izplatība un daudzums atbilst konkrētajiem fizioģeogrāfiskajiem, ģeogrāfiskajiem un klimatiskajiem apstākļiem.

Novērtējums ir jāveic vairākos vides līmeņos, proti, ekosistēmu, biotopu un sugu līmenī, kas ir atspoguļoti šīs iedaļas struktūrā, ņemot vērā A daļas 2. punktu. Par dažiem šā raksturlieluma aspektiem ir vajadzīgs papildu zinātniskais un tehniskais pamatojums (5). Raksturlieluma plašā tvēruma dēļ ir jānosaka prioritātes starp bioloģiskās daudzveidības iezīmēm sugu, biotopu un ekosistēmu līmenī, ņemot vērā Direktīvas 2008/56/EK III pielikumu. Tas ļauj identificēt bioloģiskās daudzveidības iezīmes un zonas, kur rodas apdraudējums, kā arī palīdz starp izraudzītajiem kritērijiem identificēt rādītājus, kas piemēroti attiecīgajām zonām un iezīmēm (6). Reģionālās sadarbības pienākums, kas paredzēts Direktīvas 2008/56/EK 5. un 6. pantā, ir tieši saistīts ar bioloģiskās daudzveidības iezīmju izraudzīšanās procesu reģionos, apakšreģionos un apakšrajonos, tostarp – lai vajadzības gadījumā izveidotu standartnosacījumus atbilstīgi Direktīvas 2008/56/EK IV pielikumam. Modelēšana, izmantojot ģeogrāfiskās informācijas sistēmas platformu, var būt noderīgs pamats dažādu bioloģiskās daudzveidības iezīmju un cilvēka darbību un to radītā apdraudējuma kartēšanai, ja, piemērojot rezultātus, konstatētās kļūdas tiek pareizi novērtētas un raksturotas. Šāda veida dati ir priekšnosacījums uz ekosistēmu pieejas balstītai cilvēka darbību pārvaldībai un saistītu teritoriālo instrumentu izstrādei (7).

Sugu līmenis

Par katru reģionu, apakšreģionu vai apakšrajonu, ņemot vērā dažādās sugas un sabiedrības (piemēram, attiecībā uz fitoplanktonu un zooplanktonu), kas iekļautas Direktīvas 2008/56/EK III pielikuma 1. tabulas indikatīvajā sarakstā, ir jāizveido attiecīgo sugu un funkcionālo grupu kopums, ņemot vērā A daļas 2. punktu. Trīs sugu novērtēšanas kritēriji ir sugu izplatība, populācijas lielums un populācijas stāvoklis. Attiecībā uz pēdējo ir gadījumi, kad jāiegūst zināšanas arī par populācijas veselību un mijiedarbību starp sugām un vienas un tās pašas sugas robežās. Turklāt atsevišķi ir jānovērtē pasugas un populācijas, par kurām sākotnējā novērtējumā vai jaunā pieejamā informācijā identificēta ietekme uz to stāvokli un iespējamais stāvokļa apdraudējums. Sugu novērtēšanai ir vajadzīgas arī integrētas zināšanas par biotopu izplatību, apmēru un stāvokli atbilstoši Direktīvā 92/43/EEK (8) un Direktīvā 2009/147/EK noteiktajām prasībām, lai pārliecinātos, ka sugas saglabāšanai biotops ir pietiekami liels, ņemot vērā šādu biotopu stāvokļa pasliktināšanās vai izzušanas draudus. Saistībā ar bioloģisko daudzveidību sugu līmenī trīs kritēriji, lai novērtētu virzību uz labu vides stāvokli, un attiecīgi ar tiem saistītie rādītāji ir šādi:

1.1. Sugu izplatība

— Areāls (1.1.1.).

— Vajadzības gadījumā – izplatības tendences areālā (1.1.2.).

— Sugu apdzīvotās teritorijas (attiecībā uz sesilajām/bentiskajām sugām) (1.1.3.).

1.2. Populācijas lielums

— Attiecīgā gadījumā – populācijas sastopamība un/vai biomasa (1.2.1.).

1.3. Populācijas stāvoklis

— Populācijas demogrāfiskie rādītāji (piemēram, ķermeņa izmēra vai vecuma klašu struktūra, abu dzimumu pārstāvju skaita attiecība, vairošanās rādītāji, dzimstības/mirstības rādītāji) (1.3.1.).

— Vajadzības gadījumā – populācijas ģenētiskā struktūra (1.3.2.).

Biotopu līmenis

Direktīvā 2008/56/EK termins “dzīvotne” (habitat) attiecas uz abiotiskajām īpašībām un saistīto bioloģisko sabiedrību, apvienojot abus elementus termina “biotops” nozīmē. Jānosaka biotopu veidu kopums katram reģionam, apakšreģionam vai apakšrajonam, ņemot vērā dažādos biotopus, kas iekļauti III pielikuma 1. tabulas indikatīvajā sarakstā, un A daļas 2. punktā minētos instrumentus. Turklāt šādi instrumenti attiecas uz vairākiem biotopu kompleksiem (kas attiecīgā gadījumā nozīmē biotopu sastāva, apmēra un relatīvo proporciju novērtēšanu šādos kompleksos) un funkcionālajiem biotopiem (piemēram, nārstošanas, vairošanās un barošanās teritorijas un migrācijas ceļi). Papildu centieni, lai panāktu saskaņotu jūras biotopu klasifikāciju, papildinot ar atbilstošu kartēšanu, ir būtiski biotopu līmeņa novērtēšanai, ņemot vērā arī izmaiņas attāluma gradientā no krasta un dziļumu (piemēram, piekrastes, šelfa ūdeņi un dziļūdens). Trīs kritēriji biotopu novērtēšanai ir to izplatība, apmērs un stāvoklis (attiecībā uz pēdējo, jo īpaši tipisko sugu un sabiedrību stāvoklis), un šiem kritērijiem ir pievienoti attiecīgi ar tiem saistītie rādītāji. Lai novērtētu biotopu stāvokli, ir jābūt integrētām zināšanām par saistīto sabiedrību un sugu stāvokli saskaņā ar Direktīvā 92/43/EEK (9) un Direktīvā 2009/147/EK noteiktajām prasībām, tostarp attiecīgā gadījumā jānovērtē biotopu funkcionālās iezīmes.

1.4. Biotopu izplatība

— Areāls (1.4.1.).

— Izplatības tendences (1.4.2.).

1.5. Biotopu apmērs

— Biotopu teritorija (1.5.1.).

— Vajadzības gadījumā – biotopu apjoms (1.5.2.).

1.6. Biotopu stāvoklis

— Tipisko sugu un sabiedrību stāvoklis (1.6.1.).

— Attiecīgā gadījumā – nosacītā izplatība un/vai biomasa (1.6.2.).

— Fiziskie, hidroloģiskie un ķīmiskie apstākļi (1.6.3.).

Ekosistēmu līmenis

1.7. Ekosistēmu struktūra

— Ekosistēmas elementu (biotopu un sugu) sastāvs un nosacītais proporcionālais daudzums (1.7.1.).

Turklāt ekosistēmas strukturālo elementu savstarpējā mijiedarbība ir pamats ekosistēmu procesu un funkciju novērtēšanai, lai kopumā noteiktu labu vides stāvokli, cita starpā ņemot vērā Direktīvas 2008/56/EK 1. pantu, 3. panta 5. punktu un 9. panta 1. punktu. Lai analizētu ekosistēmu procesus un funkcijas, būtiska nozīme ir arī citiem funkcionālajiem aspektiem, kas analizēti, izmantojot citus laba vides stāvokļa raksturlielumus (piemēram, 4. un 6. raksturlielumu), kā arī savienojamības un izturības apsvērumiem.

2. raksturlielums. Cilvēka darbību rezultātā ieviestās svešās sugas ir tādā apjomā, kas nerada nelabvēlīgas izmaiņas ekosistēmā.

Cilvēka darbību rezultātā izraisītās svešu sugu izplatīšanās ceļu un veidu identificēšana un novērtēšana ir priekšnoteikums, lai nepieļautu šādu sugu, kas ieviesušās cilvēka darbību dēļ, savairošanos tādā apmērā, kas nelabvēlīgi ietekmē ekosistēmas, un lai mazinātu sekas. Sākotnējā novērtējumā jāņem vērā tas, ka dažu cilvēka darbību rezultātā izraisītā sugu ieviešanās jau tiek regulēta Savienības līmenī (10), lai novērtētu un līdz minimumam samazinātu to varbūtējo ietekmi uz ūdens ekosistēmām, un ka dažas svešās sugas kopumā ilgstoši tiek izmantotas akvakultūrā un uz tām jau attiecas īpašas atļaujas spēkā esošo regulu (11) ietvaros. Zināšanas par svešo sugu ietekmi uz vidi joprojām ir nepietiekamas. Ir vajadzīga zinātnes un tehnikas attīstība, lai izstrādātu potenciāli noderīgus rādītājus (12), jo īpaši par invazīvo svešo sugu ietekmi (piemēram, bioloģiskā piesārņojuma rādītāji), kas joprojām ir galvenā problēma, lai sasniegtu labu vides stāvokli. Prioritāte attiecībā uz novērtēšanu un monitoringu (13) ir saistīta ar stāvokļa raksturojumu, kas ir priekšnoteikums tam, lai novērtētu ietekmes apmērus, taču tās īstenošana nenozīmē laba vides stāvokļa sasniegšanu attiecībā uz šo raksturlielumu.

2.1. Svešo sugu, jo īpaši invazīvo sugu, daudzuma un stāvokļa raksturojums

— Svešo sugu, jo īpaši invazīvo svešo sugu, daudzuma, īslaicīgas sastopamības un teritoriālās izplatības tendences savvaļā, galvenokārt riska zonās, saistībā ar šādu sugu galvenajiem izplatīšanās veidiem un ceļiem (2.1.1.).

2.2. Invazīvo svešo sugu ietekme uz vidi

— Invazīvo svešo sugu un vietējo sugu daudzuma attiecība dažās labi izpētītās taksonomiskajās grupās (piemēram, zivis, makroaļģes, gliemji), kas ļauj novērtēt izmaiņas sugu sastāvā (piemēram, pēc vietējo sugu pārvietošanās uz citurieni) (2.2.1.).

— Ja iespējams, invazīvo svešo sugu ietekme sugu, biotopu un ekosistēmu līmenī (2.2.2.).

3. raksturlielums. Visu komerciāli izmantoto zivju, gliemju un vēžveidīgo populāciju apmēri ir drošās bioloģiskās robežās, un populācijas vecums un izmēra sadalījums liecina par veselīgu krājumu.

Šī iedaļa attiecas uz visiem krājumiem, kam piemēro Regulu (EK) Nr. 199/2008 (Direktīvas 2008/56/EK ģeogrāfiskajā darbības jomā) un citus pienākumus atbilstīgi kopējai zivsaimniecības politikai. Attiecībā uz šiem un pārējiem krājumiem piemērošana ir atkarīga no pieejamiem datiem (ņemot vērā Regulā (EK) Nr. 199/2008 paredzētos datu vākšanas noteikumus), kas nosaka, kuri ir vispiemērotākie rādītāji, kas jāizmanto. Attiecībā uz šo raksturlielumu trīs kritēriji, lai novērtētu paveikto virzībā uz labu vides stāvokli, kā arī attiecīgi ar tiem saistītie rādītāji ir šādi:

3.1. Zvejas darbību radītais apdraudējuma līmenis

Galvenais rādītājs. Galvenais rādītājs attiecībā uz zvejas darbību radīto apdraudējuma līmeni ir šāds: — Zvejas izraisītā zivju mirstība (F) (3.1.1.). Lai sasniegtu vai saglabātu labu vides stāvokli, F vērtībai jābūt vienādai ar vai mazākai par F MSY jeb līmeni, kas ļauj sasniegt maksimālo ilgtspējīgas ieguves apjomu (MSY). Tas nozīmē, ka jauktā dažādu sugu zvejā un tur, kur būtiska nozīme ir ekosistēmu mijiedarbībai, ilgtermiņa pārvaldības plānu dēļ daži krājumi var tikt izmantoti mazāk nekā F MSY līmenī, lai neskartu citu sugu izmantošanu FMSY līmenī (14). F nosaka, izmantojot attiecīgos analītiskos novērtējumus, kas balstīti uz nozvejas analīzi (tas ir, krājuma samazinājums, tostarp izmetumi un nereģistrētā zveja) pēc vecuma vai garuma un papildinformāciju. Ja informācija par krājuma populācijas dinamiku ir nepietiekama, lai veiktu simulācijas, var izmantot zinātnisko atzinumu par F vērtībām, kas saistītas ar ieguves uz vienu papildinājuma vienību (yield-per-recruit curve jeb Y/R) līkni, kopā ar citu informāciju par iepriekšējām zvejas darbībām vai par līdzīgu krājumu populācijas dinamiku.

Papildu rādītāji (ja analītiskie novērtējumi, no kuriem iegūst vērtības attiecībā uz F, nav pieejami): — Attiecība starp nozveju un biomasas rādītāju (turpmāk nozvejas un biomasas attiecība (3.1.2.). Tā rādītāja vērtība, kas atspoguļo FMSY, jānosaka ar zinātnisko atzinumu pēc tam, kad veikta novēroto iepriekšējo rādītāja tendenču analīze, izmantojot arī citu informāciju par iepriekšējām zvejas darbībām. Ja ir pieejami uz krājumu atražošanos balstīti novērtējumi, nozvejas un biomasas attiecību, no kuras iegūst MSY, var izmantot par indikatīvu atsauci. Kā alternatīvu nozvejas un biomasas attiecībai var izstrādāt papildu rādītājus, balstoties uz citiem piemērotiem datiem par zivju mirstību, kas ir atbilstoši pamatoti.

3.2. Krājuma reproduktīvās spējas

Galvenais rādītājs. Galvenais krājuma reproduktīvo spēju rādītājs ir šāds: — Nārstojošā krājuma biomasa (SSB) (3.2.1.). To nosaka, izmantojot atbilstošus analītiskos novērtējumus, kas balstīti uz nozvejas analīzi pēc vecuma vai garuma un papildinformāciju. Ja, izmantojot analītisko novērtējumu, iespējams noteikt SSB, standartvērtība, kas atspoguļo pilnīgas reproduktīvās spējas, ir SSBMSY , proti, nārstojošā krājuma biomasa, kas sasniegtu MSY pie zvejas izraisītās zivju mirstības, kura vienāda ar FMSY . Novērotās SSB vērtības, kas ir vienādas ar vai lielākas par SSBMSY , tiek uzskatītas par kritērijam atbilstošām. Vajadzīgi papildu pētījumi saistībā ar to, ka SSB, kas atbilst MSY, var netikt sasniegta visiem krājumiem vienlaicīgi šo rādītāju iespējamās mijiedarbības dēļ. Ja ar simulācijas modeļiem nav iespējams noteikt uzticamu vērtību attiecībā uz SSBMSY , tad šā kritērija mērķiem izmantojamā atsauce ir SSBpa , kas ir minimālā SSB vērtība, attiecībā uz kuru pastāv liela varbūtība, ka krājums esošajos izmantošanas apstākļos spēj pašatjaunoties.

Papildu rādītāji (ja analītiskie novērtējumi, no kuriem iegūst vērtības attiecībā uz SSB, nav pieejami): — Biomasas rādītāji (3.2.2.). Tos var izmantot, ja šādus rādītājus var iegūt par dzimumgatavību sasniegušo populācijas daļu. Šādos gadījumos šādi rādītāji jāizmanto, ja, veicot detalizētu analīzi par iepriekšējām rādītāja tendencēm, ar zinātnisko atzinumu ir iespējams noteikt apvienojumā ar citu informāciju par iepriekšējām zvejas darbībām, ka pastāv liela varbūtība, ka krājums esošajos izmantošanas apstākļos spēs pašatjaunoties.

3.3. Populācijas vecums un sadalījums pēc izmēra

Galvenie rādītāji. Veselīgus krājumus raksturo liels vecu, lielu sugas pārstāvju proporcionālais daudzums. Rādītāji, kas balstīti uz nosacīto daudzumu lielo zivju, ir šādi: — To zivju proporcionālais daudzums, kuru vidējais izmērs pārsniedz izmēru pirmās dzimumgatavības laikā (3.3.1.). — Vidējais maksimālais garums visām sugām, kas konstatētas pētniecības kuģu veiktajos pētījumos (3.3.2.). — 95 % zivju garuma sadalījums, kas novērots pētniecības kuģu veiktajos pētījumos (3.3.3.).

Papildu rādītājs: — Izmērs pirmās dzimumgatavības laikā, kas var atspoguļot, cik liela ir krājuma izmantošanas radītā nevēlamā ietekme uz gēniem (3.3.4.). Attiecībā uz šiem diviem rādītāju kopumiem (veco zivju proporcionālais daudzums un izmērs pirmās dzimumgatavības laikā) ir vajadzīgs ekspertu atzinums, lai noteiktu, vai pastāv liela varbūtība, ka netiks apdraudēta krājumam piemītošā ģenētiskā daudzveidība. Ekspertu atzinums kopā ar citu informāciju par sugas bioloģiju jāsniedz pēc tam, kad veikta ilglaicīgo datu rindu, kas pieejamas saistībā ar rādītāju, analīze.

4. raksturlielums. Visi jūras barošanās tīkla elementi, ciktāl tie zināmi, ir normālā daudzumā, un to dažādība un līmeņi spēj nodrošināt sugu biežu sastopamību ilgtermiņā un saglabāt pilnas to reproduktīvās spējas.

Šis raksturlielums attiecas uz nozīmīgiem funkcionālajiem aspektiem, piemēram, enerģijas plūsmām un barošanās tīklu struktūru (izmērs un daudzums). Šajā posmā ir vajadzīgi papildu zinātniskie un tehniskie pierādījumi turpmākai kritēriju un potenciāli noderīgu rādītāju izstrādei, lai analizētu mijiedarbību barošanās tīklā (15).

4.1. Galveno trofisko grupu vai sugu produktivitāte (atražošanās uz vienu biomasas vienību)

Lai analizētu enerģijas plūsmas barošanās tīklos, ir jāturpina atbilstošu rādītāju izstrāde, lai novērtētu galvenos plēsējaupura procesus, kas atspoguļo to elementu dzīvotspēju ilgtermiņā, kas ir tajā barošanās tīkla daļā, kurā tie dzīvo, un jābalstās uz pieredzi, kas gūta dažos apakšreģionos, izraugoties atbilstošas sugas (piemēram, zīdītājus, jūras putnus).

— Dati par galvenajām plēsēju sugām, izmantojot rādītāju par to atražošanos uz vienu biomasas vienību (produktivitāte) (4.1.1.).

4.2. Izraudzīto sugu proporcionālais daudzums barošanās tīkla augšgalā

Lai analizētu barošanās tīkla struktūru, elementu izmēru un daudzumu, jānovērtē izraudzīto sugu proporcionālais daudzums barošanās tīkla augšgalā. Jāturpina rādītāju izstrāde, balstoties uz pieredzi par dažiem apakšreģioniem. Dati par lielām zivīm ir pieejami no zivju pētnieciskajām uzskaitēm.

— Lielas zivis (pēc svara) (4.2.1.).

4.3. Galveno trofisko grupu vai sugu daudzums/sadalījums

— Funkcionāli nozīmīgu izraudzīto grupu/sugu daudzuma tendences (4.3.1.).

Ir jāidentificē populācijas stāvokļa izmaiņas, kas var ietekmēt barošanās tīkla struktūru. Turpmāk jāprecizē detalizēti rādītāji, ņemot vērā to nozīmīgumu attiecībā uz barošanās tīklu, pamatojoties uz piemērotām grupām/sugām reģionā, apakšreģionā vai apakšrajonā, tostarp attiecīgā gadījumā:

— grupas, kas ātri nomainās (piemēram, fitoplanktons, zooplanktons, medūzas, divvāku gliemji, pelaģiskās zivis ar īsu dzīves ilgumu), kuras ātri reaģēs uz ekosistēmas izmaiņām un ir noderīgas kā agrīns brīdināšanas rādītājs,

— grupas/sugas, uz kurām vērstas cilvēka darbības vai kuras šīs darbības ietekmē netieši (jo īpaši piezveja un izmetumi),

— grupas/sugas, kas definē biotopu,

— grupas/sugas barošanās tīkla augšgalā,

— tālu migrējošās anadromās un katadromās sugas,

— grupas/sugas, kas ir cieši saistītas ar konkrētām grupām/sugām citā trofiskajā līmenī.

5. raksturlielums. Cilvēka darbību rezultātā izraisītā eitrofikācija ir samazināta līdz minimumam, jo īpaši tās nelabvēlīgā ietekme, piemēram, bioloģiskās daudzveidības samazināšanās, ekosistēmu degradācija, kaitīga aļģu ziedēšana un skābekļa trūkums zemākajos ūdens slāņos.

Eitrofikācijas novērtēšanā jūras ūdeņos jāņem vērā novērtējums attiecībā uz piekrastes un pārejas ūdeņiem atbilstīgi Direktīvai 2000/60/EK (V pielikuma 1.2.3. un 1.2.4. punkts) un saistītajām pamatnostādnēm (16) tādā veidā, kas nodrošina salīdzināmību, ņemot vērā arī reģionālo jūras konvenciju ietvaros gūto informāciju un zināšanas un izstrādātās pieejas. Pamatojoties uz pārbaudes procedūru kā sākotnējā novērtējuma daļu, var būt jāņem vērā uz risku balstītie apsvērumi, lai reāli novērtētu eitrofikāciju (17). Novērtējumā jāapkopo informācija par barības vielu koncentrāciju un par ekoloģiskā ziņā būtiskās primārās un sekundārās ietekmes veidiem (18), ņemot vērā attiecīgās laika skalas. Ņemot vērā to, ka barības vielu koncentrācija ir saistīta ar barības vielu daudzumu, kas no upēm nonāk sateces baseinā, īpaša nozīme ir sadarbībai ar dalībvalstīm, kurām ir tikai sauszemes robeža, izmantojot iedibinātas sadarbības struktūras saskaņā ar Direktīvas 2008/56/EK 6. panta 2. punkta trešo daļu.

5.1. Barības vielu daudzums

— Barības vielu koncentrācija vertikālajā ūdens slānī (5.1.1.).

— Vajadzības gadījumā – barības vielu (silīcijs, slāpeklis un fosfors) daudzuma attiecība (5.1.2.).

5.2. Barības vielu pieauguma tiešā ietekme

— Hlorofila koncentrācija ūdens slānī (5.2.1.).

— Vajadzības gadījumā – ūdens caurredzamība saistībā ar palielinātu suspendēto aļģu daudzumu (5.2.2.).

— Liels daudzums pielāgoties spējīgu makroaļģu (5.2.3.).

— Cilvēka darbību izraisītās izmaiņas floras sugu sastāvā, piemēram, kramaļģu un vicaiņu daudzuma attiecība, pāreja no bentiskajām uz pelaģiskajām sugām, kā arī traucējošo/toksisko aļģu (piemēram, cianobaktēriju) ziedēšana (5.2.4.).

5.3. Barības vielu pieauguma netiešā ietekme

— Liels daudzums daudzgadīgu jūras aļģu un jūraszāļu (piemēram, brūnaļģu, parasto jūraszāļu un posidoniju), ko nelabvēlīgi ietekmē ūdens caurredzamības samazināšanās (5.3.1.).

— Ūdenī izšķīdušā skābekļa daudzums, proti, izmaiņas, kas radušās pastiprinātas organisko vielu sadalīšanās dēļ, un attiecīgās zonas apmērs (5.3.2.).

6. raksturlielums. Jūras dibena viendabības pakāpe nodrošina, ka ir saglabāta ekosistēmu struktūra un funkcijas un nav nelabvēlīgas ietekmes jo īpaši uz bentiskajām ekosistēmām.

Mērķis ir panākt, lai cilvēka radītais jūras dibena apdraudējums neietekmētu ekosistēmas elementu spējas saglabāt to dabisko daudzveidību, produktivitāti un dinamiskos ekoloģiskos procesus, ņemot vērā ekosistēmas pretestības spējas. Šā raksturlieluma novērtēšana var būt īpaši sarežģīta, ņemot vērā dažu bentisko sugu daudzveidīgās īpašības un cilvēka darbību radīto apdraudējumu. Novērtēšana un monitorings jāveic pēc bioloģiskās daudzveidības iezīmju ietekmējuma un apdraudējuma un cilvēka radītā apdraudējuma sākotnējās noteikšanas, kā arī jāapvieno mazākā mērogā iegūti novērtējuma rezultāti, vajadzības gadījumā aptverot apakšrajonu, apakšreģionu vai reģionu (19).

6.1. Fiziskais kaitējums, ņemot vērā substrāta īpašības

Galveno problēmu pārvaldības jomā rada cilvēka darbību lielā ietekme uz jūras dibena substrātu, kas ir bentisko sugu biotops. No substrāta veidiem biogēnie substrāti, kas visjutīgāk reaģē uz fizisku traucējumu, nodrošina virkni funkciju, kas ir bentisko sugu biotopu un sabiedrību pamatā.

— Attiecīgā biogēnā substrāta veids, daudzums un teritoriālā platība (6.1.1.).

— Jūras dibena platība, kuru būtiski nelabvēlīgi ietekmējušas cilvēka darbības attiecībā uz dažādiem substrāta veidiem (6.1.2.).

6.2. Bentiskās sabiedrības stāvoklis

Bentiskās sabiedrības īpašības, piemēram, sugu sastāvs, sastāvs izmēra ziņā un funkcionālās īpašības, sniedz būtiskas norādes par ekosistēmas spējām labi funkcionēt. Informāciju par sabiedrību struktūru un dinamiku attiecīgā gadījumā iegūst, nosakot sugu daudzveidību, produktivitāti (daudzums vai biomasa), taksonu izturību vai jutīgumu un taksocēno pārsvaru un sabiedrības sastāvu izmēra ziņā, ko atspoguļo mazu un lielu īpatņu proporcionālais daudzums.

— Īpaši jutīgu un/vai izturīgu sugu klātbūtne (6.2.1.).

— Multimetriskie indeksi, ar kuriem novērtē bentiskās sabiedrības stāvokli un funkcionalitāti, piemēram, sugu daudzveidību un bagātīgumu, pielāgoties spējīgo un jutīgo sugu proporcionālo daudzumu (6.2.2.).

— Biomasas proporcionālais daudzums vai tādu īpatņu skaits makrobentosā, kuri pārsniedz konkrētu garumu/izmēru (6.2.3.).

— Bentiskās sabiedrības izmēra spektru raksturojošie parametri (forma, slīpums un šķērsošanas punkts) (6.2.4.).

7. raksturlielums. Pastāvīgas hidrogrāfisko apstākļu izmaiņas nerada nelabvēlīgu ietekmi uz jūras ekosistēmām.

Cilvēka darbību rezultātā izraisītās hidrogrāfisko apstākļu pastāvīgās izmaiņas var būt, piemēram, izmaiņas plūdmaiņu režīmā, sanešu un saldūdens plūsmā, straumes vai viļņu kustība, tāpēc Direktīvas 2008/56/EK III pielikuma 1. tabulā grozītas fiziskās un ķīmiskās īpašības. Šādas izmaiņas var būt īpaši nozīmīgas, ja tās var ietekmēt jūras ekosistēmas lielākā mērogā, un to novērtējums var sniegt agrīnu brīdinājumu par varbūtējo ietekmi uz ekosistēmu. Attiecībā uz piekrastes ūdeņiem Direktīvā 2000/60/EK noteikti hidromorfoloģiskie mērķi, kuri jāīsteno, izmantojot pasākumus upju baseinu apsaimniekošanas plānu kontekstā. Pieeja, saskaņā ar kuru katru gadījumu izskata atsevišķi, ir vajadzīga, lai novērtētu darbību ietekmi. Instrumenti, piemēram, ietekmes uz vidi novērtējums, stratēģiskais vides novērtējums un jūras teritoriālā plānošana, var palīdzēt novērtēt šādu darbību radītās ietekmes apjomu un kumulatīvos aspektus. Tomēr ir svarīgi nodrošināt, lai šādi instrumenti sniegtu atbilstošus elementus varbūtējās ietekmes uz jūras vidi, tostarp pārrobežu apsvērumu, novērtēšanai.

7.1. Pastāvīgo izmaiņu teritoriālais raksturojums

— Zonas platība, kuru ietekmē pastāvīgas izmaiņas (7.1.1.).

7.2. Pastāvīgu hidrogrāfisko izmaiņu ietekme

— To biotopu teritoriālais apmērs, kurus ietekmē pastāvīgas izmaiņas (7.2.1.).

— Izmaiņas biotopos, jo īpaši to nodrošinātajās funkcijās (piemēram, nārstošanas, vairošanās un barošanās zonas un zivju, putnu un zīdītāju migrācijas ceļi), ko izraisa mainījušies hidrogrāfiskie apstākļi (7.2.2.).

8. raksturlielums. Piesārņotāju koncentrācijas pakāpe ir tāda, ka piesārņojums nerada nelabvēlīgu ietekmi.

Jānovērtē piesārņotāju koncentrācija jūras vidē un to ietekme, ņemot vērā ekosistēmas ietekmējumu un apdraudējumu (20). Jāņem vērā attiecīgie Direktīvas 2000/60/EK noteikumi par teritoriālajiem un/vai piekrastes ūdeņiem, lai nodrošinātu pareizu divu tiesisko pamatu īstenošanas koordināciju, ņemot vērā arī reģionālo jūras konvenciju ietvaros gūto informāciju un zināšanas un izstrādātās pieejas. Dalībvalstīm jāņem vērā vielas vai vielu grupas, kuras attiecībā uz jūras vidi:

i) pārsniedz attiecīgos vides kvalitātes standartus, kuri noteikti saskaņā ar Direktīvas 2000/60/EK 2. panta 35. punktu un V pielikumu, piekrastes vai teritoriālajos ūdeņos, kas atrodas blakus jūras reģionam vai apakšreģionam neatkarīgi no tā, vai tas ir ūdens, saneši un biota; un/vai

ii) uzskaitītas kā prioritārās vielas Direktīvas 2000/60/EK X pielikumā un turpmāk regulētas ar Direktīvu 2008/105/EK un kuras iepludina attiecīgajā jūras reģionā, apakšreģionā vai apakšrajonā; un/vai

iii) ir piesārņotāji un to kopējā izdalīšanās (tostarp zudumi, izplūdes vai emisijas) saistībā ar iepriekšējo vai tagadējo piesārņojumu var būtiski apdraudēt jūras vidi attiecīgajā jūras reģionā, apakšreģionā vai apakšrajonā, tostarp kā akūta piesārņojuma sekas pēc negadījuma, kurā konstatētas bīstamas vai kaitīgas vielas.

Sasniegumus virzībā uz labu vides stāvokli nosaka tas, vai piesārņojums tiek pakāpeniski samazināts, proti, ka piesārņotāju daudzums jūras vidē un to bioloģiskā ietekme tiek saglabāta pieņemamās robežās, lai nodrošinātu, ka jūras vide nav būtiski ietekmēta vai apdraudēta.

8.1. Piesārņotāju koncentrācija

— Iepriekš minēto piesārņotāju koncentrācija, kas noteikta attiecīgajā matricā (piemēram, biota, saneši un ūdens) tādā veidā, kas nodrošina salīdzināmību ar novērtējumiem atbilstīgi Direktīvai 2000/60/EK (8.1.1.).

8.2. Piesārņotāju ietekme

— Piesārņojuma līmeņa ietekme uz attiecīgajiem ekosistēmas elementiem, ņemot vērā izraudzītos bioloģiskos procesus un taksonomiskās grupas, kad noteikta saistība starp cēloni un ietekmi un jāveic tās monitorings (8.2.1.).

— Būtiska akūta piesārņojuma gadījumu biežums, izcelsme (ja iespējams) un apmērs (piemēram, naftas un naftas produktu plankumi) un to ietekme uz biotu, kuru fiziski ietekmējis šis piesārņojums (8.2.2.).

9. raksturlielums. Piesārņotāju daudzums zivīs un citos jūras organismos, kas paredzēti patērēšanai pārtikā, nepārsniedz līmeņus, kas noteikti Kopienas tiesību aktos vai citos attiecīgajos standartos.

Dažādos reģionos vai apakšreģionos dalībvalstīm jānovēro zivju, vēžveidīgo, gliemju un adatādaiņu ēdamajās daļās (attiecīgi muskuļos, aknās, ikros, miesā, mīkstajās daļās), kā arī jūras aļģēs, kas iegūtas savvaļā, iespējamā to vielu klātbūtne, kuru maksimālie koncentrācijas līmeņi ir noteikti Eiropas, reģionālā vai valsts līmenī attiecībā uz produktiem, kas paredzēti lietošanai pārtikā.

9.1. Piesārņotāju līmeņi, skaits un biežums

— Konstatēto piesārņotāju faktiskie līmeņi un to piesārņotāju skaits, kas ir pārsnieguši maksimālo reglamentēto koncentrācijas līmeni (9.1.1.).

— Reglamentēto līmeņu pārsniegšanas biežums (9.1.2.).

10. raksturlielums. Jūrā izmesto atkritumu īpašības un daudzums nekaitē piekrastes un jūras videi.

Atkritumu sadalījums ir ļoti mainīgs, un tas jāņem vērā monitoringa programmās. Ir jāidentificē darbība, ar kuru atkritumi ir saistīti, tostarp, ja iespējams, tās izcelsme. Joprojām jāturpina vairāku rādītāju izstrāde, jo īpaši to rādītāju, kas saistīti ar bioloģisko ietekmi un mikrodaļiņām, kā arī jāuzlabo to varbūtējā toksiskuma novērtēšana (21).

10.1. Atkritumu īpašības jūras un piekrastes vidē

— Tendences attiecībā uz atkritumu daudzumu, kas izskalojas krastā un/vai uzkrājas piekrastē, tostarp atkritumu sastāva, teritoriālā sadalījuma un, ja iespējams, izcelsmes avota analīze (10.1.1.).

— Tendences attiecībā uz atkritumu daudzumu vertikālajā ūdens slānī (tostarp to atkritumu, kas atrodas uz ūdens virsmas) un jūras dibenā, tostarp atkritumu sastāva, teritoriālā sadalījuma un, ja iespējams, izcelsmes avota analīze (10.1.2.).

— Tendences attiecībā uz mikrodaļiņu (jo īpaši mikroplastikāta) daudzumu, sadalījumu un, ja iespējams, sastāvu (10.1.3.).

10.2. Atkritumu ietekme uz jūras dzīvajiem organismiem

— Tendences attiecībā uz jūras dzīvnieku apēsto atkritumu daudzumu un sastāvu (piemēram, kuņģa satura analīze) (10.2.1.).

Jāturpina šā rādītāja izstrāde, balstoties uz pieredzi, kas gūta dažos apakšreģionos (piemēram, Ziemeļjūrā), pielāgojot to citiem reģioniem.

11. raksturlielums. Enerģijas ievades, tostarp zemūdens trokšņa, pakāpe nerada nelabvēlīgu ietekmi uz jūras vidi.

Kopā ar zemūdens troksni, atsauces uz kuru caurvij Direktīvu 2008/56/EK, arī citi enerģijas veidi spēj ietekmēt jūras ekosistēmu elementus, piemēram, siltumenerģija, elektromagnētiskie lauki un gaisma. Joprojām nepietiek zinātnisko un tehnisko datu, lai pamatotu turpmāku ar šo raksturlielumu (22) saistītu kritēriju izstrādi, tostarp saistībā ar enerģijas ievadīšanas radīto ietekmi uz jūras dzīvajiem organismiem, attiecīgajiem trokšņa un frekvenču līmeņiem (kas attiecīgā gadījumā var būt jāpielāgo, piemērojot reģionālās sadarbības pienākumu). Pašreizējā posmā galvenie virzieni zemūdens trokšņa noteikšanai ir identificēti kā galvenā prioritāte attiecībā uz novērtēšanu un monitoringu (23), un tie ir jāpilnveido, tostarp saistībā ar kartēšanu. Antropogēnās skaņas var būt īslaicīgas (piemēram, impulsīvas, kā seismiskajos pētījumos un vēja spēkstaciju un platformu pāļu dzīšanā, kā arī eksplozijās) vai ilgstošas (piemēram, nepārtrauktas, kā bagarēšana, kuģu satiksme un energoiekārtu darbība), dažādos veidos ietekmējot organismus. Vairumu komerciālo darbību, kuras saistītas ar augstu trokšņa līmeni, kas ietekmē nosacīti plašas teritorijas, veic reglamentētos apstākļos, un to veikšanai vajadzīga atļauja. Tas sniedz iespēju koordinēt saskaņotas prasības šādu skaļu, impulsīvu skaņu mērīšanai.

11.1. Skaļu, zemas un vidējas frekvences skaņu izplatība laikā un telpā

— Dienu proporcionālais daudzums un to sadalījums kalendārajā gadā, noteiktas platības zonās, kā arī teritoriālais sadalījums, kurā antropogēnie skaņas avoti pārsniedz līmeņus, kas varētu būtiski ietekmēt jūras dzīvniekus un ko mēra kā skaņas iedarbības līmeni (dB re 1μPa2·s) vai kā augstāko skaņas spiediena līmeni (dB re 1μPapeak) vienā metrā un nosaka 10 Hz līdz 10 kHz frekvenču joslā (11.1.1.).

11.2. Nepārtraukta zemas frekvences skaņa

— Tendences attiecībā uz vides trokšņa līmeni 1/3 oktāvu frekvenču joslas 63 un 125 Hz (centrālās frekvences) diapazonā (re 1μΡa RMS; vidējais trokšņa līmenis šajās oktāvu joslās gada laikā), ko mēra novērošanas stacijas, un/vai vajadzības gadījumā izmantojot modeļus (11.2.1.).

(1) Sk. 3. un 4. apsvērumu.

(2) OV L 348, 24.12.2008., 84. lpp.

(3) OV L 60, 5.3.2008., 1. lpp.

(4) Sk. 2. apsvērumu.

(5) Sk. 3. un 4. apsvērumu.

(6) Sk. A daļas 3.–6. punktu.

(7) Sk. A daļas 6. punktu.

(8) “Aizsardzības statusa novērtēšana, uzraudzība un ziņošana – Sagatavojot 2001.–2007. gada ziņojumu saskaņā ar Biotopu direktīvas 17. pantu”, 2005. gada 15. marts, apstiprināts Biotopu komitejā 2005. gada 20. aprīlī.

(9) Skatīt 8. zemsvītras piezīmi.

(10) Padomes 2007. gada 11. jūnija Regula (EK) Nr. 708/2007 par svešzemju un vietējā areālā nesastopamu sugu izmantošanu akvakultūrā (OV L 168, 28.6.2007., 1. lpp.).

(11) Sk. Regulas (EK) Nr. 708/2007 IV pielikumu.

(12) Sk. 3. un 4. apsvērumu.

(13) Sk. A daļas 9. punktu.

(14) Paziņojums “Par ilgtspējības īstenošanu ES zivsaimniecības nozarē, izmantojot maksimāli iespējamo ilgtspējīgo daudzumu” (COM(2006) 360 galīgā redakcija).

(15) Sk. 3. un 4. apsvērumu.

(16) Guidance Document on the Eutrophication Assessment in the Context of European Water Policies (Pamatnostādnes par eitrofikācijas novērtējumu Eiropas ūdens politikas kontekstā), Dokuments Nr. 23. Eiropas Komisija (2009. gads). Sk. http://circa.europa.eu/Public/irc/env/wfd/library

(17) Sk. A daļas 3.–6. punktu.

(18) Sk. A daļas 7. punktu.

(19) Sk. A daļas 3.–6. punktu.

(20) Sk. A daļas 3. un 4. punktu.

(21) Sk. 3 un 4. apsvērumu.

(22) Sk. 3 un 4. apsvērumu.

(23) Sk. A daļas 9. punktu.