LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 283/1

PADOMES REGULA (ES) 2017/1939

(2017. gada 12. oktobris),

ar ko īsteno ciešāku sadarbību Eiropas Prokuratūras (EPPO) izveidei

EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 86. pantu,

ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,

pēc leģislatīvā akta projekta nosūtīšanas valstu parlamentiem,

ņemot vērā Beļģijas, Bulgārijas, Čehijas Republikas, Francijas, Grieķijas, Horvātijas, Kipras, Lietuvas, Luksemburgas, Portugāles, Rumānijas, Slovākijas, Slovēnijas, Somijas, Spānijas un Vācijas paziņojumu, ar kuru minētās valstis 2017. gada 3. aprīlī Eiropas Parlamentu, Padomi un Komisiju informēja par savu vēlmi izveidot ciešāku sadarbību, pamatojoties uz regulas projektu,

ņemot vērā Eiropas Parlamenta piekrišanu (1),

saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru,

tā kā:

(1) Savienība ir izvirzījusi sev mērķi izveidot brīvības, drošības un tiesiskuma telpu.

(2) Iespēja izveidot Eiropas Prokuratūru (EPPO) ir paredzēta Līgumā par Eiropas Savienības darbību (LESD), proti, sadaļā par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu.

(3) Gan Savienībai, gan Eiropas Savienības dalībvalstīm ir pienākums aizsargāt Savienības finanšu intereses pret noziedzīgiem nodarījumiem, kas katru gadu rada ievērojamus finansiālus zaudējumus. Tomēr pašlaik valstu kriminālās justīcijas iestādes šos nodarījumus ne vienmēr pienācīgi izmeklē un uzsāk kriminālvajāšanu.

(4) Komisija 2013. gada 17. jūlijā pieņēma priekšlikumu Padomes regulai par EPPO izveidi.

(5) Padome 2017. gada 7. februāra sanāksmē konstatēja, ka nav vienprātības par regulas projektu.

(6) Saskaņā ar LESD 86. panta 1. punkta otro daļu 17 dalībvalstu grupa 2017. gada 14. februāra vēstulē pieprasīja, lai regulas projekts tiktu nodots izskatīšanai Eiropadomē.

(7) Eiropadome 2017. gada 9. martā apsprieda regulas projektu un konstatēja, ka vienošanās LESD 86. panta 1. punkta trešās daļas nozīmē nav panākta.

(8) Beļģija, Bulgārija, Čehijas Republika, Francija, Grieķija, Horvātija, Kipra, Lietuva, Luksemburga, Portugāle, Rumānija, Slovākija, Slovēnija, Somija, Spānija un Vācija 2017. gada 3. aprīlī Eiropas Parlamentam, Padomei un Komisijai paziņoja, ka vēlas izveidot ciešāku sadarbību EPPO izveidei. Tāpēc saskaņā ar LESD 86. panta 1. punkta trešo daļu uzskatāms, ka Līguma par Eiropas Savienību (LES) 20. panta 2. punktā un LESD 329. panta 1. punktā minētā atļauja īstenot ciešāku sadarbību ir piešķirta, un noteikumi par ciešāku sadarbību tiek piemēroti no 2017. gada 3. aprīļa. Turklāt attiecīgi 2017. gada 19. aprīļa, 2017. gada 1. jūnija, 2017. gada 9. jūnija un 2017. gada 22. jūnija vēstulēs Latvija, Igaunija, Austrija un Itālija norādīja vēlmi piedalīties ciešākas sadarbības izveidē.

(9) Saskaņā ar LESD 328. panta 1. punktu, izveidojot ciešāku sadarbību, tai ir jābūt pieejamai visām Eiropas Savienības dalībvalstīm. Šai sadarbībai jābūt tām pieejamai arī jebkurā citā laikā, tostarp attiecībā uz jau uzsāktu ciešāku sadarbību, ja tās atbilst šajā sakarā jau pieņemtajiem aktiem. Komisijai un dalībvalstīm, kas iesaistās ciešākā sadarbībā EPPO izveidei (“dalībvalstis”), būtu jānodrošina, ka tās sekmē pēc iespējas lielāka Eiropas Savienības dalībvalstu skaita iesaistīšanos. Šai regulai būtu jāuzliek saistības kopumā un vajadzētu būt tieši piemērojamai tikai tajās dalībvalstīs, kas iesaistās ciešākā sadarbībā EPPO izveidei, vai pamatojoties uz lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar LESD 331. panta 1. punkta otro vai trešo daļu.

(10) Saskaņā ar LESD 86. pantu EPPO būtu jāizveido no Eurojust. Tas nozīmē, ka šai regulai starp tām būtu jāizveido ciešas attiecības, pamatojoties uz savstarpēju sadarbību.

(11) LESD ir paredzēts, ka EPPO materiāltiesiskā kompetence saskaņā ar šo regulu ir jāattiecina tikai uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas skar Savienības finanšu intereses. EPPO uzdevumi tādējādi būtu veikt izmeklēšanu un kriminālvajāšanu un celt apsūdzību pret tiem, kas izdarījuši nodarījumus pret Savienības finanšu interesēm saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2017/1371 (2) un nodarījumus, kas ar tiem nesaraujami saistīti. Jebkādai šīs kompetences paplašināšanai, lai tajā iekļautu smagus noziegumus ar pārrobežu dimensiju, ir nepieciešams vienprātīgs Eiropadomes lēmums.

(12) Saskaņā ar subsidiaritātes principu Savienības finanšu intereses ietekmējošu noziegumu apkarošanu, tās vēriena un seku dēļ labāk var veikt Savienības līmenī. Pašreizējā situācija, kad kriminālvajāšana par nodarījumiem pret Savienības finanšu interesēm ir tikai Eiropas Savienības dalībvalstu iestāžu rokās, neļauj vienmēr pienācīgi izpildīt šo mērķi. Ņemot vērā to, ka šīs regulas mērķus, proti, izveidojot EPPO, pastiprināt cīņu pret nodarījumiem, kas skar Savienības finanšu intereses, nevar sasniegt atsevišķās Eiropas Savienības dalībvalstīs, jo kriminālvajāšana, ko valstis veic par nodarījumiem pret Savienības finanšu interesēm, ir sadrumstalota, un tādēļ, ka EPPO ir paredzēta kompetence veikt kriminālvajāšanu par šādiem nodarījumiem, minētos mērķus var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība tāpēc var pieņemt pasākumus saskaņā ar LES 5. panta noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā regulā paredz vienīgi tos pasākumus, kas vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai, un tā nodrošina, lai tās ietekme uz dalībvalstu tiesisko kārtību un institucionālajām struktūrām būtu pēc iespējas mazāk traucējoša.

(13) Šī regula paredz dalītās kompetences sistēmu starp EPPO un valsts iestādēm, kad tiek apkaroti noziegumi, kas skar Savienības finanšu intereses, pamatojoties uz EPPO pārņemšanas tiesībām.

(14) Ņemot vērā lojālas sadarbības principu, gan EPPO, gan kompetentajām valsts iestādēm būtu citai cita jāatbalsta un jāinformē nolūkā efektīvi apkarot noziegumus, kas ir EPPO kompetencē.

(15) Šī regula neskar dalībvalstu sistēmas attiecībā uz veidu, kā tiek organizēta kriminālizmeklēšana.

(16) Tā kā EPPO nepieciešams piešķirt izmeklēšanas un kriminālvajāšanas pilnvaras, būtu jāievieš institucionālās aizsardzības pasākumi, lai nodrošinātu tās neatkarību, kā arī atbildību pret Savienības iestādēm.

(17) EPPO būtu jādarbojas visas Savienības interesēs, un tai nebūtu ne jālūdz, ne jāpieņem norādījumi no personām, kas nav saistītas ar EPPO.

(18) Stingra atbildība papildina neatkarību un pilnvaras, kas EPPO piešķirtas saskaņā ar šo regulu. Eiropas galvenais prokurors ir pilnībā atbildīgs par savu kā EPPO vadītāja pienākumu veikšanu, un šādā statusā viņš uzņemas kopējo institucionālo atbildību pret Eiropas Parlamentu, Padomi un Komisiju par EPPO vispārējām darbībām. Tā rezultātā jebkura no minētajām iestādēm konkrētos apstākļos, tostarp nopietnu pārkāpumu gadījumos, var vērsties Eiropas Savienības Tiesā (“Tiesa”) ar mērķi prasīt viņa atbrīvošanu no amata. Tāda pati procedūra būtu jāpiemēro Eiropas prokuroru atbrīvošanai no amata.

(19) EPPO būtu jāizdod publisks gada pārskats par savām vispārējām darbībām, kurā kā minimums būtu jāiekļauj statistikas dati par EPPO darbu.

(20) EPPO organizatoriskajai struktūrai būtu jānodrošina ātra un efektīva lēmumu pieņemšana, veicot kriminālizmeklēšanu un kriminālvajāšanu, neatkarīgi no tā, vai tajās iesaistīta viena vai vairākas dalībvalstis. Struktūrai būtu arī jānodrošina, lai EPPO tiktu pārstāvētas visas dalībvalstu tiesību sistēmas un tradīcijas un lai ar izmeklēšanu un kriminālvajāšanu savās attiecīgajās dalībvalstīs principā nodarbotos prokurori, kuriem ir zināšanas par atsevišķām tiesību sistēmām.

(21) Tālab EPPO vajadzētu būt nedalāmai Savienības struktūrai, kas darbojas kā vienota iestāde. Centrālo līmeni veido Eiropas galvenais prokurors, kas ir visas EPPO vadītājs un Eiropas Prokuroru kolēģijas vadītājs, Pastāvīgās palātas un Eiropas prokurori. Decentralizēto līmeni veido Eiropas deleģētie prokurori, kuri atrodas dalībvalstīs.

(22) Turklāt, lai nodrošinātu savas darbības konsekvenci un tādējādi Savienības finanšu interešu līdzvērtīgu aizsardzību, EPPO organizatoriskajai struktūrai un iekšējam lēmumu pieņemšanas procesam būtu jāļauj centrālajam birojam pārraudzīt, vadīt un uzraudzīt ikvienu izmeklēšanu un kriminālvajāšanu, ko veic Eiropas deleģētie prokurori.

(23) Šajā regulā termini “vispārēja uzraudzība”, “pārraudzība un vadība” un “uzraudzība” tiek lietoti, lai aprakstītu dažādas kontroles darbības, ko īsteno EPPO. Ar “vispārēju uzraudzību” būtu jāsaprot EPPO darbību vispārēja administrēšana, kur norādījumi tiek doti tikai par jautājumiem, kuri EPPO ir nozīmīgi horizontālā līmenī. Ar “pārraudzību un vadību” būtu jāsaprot pilnvaras pārraudzīt un vadīt atsevišķu izmeklēšanu un kriminālvajāšanu. Ar “uzraudzību” būtu jāsaprot ciešāka un pastāvīga izmeklēšanas un kriminālvajāšanas uzraudzība, tostarp, kad vien tas ir nepieciešams, iejaukšanās un norādījumu došana par izmeklēšanas un kriminālvajāšanas jautājumiem.

(24) Kolēģijai būtu jāpieņem lēmumi par stratēģiskiem jautājumiem, tostarp par EPPO prioritāšu un izmeklēšanas un kriminālvajāšanas politikas noteikšanu, kā arī par vispārējiem jautājumiem, kas izriet no atsevišķām lietām, piemēram, attiecībā uz šīs regulas piemērošanu, EPPO izmeklēšanas un kriminālvajāšanas politikas pareizu īstenošanu vai jautājumiem, kas ir principiāli vai kam ir būtiska nozīme, lai izstrādātu saskaņotu EPPO izmeklēšanas un kriminālvajāšanas politiku. Kolēģijas lēmumiem par vispārējiem jautājumiem nebūtu jāietekmē izmeklēšanas un kriminālvajāšanas pienākums saskaņā ar šo regulu un valsts tiesību aktiem. Kolēģijai būtu jādara viss iespējamais, lai pieņemtu lēmumus ar konsensu. Ja šādu konsensu nevar panākt, lēmumi būtu jāpieņem balsojot.

(25) Pastāvīgajām palātām būtu jāpārrauga un jāvada izmeklēšana un jānodrošina EPPO darbību saskaņotība. Pastāvīgo palātu sastāvs būtu jānosaka saskaņā ar EPPO reglamentu, kurā cita starpā būtu jāatļauj Eiropas prokuroram būt par locekli vairāk nekā vienā Pastāvīgajā palātā, ja tas ir lietderīgi, lai, ciktāl iespējams, nodrošinātu vienādu darba slodzes sadalījumu starp atsevišķiem Eiropas prokuroriem.

(26) Pastāvīgās palātas būtu jāvada Eiropas galvenajam prokuroram, vienam no Eiropas galvenā prokurora vietniekiem vai Eiropas prokuroram saskaņā ar EPPO reglamentā noteiktajiem principiem.

(27) Lietu sadalei starp Pastāvīgajām palātām būtu jābalstās uz sistēmu sadalei pēc nejaušības principa, lai, ciktāl iespējams, nodrošinātu vienlīdzīgu darba slodzes sadalījumu. Atkāpēm no šā principa vajadzētu būt iespējamām, lai, pamatojoties uz Eiropas galvenā prokurora lēmumu, nodrošinātu EPPO pienācīgu un efektīvu darbību.

(28) Kolēģijā būtu jāieceļ pa vienam Eiropas prokuroram no katras dalībvalsts. Eiropas prokuroriem kompetentās Pastāvīgās palātas vārdā principā būtu jāuzrauga izmeklēšana un kriminālvajāšana, ko veic Eiropas deleģētie prokurori savā izcelsmes dalībvalstī. Tiem būtu jādarbojas kā sadarbības koordinatoriem starp centrālo biroju un decentralizēto līmeni savās dalībvalstīs, atvieglojot EPPO kā vienotas iestādes darbību. Uzraugošajam Eiropas prokuroram būtu arī jāpārbauda jebkura norādījuma atbilstība valsts tiesību aktiem un jāinformē Pastāvīgā palāta, ja norādījumi tiem neatbilst.

(29) Darba slodzes dēļ, ja kādā dalībvalstī ir liels skaits izmeklēšanas un kriminālvajāšanas lietu, Eiropas prokuroram vajadzētu būt iespējai lūgt, lai izņēmuma kārtā konkrētas izmeklēšanas un kriminālvajāšanas viņa izcelsmes dalībvalstī varētu piešķirt citiem Eiropas prokuroriem. Lēmums būtu jāpieņem Eiropas galvenajam prokuroram ar tā Eiropas prokurora piekrišanu, kurš pārņemtu attiecīgās lietas. Šādu lēmumu kritēriji būtu jāparedz EPPO reglamentā, ietverot arī prasību, ka Eiropas prokurors, kurš pārņem lietas, pietiekamā līmenī pārzina attiecīgās dalībvalsts valodu un tiesību sistēmu.

(30) EPPO izmeklēšana parasti būtu jāveic Eiropas pilnvarotajiem prokuroriem dalībvalstīs. Viņiem tā būtu jāveic saskaņā ar šo regulu un – attiecībā uz jautājumiem, uz kuriem šī regula neattiecas, – saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Eiropas deleģētajiem prokuroriem uzdevumi būtu jāveic uzraugošā Eiropas prokurora uzraudzībā un kompetentās Pastāvīgās palātas vadībā un ievērojot tās norādījumus. Ja dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēta noteiktu aktu iekšēja pārskatīšana valsts prokuratūras struktūrā, šādu Eiropas deleģētā prokurora pieņemtu lēmumu pārskatīšanai saskaņā ar EPPO reglamentu būtu jāietilpst uzraugošā Eiropas prokurora uzraudzības pilnvarās. Tādos gadījumos dalībvalstīm nevajadzētu būt pienākumam paredzēt pārskatīšanu valsts tiesās, neskarot LES 19. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (“harta”) 47. pantu.

(31) Prokurora funkcijas kompetentās tiesās ir pildāmas līdz procesa noslēgumam, ar ko saprot galīgu jautājuma izšķiršanu par to, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir izdarījis nodarījumu, tostarp – attiecīgajā gadījumā – notiesāšanu un jebkādu prasību izskatīšanu vai aizsardzības līdzekļu izmantošanu, kas pieejami, iekams minētais lēmums nav kļuvis galīgs.

(32) Eiropas deleģētajiem prokuroriem vajadzētu būt EPPO sastāvdaļai un kā tādiem, veicot izmeklēšanu un kriminālvajāšanu par nodarījumiem, kas ir EPPO kompetencē, viņiem būtu jārīkojas vienīgi EPPO vārdā un tās uzdevumā savas attiecīgās dalībvalsts teritorijā. Tas nozīmētu, ka saskaņā ar šo regulu viņiem tiek piešķirts funkcionāli un juridiski neatkarīgs statuss, kas atšķiras no jebkāda valsts tiesību aktos paredzēta statusa.

(33) Neatkarīgi no sava šajā regulā paredzētā īpašā statusa Eiropas deleģētajiem prokuroriem savu pilnvaru termiņa laikā vajadzētu būt arī savas dalībvalsts prokuratūras locekļiem, proti, prokuroriem vai tiesu iestāžu locekļiem, un to dalībvalstīm būtu jāpiešķir viņiem vismaz tādas pašas pilnvaras kā valsts prokuroriem.

(34) Eiropas deleģētajiem prokuroriem vajadzētu būt pienākumam ievērot Pastāvīgo palātu un Eiropas prokuroru izdotos norādījumus. Ja Eiropas deleģētais prokurors uzskata, ka ar norādījumu viņam tiek prasīts veikt jebkādu pasākumu, kas neatbilstu valsts tiesību aktiem, viņam būtu jālūdz, lai Eiropas galvenais prokurors pārskata minēto norādījumu.

(35) Eiropas deleģētajam prokuroram, kurš nodarbojas ar lietu, būtu jāziņo uzraugošajam Eiropas prokuroram un kompetentajai Pastāvīgajai palātai par jebkādiem nozīmīgiem pavērsieniem lietā, tādiem kā izmeklēšanas pasākumu veikšana vai izmaiņas aizdomās turēto personu sarakstā.

(36) Pastāvīgajām palātām būtu jāīsteno savas lēmumu pieņemšanas pilnvaras EPPO procesu konkrētos posmos, lai nodrošinātu kopēju izmeklēšanas un kriminālvajāšanas politiku. Tām būtu jāpieņem lēmumi, pamatojoties uz lēmuma projektu, ko ierosinājis Eiropas deleģētais prokurors, kurš nodarbojas ar lietu. Tomēr izņēmuma gadījumos Pastāvīgajai palātai vajadzētu būt iespējai pieņemt lēmumu bez lēmuma projekta, ko ierosinājis Eiropas deleģētais prokurors, kurš nodarbojas ar lietu. Tādos gadījumos šādu lēmuma projektu var ierosināt Eiropas prokurors, kurš uzrauga lietu.

(37) Pastāvīgajai palātai vajadzētu būt iespējai deleģēt savas lēmumu pieņemšanas pilnvaras uzraugošajam Eiropas prokuroram konkrētos gadījumos, kad nodarījums nav smags vai process nav sarežģīts. Novērtējot nodarījuma smaguma pakāpi, būtu jāņem vērā tā sekas Savienības līmenī.

(38) EPPO reglamentā būtu jāparedz mehānisms Eiropas prokuroru savstarpējai aizstāšanai. Aizstāšanas mehānisms būtu jāizmanto gadījumos, kad Eiropas prokurors uz īsu laiku nevar pildīt savus pienākumus, piemēram, prombūtnes dēļ.

(39) Turklāt Eiropas prokurors būtu jāaizstāj ar vienu no viņa dalībvalsts Eiropas deleģētajiem prokuroriem gadījumos, kad Eiropas prokurors atkāpjas no amata, tiek atbrīvots no amata vai atstāj amatu jebkādu citu iemeslu dēļ, vai, piemēram, ilgstošas slimības gadījumos. Šāda aizstāšana būtu jāierobežo uz laikposmu, kas nepārsniedz trīs mēnešus. Iespēja pagarināt šo termiņu būtu jāatstāj Kolēģijas ziņā, ja to uzskata par nepieciešamu, ņemot vērā EPPO darba slodzi un prombūtnes ilgumu, kamēr tiek aizstāts vai atgriežas Eiropas prokurors. Eiropas deleģētajam prokuroram, kurš aizstāj Eiropas prokuroru, aizstāšanas laikposmā vairs nevajadzētu būt atbildīgam par izmeklēšanu un kriminālvajāšanu, ko viņš veic kā Eiropas deleģētais prokurors vai kā valsts prokurors. Attiecībā uz EPPO procesiem, kurus vadījis Eiropas deleģētais prokurors, kas aizstāj Eiropas prokuroru, būtu jāpiemēro EPPO noteikumi par lietas nodošanu citam.

(40) Eiropas galvenā prokurora un Eiropas prokuroru iecelšanas procedūrai būtu jāgarantē viņu neatkarība. Viņu leģitimitātei būtu jāizriet no Savienības iestādēm, kas iesaistītas iecelšanas procedūrā. Eiropas galvenā prokurora vietnieki būtu jāieceļ Kolēģijai no savu locekļu vidus.

(41) Atlases komitejai būtu jāsagatavo Eiropas galvenā prokurora amata vietai izraudzīto kandidātu gala saraksts. Pilnvaras izstrādāt komitejas darbības noteikumus un iecelt tās locekļus būtu jāpiešķir Padomei, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu. Šādas īstenošanas pilnvaras izrietētu no konkrētajām pilnvarām, kuras saskaņā ar LESD 86. pantu ir piešķirtas Padomei, un atspoguļo specifiku, kas raksturīga EPPO, kura aizvien būs stingri integrēta valstu juridiskajās struktūrās un vienlaikus būs Savienības struktūra. EPPO darbosies procesos, kur lielākā daļa pārējo dalībnieku būs valstu struktūras, tādas kā tiesas, policija un citas tiesībaizsardzības iestādes, un tādēļ Padome ir īpaši ieinteresēta cieši iesaistīties iecelšanas procedūrā. Piešķirot Padomei minētās pilnvaras, tiek arī pienācīgi ņemts vērā iespējamais sensitīvais raksturs, kāds piemīt visām lēmumu pieņemšanas pilnvarām, kurām ir tieša ietekme uz valstu tiesu un kriminālvajāšanas struktūrām. Savstarpēji vienojoties, Eiropas Parlamentam un Padomei būtu viens no gala sarakstā iekļautajiem kandidātiem jāieceļ par galveno prokuroru.

(42) Katrai dalībvalstij būtu jāizvirza trīs kandidāti Eiropas prokurora amatam, kas jāizraugās un jāieceļ Padomei. Lai nodrošinātu Kolēģijas darba nepārtrauktību, ik pēc trim gadiem veic daļēju nomaiņu, aizstājot vienu trešdaļu Eiropas prokuroru. Būtu jāpiešķir Padomei pilnvaras pieņemt pārejas noteikumus par Eiropas prokuroru iecelšanu uz pirmo pilnvaru termiņu un tā laikā. Minētās īstenošanas pilnvaras uzskatāmi parāda Padomes pilnvaras izraudzīties un iecelt Eiropas prokurorus. To pamato arī Eiropas prokuroru specifika, jo viņi ir saistīti ar savām attiecīgajām dalībvalstīm un vienlaikus ir Kolēģijas locekļi, un – vispārīgāk runājot – EPPO specifika, ievērojot to pašu loģiku, kas pamato īstenošanas pilnvaru piešķiršanu Padomei, lai izstrādātu komitejas darbības noteikumus un ieceltu tās locekļus. Lemjot par vienas trešdaļas Eiropas prokuroru daļēju nomaiņu to pirmajā pilnvaru termiņā, Padomei būtu jāņem vērā dalībvalstu ģeogrāfiskais aptvērums.

(43) Eiropas deleģēto prokuroru iecelšanas procedūrai būtu jānodrošina, lai tie būtu EPPO sastāvdaļa un lai darbības līmenī tie vienlaikus paliktu integrēti savu valstu tiesību sistēmās un tiesu un kriminālvajāšanas struktūrās. Dalībvalstīm būtu jāizvirza kandidāti Eiropas deleģēto prokuroru amatam, kuri pēc Eiropas galvenā prokurora priekšlikuma būtu jāieceļ Kolēģijai.

(44) Katrā dalībvalstī vajadzētu būt diviem vai vairākiem Eiropas deleģētajiem prokuroriem, lai nodrošinātu EPPO lietu veidotās darba slodzes pienācīgu sadalījumu. Eiropas galvenajam prokuroram, apspriežoties ar katru dalībvalsti, būtu jāapstiprina Eiropas deleģēto prokuroru skaits katrā dalībvalstī, kā arī uzdevumu funkcionālais un teritoriālais sadalījums starp tiem. Šādās apspriedēs būtu pienācīgi jāņem vērā valstu prokuratūru sistēmu organizācija. Eiropas deleģēto prokuroru kompetenču funkcionālā sadalījuma jēdziens varētu paredzēt uzdevumu sadalījumu.

(45) Eiropas deleģēto prokuroru kopējo skaitu dalībvalstī var mainīt ar Eiropas galvenā prokurora apstiprinājumu, ievērojot EPPO gada budžeta pozīcijas atļautās robežas.

(46) Kolēģijai vajadzētu būt atbildīgai par disciplinārajām procedūrām attiecībā uz Eiropas deleģētajiem prokuroriem, kuri darbojas saskaņā ar šo regulu. Tā kā Eiropas deleģētie prokurori paliek aktīvi dalībvalstu prokuratūru vai tiesu iestāžu locekļi un var pildīt arī valsts prokurora funkcijas, valstu disciplināros noteikumus var piemērot ar šo regulu nesaistītu iemeslu dēļ. Tomēr šādos gadījumos Eiropas galvenais prokurors būtu jāinformē par atbrīvošanu no amata vai jebkādu disciplinārsodu, ņemot vērā viņa atbildību par EPPO vadību un lai aizsargātu tās integritāti un neatkarību.

(47) EPPO darbs principā būtu jāveic elektroniskā formā. EPPO būtu jāizveido, jāuztur un jāpārvalda lietu pārvaldības sistēma. Lietu pārvaldības sistēmā būtu jāietver informācija, kas saņemta par iespējamiem nodarījumiem, kuri ir EPPO kompetencē, kā arī informācija no lietu materiāliem, arī tad, ja minētās lietas ir slēgtas. Izveidojot lietu pārvaldības sistēmu, EPPO būtu jānodrošina, lai sistēma ļautu EPPO darboties kā vienotai iestādei, ja Eiropas deleģēto prokuroru pārvaldīto lietu materiāli ir pieejami centrālajam birojam tā lēmumu pieņemšanas, pārraudzības un vadības, un uzraudzības uzdevumu veikšanai.

(48) Valsts iestādēm būtu nekavējoties jāinformē EPPO par jebkādu rīcību, kas varētu būt EPPO kompetencē esošs nodarījums. Lietās, kas nav EPPO kompetences jomā, EPPO būtu jāinformē kompetentās valsts iestādes par jebkādiem faktiem, kas tai kļuvuši zināmi un kas varētu būt noziedzīgs nodarījums, piemēram, nepatiesa liecība.

(49) Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem un aģentūrām, kā arī valsts iestādēm būtu nekavējoties jāsniedz EPPO jebkāda informācija par nodarījumiem, attiecībā uz kuriem tā varētu īstenot savu kompetenci. EPPO var arī saņemt vai apkopot informāciju no citiem avotiem, tādiem kā privātstruktūras. EPPO pārbaudes mehānisma mērķim vajadzētu būt izvērtēt, vai, pamatojoties uz saņemto informāciju, ir izpildīti EPPO materiāltiesiskās, teritoriālās un personāla kompetences nosacījumi.

(50) Trauksmes cēlēji var vērst EPPO uzmanību uz jaunu informāciju, tādējādi palīdzot tās darbā – veikt izmeklēšanu, kriminālvajāšanu un celt apsūdzību pret tādu nodarījumu izdarītājiem, kas apdraud Savienības finanšu intereses. Tomēr trauksmes cēlējus var atturēt bailes no atriebības. Lai atvieglinātu tādu nodarījumu atklāšanu, kas ir EPPO kompetencē, dalībvalstis tiek rosinātas saskaņā ar saviem valsts tiesību aktiem paredzēt efektīvas procedūras, kas ļautu ziņot par iespējamiem nodarījumiem, kas ir EPPO kompetencē, un nodrošināt, lai personas, kuras ziņo par šādiem nodarījumiem, tiktu aizsargātas no atriebības un jo īpaši no negatīvām vai diskriminējošām darbībām darba attiecībās. EPPO vajadzības gadījumā būtu jāizstrādā savs reglaments.

(51) Lai pilnīgi ievērotu pienākumu informēt EPPO, ja rodas aizdomas par nodarījumu, kas ir tās kompetencē, dalībvalstu iestādēm, kā arī visām Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem un aģentūrām būtu jāievēro spēkā esošās ziņošanas procedūras un jāievieš efektīvi mehānismi tām paziņoto apgalvojumu iepriekšējai izvērtēšanai. Savienības iestādes, struktūras, biroji un aģentūras šajā nolūkā var izmantot Eiropas Biroju krāpšanas apkarošanai (OLAF).

(52) Dalībvalstu iestādēm būtu jāizveido sistēma, kas nodrošina, ka informācija EPPO tiek ziņota pēc iespējas drīz. Dalībvalstis pašas var izlemt, vai veidot tiešu vai centralizētu sistēmu.

(53) Minētā ziņošanas pienākuma ievērošana ir būtiska EPPO sekmīgai darbībai un būtu jāinterpretē plaši, lai nodrošinātu to, ka valsts iestādes ziņo par gadījumiem, kad dažu kritēriju tūlītēja izvērtēšana nav iespējama (piemēram, kaitējuma apmērs vai piemērojamais sods). EPPO vajadzētu būt arī iespējai katrā atsevišķā gadījumā pieprasīt informāciju no dalībvalstu iestādēm par citiem nodarījumiem, kas skar Savienības finanšu intereses. Nebūtu jāuzskata, ka tādējādi EPPO tiek dota iespēja sistemātiski vai periodiski pieprasīt informāciju no dalībvalstu iestādēm par sīkiem nodarījumiem.

(54) Lai efektīvi izmeklētu nodarījumus, kas skar Savienības finanšu intereses, un ievērotu ne bis in idem principu, dažos gadījumos var būt nepieciešams paplašināt izmeklēšanu, attiecinot to uz citiem nodarījumiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ja tie ir nesaraujami saistīti ar nodarījumu, kas skar Savienības finanšu intereses. Nesaraujami saistītu nodarījumu jēdziena nozīme būtu jāapsver, ņemot vērā attiecīgo judikatūru, kurā ne bis in idem principa piemērošanai kā būtisks kritērijs ir izraudzīts materiālo faktu identiskums (jeb fakti, kas pēc būtības ir vienādi), ko saprot kā tādu konkrētu apstākļu kopuma esamību, kuri ir nesaraujami saistīti kopā laikā un telpā.

(55) EPPO vajadzētu būt tiesībām īstenot kompetenci, ja nodarījumi ir nesaraujami saistīti un ja nodarījums, kas skar Savienības finanšu intereses, ir dominējošs attiecīgā nodarījuma smaguma pakāpes izpratnē, ko atspoguļo maksimālās sankcijas, kuras varētu piemērot.

(56) Tomēr EPPO vajadzētu būt tiesībām īstenot kompetenci arī gadījumā, ja nodarījumi ir nesaraujami saistīti un ja nodarījums, kas skar Savienības finanšu intereses, nav dominējošs sankciju līmeņu izpratnē, bet ja cits nesaraujami saistītais nodarījums ir uzskatāms par papildinošu pēc būtības tāpēc, ka tas vienīgi ir bijis izšķirīgs, kad izdarīts nodarījums, kas skar Savienības finanšu intereses, jo īpaši, ja šāds cits nodarījums ir izdarīts galvenokārt tādēļ, lai radītu apstākļus tāda nodarījuma izdarīšanai, kas skar Savienības finanšu intereses, piemēram, nodarījums, kura vienīgais mērķis ir nodrošināt materiālos vai juridiskos līdzekļus tāda nodarījuma izdarīšanai, kas skar Savienības finanšu intereses, vai lai nodrošinātu peļņu vai labumu no tā.

(57) Jēdzienam “nodarījumi, kuri saistīti ar līdzdalību noziedzīgā organizācijā” būtu jāatbilst definīcijai, kas paredzēta valsts tiesību aktos saskaņā ar Padomes Pamatlēmumu 2008/841/TI (3), un tas var ietvert, piemēram, piederību šādai noziedzīgai organizācijai vai tās organizēšanu un vadīšanu.

(58) EPPO kompetencei attiecībā uz nodarījumiem, kas skar Savienības finanšu intereses, parasti būtu jāprevalē, pat ja uz kompetenci pretendē dalībvalstis, lai tā varētu nodrošināt konsekvenci un vadību izmeklēšanai un kriminālvajāšanai Savienības līmenī. Attiecībā uz minētajiem nodarījumiem dalībvalstu iestādēm, ja vien nav jāveic steidzami pasākumi, būtu jāatturas no darbības, kamēr EPPO nav izlēmusi, vai veicama izmeklēšana.

(59) Konkrēts gadījums būtu jāuzskata par tādu, kam ir sekas Savienības līmenī inter alia tad, ja noziedzīgam nodarījumam ir transnacionāls raksturs un mērogs, ja šādā nodarījumā ir iesaistīta noziedzīga organizācija vai ja nodarījuma konkrētais veids varētu radīt nopietnus draudus Savienības finanšu interesēm vai Savienības iestāžu ticamībai un Savienības iedzīvotāju paļāvībai.

(60) Ja EPPO nevar īstenot savu kompetenci konkrētā gadījumā tāpēc, ka ir pamats uzskatīt, ka kaitējums, kas ir radīts vai var tikt radīts Savienības finanšu interesēm, nav lielāks par kaitējumu, kas ir radīts vai var tikt radīts citam cietušajam, EPPO tomēr būtu jāspēj īstenot savu kompetenci ar noteikumu, ka tā ir labākā situācijā, lai veiktu izmeklēšanu vai kriminālvajāšanu, nekā attiecīgās(-o) dalībvalsts(-u) iestādes. Varētu izrādīties, ka EPPO ir labākā situācijā inter alia tad, ja būtu efektīvāk ļaut EPPO veikt attiecīgā noziedzīgā nodarījuma izmeklēšanu un kriminālvajāšanu noziedzīgā nodarījuma transnacionālā rakstura un mēroga dēļ, ja nodarījumā ir iesaistīta noziedzīga organizācija vai ja nodarījuma konkrētais veids varētu radīt nopietnus draudus Savienības finanšu interesēm vai Savienības iestāžu ticamībai un Savienības iedzīvotāju paļāvībai. Šādā gadījumā EPPO būtu jāspēj īstenot savu kompetenci ar dalībvalsts(-u) kompetento valsts iestāžu sniegtu piekrišanu, ja ir radīts kaitējums šādam(-iem) citam(-iem) cietušajam(-iem).

(61) Ja dalībvalsts tiesu vai tiesībaizsardzības iestāde sāk izmeklēt noziedzīgu nodarījumu un uzskata, ka EPPO nevarēja īstenot savu kompetenci, tai būtu par to jāinformē EPPO, lai EPPO varētu izvērtēt, vai tai būtu jāīsteno kompetence.

(62) Ja pastāv domstarpības jautājumos par kompetences īstenošanu, kompetentajām valsts iestādēm būtu jālemj par kompetences sadalījumu. Ar jēdzienu “kompetentās valsts iestādes” būtu jāsaprot jebkura tiesu iestāde, kas ir kompetenta lemt par kompetenču sadalījumu saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

(63) Tā kā EPPO būtu jāceļ apsūdzība valsts tiesās, tās kompetence būtu jānosaka, atsaucoties uz dalībvalstu krimināltiesībām, kas paredz kriminālatbildību par darbību vai bezdarbību, kura skar Savienības finanšu intereses, un nosaka piemērojamos sodus, valsts tiesību sistēmās īstenojot attiecīgos Savienības tiesību aktus, jo īpaši Direktīvu (ES) 2017/1371.

(64) EPPO būtu jāīsteno sava kompetence pēc iespējas plaši, lai tās izmeklēšanu un kriminālvajāšanu var attiecināt uz nodarījumiem, kas izdarīti ārpus dalībvalstu teritorijas.

(65) EPPO izmeklēšanā un kriminālvajāšanā būtu jāvadās pēc proporcionalitātes, objektivitātes un taisnīguma principiem attiecībā uz aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem. Tas ietver pienākumu vākt visu veidu pierādījumus, kā apsūdzošos, tā arī attaisnojošos – vai nu motu proprio, vai pēc aizstāvības pieprasījuma.

(66) Lai nodrošinātu juridisko noteiktību un efektīvi apkarotu nodarījumus, kas skar Savienības finanšu intereses, EPPO izmeklēšanas un kriminālvajāšanas darbībās būtu jāvadās pēc likumības principa, saskaņā ar kuru EPPO stingri piemēro šajā regulā paredzētos noteikumus, jo īpaši attiecībā uz kompetenci un tās īstenošanu, izmeklēšanas uzsākšanu, izmeklēšanas izbeigšanu, lietas nodošanu, lietas izbeigšanu un vienkāršotām kriminālvajāšanas procedūrām.

(67) Lai pēc iespējas labāk garantētu apsūdzētā tiesības, par katru aizdomās turēto vai apsūdzēto principā vajadzētu būt tikai vienai EPPO izmeklēšanai vai kriminālvajāšanai. Ja nodarījumu ir izdarījušas vairākas personas, EPPO principā būtu jāuzsāk tikai viena lieta un izmeklēšana būtu jāveic attiecībā uz visiem aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem kopā.

(68) Ja vairāki Eiropas deleģētie prokurori ir sākuši viena un tā paša noziedzīgā nodarījuma izmeklēšanu, Pastāvīgajai palātai šādas izmeklēšanas attiecīgā gadījumā būtu jāapvieno. Pastāvīgā palāta var nolemt neapvienot šādus procesus vai nolemt vēlāk sadalīt šādu procesu, ja tas ir izmeklēšanas efektivitātes interesēs, piemēram, ja procesu pret vienu aizdomās turēto vai apsūdzēto varētu noslēgt agrākā posmā, savukārt process pret citiem aizdomās turētajiem vai apsūdzētajiem vēl būtu jāturpina, vai ja lietas sadalīšana varētu saīsināt pirmstiesas apcietinājuma ilgumu vienam no aizdomās turētajiem. Ja par apvienojamajām lietām ir atbildīgas dažādas Pastāvīgās palātas, attiecīgās kompetences un procedūra būtu jānosaka EPPO reglamentā. Ja Pastāvīgā palāta nolemj lietu sadalīt, būtu jāsaglabā tās kompetence attiecībā uz izrietošajām lietām.

(69) EPPO būtu jāpaļaujas uz valsts iestādēm, tostarp policijas iestādēm, jo īpaši piespiedu līdzekļu piemērošanā. Saskaņā ar lojālas sadarbības principu visām valsts iestādēm un attiecīgajām Savienības struktūrām, tostarp Eurojust, Eiropolam un OLAF, būtu aktīvi jāatbalsta EPPO veiktā izmeklēšana un kriminālvajāšana, kā arī jāsadarbojas ar to no brīža, kad par iespējamo nodarījumu tiek ziņots EPPO, līdz brīdim, kad tā nosaka, vai jāuzsāk kriminālvajāšana vai nepieciešama cita rīcība minētajā lietā.

(70) Efektīvai izmeklēšanai un kriminālvajāšanai par nodarījumiem, kas skar Savienības finanšu intereses, ir būtiski, lai EPPO spētu savākt pierādījumus, izmantojot vismaz izmeklēšanas pasākumu minimālo kopumu, vienlaikus ievērojot proporcionalitātes principu. Izmeklēšanas un kriminālvajāšanas nolūkos minētajiem pasākumiem vajadzētu būt pieejamiem attiecībā uz nodarījumiem, kas ietilpst EPPO pilnvarās, vismaz tad, kad par tiem piemērojamais maksimālais sods ir brīvības atņemšana uz vismaz četriem gadiem, bet minētos pasākumus var ierobežot saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

(71) Papildus šajā regulā uzskaitīto izmeklēšanas pasākumu minimālajam kopumam Eiropas deleģētajiem prokuroriem vajadzētu būt tiesībām lūgt vai uzdot jebkādus pasākumus, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem prokuroriem ir pieejami līdzīgos gadījumos attiecīgajā valstī. Pieejamība būtu jānodrošina visās situācijās, kad norādītais izmeklēšanas pasākums ir paredzēts, bet to var ierobežot saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

(72) Pārrobežu gadījumos Eiropas deleģētajam prokuroram, kurš nodarbojas ar lietu, būtu jāspēj paļauties uz asistējošajiem Eiropas deleģētajiem prokuroriem, ja pasākumi ir veicami citās dalībvalstīs. Ja šādam pasākumam ir vajadzīga tiesas atļauja, tad būtu skaidri jānorāda, kurā dalībvalstī atļauja būtu jāsaņem, bet jebkurā gadījumā vajadzētu būt tikai vienai atļaujai. Ja tiesu iestādes izmeklēšanas pasākumu galīgi atsaka, t. i., pēc tam, kad ir izmantoti visi tiesiskās aizsardzības līdzekļi, Eiropas deleģētajam prokuroram, kurš nodarbojas ar lietu, būtu jāatsauc lūgums vai rīkojums.

(73) Šajā regulā paredzētajai iespējai izmantot savstarpējas atzīšanas vai pārrobežu sadarbības juridiskos instrumentus nebūtu jāaizstāj konkrētie noteikumi par pārrobežu izmeklēšanu saskaņā ar šo regulu. Tai drīzāk būtu tie jāpapildina, lai nodrošinātu, ka tad, kad pasākums ir vajadzīgs pārrobežu izmeklēšanai, bet nav pieejams valsts tiesību aktos tīri iekšējai situācijai, to, veicot izmeklēšanu vai kriminālvajāšanu, var izmantot saskaņā ar tiem valsts tiesību aktiem, ar kuriem īsteno attiecīgo instrumentu.

(74) Šīs regulas noteikumiem par pārrobežu sadarbību nebūtu jāskar spēkā esošie juridiskie instrumenti, kas atvieglina pārrobežu sadarbību starp tādām valsts iestādēm, kas nav kriminālvajāšanas vai tiesu iestādes. Tam pašam būtu jāattiecas uz valsts iestādēm, kas sadarbojas uz administratīvo tiesību pamata.

(75) Šīs regulas noteikumiem par pirmstiesas aizturēšanu un pārrobežu nodošanu nebūtu jāskar konkrētās procedūras dalībvalstīs, kad aizdomās turētā vai apsūdzētā sākotnējai aizturēšanai nav vajadzīga tiesas atļauja.

(76) Eiropas deleģētajam prokuroram, kurš nodarbojas ar lietu, vajadzētu būt tiesībām izsniegt vai lūgt Eiropas apcietināšanas orderus EPPO kompetences jomā.

(77) EPPO vajadzētu būt tiesībām nodot lietu valsts iestādēm, ja izmeklēšanā atklājas, ka nodarījums nav EPPO kompetencē. Veicot šādu nodošanu, valsts iestādēm būtu jāsaglabā visas savas valsts tiesību aktos paredzētās prerogatīvas sākt, turpināt vai izbeigt izmeklēšanu.

(78) Šajā regulā paredzēts, ka EPPO jāveic prokurora funkcijas, kas ietver lēmumu pieņemšanu par aizdomās turētā vai apsūdzētā apsūdzību un tās dalībvalsts izvēli, kuras tiesas būs kompetentas izskatīt apsūdzību. Lai veidotu kopēju kriminālvajāšanas politiku, lēmums par to, vai izvirzīt apsūdzību pret aizdomās turēto vai apsūdzēto, principā būtu jāpieņem kompetentajai Pastāvīgajai palātai, pamatojoties uz Eiropas deleģētā prokurora lēmuma projektu. Pastāvīgajai palātai 21 dienas laikā pēc lēmuma projekta saņemšanas vajadzētu būt tiesīgai pieņemt jebkādu lēmumu, tostarp lūgt papildu pierādījumus, pirms tā nolemj lietu nodot tiesai, izņemot lēmumu lietu izbeigt, ja Eiropas deleģētais prokurors ir ierosinājis lietu nodot tiesai.

(79) Dalībvalsts, kuras tiesas būs kompetentas izskatīt apsūdzību, būtu jāizvēlas kompetentajai Pastāvīgajai palātai, pamatojoties uz šajā regulā noteikto kritēriju kopumu. Pastāvīgajai palātai būtu jāpieņem lēmums, pamatojoties uz ziņojumu un lēmuma projektu, kurus sagatavo Eiropas deleģētais prokurors, kurš nodarbojas ar lietu, un kuri uzraugošajam Eiropas prokuroram būtu jāpārsūta Pastāvīgajai palātai, pievienojot, ja vajadzīgs, savu novērtējumu. Uzraugošajam Eiropas prokuroram būtu jāsaglabā visas pilnvaras sniegt konkrētus norādījumus Eiropas deleģētajam prokuroram, kā paredzēts šajā regulā.

(80) Pierādījumi, ko EPPO iesniedz tiesā, nebūtu jāuzskata par nepieņemamiem tikai tāpēc vien, ka pierādījumi savākti citā dalībvalstī vai saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, ar noteikumu, ka lietu izskatošā tiesa uzskata, ka ar to pieņemšanu tiek ievērots procesuālais taisnīgums un aizdomās turētā vai apsūdzētā tiesības uz aizstāvību saskaņā ar hartu. Šajā regulā tiek respektētas pamattiesības un ievēroti principi, kas atzīti LES 6. pantā un hartā, jo īpaši tās VI nodaļā, starptautiskajās tiesībās un starptautiskajos nolīgumos, kuros Savienība vai visas dalībvalstis ir puses, tostarp Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, un dalībvalstu konstitūcijās to attiecīgajās piemērošanas jomās. Saskaņā ar minētajiem principiem un ievērojot dalībvalstu atšķirīgās tiesību sistēmas un tradīcijas, kā paredzēts LESD 67. panta 1. punktā, neko no šajā regulā paredzētā nevar interpretēt kā aizliegumu tiesām piemērot valsts tiesību pamatprincipus par procesuālo taisnīgumu, ko tās piemēro savās valstu sistēmās, tostarp precedentu tiesību sistēmās.

(81) Ņemot vērā likumības principu, EPPO izmeklēšanai parasti būtu jānoslēdzas ar apsūdzības celšanu kompetentajās valsts tiesās gadījumos, kad ir pietiekami pierādījumi un nepastāv juridiski šķēršļi kriminālvajāšanai, vai kad nav tikusi piemērota vienkāršota kriminālvajāšanas procedūra. Pamatojums lietas izbeigšanai ir izsmeļoši paredzēts šajā regulā.

(82) Valstu tiesību sistēmās ir paredzētas dažādu veidu vienkāršotas kriminālvajāšanas procedūras, kurās var būt un var nebūt iekļauta tiesas iesaistīšanās, piemēram, darījums ar aizdomās turēto vai apsūdzēto. Ja šādas procedūras pastāv, Eiropas deleģētajam prokuroram vajadzētu būt pilnvarām tās piemērot saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem un šajā regulā paredzētajās situācijās. Minētajās situācijās būtu jāiekļauj lietas, kurās – pēc šādam kaitējumam atbilstošās summas iespējamas atgūšanas – nodarījuma izraisītais galīgais kaitējums nav būtisks. Ņemot vērā EPPO īstenotās saskaņotas un efektīvas kriminālvajāšanas politikas intereses, kompetentā Pastāvīgā palāta vienmēr būtu jālūdz sniegt piekrišanu šādu procedūru izmantošanai. Ja vienkāršotā procedūra ir piemērota sekmīgi, lieta būtu pilnībā jāpabeidz.

(83) Šajā regulā ir noteikta prasība EPPO ievērot jo īpaši tiesības uz taisnīgu tiesu, tiesības uz aizstāvību un nevainīguma prezumpciju, kā paredzēts hartas 47. un 48. pantā. Hartas 50. pants, kas aizsargā tiesības netikt divreiz tiesātam vai sodītam krimināllietā par vienu un to pašu nodarījumu (ne bis in idem), nodrošina, ka EPPO uzsāktās kriminālvajāšanas rezultātā neradīsies dubultas tiesāšanas vai sodīšanas risks. EPPO darbības tādējādi būtu jāīsteno pilnīgā saskaņā ar minētajām tiesībām, un šī regula būtu attiecīgi jāpiemēro un jāinterpretē.

(84) LESD 82. panta 2. punkts ļauj Savienībai noteikt minimālos noteikumus par privātpersonu tiesībām kriminālprocesā, lai nodrošinātu tiesību uz aizstāvību un procesuālā taisnīguma ievērošanu. Savienības likumdevējs minētos minimālos noteikumus ir pakāpeniski izklāstījis direktīvās par konkrētām tiesībām.

(85) EPPO darbībām būtu jāpiemēro tiesības uz aizstāvību, kas paredzētas attiecīgajos Savienības tiesību aktos, piemēram, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvās 2010/64/ES (4), 2012/13/ES (5), 2013/48/ES (6), (ES) 2016/343 (7) un (ES) 2016/1919 (8), kurus īsteno ar valsts tiesību aktiem. Jebkuram aizdomās turētajam vai apsūdzētajam, pret kuru EPPO sāk izmeklēšanu, būtu jāgūst labums no minētajām tiesībām, kā arī no valsts tiesību aktos paredzētajām tiesībām prasīt, lai tiktu iecelti eksperti vai uzklausīti liecinieki, vai lai EPPO kā citādi nodrošinātu pierādījumus aizstāvības puses vārdā.

(86) LESD 86. panta 3. punkts ļauj Savienības likumdevējam paredzēt noteikumus, kas piemērojami EPPO, pildot savas funkcijas, veikto procesuālo pasākumu tiesiskuma pārbaudei. Minētā Savienības likumdevējam piešķirtā kompetence atspoguļo EPPO uzdevumu un struktūras specifiku, kura atšķiras no visām pārējām Savienības struktūrām un aģentūrām un kurai nepieciešami īpaši noteikumi attiecībā uz tiesiskuma pārbaudi.

(87) Saskaņā ar LESD 86. panta 2. punktu EPPO pilda savas prokurora funkcijas dalībvalstu kompetentajās tiesās. Darbības, ko EPPO veic izmeklēšanas laikā, ir cieši saistītas ar no tām izrietošo iespējamo kriminālvajāšanu un tādējādi var ietekmēt dalībvalstu tiesisko kārtību. Daudzos gadījumos minētās darbības veiks valsts tiesībaizsardzības iestādes, rīkojoties saskaņā ar EPPO norādījumiem, dažos gadījumos pēc tam, kad saņemta valsts tiesas atļauja. Tādēļ ir lietderīgi uzskatīt, ka EPPO procesuālajiem aktiem, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, būtu jāpiemēro pārbaude kompetentajās valsts tiesās saskaņā ar valsts tiesību aktos izklāstītajām prasībām un procedūrām. Ar to būtu jānodrošina, lai EPPO procesuālajiem aktiem, kuri ir pieņemti pirms apsūdzības un ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām (kategorija, kas ietver aizdomās turēto, cietušo un citas ieinteresētās personas, kuru tiesības var nelabvēlīgi ietekmēt šādi akti), tiktu piemērota tiesiskuma pārbaude valsts tiesās. Ar procesuālajiem aktiem, kas attiecas uz tās dalībvalsts izvēli, kuras tiesas būs kompetentas izskatīt apsūdzību un kura jānosaka, pamatojoties uz šajā regulā noteiktajiem kritērijiem, ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, un tāpēc vēlākais tiesvedības stadijā tiem būtu jāpiemēro tiesiskuma pārbaude valsts tiesās. Prasības kompetentajās valsts tiesās par to, ka EPPO nav rīkojusies, attiecas uz procesuālajiem aktiem, kurus EPPO ir juridisks pienākums pieņemt un ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām. Ja valsts tiesību aktos ir paredzēta tādu procesuālo aktu, ar kuriem nav iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, tiesiskuma pārbaude vai citas prasības tiesā par bezdarbību, šī regula nebūtu jāinterpretē kā tāda, kas ietekmē šādu tiesību aktu noteikumus. Turklāt dalībvalstīm nevajadzētu būt pienākumam paredzēt to, ka kompetentās valsts tiesas veic tādu procesuālo aktu, ar kuriem nav iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, piemēram, ekspertu iecelšana vai liecinieku izdevumu atlīdzināšana, tiesiskuma pārbaudi. Visbeidzot šī regula neietekmē valsts lietas izskatīšanas tiesu pilnvaras.

(88) Uz tādu EPPO procesuālo aktu likumību, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, būtu jāattiecina tiesiskuma pārbaude valsts tiesās. Šajā nolūkā saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu būtu jānodrošina efektīvi tiesiskās aizsardzības līdzekļi. Turklāt, kā uzsvērts Tiesas judikatūrā, valstu procesuālajiem noteikumiem, ar ko reglamentē darbības Savienības piešķirto indivīda tiesību aizsardzībai, jābūt ne mazāk labvēlīgiem kā tiem, ar kuriem reglamentē līdzīgas iekšējās darbības (līdzvērtības princips), un tie nedrīkst būt tādi, ka praktiski nav iespējams vai ir pārāk grūti īstenot tiesības, kas piešķirtas ar Savienības tiesību aktiem (efektivitātes princips). Kad valsts tiesas pārbauda šādu aktu likumību, tās to var darīt, pamatojoties uz Savienības tiesību aktiem, tostarp šo regulu, kā arī pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, kuri piemērojami tiktāl, ciktāl attiecīgais jautājums nav risināts šajā regulā. Kā uzsvērts Tiesas judikatūrā, valsts tiesām vienmēr būtu jāuzdod Tiesai prejudiciāli jautājumi, ja tām ir šaubas par minēto aktu spēkā esamību no Savienības tiesību aktu viedokļa. Tomēr valsts tiesas nedrīkst uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus par to, vai EPPO procesuālie akti ir spēkā attiecībā uz valsts procesuālajiem noteikumiem vai attiecībā uz tiem valsts pasākumiem, ar ko transponētas direktīvas, pat ja tie minēti šajā regulā. Tomēr tas neskar lūgumus sniegt prejudiciālus nolēmumus par jebkura primārā tiesību akta, tostarp Līgumu un hartas, noteikuma interpretāciju vai jebkura Savienības sekundārā tiesību akta, tostarp šīs regulas un piemērojamo direktīvu, noteikuma interpretāciju un spēkā esību. Turklāt šī regula neizslēdz iespēju valsts tiesām pārbaudīt to EPPO procesuālo aktu spēkā esību, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, no valsts tiesību aktos noteiktā proporcionalitātes principa viedokļa.

(89) Šīs regulas noteikums par tiesiskuma pārbaudi nemaina Tiesas pilnvaras pārbaudīt EPPO administratīvos lēmumus, ar kuriem ir iecerēts radīt tiesiskas sekas trešām personām, t. i., lēmumus, kuri netiek pieņemti, pildot tās izmeklēšanas, kriminālvajāšanas vai apsūdzības celšanas funkcijas. Šī regula neskar arī Eiropas Savienības dalībvalsts, Eiropas Parlamenta, Padomes vai Komisijas iespēju celt prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. panta otro daļu un LESD 265. panta pirmo daļu un uzsākt pienākumu neizpildes procedūru saskaņā ar LESD 258. un 259. pantu.

(90) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 45/2001 (9) attiecas uz EPPO veikto administratīvo personas datu apstrādi.

(91) Visā Savienībā attiecībā uz personas datu apstrādi būtu jānodrošina konsekventa un vienveidīga personas pamattiesību un pamatbrīvību aizsardzības noteikumu piemērošana.

(92) 21. deklarācijā par personas datu aizsardzību tiesu iestāžu sadarbībā krimināllietās un policijas sadarbībā, kas pievienota LES un LESD, paredzēts, ka minēto jomu specifikas dēļ var būt nepieciešami konkrēti noteikumi par personas datu aizsardzību un par šādu datu brīvu apriti tiesu iestāžu sadarbībā krimināllietās un policijas sadarbībā, pamatojoties uz LESD 16. pantu.

(93) Šīs regulas noteikumi par personas datu aizsardzību būtu jāinterpretē un jāpiemēro saskaņā ar to, kā tiek interpretēta un piemērota Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/680 (10), kuru piemēros personas datu apstrādei, ko veic Eiropas Savienības dalībvalstu kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus.

(94) Tāds datu aizsardzības princips kā godprātīga apstrāde ir atsevišķs jēdziens, kas atšķiras no tiesībām uz taisnīgu tiesu, kā noteikts hartas 47. pantā un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantā.

(95) Šajā regulā paredzētie datu aizsardzības noteikumi neskar piemērojamos noteikumus par personas datu kā pierādījumu pieņemamību kriminālprocesā tiesā.

(96) Visas Eiropas Savienības dalībvalstis ir pievienojušās Starptautiskajai Kriminālpolicijas organizācijai (Interpolam). Lai pildītu savu uzdevumu, Interpols saņem, glabā un izplata personas datus, lai palīdzētu kompetentajām iestādēm novērst un apkarot starptautisko noziedzību. Tādēļ ir lietderīgi stiprināt Savienības un Interpola sadarbību, veicinot personas datu efektīvu apmaiņu, vienlaikus nodrošinot pamattiesību un pamatbrīvību ievērošanu attiecībā uz personas datu automātisku apstrādi. Ja operatīvos personas datus no EPPO nosūta Interpolam un valstīm, kuras norīkojušas locekļus uz Interpolu, būtu jāpiemēro šī regula, jo īpaši tās noteikumi par starptautisku nosūtīšanu. Šai regulai nebūtu jāskar konkrētie noteikumi, kas paredzēti Padomes Kopējā nostājā 2005/69/TI (11) un Padomes Lēmumā 2007/533/TI (12).

(97) Kad saskaņā ar starptautisku nolīgumu, kas noslēgts, ievērojot LESD 218. pantu, EPPO nosūta operatīvos personas datus kādas trešās valsts iestādei vai starptautiskai organizācijai, vai Interpolam, šajā regulā minēto datu aizsardzības noteikumu ievērošana būtu jānodrošina ar atbilstošiem personas privātās dzīves un pamattiesību un pamatbrīvību aizsardzības pasākumiem.

(98) Lai nodrošinātu efektīvu, uzticamu un konsekventu pārraudzību pār to, kā tiek ievērota un īstenota šī regula attiecībā uz operatīvajiem personas datiem, kā paredzēts hartas 8. pantā, Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītājam vajadzētu būt uzdevumiem, kas noteikti šajā regulā, un faktiskajām pilnvarām, tostarp izmeklēšanas, korektīvām un padomdevēja pilnvarām, kas ir vajadzīgi līdzekļi minēto uzdevumu izpildei. Tomēr Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāja pilnvarām nevajadzētu nepamatoti būt pretrunā īpašajiem noteikumiem attiecībā uz kriminālprocesu, tostarp noziedzīgu nodarījumu izmeklēšanu un kriminālvajāšanu, vai tiesu iestāžu neatkarībai.

(99) Lai EPPO varētu pildīt savus uzdevumus un lai ņemtu vērā informācijas tehnoloģiju attīstību un progresu informācijas sabiedrībā, Komisijai būtu jādeleģē pilnvaras pieņemt aktus saskaņā ar LESD 290. pantu attiecībā uz pielikumā uzskaitīto operatīvo personas datu kategoriju un datu subjektu kategoriju iekļaušanu sarakstā un šāda saraksta atjaunināšanu. Ir īpaši būtiski, lai Komisija, veicot sagatavošanas darbus, rīkotu atbilstīgas apspriešanās, tostarp ekspertu līmenī, un lai minētās apspriešanās notiktu saskaņā ar principiem, kas noteikti 2016. gada 13. aprīļa Iestāžu nolīgumā par labāku likumdošanas procesu (13). Jo īpaši, lai deleģēto aktu sagatavošanā nodrošinātu vienādu dalību, Eiropas Parlamentam un Padomei visi dokumenti būtu jāsaņem vienlaicīgi ar dalībvalstu ekspertiem un minēto iestāžu ekspertiem vajadzētu būt sistemātiskai piekļuvei Komisijas ekspertu grupu sanāksmēm, kurās notiek deleģēto aktu sagatavošana.

(100) EPPO būtu cieši jāsadarbojas ar citām Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem un aģentūrām, lai atvieglotu savu funkciju izpildi saskaņā ar šo regulu un lai vajadzības gadījumā izstrādātu oficiālas vienošanās par sīki izstrādātiem noteikumiem, kas attiecas uz informācijas apmaiņu un sadarbību. Sadarbībai ar Eiropolu un OLAF vajadzētu būt īpaši svarīgai, lai novērstu dublēšanos un ļautu EPPO iegūt to rīcībā esošo attiecīgo informāciju, kā arī izmantot to analīzi, izmeklējot konkrētas lietas.

(101) EPPO vajadzētu būt iespējai iegūt jebkādu attiecīgu informāciju, kas ir tās kompetencē un ko glabā Savienības iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru datubāzēs un reģistros.

(102) EPPO un Eurojust būtu jākļūst par partneriem un jāsadarbojas operatīvos jautājumos saskaņā ar to attiecīgajām pilnvarām. Šāda sadarbība var ietvert jebkādu izmeklēšanu, kuru veic EPPO un saistībā ar kuru tiek uzskatīts, ka informācijas apmaiņa vai izmeklēšanas pasākumu koordinēšana attiecībā uz lietām, kas ir Eurojust kompetencē, ir nepieciešama vai lietderīga. Visos gadījumos, kad EPPO lūdz Eurojust īstenot šādu sadarbību, EPPO būtu jāsazinās ar Eurojust valsts locekli no Eiropas deleģētā prokurora, kurš nodarbojas ar lietu, dalībvalsts. Operatīvā sadarbība var ietvert arī trešās valstis, kurām ir sadarbības nolīgums ar Eurojust.

(103) EPPO un OLAF būtu jāizveido un jāuztur cieša sadarbība, kuras mērķis ir nodrošināt to attiecīgo pilnvaru papildināmību un novērst dublēšanos. Šajā nolūkā OLAF principā nebūtu jāuzsāk nekāda administratīva izmeklēšana paralēli EPPO veiktajai to pašu faktu izmeklēšanai. Tomēr tam nebūtu jāskar OLAF pilnvaras sākt administratīvu izmeklēšanu pēc savas iniciatīvas, cieši konsultējoties ar EPPO.

(104) Visās darbībās EPPO atbalstam OLAF rīkosies neatkarīgi no Komisijas saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 883/2013 (14).

(105) Gadījumos, kad EPPO izmeklēšanu neveic, tai vajadzētu būt iespējai sniegt OLAF attiecīgu informāciju, lai tas varētu apsvērt attiecīgu rīcību saskaņā ar tā pilnvarām. Konkrētāk, EPPO varētu apsvērt iespēju informēt OLAF par gadījumiem, kad nav pamatotu iemeslu uzskatīt, ka tiek vai ir izdarīts nodarījums, kas ir EPPO kompetencē, bet kad OLAF veikta administratīva izmeklēšana varētu būt lietderīga, vai kad EPPO lietu izbeidz un ir vēlams to nodot OLAF, lai nodrošinātu turpmākus administratīvus pasākumus vai līdzekļu atgūšanu. Ja EPPO sniedz informāciju, tā var pieprasīt, lai OLAF apsvērtu iespēju sākt administratīvu izmeklēšanu vai veikt citus turpmākus administratīvus pasākumus vai pārraudzību, jo īpaši piesardzības pasākumu, līdzekļu atgūšanas vai disciplināru pasākumu nolūkos saskaņā ar Regulu (ES, Euratom) Nr. 883/2013.

(106) Ciktāl atgūšanas procedūras tiek atliktas tādu lēmumu rezultātā, ko EPPO pieņem saistībā ar izmeklēšanu vai kriminālvajāšanu saskaņā ar šo regulu, nebūtu jāuzskata, ka atgūšanas procedūrās būtu dalībvalstu vaina vai nolaidība Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1303/2013 (15) 122. panta nozīmē.

(107) EPPO būtu jādod iespēja Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem vai aģentūrām un citiem cietušajiem veikt attiecīgus pasākumus. Cita starpā tas var nozīmēt piesardzības pasākumus, jo īpaši, lai novērstu jebkādu nepārtrauktu ļaundarību vai aizsargātu Savienību pret kaitējumu tās reputācijai, vai lai ļautu tiem iestāties kā civilprasītājiem tiesvedībā saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Informācijas apmaiņai būtu jānotiek tādā veidā, lai pilnībā ievērotu EPPO neatkarību, un tikai tiktāl, lai nekādā veidā neskartu pareizu izmeklēšanas veikšanu un konfidencialitāti.

(108) EPPO, ciktāl tas ir nepieciešams uzdevumu veikšanai, vajadzētu būt arī iespējai izveidot un uzturēt sadarbības attiecības ar trešo valstu iestādēm un starptautiskām organizācijām. Šī regulas nolūkos “starptautiskās organizācijas” ir starptautiskas organizācijas un tām pakārtotas struktūras, kas ir starptautisko publisko tiesību subjekti, vai citas struktūras, kas ir izveidotas ar divu vai vairāk valstu nolīgumu vai uz tā pamata, kā arī Interpols.

(109) Ja Kolēģija konstatē operatīvu vajadzību pēc sadarbības ar kādu trešo valsti vai starptautisku organizāciju, tai vajadzētu būt iespējai ieteikt, lai Padome vērstu Komisijas uzmanību uz to, ka ir vajadzīgs lēmums par aizsardzības līmeņa pietiekamību vai ieteikums sākt sarunas par starptautisku nolīgumu. Kamēr Savienība nav noslēgusi jaunus starptautiskus nolīgumus vai kamēr Savienība nav pievienojusies daudzpusējiem nolīgumiem, ko dalībvalstis jau ir noslēgušas, par tiesisko palīdzību krimināllietās, dalībvalstīm, ievērojot LES 4. panta 3. punktā noteikto lojālas sadarbības principu, būtu jāsekmē tas, ka EPPO pilda savas funkcijas. Ja tas ir atļauts saskaņā ar attiecīgo daudzpusējo nolīgumu un ja ir saņemts trešās valsts akcepts, dalībvalstīm būtu jāatzīst EPPO par kompetento iestādi un attiecīgā gadījumā tā jāpaziņo kā kompetentā iestāde minēto daudzpusējo nolīgumu īstenošanas nolūkā. Tas dažos gadījumos var ietvert grozījumu minētajos nolīgumos, tomēr atkārtotas sarunas par šādiem nolīgumiem nebūtu jāuzskata par obligātu pasākumu, jo tas ne vienmēr var būt iespējams. Dalībvalstis var arī paziņot EPPO kā kompetento iestādi nolūkā īstenot citus to noslēgtus starptautiskos nolīgumus par tiesisko palīdzību krimināllietās, tostarp minētajos nolīgumos izdarot grozījumu. Ja EPPO kā kompetento iestādi tādu daudzpusēju nolīgumu nolūkos, kurus dalībvalstis jau ir noslēgušas ar trešām valstīm, paziņot nav iespējams vai trešās valstis to neakceptē, un kamēr Savienība nav pievienojusies šādiem starptautiskajiem nolīgumiem, Eiropas deleģētie prokurori var izmantot savu valsts prokurora statusu attiecībā uz trešām valstīm ar noteikumu, ka tie informē trešo valstu iestādes un attiecīgos gadījumos cenšas no tām saņemt piekrišanu, ka pierādījumus, kas, balstoties uz minētajiem starptautiskajiem nolīgumiem, savākti no šīm trešām valstīm, izmantos izmeklēšanā un kriminālvajāšanā, ko veic EPPO. EPPO vajadzētu arī būt iespējai paļauties uz savstarpības vai comitas gentium principu attiecībā pret trešo valstu iestādēm. Tas tomēr būtu jāīsteno katrā gadījumā atsevišķi, ievērojot EPPO materiāltiesiskās kompetences robežas un iespējamos trešo valstu izvirzītos nosacījumus.

(110) Eiropas Savienības dalībvalstīm, kuras neiesaistās ciešākā sadarbībā EPPO izveidei, šī regula nav saistoša. Komisijai attiecīgā gadījumā būtu jāiesniedz priekšlikumi, lai nodrošinātu tiesu iestāžu efektīvu sadarbību krimināllietās starp EPPO un Eiropas Savienības dalībvalstīm, kuras neiesaistās ciešākā sadarbībā EPPO izveidei. Tam jo īpaši būtu jāskar noteikumi par tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās un personu nodošanu, pilnībā ievērojot Savienības acquis šajā jomā, kā arī lojālas sadarbības pienākumu saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu.

(111) Lai nodrošinātu EPPO pilnīgu autonomiju un neatkarību, tai būtu jāpiešķir autonoms budžets, kura ieņēmumu būtisko daļu veido iemaksa no Savienības budžeta. EPPO finanšu, budžeta un personāla režīmam būtu jāatbilst attiecīgajiem Savienības standartiem, kas piemērojami Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (16) 208. pantā minētajām struktūrām, tomēr pienācīgi ņemot vērā to, ka EPPO kompetence veikt kriminālizmeklēšanu un kriminālvajāšanu Savienības līmenī ir unikāla.

(112) EPPO uzsākto izmeklēšanas pasākumu izmaksas principā būtu jāsedz tām valsts iestādēm, kas šos pasākumus veic. Īpaši augstas izmeklēšanas pasākumu izmaksas, piemēram, par sarežģītiem ekspertu atzinumiem, plašām policijas operācijām vai novērošanas darbībām ilgstošā laikposmā, daļēji varētu atlīdzināt EPPO, tostarp, ja iespējams, pārdalot resursus no citām EPPO budžeta pozīcijām vai grozot budžetu saskaņā ar šo regulu un piemērojamajiem finanšu noteikumiem. Gatavojot priekšlikumu provizoriskajam ieņēmumu un izdevumu tāmes projektam, administratīvajam direktoram būtu jāņem vērā tas, ka EPPO var būt nepieciešams daļēji atlīdzināt īpaši augstas izmeklēšanas pasākumu izmaksas, ko apstiprinājusi Pastāvīgā palāta.

(113) EPPO darbības izdevumus būtu jāsedz no EPPO budžeta. Starp tiem vajadzētu būt izmaksām par operatīvo saziņu starp Eiropas deleģēto prokuroru un EPPO centrālo līmeni, piemēram, pasta piegādes izdevumiem, ceļošanas izdevumiem, tulkojumiem, kas nepieciešami EPPO iekšējai darbībai, un citām izmaksām, kas dalībvalstīm izmeklēšanas gaitā iepriekš nebija radušās un ir radušās vienīgi tādēļ, ka izmeklēšanas un kriminālvajāšanas pienākumus uzņēmusies EPPO. Tomēr Eiropas deleģēto prokuroru biroja un sekretariāta pakalpojumu izmaksas būtu jāsedz dalībvalstīm. Saskaņā ar LESD 332. pantu, izdevumus, kas radušies, īstenojot EPPO, segs dalībvalstis. Minētie izdevumi neietver administratīvās izmaksas, kas rodas iestādēm LES 13. panta 1. punkta nozīmē.

(114) Kolēģijai principā būtu vienmēr jādeleģē administratīvajam direktoram savas pilnvaras, ko ar Civildienesta noteikumiem un Savienības pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (17) (“Civildienesta noteikumi un nodarbināšanas kārtība”) piešķir iecēlējinstitūcijai, lai noslēgtu darba līgumus, ja vien īpaši apstākļi tai neliek minētās pilnvaras īstenot pašai.

(115) Administratīvais direktors kā kredītrīkotājs ir atbildīgs par EPPO budžeta izpildi. Apspriežoties ar Pastāvīgo palātu par īpaši augstām izmeklēšanas pasākumu izmaksām, administratīvais direktors ir atbildīgs par lēmuma pieņemšanu par piešķiramās dotācijas summu, pamatojoties uz pieejamiem finanšu resursiem un saskaņā ar EPPO reglamentā izklāstītajiem kritērijiem.

(116) Eiropas deleģēto prokuroru kā īpašo padomdevēju atalgojuma, kuru noteiks ar tieša nolīguma starpniecību, pamatā vajadzētu būt konkrētam lēmumam, kas jāpieņem Kolēģijai. Ar šo lēmumu cita starpā būtu jānodrošina, ka Eiropas deleģētie prokurori – konkrētā gadījumā, kad viņi pilda arī valsts prokuroru funkcijas saskaņā ar 13. panta 3. punktu, – principā turpinās saņemt atalgojumu kā valsts prokurori un ka atalgojums par īpašā padomdevēja funkcijām būs saistīts vienīgi ar to darba ekvivalentu, kas EPPO vārdā tiek paveikts Eiropas deleģētā prokurora statusā. Katra dalībvalsts patur pilnvaras savos tiesību aktos, ievērojot Savienības tiesību aktus, noteikt nosacījumus pabalstu piešķiršanai no savas sociālā nodrošinājuma shēmas.

(117) Lai EPPO būtu pilnībā darbotiesspējīga datumā, kas vēl jānosaka, tai būs vajadzīgi darbinieki ar pieredzi Savienības iestādēs, struktūrās, birojos vai aģentūrās. Lai minēto vajadzību apmierinātu, būtu jāatvieglo process, ar ko EPPO pieņem darbā Savienības iestādēs, struktūrās, birojos vai aģentūrās jau nodarbinātus pagaidu darbiniekus un līgumdarbiniekus, nodrošinot minētajiem darbiniekiem viņu līgumisko tiesību nepārtrauktību gadījumā, ja viņi tiek pieņemti darbā EPPO tās izveides posmā līdz vienam gadam pēc tam, kad EPPO kļūst darbotiesspējīga saskaņā ar 120. panta 2. punktā minēto lēmumu.

(118) EPPO procesiem vajadzētu būt pārredzamiem saskaņā ar LESD 15. panta 3. punktu, un Kolēģijai būtu jāpieņem konkrēti noteikumi par to, kā tiek nodrošinātas tiesības uz publisku piekļuvi dokumentiem. Nekas šajā regulā nav paredzēts, lai ierobežotu tiesības uz publisku piekļuvi dokumentiem, ciktāl tās ir garantētas Savienībā un dalībvalstīs, jo īpaši saskaņā ar hartas 42. pantu un citiem attiecīgajiem noteikumiem.

(119) Vispārīgie noteikumi par pārredzamību, kurus piemēro Savienības aģentūrām, būtu jāattiecina arī uz EPPO, bet tikai attiecībā uz dokumentiem, kuri nav lietu materiāli, tostarp šādu materiālu elektroniskiem attēliem, lai nekādā veidā netiktu apdraudētas konfidencialitātes prasības tās operatīvajā darbā. Tādā pašā veidā administratīvajā izmeklēšanā, ko veic Eiropas Ombuds, būtu jāievēro EPPO konfidencialitātes prasības. Lai nodrošinātu EPPO izmeklēšanas un kriminālvajāšanas integritāti, noteikumi par pārredzamību nebūtu jāpiemēro dokumentiem, kas saistīti ar operatīvo darbību.

(120) Ir notikusi apspriešanās ar Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāju, un 2014. gada 10. martā tas ir sniedzis atzinumu.

(121) Dalībvalstu pārstāvji, tiekoties valstu vai valdību vadītāju līmenī Briselē 2003. gada 13. decembrī, ir noteikuši EPPO mītnesvietu saskaņā ar 1965. gada 8. aprīļa lēmumu (18),

IR PIEŅĒMUSI ŠO REGULU.

I NODAĻA

PRIEKŠMETS UN DEFINĪCIJAS

1. pants

Priekšmets

Ar šo regulu izveido Eiropas Prokuratūru (EPPO) un paredz noteikumus par tās darbību.

2. pants

Definīcijas

Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:

1) “dalībvalsts” – ja vien nav norādīts citādi, jo īpaši VIII nodaļā, – ir dalībvalsts, kas iesaistās ciešākā sadarbībā EPPO izveidei un par kuru ir uzskatāms, ka tai ir piešķirta atļauja saskaņā ar LESD 86. panta 1. punkta trešo daļu vai pamatojoties uz lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar LESD 331. panta 1. punkta otro vai trešo daļu;

2) “persona” ir jebkura fiziska vai juridiska persona;

3) “Savienības finanšu intereses” ir visi ieņēmumi, izdevumi un aktīvi, kas paredzēti, kādam piešķirti vai maksājami Savienības budžetā un to iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru budžetā, kuras izveidotas saskaņā ar Līgumiem, un budžetā, ko tās pārvalda un pārrauga;

4) “EPPO darbinieki” ir personāls centrālajā līmenī, kurš atbalsta Kolēģijas, Pastāvīgo palātu, Eiropas galvenā prokurora, Eiropas prokuroru, Eiropas deleģēto prokuroru un administratīvā direktora ikdienas darbu saistībā ar šīs Prokuratūras uzdevumu izpildi saskaņā ar šo regulu;

5) “Eiropas deleģētais prokurors, kurš nodarbojas ar lietu” ir Eiropas deleģētais prokurors, kurš ir atbildīgs par izmeklēšanu un kriminālvajāšanu, ko tas ir uzsācis, kas tam ir iedalīta vai ko tas ir pārņēmis, īstenojot pārņemšanas tiesības saskaņā ar 27. pantu;

6) “asistējošais Eiropas deleģētais prokurors” ir Eiropas deleģētais prokurors, kas atrodas dalībvalstī, kura nav Eiropas deleģētā prokurora, kas nodarbojas ar lietu, dalībvalsts un kurā tiks veikta viņam uzdota izmeklēšana vai cits pasākums;

7) “personas dati” ir jebkura informācija, kas attiecas uz identificētu vai identificējamu fizisku personu (“datu subjekts”); identificējama fiziska persona ir tāda, kuru var tieši vai netieši identificēt, jo īpaši atsaucoties uz identifikatoru, piemēram, minētās fiziskās personas vārdu, uzvārdu, identifikācijas numuru, atrašanās vietas datiem, tiešsaistes identifikatoru vai vienu vai vairākiem minētajai fiziskajai personai raksturīgiem fiziskās, fizioloģiskās, ģenētiskās, garīgās, ekonomiskās, kultūras vai sociālās identitātes faktoriem;

8) “apstrāde” ir jebkura ar personas datiem vai personas datu kopumiem veikta darbība vai darbību kopums, ko veic ar vai bez automatizētiem līdzekļiem, piemēram, vākšana, reģistrācija, organizēšana, strukturēšana, glabāšana, pielāgošana vai pārveidošana, atgūšana, aplūkošana, izmantošana, izpaušana, nosūtot, izplatot vai citādi darot tos pieejamus, saskaņošana vai kombinēšana, ierobežošana, dzēšana vai iznīcināšana;

9) “apstrādes ierobežošana” ir uzglabātu personas datu iezīmēšana ar mērķi ierobežot to apstrādi nākotnē;

10) “profilēšana” ir jebkura veida automatizēta personas datu apstrāde, kas izpaužas kā personas datu izmantošana nolūkā izvērtēt konkrētus ar fizisku personu saistītus personiskus aspektus, jo īpaši analizēt vai prognozēt aspektus saistībā ar minētās fiziskās personas sniegumu darbā, ekonomisko situāciju, veselību, personīgām vēlmēm, interesēm, uzticamību, uzvedību, atrašanās vietu vai pārvietošanos;

11) “pseidonimizācija” ir personas datu apstrāde, ko veic tādā veidā, lai personas datus bez papildu informācijas izmantošanas vairs nebūtu iespējams saistīt ar konkrētu datu subjektu, ar noteikumu, ka šāda papildu informācija tiek turēta atsevišķi un tai piemēro tehniskus un organizatoriskus pasākumus, lai nodrošinātu, ka personas dati netiek saistīti ar identificētu vai identificējamu fizisku personu;

12) “kartotēka” ir jebkurš strukturēts personas datu kopums, kas ir pieejams saskaņā ar konkrētiem kritērijiem, neatkarīgi no tā, vai datu kopums ir centralizēts, decentralizēts vai izkliedēts, pamatojoties uz funkcionālu vai ģeogrāfisku motivāciju;

13) “pārzinis” ir EPPO vai cita kompetentā iestāde, kas viena pati vai kopīgi ar citām iestādēm nosaka personas datu apstrādes nolūkus un līdzekļus; ja šādas apstrādes nolūkus un līdzekļus nosaka ar Savienības tiesību aktiem vai Eiropas Savienības dalībvalsts tiesību aktiem, pārzini vai tā iecelšanas konkrētos kritērijus var paredzēt Savienības tiesību aktos vai Eiropas Savienības dalībvalsts tiesību aktos;

14) “apstrādātājs” ir fiziska vai juridiska persona, publiska iestāde, aģentūra vai cita struktūra, kura pārziņa vārdā apstrādā personas datus;

15) “saņēmējs” ir fiziska vai juridiska persona, publiska iestāde, aģentūra vai jebkura cita struktūra, kurai izpauž personas datus – neatkarīgi no tā, vai tā ir trešā persona vai nav. Tomēr Eiropas Savienības dalībvalstu publiskās iestādes, kas nav Direktīvas (ES) 2016/680 3. panta 7. punkta a) apakšpunktā definētās kompetentās iestādes un kas saņem personas datus saistībā ar konkrētu izmeklēšanu EPPO, netiek uzskatītas par saņēmējiem; minēto datu apstrāde, ko veic minētās publiskās iestādes, atbilst piemērojamiem datu aizsardzības noteikumiem saskaņā ar apstrādes nolūkiem;

16) “personas datu aizsardzības pārkāpums” ir drošības pārkāpums, kura rezultātā notiek nejauša vai nelikumīga nosūtīto, uzglabāto vai citādi apstrādāto personas datu iznīcināšana, nozaudēšana, pārveidošana, neatļauta izpaušana vai piekļuve tiem;

17) “administratīvie personas dati” ir visi personas dati, ko EPPO apstrādā papildus operatīvajiem personas datiem;

18) “operatīvie personas dati” ir visi personas dati, ko EPPO apstrādā 49. pantā noteiktajos nolūkos;

19) “ģenētiskie dati” ir personas dati, kas attiecas uz fiziskas personas pārmantotajām vai iegūtajām ģenētiskajām pazīmēm, sniedz unikālu informāciju par minētās fiziskās personas fizioloģiju vai veselību un kas izriet jo īpaši no attiecīgās fiziskās personas bioloģiskā parauga analīzes;

20) “biometriskie dati” ir personas dati pēc specifiskas tehniskas apstrādes, kuri attiecas uz fiziskas personas fiziskajām, fizioloģiskajām vai uzvedības pazīmēm, kas ļauj veikt vai apstiprina minētās fiziskās personas unikālu identifikāciju, piemēram, sejas attēli vai daktiloskopijas dati;

21) “veselības dati” ir personas dati, kas saistīti ar fiziskas personas fizisko vai garīgo veselību, tostarp veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanu, un kas atspoguļo informāciju par tās veselības stāvokli;

22) “uzraudzības iestāde” ir neatkarīga publiska iestāde, ko Eiropas Savienības dalībvalsts izveido, ievērojot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (19) 51. pantu vai ievērojot Direktīvas (ES) 2016/680 41. pantu;

23) “starptautiska organizācija” ir organizācija un tai pakārtotas struktūras, kas ir starptautisko publisko tiesību subjekti, vai jebkura cita struktūra, kas ir izveidota ar divu vai vairāku valstu nolīgumu vai uz tā pamata.

II NODAĻA

EPPO IZVEIDE, UZDEVUMI UN PAMATPRINCIPI

3. pants

Izveide

1. Ar šo kā Savienības struktūra tiek izveidota EPPO.

2. EPPO ir tiesību subjekts.

3. EPPO sadarbojas ar Eurojust un paļaujas uz tā atbalstu saskaņā ar 100. pantu.

4. pants

Uzdevumi

EPPO ir atbildīga par izmeklēšanu, kriminālvajāšanu un apsūdzības celšanu pret tādu noziedzīgo nodarījumu izdarītājiem un līdzdalībniekiem, kas skar Savienības finanšu intereses un kas paredzēti Direktīvā (ES) 2017/1371, un noteikti ar šo regulu. Šajā nolūkā EPPO uzsāk izmeklēšanu un veic kriminālvajāšanas darbības, un pilda prokurora funkcijas dalībvalstu kompetentajās tiesās līdz brīdim, kad lieta tiek pilnībā pabeigta.

5. pants

Darbības pamatprincipi

1. EPPO nodrošina, lai tās darbībās tiktu ievērotas hartā nostiprinātās tiesības.

2. EPPO visās darbībās ir saistoši tiesiskuma un proporcionalitātes principi.

3. Izmeklēšanu un kriminālvajāšanu, ko veic EPPO vārdā, reglamentē ar šo regulu. Valsts tiesību aktus piemēro tiktāl, ciktāl jautājums netiek reglamentēts ar šo regulu. Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, piemērojamie valsts tiesību akti ir tās dalībvalsts tiesību akti, kuras Eiropas deleģētais prokurors nodarbojas ar lietu saskaņā ar 13. panta 1. punktu. Ja jautājumu reglamentē gan ar valsts tiesību aktiem, gan ar šo regulu, noteicošā ir regula.

4. EPPO veic izmeklēšanu objektīvi un meklē visus būtiskos pierādījumus – gan apsūdzošos, gan attaisnojošos.

5. EPPO izmeklēšanu sāk un veic bez liekas kavēšanās.

6. Kompetentās valsts iestādes aktīvi palīdz un sniedz atbalstu EPPO veiktajā izmeklēšanā un kriminālvajāšanā. Jebkurā rīcībā, politikā vai procedūrā, ko īsteno saskaņā ar šo regulu, tiek ievērots lojālas sadarbības princips.

6. pants

Neatkarība un pārskatatbildība

1. EPPO ir neatkarīga. Eiropas galvenais prokurors, Eiropas galvenā prokurora vietnieki, Eiropas prokurori, Eiropas deleģētie prokurori, administratīvais direktors, kā arī EPPO darbinieki, pildot savus pienākumus saskaņā ar šo regulu, darbojas visas Savienības interesēs, kā tas definēts tiesību aktos, un nelūdz un nepieņem norādījumus no personām, kas nav saistītas ar EPPO, kā arī no Eiropas Savienības dalībvalstīm vai Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem vai aģentūrām. Eiropas Savienības dalībvalstis un Savienības iestādes, struktūras, biroji un aģentūras respektē EPPO neatkarību un necenšas to ietekmēt, kad tā pilda savus uzdevumus.

2. EPPO atskaitās Eiropas Parlamentam, Padomei un Komisijai par savām vispārējām darbībām un izdod gada pārskatus saskaņā ar 7. pantu.

7. pants

Ziņošana

1. EPPO katru gadu Savienības iestāžu oficiālajās valodās sagatavo un izdod publisku gada pārskatu par savām vispārējām darbībām. Tā minēto pārskatu nosūta Eiropas Parlamentam un valstu parlamentiem, kā arī Padomei un Komisijai.

2. Reizi gadā Eiropas galvenais prokurors ierodas Eiropas Parlamentā un Padomē, un dalībvalstu valsts parlamentos pēc to lūguma, lai sniegtu pārskatu par EPPO vispārējām darbībām, neskarot EPPO pienākumu ievērot diskrētumu un konfidencialitāti attiecībā uz atsevišķām lietām un personas datiem. Valstu parlamentu organizētās uzklausīšanās Eiropas galveno prokuroru var aizstāt viens no Eiropas galvenā prokurora vietniekiem.

III NODAĻA

EPPO STATUSS, STRUKTŪRA UN ORGANIZĀCIJA

1. IEDAĻA

EPPO statuss un struktūra

8. pants

EPPO struktūra

1. EPPO ir nedalāma Savienības struktūra, kas darbojas kā viena vienota iestāde ar decentralizētu uzbūvi.

2. EPPO ir organizēta centrālā līmenī un decentralizētā līmenī.

3. Centrālo līmeni veido Centrālais birojs EPPO mītnesvietā. Centrālo biroju veido Kolēģija, Pastāvīgās palātas, Eiropas galvenais prokurors, Eiropas galvenā prokurora vietnieki, Eiropas prokurori un administratīvais direktors.

4. Decentralizēto līmeni veido Eiropas deleģētie prokurori, kuri atrodas dalībvalstīs.

5. Centrālajam birojam un Eiropas deleģētajiem prokuroriem saskaņā ar šo regulu uzticēto pienākumu izpildē palīdz EPPO darbinieki.

9. pants

Kolēģija

1. EPPO Kolēģijas sastāvā ir Eiropas galvenais prokurors un pa vienam Eiropas prokuroram no katras dalībvalsts. Eiropas galvenais prokurors vada Kolēģijas sanāksmes un ir atbildīgs par to sagatavošanu.

2. Kolēģija rīko regulāras sanāksmes un ir atbildīga par EPPO darbību vispārējo uzraudzību. Tā pieņem lēmumus par stratēģiskiem jautājumiem un par vispārējiem jautājumiem, kuri izriet no atsevišķām lietām, jo īpaši, lai visās dalībvalstīs nodrošinātu EPPO kriminālvajāšanas politikas saskaņotību, efektivitāti un konsekvenci, kā arī par citiem jautājumiem, kas norādīti šajā regulā. Kolēģija nepieņem operatīvus lēmumus atsevišķās lietās. EPPO reglamentā paredz kārtību, kādā Kolēģija īsteno vispārējās uzraudzības darbības un pieņem lēmumus par stratēģiskiem jautājumiem un vispārējiem jautājumiem saskaņā ar šo pantu.

3. Pēc Eiropas galvenā prokurora priekšlikuma un saskaņā ar EPPO reglamentu Kolēģija izveido Pastāvīgās palātas.

4. Kolēģija pieņem EPPO reglamentu saskaņā ar 21. pantu un arī nosaka pienākumus attiecībā uz Kolēģijas locekļu un EPPO darbinieku funkciju izpildi.

5. Kolēģija lēmumus pieņem ar vienkāršu balsu vairākumu, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi. Ikvienam Kolēģijas loceklim ir tiesības ierosināt balsošanu par jautājumiem, par kuriem Kolēģijai ir jāpieņem lēmums. Katram Kolēģijas loceklim ir viena balss. Gadījumā, ja kādā jautājumā, par kuru Kolēģijai ir jāpieņem lēmums, balsis sadalās vienādi, izšķirošā ir Eiropas galvenā prokurora balss.

10. pants

Pastāvīgās palātas

1. Pastāvīgās palātas vada Eiropas galvenais prokurors vai viens no Eiropas galvenā prokurora vietniekiem, vai Eiropas prokurors, kuru par priekšsēdētāju ieceļ saskaņā ar EPPO reglamentu. Papildus priekšsēdētājam Pastāvīgajās palātās ir divi pastāvīgie locekļi. Pastāvīgo palātu skaitu un to sastāvu, kā arī kompetenču sadalījumu starp palātām nosaka saskaņā ar EPPO reglamentu, pienācīgi ņemot vērā EPPO funkcionālās vajadzības.

EPPO reglaments nodrošina darba slodzes vienlīdzīgu sadalījumu, pamatojoties uz sistēmu lietu sadalei pēc nejaušības principa, un izņēmuma gadījumos nosaka procedūras, kas Eiropas galvenajam prokuroram ļauj pieņemt lēmumu atkāpties no sadales pēc nejaušības principa, ja tas nepieciešams EPPO pienācīgas darbības nodrošināšanai.

2. Pastāvīgās palātas pārrauga un vada izmeklēšanu un kriminālvajāšanu, ko veic Eiropas deleģētie prokurori, saskaņā ar šā panta 3., 4. un 5. punktu. Tās arī nodrošina izmeklēšanas un kriminālvajāšanas koordinēšanu pārrobežu lietās un to, ka tiek īstenoti saskaņā ar 9. panta 2. punktu pieņemtie Kolēģijas lēmumi.

3. Pastāvīgās palātas saskaņā ar šajā regulā izklāstītajiem nosacījumiem un procedūrām – attiecīgā gadījumā pēc Eiropas deleģētā prokurora, kurš nodarbojas ar lietu, ierosinātā lēmuma projekta izskatīšanas – pieņem lēmumus par šādiem jautājumiem:

a) lietas nodošana tiesai saskaņā ar 36. panta 1., 3. un 4. punktu;

b) lietas izbeigšana saskaņā ar 39. panta 1. punkta a) līdz g) apakšpunktu;

c) vienkāršotas kriminālvajāšanas procedūras piemērošana un norādījumu sniegšana Eiropas deleģētajam prokuroram rīkoties, lai pilnībā pabeigtu lietu saskaņā ar 40. pantu;

d) lietas nodošana valsts iestādēm saskaņā ar 34. panta 1., 2., 3. vai 6. punktu;

e) izmeklēšanas atsākšana saskaņā ar 39. panta 2. punktu.

4. Attiecīgā gadījumā Pastāvīgās palātas saskaņā ar šajā regulā izklāstītajiem nosacījumiem un procedūrām pieņem lēmumus par:

a) norādījumu sniegšanu Eiropas deleģētajam prokuroram uzsākt izmeklēšanu saskaņā ar 26. panta 1. līdz 4. punkta noteikumiem, ja izmeklēšana nav uzsākta;

b) norādījumu sniegšanu Eiropas deleģētajam prokuroram īstenot pārņemšanas tiesības saskaņā ar 27. panta 6. punktu, ja lieta nav pārņemta;

c) to, lai nodotu Kolēģijai stratēģiskus jautājumus vai vispārējus jautājumus, kas izriet no atsevišķām lietām saskaņā ar 9. panta 2. punktu;

d) lietas iedalīšanu saskaņā ar 26. panta 3. punktu;

e) lietas nodošanu citam saskaņā ar 26. panta 5. punktu vai 28. panta 3. punktu;

f) to, lai apstiprinātu Eiropas prokurora lēmumu pašam veikt izmeklēšanu saskaņā ar 28. panta 4. punktu.

5. Kompetentā Pastāvīgā palāta, rīkojoties ar tā Eiropas prokurora starpniecību, kurš uzrauga izmeklēšanu vai kriminālvajāšanu, var – atbilstīgi piemērojamajiem valsts tiesību aktiem – konkrētā lietā sniegt norādījumus Eiropas deleģētajam prokuroram, kurš nodarbojas ar lietu, ja tas ir nepieciešams izmeklēšanas vai kriminālvajāšanas efektīvai norisei, tiesiskuma interesēs vai lai nodrošinātu EPPO saskaņotu darbību.

6. Pastāvīgā palāta lēmumus pieņem ar vienkāršu balsu vairākumu. Palāta balso pēc jebkura tās locekļa pieprasījuma. Katram loceklim ir viena balss. Gadījumā, kad balsis sadalās vienādi, izšķirošā ir priekšsēdētāja balss. Lēmumus pieņem pēc apspriešanas palātas sanāksmēs, attiecīgā gadījumā pamatojoties uz lēmuma projektu, ko ierosina Eiropas deleģētais prokurors, kurš nodarbojas ar lietu.

Visi lietas materiāli pēc pieprasījuma ir pieejami kompetentajai Pastāvīgajai palātai lēmumu sagatavošanas nolūkā.

7. Šā panta 3. punkta a) vai b) apakšpunktā noteiktās lēmumu pieņemšanas pilnvaras un b) punktā minētajā gadījumā tikai attiecībā uz 39. panta 1. punkta a) līdz f) apakšpunktā izklāstītajiem noteikumiem Pastāvīgās palātas var deleģēt Eiropas prokuroram, kurš uzrauga lietu saskaņā ar 12. panta 1. punktu, ja šādu deleģēšanu var pienācīgi pamatot, atsaucoties uz nodarījuma smaguma pakāpi vai procesa sarežģītību konkrētajā lietā, attiecībā uz nodarījumu, kurš ir radījis vai var radīt kaitējumu Savienības finanšu interesēm, kas ir mazāks par EUR 100 000. EPPO reglamentā paredz pamatnostādnes, lai nodrošinātu konsekventu piemērošanu EPPO.

Pastāvīgā palāta informē Eiropas galveno prokuroru par jebkuru lēmumu deleģēt lēmumu pieņemšanas pilnvaras. Saņemot minēto informāciju, Eiropas galvenais prokurors trīs dienu laikā var lūgt Pastāvīgo palātu pārskatīt savu lēmumu, ja Eiropas galvenais prokurors uzskata, ka tas vajadzīgs, lai nodrošinātu EPPO veiktās izmeklēšanas un kriminālvajāšanas saskaņotību. Ja Eiropas galvenais prokurors ir attiecīgās Pastāvīgās palātas loceklis, tiesības lūgt minēto pārskatīšanu izmanto viens no Eiropas galvenā prokurora vietniekiem. Uzraugošais Eiropas prokurors paziņo Pastāvīgajai palātai par lietas galīgo pabeigšanu, kā arī jebkādu informāciju vai apstākļus, ko viņš uzskata par tādiem, kuru dēļ, visticamāk, būtu no jauna jāizvērtē iespēja saglabāt deleģējumu, jo īpaši apstākļos, kas minēti 36. panta 3. punktā.

Lēmumu deleģēt lēmumu pieņemšanas pilnvaras var jebkurā laikā atsaukt pēc Pastāvīgās palātas locekļa lūguma, un par to lemj saskaņā ar šā panta 6. punktu. Deleģējumu atsauc, ja saskaņā ar 16. panta 7. punktu Eiropas prokuroru ir aizstājis Eiropas deleģētais prokurors.

Lai nodrošinātu deleģēšanas principa saskaņotu piemērošanu, katra Pastāvīgā palāta ik gadu ziņo Kolēģijai par deleģēšanas izmantošanu.

8. Ar EPPO reglamentu Pastāvīgajām palātām atļauj pieņemt lēmumus ar rakstiskas procedūras starpniecību, kas ir sīki jāizklāsta EPPO reglamentā.

Visus saskaņā ar 3., 4., 5. un 7. punktu pieņemtos lēmumus un sniegtos norādījumus dokumentē rakstiski, un tie kļūst par daļu no lietas materiāliem.

9. Pastāvīgajā palātā notiekošajā apspriešanā papildus pastāvīgajiem locekļiem piedalās Eiropas prokurors, kas uzrauga izmeklēšanu vai kriminālvajāšanu saskaņā ar 12. panta 1. punktu. Eiropas prokuroram ir tiesības balsot, izņemot attiecībā uz Pastāvīgās palātas lēmumiem par lietas deleģēšanu vai deleģēšanas atsaukšanu saskaņā ar šā panta 7. punktu, par iedalīšanu un nodošanu citam saskaņā ar 26. panta 3., 4. un 5. punktu un 27. panta 6. punktu un par lietas nodošanu tiesai saskaņā ar 36. panta 3. punktu, ja vairāk nekā vienai dalībvalstij ir jurisdikcija attiecīgajā lietā, kā arī 31. panta 8. punktā aprakstītajās situācijās.

Pastāvīgā palāta – pēc Eiropas prokurora vai Eiropas deleģētā prokurora pieprasījuma vai pēc savas iniciatīvas – var arī uzaicināt citus Eiropas prokurorus vai Eiropas deleģētos prokurorus, uz kuriem lieta attiecas, apmeklēt tās sanāksmes bez tiesībām balsot.

10. Pastāvīgo palātu priekšsēdētāji saskaņā ar EPPO reglamentu informē Kolēģiju par lēmumiem, kas pieņemti, ievērojot šo pantu, lai tādējādi Kolēģija varētu pildīt savus pienākumus saskaņā ar 9. panta 2. punktu.

11. pants

Eiropas galvenais prokurors un Eiropas galvenā prokurora vietnieki

1. Eiropas galvenais prokurors ir EPPO vadītājs. Eiropas galvenais prokurors organizē EPPO darbu, vada tās darbības un pieņem lēmumus saskaņā ar šo regulu un EPPO reglamentu.

2. Tiek iecelti divi Eiropas galvenā prokurora vietnieki, kas palīdz Eiropas galvenajam prokuroram viņa pienākumu izpildē un kas darbojas kā aizvietotāji viņa prombūtnes laikā vai tad, ja viņš nespēj pildīt minētos pienākumus.

3. Eiropas galvenais prokurors pārstāv EPPO saziņā ar Savienības un Eiropas Savienības dalībvalstu iestādēm un trešām personām. Eiropas galvenais prokurors savus ar pārstāvību saistītos uzdevumus var deleģēt vienam no Eiropas galvenā prokurora vietniekiem vai kādam no Eiropas prokuroriem.

12. pants

Eiropas prokurori

1. Eiropas prokurori Pastāvīgās palātas vārdā un atbilstīgi jebkādiem norādījumiem, kādus tā ir sniegusi saskaņā ar 10. panta 3., 4. un 5. punktu, uzrauga izmeklēšanu un kriminālvajāšanu, par ko atbildīgi ir Eiropas deleģētie prokurori, kuri nodarbojas ar lietu savā izcelsmes dalībvalstī. Eiropas prokurori iesniedz kopsavilkumus par lietām, kas ir viņu uzraudzībā, un attiecīgā gadījumā – priekšlikumus lēmumiem, kuri jāpieņem minētajai Palātai, pamatojoties uz Eiropas deleģēto prokuroru sagatavoto lēmumu projektiem.

Neskarot 16. panta 7. punktu, EPPO reglamentā paredz mehānismu Eiropas prokuroru savstarpējai aizstāšanai, ja uzraugošais Eiropas prokurors atrodas pagaidu prombūtnē no saviem pienākumiem vai citu iemeslu dēļ nav pieejams saistībā ar Eiropas prokuroru funkciju veikšanu. Eiropas prokurora aizstājējs var pildīt jebkuru Eiropas prokurora funkciju, izņemot iespēju veikt izmeklēšanu, kas paredzēta 28. panta 4. punktā.

2. Eiropas prokurors, pamatojoties uz darba slodzi, kas izriet no izmeklēšanas un kriminālvajāšanas lietu skaita Eiropas prokurora izcelsmes dalībvalstī, vai personīga interešu konflikta dēļ, izņēmuma kārtā var lūgt, lai atsevišķu lietu, ar kurām nodarbojas Eiropas deleģētie prokurori viņa izcelsmes dalībvalstī, izmeklēšanas un kriminālvajāšanas uzraudzību piešķir citiem Eiropas prokuroriem ar viņu piekrišanu. Eiropas galvenais prokurors par lūgumu pieņem lēmumu, balstoties uz Eiropas prokurora darba slodzi. Gadījumā, ja Eiropas prokuroram rodas interešu konflikts, Eiropas galvenais prokurors apmierina minēto lūgumu. EPPO reglamentā paredz principus, ar kuriem reglamentē minēto lēmumu un procedūru turpmākai attiecīgo lietu sadalei. Šīs regulas 28. panta 4. punktu nepiemēro izmeklēšanai un kriminālvajāšanai, ko uzrauga saskaņā ar šo punktu.

3. Uzraugošie Eiropas prokurori saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību aktiem un norādījumiem, kurus sniegusi kompetentā Pastāvīgā palāta, var konkrētā lietā sniegt norādījumus Eiropas deleģētajam prokuroram, kurš nodarbojas ar attiecīgo lietu, kad vien tas ir nepieciešams izmeklēšanas vai kriminālvajāšanas efektīvai norisei vai tiesiskuma interesēs, vai lai nodrošinātu EPPO saskaņotu darbību.

4. Ja dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēta noteiktu aktu iekšēja pārskatīšana valsts prokuratūras struktūrā, šādu Eiropas deleģētā prokurora pieņemtu aktu pārskatīšana saskaņā ar EPPO reglamentu ietilpst uzraugošā Eiropas prokurora uzraudzības pilnvarās, neskarot Pastāvīgās palātas uzraudzības un pārraudzības pilnvaras.

5. Eiropas prokurori darbojas kā sadarbības koordinatori un informācijas kanāli starp Pastāvīgajām palātām un Eiropas deleģētajiem prokuroriem savās attiecīgajās izcelsmes dalībvalstīs. Viņi, cieši konsultējoties ar Eiropas deleģētajiem prokuroriem, pārrauga EPPO uzdevumu īstenošanu savās attiecīgajās dalībvalstīs. Viņi saskaņā ar šo regulu un EPPO reglamentu nodrošina, lai visa attiecīgā informācija no Centrālā biroja tiktu sniegta Eiropas deleģētajiem prokuroriem un otrādi.

13. pants

Eiropas deleģētie prokurori

1. Eiropas deleģētie prokurori rīkojas EPPO vārdā savās attiecīgajās dalībvalstīs, un viņiem ir tādas pašas pilnvaras kā valsts prokuroriem attiecībā uz izmeklēšanu, kriminālvajāšanu un lietu nodošanu tiesai – papildus tiem piešķirtajām īpašajām pilnvarām un statusam un atkarībā no šīm īpašajām pilnvarām un statusa, un saskaņā ar šajā regulā izklāstītajiem nosacījumiem.

Eiropas deleģētie prokurori ir atbildīgi par izmeklēšanu un kriminālvajāšanu, ko tie ir uzsākuši, kas tiem ir iedalīta vai ko tie ir pārņēmuši, īstenojot pārņemšanas tiesības. Eiropas deleģētie prokurori seko par lietu atbildīgās Pastāvīgās palātas vadībai un norādījumiem, kā arī uzraugošā Eiropas prokurora sniegtajiem norādījumiem.

Eiropas deleģētie prokurori ir atbildīgi arī par lietas nodošanu tiesai, jo īpaši tiem ir pilnvaras uzturēt apsūdzību tiesā, piedalīties pierādījumu iegūšanā un izmantot pieejamos tiesiskās aizsardzības līdzekļus saskaņā ar valsts tiesību aktiem.

2. Katrā dalībvalstī ir divi vai vairāki Eiropas deleģētie prokurori. Eiropas galvenais prokurors pēc apspriešanās un vienošanās panākšanas ar attiecīgajām dalībvalstu iestādēm apstiprina Eiropas deleģēto prokuroru skaitu, kā arī kompetenču funkcionālo un teritoriālo sadalījumu starp Eiropas deleģētajiem prokuroriem katrā dalībvalstī.

3. Eiropas deleģētie prokurori var arī pildīt funkcijas kā valsts prokurori tiktāl, ciktāl tas neliedz viņiem īstenot savus pienākumus saskaņā ar šo regulu. Tie informē uzraugošo Eiropas prokuroru par šādām funkcijām. Gadījumā, kad šādu valsts prokurora funkciju veikšanas dēļ Eiropas deleģētais prokurors kādā konkrētā brīdī vairs nespēj pildīt savas funkcijas kā Eiropas deleģētais prokurors, viņš par to paziņo uzraugošajam Eiropas prokuroram, kurš apspriežas ar kompetentajām valsts kriminālvajāšanas iestādēm, lai noteiktu, vai prioritāte būtu piešķirama viņa funkcijām, kas noteiktas šajā regulā. Eiropas prokurors var Pastāvīgajai palātai ierosināt lietu nodot citam Eiropas deleģētajam prokuroram tajā pašā dalībvalstī vai ka viņš pats veiks izmeklēšanu saskaņā ar 28. panta 3. un 4. punktu.

2. IEDAĻA

EPPO locekļu iecelšana un atbrīvošana no amata

14. pants

Eiropas galvenā prokurora iecelšana un atbrīvošana no amata

1. Eiropas galveno prokuroru uz septiņu gadu pilnvaru termiņu, kas nav atjaunojams, ieceļ Eiropas Parlaments un Padome, kopīgi par to vienojoties. Padome lēmumu pieņem ar vienkāršu balsu vairākumu.

2. Eiropas galveno prokuroru izvēlas no kandidātiem:

a) kuri tajā brīdī ir dalībvalstu prokuratūru vai tiesu iestāžu locekļi vai kuri tajā brīdī ir Eiropas prokurori;

b) kuru neatkarība ir neapšaubāma;

c) kuriem ir kvalifikācija, kas to attiecīgajās dalībvalstīs ļauj ieņemt augstākos amatus prokuratūrā vai tiesā, un attiecīga praktiskā pieredze saistībā ar valstu tiesību sistēmām, finanšu izmeklēšanu un tiesu iestāžu starptautisko sadarbību krimināllietās vai kuri ir strādājuši par Eiropas prokuroriem; un

d) kuriem ir pietiekama vadības pieredze un kvalifikācija, lai ieņemtu attiecīgo amatu.

3. Atlases pamatā ir atklāts kandidātu konkurss, par ko tiek publicēts paziņojums Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī; pēc konkursa atlases komiteja sagatavo kvalificēto kandidātu gala sarakstu, kas jāiesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei. Atlases komitejas sastāvā ir divpadsmit personas, kuras izvēlētas no Tiesas un Revīzijas palātas bijušo locekļu, bijušo Eurojust valstu locekļu, valstu augstāko tiesu locekļu, augsta līmeņa prokuroru un vispāratzītu kompetentu juristu vidus. Vienu no izvēlētajām personām ierosina Eiropas Parlaments. Padome nosaka atlases komitejas darbības noteikumus un pieņem lēmumu, ar ko pēc Komisijas priekšlikuma ieceļ tās locekļus.

4. Ja Eiropas prokurors tiek iecelts par Eiropas galveno prokuroru, konkrētā Eiropas prokurora amata vieta tiek nekavējoties aizpildīta saskaņā ar procedūru, kas izklāstīta 16. panta 1. un 2. punktā.

5. Tiesa, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta, Padomes vai Komisijas pieteikumu, var Eiropas galveno prokuroru atbrīvot no amata, ja tā konstatē, ka viņš vairs nespēj pildīt savus pienākumus vai ka viņš ir vainīgs smagā pārkāpumā.

6. Ja Eiropas galvenais prokurors atkāpjas no amata, ja viņš tiek atbrīvots no amata vai to atstāj jebkādu iemeslu dēļ, šī amata vieta tiek nekavējoties aizpildīta saskaņā ar procedūru, kas izklāstīta 1., 2. un 3. punktā.

15. pants

Eiropas galvenā prokurora vietnieku iecelšana un atbrīvošana no amata

1. Kolēģija divus Eiropas prokurorus ieceļ par Eiropas galvenā prokurora vietniekiem uz trīs gadu pilnvaru termiņu, kurš ir atjaunojams, bet kurš nepārsniedz viņu kā Eiropas prokuroru pilnvaru termiņus. Atlases process tiek regulēts ar EPPO reglamentu. Eiropas galvenā prokurora vietnieki saglabā savu Eiropas prokuroru statusu.

2. EPPO reglamentā izklāsta noteikumus un nosacījumus Eiropas galvenā prokurora vietnieka funkciju izpildei. Ja Eiropas prokurors vairs nespēj pildīt savus Eiropas galvenā prokurora vietnieka pienākumus, Kolēģija saskaņā ar EPPO reglamentu var pieņemt lēmumu atbrīvot Eiropas galvenā prokurora vietnieku no minētā amata.

3. Ja Eiropas galvenā prokurora vietnieks atkāpjas no amata, tiek atbrīvots no amata vai atstāj Eiropas galvenā prokurora vietnieka amatu jebkādu iemeslu dēļ, šī amata vieta tiek bez kavēšanās aizpildīta saskaņā ar procedūru, kas izklāstīta šā panta 1. punktā. Viņš turpina pildīt Eiropas prokurora pienākumus, ievērojot 16. panta noteikumus.

16. pants

Eiropas prokuroru iecelšana un atbrīvošana no amata

1. Katra dalībvalsts izvirza trīs kandidātus Eiropas prokurora amatam no tādu kandidātu vidus:

a) kuri tajā brīdī ir attiecīgās dalībvalsts prokuratūras vai tiesu iestāžu locekļi;

b) kuru neatkarība ir neapšaubāma; un

c) kuriem ir kvalifikācija, kas to attiecīgajās dalībvalstīs prasīta, lai ieņemtu augstus amatus prokuratūrā vai tiesā, un kuriem ir attiecīga praktiskā pieredze saistībā ar valsts tiesību sistēmām, finanšu izmeklēšanu un tiesu iestāžu starptautisko sadarbību krimināllietās.

2. Saņēmusi 14. panta 3. punktā minētās atlases komitejas motivēto atzinumu, Padome izraugās un ieceļ vienu no kandidātiem par attiecīgās dalībvalsts Eiropas prokuroru. Ja atlases komiteja secina, ka kandidāts neatbilst nosacījumiem, kas nepieciešami Eiropas prokurora pienākumu veikšanai, tās atzinums Padomei ir saistošs.

3. Padome ar vienkāršu balsu vairākumu izraugās un ieceļ Eiropas prokurorus uz sešu gadu pilnvaru termiņu, kas nav atjaunojams. Sešu gadu termiņa beigās Padome var nolemt pilnvaras pagarināt vēl uz laiku, kas nepārsniedz trīs gadus.

4. Ik pēc trim gadiem veic daļēju nomaiņu, aizstājot vienu trešdaļu Eiropas prokuroru. Padome ar vienkāršu balsu vairākumu pieņem pārejas noteikumus par Eiropas prokuroru iecelšanu uz pirmo pilnvaru termiņu un tā laikā.

5. Tiesa, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta, Padomes vai Komisijas pieteikumu, Eiropas prokuroru var atbrīvot no amata, ja tā konstatē, ka viņš vairs nespēj pildīt savus pienākumus vai ka viņš ir vainīgs smagā pārkāpumā.

6. Ja Eiropas prokurors atkāpjas no amata, tiek atbrīvots no tā vai atstāj amatu jebkādu citu iemeslu dēļ, šī amata vieta tiek bez kavēšanās aizpildīta saskaņā ar procedūru, kas izklāstīta 1. un 2. punktā. Ja attiecīgais Eiropas prokurors pilda arī Eiropas galvenā prokurora vietnieka pienākumus, viņš tiek automātiski atbrīvots no šā pēdējā amata.

7. Pēc katra Eiropas prokurora izvirzīšanas Kolēģija izraugās vienu no tās pašas dalībvalsts Eiropas deleģētajiem prokuroriem, lai tas aizstātu Eiropas prokuroru gadījumā, ja viņš nespēj pildīt savas funkcijas vai ir atstājis amatu saskaņā ar 5. un 6. punktu.

Ja Kolēģija atzīst nepieciešamību pēc aizstāšanas, izraudzītā persona uz laikposmu, kas nepārsniedz trīs mēnešus, rīkojas kā pagaidu Eiropas prokurors līdz brīdim, kamēr tiek aizstāts vai atgriežas attiecīgais Eiropas prokurors. Kolēģija pēc pieprasījuma var pagarināt minēto laikposmu, ja tas ir nepieciešams. Pagaidu aizstāšanas mehānismus un kārtību nosaka un regulē ar EPPO reglamentu.

17. pants

Eiropas deleģēto prokuroru iecelšana un atbrīvošana no amata

1. Kolēģija pēc Eiropas galvenā prokurora priekšlikuma ieceļ dalībvalstu nominētos Eiropas deleģētos prokurorus. Kolēģija var noraidīt nominētu personu, ja tā neatbilst 2. punktā minētajiem kritērijiem. Eiropas deleģētos prokurorus ieceļ uz piecu gadu termiņu, kurš ir atjaunojams.

2. Eiropas deleģētie prokurori – kopš brīža, kad viņi tiek iecelti par Eiropas deleģētajiem prokuroriem, līdz atbrīvošanai no amata – ir to attiecīgo dalībvalstu prokuratūras vai tiesu iestāžu locekļi, kuras viņus ir izvirzījušas. Viņu neatkarība ir neapšaubāma, un viņiem ir nepieciešamā kvalifikācija un atbilstoša praktiskā pieredze saistībā ar attiecīgo valstu tiesību sistēmām.

3. Kolēģija Eiropas deleģēto prokuroru atbrīvo no amata, ja tā konstatē, ka viņš vairs neatbilst 2. punktā izklāstītajām prasībām, nespēj pildīt savus pienākumus vai ir vainīgs smagā pārkāpumā.

4. Ja dalībvalsts nolemj atbrīvot no amata vai saukt pie disciplināras atbildības valsts prokuroru, kas ir iecelts par Eiropas deleģēto prokuroru, tādu iemeslu dēļ, kuri nav saistīti ar viņa pienākumiem saskaņā ar šo regulu, tā – pirms šādi rīkoties – informē Eiropas galveno prokuroru. Dalībvalsts bez Eiropas galvenā prokurora piekrišanas nedrīkst atbrīvot no amata vai saukt pie disciplināras atbildības Eiropas deleģēto prokuroru tādu iemeslu dēļ, kuri saistīti ar viņa pienākumiem saskaņā ar šo regulu. Ja Eiropas galvenais prokurors nesniedz piekrišanu, attiecīgā dalībvalsts var lūgt Kolēģiju izskatīt šo jautājumu.

5. Ja Eiropas deleģētais prokurors atkāpjas no amata, ja viņa pakalpojumi vairs nav nepieciešami EPPO pienākumu pildīšanai vai ja viņš tiek atbrīvots no amata vai atstāj amatu jebkādu citu iemeslu dēļ, attiecīgā dalībvalsts nekavējoties informē Eiropas galveno prokuroru un vajadzības gadījumā izvirza citu prokuroru, kas jāieceļ par jauno Eiropas deleģēto prokuroru saskaņā ar 1. punktu.

18. pants

Administratīvā direktora statuss

1. Administratīvo direktoru pieņem darbā kā EPPO pagaidu darbinieku saskaņā ar Nodarbināšanas kārtības 2. panta a) punktu.

2. Administratīvo direktoru ieceļ Kolēģija no Eiropas galvenā prokurora ierosināto kandidātu saraksta pēc atklātas un pārredzamas atlases procedūras saskaņā ar EPPO reglamentu. Lai noslēgtu administratīvā direktora līgumu, EPPO pārstāv Eiropas galvenais prokurors.

3. Administratīvā direktora pilnvaru termiņš ir četri gadi. Līdz minētā termiņa beigām Kolēģija veic novērtējumu, kurā ņem vērā administratīvā direktora darbības rezultātu izvērtējumu.

4. Kolēģija, rīkojoties pēc Eiropas galvenā prokurora priekšlikuma, kurā ņemts vērā 3. punktā minētais novērtējums, var pagarināt administratīvā direktora pilnvaru termiņu vienu reizi uz laikposmu, kas nepārsniedz četrus gadus.

5. Administratīvais direktors, kura pilnvaru termiņš ir pagarināts, kopējā termiņa beigās nedrīkst piedalīties citā atlases procedūrā uz to pašu amatu.

6. Administratīvais direktors atskaitās Eiropas galvenajam prokuroram un Kolēģijai.

7. Administratīvo direktoru var atbrīvot no amata EPPO ar Kolēģijas lēmumu, ko tā pieņem, pamatojoties uz tās locekļu divu trešdaļu vairākuma balsojumu un neskarot Civildienesta noteikumos un nodarbināšanas kārtībā paredzētos noteikumus, kas piemērojami līguma izbeigšanai.

19. pants

Administratīvā direktora pienākumi

1. Administratīvām un budžeta vajadzībām EPPO vada tās administratīvais direktors.

2. Neskarot Kolēģijas vai Eiropas galvenā prokurora pilnvaras, administratīvais direktors, pildot savus pienākumus, ir neatkarīgs un nelūdz un nepieņem nevienas valdības vai kādas citas struktūras norādījumus.

3. Administratīvais direktors ir EPPO juridiskais pārstāvis administratīvos un budžeta nolūkos. Administratīvais direktors nodrošina EPPO budžeta izpildi.

4. Administratīvais direktors ir atbildīgs par EPPO uzdoto administratīvo uzdevumu īstenošanu, jo īpaši par:

a) EPPO ikdienas darba vadību un personāla pārvaldību;

b) Eiropas galvenā prokurora vai Kolēģijas pieņemto lēmumu īstenošanu;

c) gada un daudzgadu plānošanas dokumenta priekšlikuma sagatavošanu un iesniegšanu Eiropas galvenajam prokuroram;

d) gada un daudzgadu plānošanas dokumentu īstenošanu un ziņošanu Kolēģijai par to īstenošanu;

e) EPPO darbību gada ziņojuma administratīvo un budžeta daļu sagatavošanu;

f) rīcības plāna sagatavošanu, reaģējot uz secinājumiem, kuri izriet no iekšējās vai ārējās revīzijas ziņojumiem, izvērtējumiem un izmeklēšanām, tostarp Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāja un OLAF veiktiem, un ziņošanu divreiz gadā tiem un Kolēģijai;

g) EPPO iekšējas krāpšanas apkarošanas stratēģijas sagatavošanu un tās iesniegšanu Kolēģijai apstiprināšanai;

h) EPPO piemērojamo finanšu noteikumu projekta priekšlikuma sagatavošanu un iesniegšanu Eiropas galvenajam prokuroram;

i) EPPO ieņēmumu un izdevumu tāmes projekta priekšlikuma sagatavošanu un iesniegšanu Eiropas galvenajam prokuroram;

j) nepieciešamā administratīvā atbalsta sniegšanu, lai sekmētu EPPO operatīvo darbu;

k) atbalsta sniegšanu Eiropas galvenajam prokuroram un Eiropas galvenā prokurora vietniekiem viņu pienākumu veikšanā.

20. pants

EPPO pagaidu administratīvā kārtība

1. Pamatojoties uz pagaidu budžeta apropriācijām, kas piešķirtas Komisijas budžetā, Komisija ir atbildīga par EPPO izveidi un tās sākotnējo administratīvo darbību, līdz EPPO ir spēja īstenot pašai savu budžetu. Tālab Komisija:

a) pēc konsultācijām ar Padomi var iecelt Komisijas amatpersonu, kas darbojas kā pagaidu administratīvais direktors un pilda administratīvajam direktoram uzticētos pienākumus – tostarp pilnvaras, kas ar Civildienesta noteikumiem un nodarbināšanas kārtību piešķirtas iecēlējinstitūcijai saistībā ar EPPO administratīvo personālu, – attiecībā uz visām amata vietām, kuras jāaizpilda, pirms administratīvais direktors sāk pildīt savus pienākumus saskaņā ar18. pantu;

b) var piedāvāt palīdzību EPPO, jo īpaši, norīkojot ierobežotu skaitu Komisijas ierēdņu, kas nepieciešami, lai pagaidu administratīvā direktora atbildībā veiktu EPPO administratīvās darbības.

2. Pagaidu administratīvais direktors var atļaut veikt visus maksājumus, ko sedz EPPO budžetā iekļautās apropriācijas, un var noslēgt līgumus, tostarp darbinieku līgumus.

3. Tiklīdz Kolēģija sāk pildīt savus pienākumus saskaņā ar 9. panta 1. punktu, pagaidu administratīvais direktors pilda savus pienākumus saskaņā ar 18. pantu. Pagaidu administratīvais direktors minētās funkcijas beidz pildīt, tiklīdz administratīvais direktors ir sācis pildīt savus pienākumus pēc tam, kad Kolēģija viņu ir iecēlusi saskaņā ar 18. pantu.

4. Kamēr Kolēģija nav sākusi pildīt savus pienākumus saskaņā ar 9. panta 1. punktu, Komisija pilda savas šajā pantā izklāstītās funkcijas, konsultējoties ar ekspertu grupu, ko veido dalībvalstu pārstāvji.

3. IEDAĻA

EPPO reglaments

21. pants

EPPO reglaments

1. EPPO darba organizāciju nosaka tās reglaments.

2. Kad EPPO ir izveidota, Eiropas galvenais prokurors bez kavēšanās sagatavo EPPO reglamenta priekšlikumu, kas Kolēģijai jāpieņem ar divu trešdaļu balsu vairākumu.

3. Grozījumus EPPO reglamentā var ierosināt ikviens Eiropas prokurors, un tos pieņem, ja Kolēģija tā izlemj ar divu trešdaļu balsu vairākumu.

IV NODAĻA

EPPO KOMPETENCE UN KOMPETENCES ĪSTENOŠANA

1. IEDAĻA

EPPO kompetence

22. pants

EPPO materiāltiesiskā kompetence

1. EPPO kompetencē ir noziedzīgie nodarījumi, kas skar Savienības finanšu intereses un kas paredzēti Direktīvā (ES) 2017/1371, kuru īsteno ar valsts tiesību aktiem, neatkarīgi no tā, vai tādu pašu noziedzīgu rīcību varētu klasificēt kā cita veida nodarījumu saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Attiecībā uz nodarījumiem, kas minēti 3. panta 2. punkta d) apakšpunktā Direktīvā (ES) 2017/1371, ko īsteno ar valsts tiesību aktiem, EPPO ir kompetenta vienīgi tad, ja tīšai darbībai vai bezdarbībai, kā paredzēts minētajā noteikumā, ir saikne ar divu vai vairāk dalībvalstu teritoriju un kopējais kaitējums ir vismaz EUR 10 miljoni.

2. EPPO kompetencē ir arī nodarījumi saistībā ar līdzdalību noziedzīgā organizācijā, kā definēts Pamatlēmumā 2008/841/TI, ko īsteno ar valsts tiesību aktiem, ja šādas noziedzīgas organizācijas noziedzīgās darbības galvenais nolūks ir izdarīt kādu no 1.