LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 309/1

KOMISIJAS LĒMUMS

(2011. gada 23. februāris)

par Itālijas piešķirto valsts atbalstu uzņēmumiem Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA un Syndial SpA (valsts atbalsta pasākumi C 38/B/04 (ex NN 58/04) un C 13/06 (ex N 587/05))

(izziņots ar dokumenta numuru C(2011) 956)

(Autentisks ir tikai teksts itāļu valodā)

(Dokuments attiecas uz EEZ)

(2011/746/ES)

EIROPAS KOMISIJA,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību (turpmāk – “LESD”) un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu un jo īpaši tā 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu,

pēc aicinājuma ieinteresētajām personām iesniegt savas piezīmes saskaņā ar iepriekš minētajiem noteikumiem (1) un ņemot vērā no tām saņemtās piezīmes,

tā kā:

1. PROCEDŪRA

1.1. Lieta C 38/B/04

(1) Juridiska firma, kas pārstāv sūdzības iesniedzēju, 2003. gada 4. decembra vēstulē vērsa Komisijas uzmanību uz vairākiem Itālijas presē publicētiem rakstiem, kuros tika ziņots par Itālijas valdības nodomu piemērot preferenciālus elektroenerģijas tarifus konkrētiem uzņēmumiem Sardīnijā.

(2) Minētos tarifus ieviesa ar 1. pantu 2004. gada 6. februāra Ministru prezidenta dekrētā (turpmāk – “2004. gada dekrēts”). Ar minēto dekrētu īstenoja divus atšķirīgus pasākumus: a) ieviesa jaunus preferenciālus elektroenerģijas tarifus attiecībā uz uzņēmumiem Portovesme Srl, ILA SpA un Eurallumina SpA un b) pagarināja jau esošā preferenciālā tarifa termiņu uzņēmumam Alcoa Trasformazioni, kas ir primārā alumīnija ražotājs (turpmāk – “Alcoa”).

(3) Komisijas dienesti 2004. gada 22. janvāra un 19. marta vēstulēs lūdza sniegt paskaidrojumus par minētajiem pasākumiem. Itālijas iestādes atbildēja ar 2004. gada 9. februāra un 9. jūnija vēstulēm. Itālijas iestādes sniedza papildu informāciju 2004. gada 20. septembra vēstulē.

(4) Ar 2004. gada 16. novembra vēstuli Komisija paziņoja Itālijai par lēmumu sākt LESD 108. panta 2. punktā noteikto procedūru attiecībā uz minēto pasākumu.

(5) Komisijas lēmums sākt procedūru ir publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (2). Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt piezīmes attiecībā uz minētajiem pasākumiem.

(6) Itālija iesniedza savas piezīmes 2005. gada 4. un 11. februāra vēstulēs.

(7) Turklāt Komisija saņēma ieinteresēto personu piezīmes, tai skaitā piezīmes no trim uzņēmumiem, kas ir minētā pasākuma saņēmēji, un no Portovesme konkurenta. Ar 2005. gada 22. marta vēstuli Komisija šīs piezīmes nosūtīja Itālijai, lai tā varētu sniegt savus komentārus. Itālija iesniedza komentārus ar 2005. gada 20. septembra vēstuli.

(8) Lietu C 38/04 2008. gada 29. oktobrī sadalīja divās daļās, proti, A daļa attiecas uz pasākumiem, kurus veica attiecībā uz uzņēmumu Alcoa, un B daļa attiecas uz uzņēmumiem Portovesme, ILA un Eurallumina.

(9) Komisija 2009. gada 19. novembrī pieņēma negatīvu galīgo lēmumu attiecībā uz Alcoa, ar ko paredz atgūt atbalsta summu (3).

1.2. Lieta C 13/06

(10) Ar 11. panta 12. punktu 2005. gada 14. marta Dekrētā–likumā Nr. 35, kas pārveidots par tiesību aktu saskaņā ar 2005. gada 14. maija Likumu Nr. 80/2005 “Par steidzamiem pasākumiem saskaņā ar rīcības plānu ekonomikas, sociālajai un teritoriālajai attīstībai” (turpmāk – “Likums Nr. 80/2005”), Itālijas iestādes līdz 2010. gadam pagarināja preferenciālos elektroenerģijas tarifus attiecībā uz uzņēmumiem Portovesme, ILA un Eurallumina, kā arī paplašināja tarifa piemērošanas jomu, ietverot hlora ražošanas uzņēmumu Syndial SpA, kas arī atrodas Sardīnijā.

(11) Komisija Syndial konkurenta 2005. gada 22. jūlija vēstulē saņēma šā uzņēmuma sūdzību, kā arī turpmākus precizējumus 2005. gada 7. oktobra un 7. decembra vēstulēs.

(12) Itālija paziņoja Komisijai par šo pasākumu ar 2005. gada 23. novembra vēstuli. Ar 2005. gada 28. novembra vēstuli Itālija sniedza papildu informāciju.

(13) Komisija 2005. gada 22. decembra vēstulē pieprasīja papildu informāciju, ko Itālija sniedza 2006. gada 3. marta vēstulē.

(14) Tajā pašā laikā 2006. gada 20. janvāra vēstulē savu sūdzību par jauno pasākumu iesniedza tas pats Portovesme konkurents, kas iesniedza piezīmes par lietu C 38/B/04.

(15) Ar 2006. gada 26. aprīļa vēstuli Komisija informēja Itāliju par lēmumu sākt LESD 108. panta 2. punktā noteikto procedūru attiecībā uz izmaiņām un īpašās tarifu shēmas paplašināšanu, ko ieviesa ar Likumu Nr. 80/2005.

(16) Savā 2006. gada 22. augusta vēstulē Komisija Itālijai pieprasīja papildu paskaidrojumus; Itālija sniedza atbildi 2006. gada 28. septembra vēstulē.

(17) Komisijas lēmums sākt procedūru ir publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (4). Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt piezīmes attiecībā uz minētajiem pasākumiem.

(18) Komisija saņēma piezīmes no ieinteresētajām personām, tai skaitā no atbalsta saņēmējiem, no diviem uzņēmumu Portovesme un Syndial konkurentiem, kā arī no viena atjaunojamās enerģijas ražotāja. Ar 2006. gada 5. oktobra vēstuli Komisija šīs piezīmes nosūtīja Itālijai, lai tā varētu sniegt savus komentārus. Itālija iesniedza komentārus ar 2006. gada 1. decembra vēstuli.

(19) Itālija sniedza papildu informāciju 2007. gada 16. aprīļa, 10. maija, 14. maija un 2010. gada 22. jūnija vēstulēs.

1.3. Šā lēmuma piemērošanas joma

(20) Šis lēmums attiecas gan uz tarifiem, kas ieviesti ar 2004. gada dekrēta 1. pantu un piemēroti atbalsta saņēmējiem, kuri nav Alcoa (turpmāk – “2004. gada tarifi”), gan uz tarifiem, kas ieviesti ar Likuma Nr. 80/2005 11. panta 12. punktu un izskaidroti Elektroenerģijas un gāzes pārvaldes (Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas, turpmāk – “AEEG”) lēmumos (turpmāk – “2005. gada tarifi”).

2. PASĀKUMA DETALIZĒTS APRAKSTS

2.1. Apstrīdētie 2004. gada tarifi

(21) Saskaņā ar 2004. gada dekrēta 1. pantu paplašināja piemērošanas jomu “[tarifu] pasākumam, kas noteikts 2. pantā Rūpniecības, tirdzniecības un arodu ministrijas 1995. gada 19. decembra dekrētā [Alcoa dekrēts], ietverot energoapgādi alumīnija, svina, sudraba un cinka ražošanai, bet tikai attiecībā uz rūpnīcām, kuras jau pastāvēja pašreizējā dekrēta spēkā stāšanās brīdī un kuras atrodas salās, kā arī kurām nav pietiekamu starpsavienojumu vai nav starpsavienojumu ar valsts elektroenerģijas un gāzes tīkliem”.

(22) Šis tarifs bija paredzēts kā pārejas pasākums: tā piemērošanu bija paredzēts pārtraukt, “kad tiktu pabeigti vai modernizēti savienojumi ar valsts elektroenerģijas un gāzes tīkliem” un ne vēlāk kā 2007. gada 30. jūnijā.

(23) Praksē saskaņā ar 2004. gada dekrētu preferenciālā tarifa piemērošanas jomu paplašināja, papildus alumīnija ražotājam Alcoa ietverot trīs energoietilpīgus uzņēmumus Sardīnijā: Portovesme (cinka, sudraba un svina ražotājs) (5), ILA (apstrādāta alumīnija produktu ražotājs) un Eurallumina (alumīnija oksīda ražotājs) (6).

(24) Reglamentējošā līmenī tarifu īstenoja ar AEEG lēmumiem (delibere).

(25) AEEG lēmums Nr. 110/04 paredzēja, ka preferenciālos tarifus piemērotu tikai tad, ja paziņošanas procedūras rezultāts būtu pozitīvs. Tomēr saskaņā ar ministru prezidenta biroja norādēm, kas noteica, ka 2004. gada dekrēts nav oficiāli paziņots saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem, bet ir tikai “iesniegts” Komisijai saistībā ar “iepriekšēju izmeklēšanu” (indagine conoscitiva preliminare), AEEG īstenoja 2004. gada dekrētu, pieņemot Lēmumu Nr. 148/04 (7).

(26) Sistēma ļāva atbalsta saņēmējiem piešķirt kompensējošus maksājumus saskaņā ar Alcoa dekrēta noteikumiem. Kompensācijas maksājums par konkrētu shēmā ietvertu rūpnīcu bija vienāds ar atšķirību starp rūpnīcas elektroapgādes uzņēmumam samaksāto cenu un valsts noteiktajām preferenciālajām cenām, ko reizina ar rūpnīcas elektroenerģijas patēriņu. Preferenciālās cenas (vai “preferenciālā tarifa”) aprēķināšanas metode ir noteikta Lēmumā CIP Nr. 15/1993. Cenai piemēroja indeksācijas mehānismu, pamatojoties uz Itālijas elektroenerģijas ražošanas izmaksu svārstībām (turpmāk – “Ct komponents”). Sardīnijas atbalsta saņēmējiem piemērotā preferenciālā cena 2004. gadā bija no 26–35 euro par MWh.

(27) Shēmas administratīvo pārvaldību uzticēja Elektroenerģijas nozares izlīdzināšanas fondam (Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico) (8). Praksē tarifu sistēma darbojās saskaņā ar turpmāk aprakstīto. Atbalsta saņēmēji Izlīdzināšanas fondam nosūtīja ikmēneša datus par patērētajiem elektroenerģijas daudzumiem un saviem elektroapgādes uzņēmumiem samaksātajām cenām. Pēc tam viņi no Izlīdzināšanas fonda saņēma naudas maksājumus, ko aprēķināja atbilstīgi iepriekš norādītajam (9).

(28) Nepieciešamos līdzekļus kompensējošo maksājumu segšanai ieguva ar parafiskālas nodevas starpniecību, kuru piemēroja visiem Itālijas elektroenerģijas patērētājiem, izmantojot standarta elektroenerģijas tarifa komponentu A4 (10).

(29) Bija paredzēts, ka shēma beigsies 2007. gada 30. jūnijā. Tomēr tās piemērošanu pārtrauca saskaņā ar AEEG norādēm drīz pēc tam, kad Komisija sāka formālu izmeklēšanas procedūru 2004. gada novembrī (11).

(30) Itālijas nodrošinātie dati liecina, ka Portovesme un Eurallumina saņēma subsīdijas par patērēto elektroenerģiju laikposmā no 2004. gada aprīļa līdz oktobrim, savukārt ILA saņēma subsīdijas par patērēto elektroenerģiju laikposmā no 2004. gada aprīļa līdz septembrim. Izlīdzināšanas fonda veiktie kopējie maksājumi šiem trim uzņēmumiem saskaņā ar minēto shēmu ir izklāstīti turpmāk (euro valūtā). Portovesme Srl 12 845 892,82 Eurallumina SpA 5 208 152,05 ILA SpA 291 120,27

2.2. Apstrīdētie 2005. gada tarifi

(31) Saskaņā ar Likuma Nr. 80/2005 11. panta 12. punktu Itālijas iestādes paplašināja piemērošanas jomu “tarifu pasākumiem, kas noteikti Rūpniecības, tirdzniecības un arodu ministrijas 1995. gada 19. decembra dekrētā, ietverot energoapgādi alumīnija, svina, sudraba un cinka ražošanai un apstrādei, kā arī hloru saturošas sāls ciklam, atsaucoties uz cenām, kuras piemēro līdzīgai energoapgādei Eiropas tirgos, bet tikai attiecībā uz rūpnīcām, kas jau pastāvēja pašreizējā dekrēta spēkā stāšanās brīdī, kas atrodas Sardīnijā un kam ir savienojums ar augstsprieguma tīklu. Šim tarifu pasākumam piemēro ilgtermiņa apņemšanās, par kurām vienojas atbalsta saņēmēji, Sardīnijas vietējās iestādes un atbildīgās ministrijas”.

(32) Tādējādi ar Likumu Nr. 80/2005 būtībā no jauna ieviesa 2004. gadā īstenoto tarifu shēmu, kas paplašināja Alcoa pasākuma piemērošanas jomu, ietverot energoietilpīgus atbalsta saņēmējus, kuri atrodas Sardīnijā. Praksē minēto likumu piemēroja tikai Portovesme, ILA un Eurallumina, kā arī hloru saturošas sāls ražotājam Syndial, kas nebija iepriekš izmantojis preferenciālās cenas.

(33) Jāatzīmē, ka no 2005. gada un turpmāk preferenciālā cena vairs nebija piesaistīta 1995. gada Alcoa dekrētā sākotnēji noteiktajam vēsturiskajam tarifam, bet tagad bija paredzēts, ka to neatkarīgi noteiks AEEG, lai nodrošinātu atbilstību vidējām elektroenerģijas cenām, ko maksā atbalsta saņēmēju konkurenti Eiropas tirgū (12). Cenai veica ikgadējus atjauninājumus: saskaņā ar minētā likuma 11. panta 13. punktu “11. (13) un 12. pantā minētos tarifu noteikumus piemēro, sākot no 2005. gada 1. janvāra, un AEEG tos atjaunina, ik gadu palielinot tarifu nominālvērtības par 4 % vai, ja šī pēdējā minētā vērtība ir augstāka, par Eiropas galvenajās elektroenerģijas biržās, it sevišķi Frankfurtē un Amsterdamā, reģistrētās elektroenerģijas vidējās vairumtirdzniecības cenas procentuālo pieaugumu”. Lēmumā Nr. 217/05 AEEG sniedz šā atjauninājumu mehānisma interpretāciju, kas bija labvēlīgāka atbalsta saņēmējiem, jo noteica, ka tarifa ikgadējais pieaugums nedrīkst pārsniegt 4 %.

(34) Tajā pašā lēmumā AEEG noteica preferenciālās cenas, kas 2005. gadā piemērojamas dažādām nozarēm. Nozares, kas ir tiesīgas saņemt preferenciālus tarifus Preferenciāla cena EUR/MWh Alumīnija apstrāde 50 Svins un cinks 23 Alumīnija ražošana 27 Hlora cikls 27

(35) Tāpat kā 2004. gada tarifus 2005. gada tarifus bija paredzēts finansēt ar parafiskālas nodevas starpniecību, kuru piemēroja visiem elektroenerģijas galalietotājiem, izmantojot standarta elektroenerģijas tarifa komponentu A4. Sistēmas finanšu plūsmu pārvaldību atkal uzticēja Izlīdzināšanas fondam.

(36) Tiesības uz tarifu bija atkarīgas no apņemšanās, ar kuru atbalsta saņēmēji uzņēmās veikt ienesīgus ieguldījumus Sardīnijā, pamatojoties uz rūpnieciskiem plāniem, kas bija jāiesniedz reģionālajām iestādēm. Piemēram, Portovesme uzņēmās ieguldīt elektroenerģijas pašražošanā vai piedalīties jaunu elektrostaciju būvēšanā.

(37) Itālija paziņoja par Likuma Nr. 80/2005 11. panta 12. punktu saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu. Pirms varēja veikt 2005. gada tarifu maksājumus, Komisijai bija jāapstiprina šī shēma. Tāpēc 2005. gada tarifi nav īstenoti.

2.3. Tiesu procesi valstu tiesās

(38) Solvay Chimica Italia un Solvay Chimica Bussi SpA, kas darbojas hloru saturošas sāls ciklā un neatrodas Sardīnijā, iesniedza prasību Lombardijas Reģionālajai administratīvajai tiesai (14), apstrīdot AEEG pieņemtos lēmumus par Likuma Nr. 80/2005 11. panta 12. punkta īstenošanu, jo šie lēmumi esot saistīti ar nelikumīga valsts atbalsta piešķiršanu un pārkāpjot citus Itālijas tiesību aktu noteikumus (15). Tiesa 2006. gada 27. novembrī atlika prasības izskatīšanu, gaidot Komisijas sāktās valsts atbalsta izmeklēšanas procedūras pabeigšanu lietā C 13/06.

2.4. Apvienojums ar iepriekšējo nesaderīgo atbalstu – Deggendorf

(39) Pēc procedūras sākšanas Itālija norādīja, ka Eurallumina nav atmaksājis nesaderīgo atbalstu, uz kuru attiecas lieta C 80/01 (atbalsts alumīnija ražošanai) (16), un ka, pēc uzņēmuma teiktā, Sardīnijas reģionālās iestādes 2006. gada 8. maijā bija izdevušas atgūšanas rīkojumu attiecībā uz šo pasākumu.

3. LĒMUMS SĀKT PROCEDŪRU SASKAŅĀ AR LESD 108. PANTA 2. PUNKTU

(40) Komisijas lēmumam sākt formālu izmeklēšanas procedūru bija turpmāk izklāstītais pamatojums.

3.1. Lieta C 38/B/04

(41) Savā lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru (17) Komisija apsvēra, vai 2004. gada tarifi Portovesme, ILA un Eurallumina, iespējams, nebija valsts atbalsts, jo tie bija līdzīgi preferenciālajam tarifam, ko 1996. gadā piešķīra uzņēmumam Alcoa un par ko Komisija savā 1996. gada 4. decembra lēmumā (turpmāk – “Alumix lēmums”) (18) bija secinājusi, ka tas nav valsts atbalsts.

(42) Komisija konstatēja, ka jaunais tarifs atšķīrās no Alumix tarifa, jo Alumix tarifu tieši piešķīra Itālijas elektroenerģijas operators monopola režīmā (turpmāk – “ENEL”), turpretim jaunais tarifs bija atsevišķs valsts pasākums, lai kompensētu starpību starp tirgus cenu, kas saskaņota starp atbalsta saņēmējiem un to elektroapgādes uzņēmumiem, un 1996. gadā noteikto preferenciālo cenu. Komisija secināja, ka 2004. gada dekrēts ne tikai paplašināja esošā pasākuma piemērošanas jomu, ietverot jaunus atbalsta saņēmējus, bet arī ieviesa jaunu shēmu attiecīgo trīs uzņēmumu labā, paredzot finanšu mehānismu, kas bija ļoti atšķirīgs no Alumix tarifa.

(43) Savā lēmumā par procedūras sākšanu Komisija ar 2004. gada dekrētu ieviestos tarifus klasificēja kā darbības atbalstu un novērtēja, vai šādu atbalstu varēja piešķirt, pamatojoties uz Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnēm (turpmāk – “reģionālā atbalsta pamatnostādnes”) (19), ņemot vērā to, ka līdz 2006. gada beigām Sardīnijai sniedza atbalstu atbilstīgi 107. panta 3. punkta a) apakšpunkta piemērošanas jomai. Komisija izteica šaubas par iespēju apstiprināt atbalstu, ņemot vērā minēto pamatojumu, jo šāds ad hoc atbalsts, kas piešķirts ierobežotam uzņēmumu skaitam, šķiet, neveicināja reģionālo attīstību.

(44) Komisija arī pauda bažas, ka pasākums varētu samazināt elektroenerģijai piemērojamos nodokļus. Jebkāda šāda samazinājuma juridiskajam pamatam jābūt Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvai 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (20).

3.2. Lieta C 13/06

(45) Savā 2006. gada 27. aprīļa lēmumā par formālas izmeklēšanas procedūras sākšanu Komisija 2005. gada tarifu shēmu klasificēja kā jaunu darbības atbalstu.

(46) Komisija novērtēja, vai šādu preferenciālu tarifu varēja piemērot kā reģionālu darbības atbalstu, pamatojoties uz reģionālā atbalsta pamatnostādnēm, jo Sardīnija saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktu līdz 2006. gada beigām bija reģions, kas saņem atbalstu.

(47) Neraugoties uz Itālijas neatlaidīgajiem apgalvojumiem, ka paaugstinātās elektroenerģijas cenas Sardīnijā bija šķērslis salas attīstībai, Komisija uzskatīja, ka Itālija nebija pierādījusi to, ka elektroenerģijas cenas Sardīnijā – vai nu vidējās, vai energoietilpīgiem uzņēmumiem piemērojamās – būtu būtiski augstākas (21). Komisija norādīja, ka Sardīnijai raksturīgais elektroenerģijas ražošanas pārpalikums varēja tikai mudināt elektroenerģijas ražotājus elektroenerģiju pārdot par zemāko iespējamo cenu, līdz starpsavienojumu projektu pabeigšana, kas bija plānota 2010. gadā, tiem ļautu no Sardīnijas elektroenerģiju eksportēt.

(48) Turklāt Itālija nebija sniegusi paskaidrojumus, kādēļ paaugstinātas cenas veidotu šķērsli reģionālajai attīstībai, kā arī to, kādā veidā ar minēto tarifu šādu attīstību veicinātu. Tādēļ Komisija izteica šaubas par šāda atbalsta vajadzību.

(49) Komisija arī izteica šaubas par to, vai tāds ad hoc atbalsts bija samērojams ar reģionālajiem šķēršļiem, jo sevišķi ņemot vērā izmantoto metodi, ar ko tika aprēķināta preferenciālā cena, kurai nebija nekādas saistības ar cenām, ko piemēroja pārējā Itālijas teritorijā, bet kuras pamatā bija vidējās cenas, ko piemēroja energoietilpīgiem lietotājiem Eiropā.

(50) Komisija atzīmēja, ka pasākuma ilgums pārsniedza piecus gadus, kas parasti bija maksimālais laikposms, uz kādu atļautu reģionālo darbības atbalstu, un ka atbalsts reāli pakāpeniski nesamazinājās, ņemot vērā maksimālo paaugstinājumu 4 % apmērā, ko piemēroja tarifa paaugstinājumam.

(51) Attiecībā uz laikposmu, kas ietverts Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnēs 2007.–2013. gadam (22), Komisija atzīmēja, ka Sardīnijai vairs nebūs tiesību uz atbalstu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktu, it sevišķi uz darbības atbalstu. Pamatnostādnes paredzētu divu gadu pārejas periodu, lai lineāri pakāpeniski atceltu spēkā esošās darbības atbalsta shēmas, bet, šķita, ka nebija piemēroti atļaut ieviest jaunus darbības atbalsta pasākumus uz dažiem mēnešiem un noteikt to pakāpenisku atcelšanu, it sevišķi, ņemot vērā izteiktās šaubas un atbalsta kropļojošo būtību.

(52) Visbeidzot, Komisija izteica šaubas par iespēju apstiprināt preferenciālo tarifu Portovesme, ILA, Eurallumina un Syndial vai nu kā reģionālu atbalstu, vai pamatojot to ar citu iemeslu, ko Itālija jebkurā gadījumā nebija norādījusi.

(53) Attiecībā uz Eurallumina Komisija konstatēja, ka uzņēmums vēl nav atmaksājis nelikumīgo un nesaderīgo valsts atbalstu, ko tas bija saņēmis (23), un ka saskaņā ar Deggendorf spriedumu (24) tas nedrīkstēja saņemt atbalstu saistībā ar nevienu jaunu pasākumu.

4. TREŠO PERSONU PIEZĪMES

4.1. Lieta C 38/B/04

(54) Uz Komisijas aicinājumu iesniegt piezīmes par 2004. gada lēmumu uzsākt padziļinātu izmeklēšanu atbildēja sākotnējais sūdzības iesniedzējs, vairāki atbalsta saņēmēji (Portovesme, Eurallumina un Alcoa) un citas ieinteresētās personas. Šajā lēmumā ir apkopotas tikai tās piezīmes, kuras attiecas uz Portovesme, ILA un Eurallumina piemēroto preferenciālo tarifu. Alcoa piezīmes nav ietvertas, jo tās ir plaši aprakstītas galīgajā lēmumā attiecībā tieši uz šo uzņēmumu (25).

4.1.1. Portovesme iesniegtās piezīmes

(55) Portovesme apgalvoja, ka preferenciālā tarifa mērķis bija labot tirgus nepilnības, proti, nesen liberalizētā Sardīnijas elektroenerģijas tirgus nespēju nodrošināt konkurētspējīgas cenas vēsturisko operatoru ietekmes tirgū dēļ. Portovesme apgalvoja, ka ENEL un Endesa (kura elektroenerģijas ražošanas pamatlīdzekļi Sardīnijā vēlāk tika pārdoti E.ON) veido duopola situāciju un ka šie uzņēmumi mākslīgi pielīdzināja elektroenerģijas cenas Sardīnijā vidējām cenām Itālijā, lai gan faktiski Sardīnijā cenām jābūt daudz zemākām, it sevišķi – lieliem elektroenerģijas patērētājiem, ņemot vērā elektroenerģijas ražošanas pārpalikumu, kam bija ražotāji jāmudina pārdot elektroenerģiju par konkurētspējīgām cenām.

(56) Portovesme uzskatīja, ka piemērotā preferenciālā cena atbilda cenai, kādu uzņēmums maksātu normālos tirgus apstākļos, tas ir, pareizi funkcionējošā elektroenerģijas tirgū.

(57) Saskaņā ar Portovesme sacīto no Izlīdzināšanas fonda saņemtie maksājumi (līdz 37 euro par MWh) pielīdzināja Portovesme samaksāto cenu citu konkurentu samaksātajām elektroenerģijas cenām un nekropļoja konkurenci, jo visi ES cinka ražotāji maksāja līdzvērtīgas cenas un pasākums tikai kompensēja neizdevīgo konkurences stāvokli, ar ko saskārās šis uzņēmums Sardīnijas strukturālo problēmu dēļ (starp kurām bija arī dabasgāzes trūkums).

(58) Tādi metāli kā cinks, alumīnijs un svins ir patēriņa preces, kam ir viena globāla cena, par kuru vienojas Londonas metāla biržā. Vietējo ražošanas izmaksu svārstības neizraisīja izmaiņas globālajās cenās. Proti, Portovesme cinka ražošanas apjomi bija tik mazi (mazāk nekā 1 % no pasaules ražošanas apjoma), ka tie nevarētu ietekmēt cenu pasaulē.

(59) Ja tarifs netiktu piemērots, Portovesme nāktos slēgt savu rūpnīcu, taču šāda slēgšana nenodrošinātu ieguvumus ES cinka ražotājiem, kas nevarētu palielināt savu ražošanas apjomu, un plaisu aizpildītu imports no trešām valstīm. Visbeidzot Portovesme rakstīja, ka preferenciālais tarifs neietekmēja konkurenci vai tirdzniecību Eiropas Savienībā.

(60) Turklāt saskaņā ar Portovesme sacīto Izlīdzināšanas fonda kompensējošie maksājumi nebija saistīti ar valsts atbalstu, jo Izlīdzināšanas fonds tikai atkārtoti sadalīja privātos līdzekļus, ko ieguva no elektroenerģijas galalietotājiem.

(61) Portovesme atzīmēja, ka energoietilpīgo nozaru patēriņš bija svarīgs, lai nodrošinātu apgādes drošību un nepārtrauktību Sardīnijā un lai izvairītos no elektroenerģijas ražošanas neefektivitātes, kuras dēļ palielinātos elektroenerģijas izmaksas galalietotājiem.

(62) Visbeidzot uzņēmums norāda, ka, ja tam būtu nācies slēgt savu rūpnīcu, sekas būtu ļoti nopietnas Sardīnijas ražošanas bāzei, jo tiktu zaudētas 790 tiešas un 500 netiešas darba vietas.

4.1.2. Eurallumina iesniegtās piezīmes

(63) Eurallumina argumentēja, ka alumīnija oksīda ražošanas izmaksas Eiropā bija augstākas nekā citos pasaules reģionos, kas galvenokārt tā ir augstāku elektroenerģijas un kurināmā cenu dēļ, kā arī boksīta transportēšanas izmaksu dēļ (26). Augstākas izmaksas nevarētu atspoguļot augstākās cenās, jo alumīnija oksīda cena tika noteikta Londonas Metālu biržā un atsevišķi ražotāji nespēja to ietekmēt. Tāpēc Eiropas alumīnija oksīda ražošanas nozare bija nelabvēlīgā konkurences situācijā salīdzinājumā ar pārējiem pasaules reģioniem.

(64) Papildus vispārējām problēmām, ar ko saskaras Eiropas alumīnija oksīda ražotnes, Eurallumina norādīja arī uz konkrētām Sardīnijas problēmām, kuras vietējām nozarēm neļāva gūt labumu no elektroenerģijas tirgus liberalizācijas, proti, vēsturisko elektroenerģijas operatoru ietekme tirgū (skatiet Portovesme piezīmes 55. apsvērumā iepriekš). Eurallumina arī uzskatīja, ka dabasgāzes trūkums bija konkrēts šķērslis alumīnija oksīda ražošanai Sardīnijā, jo procesam nepieciešamais lielais tvaika apjoms ir jāiegūst, izmantojot minerāleļļas, kuras ir dārgākas.

(65) Eurallumina apgalvoja, ka pēc liberalizācijas elektroenerģijas ražotāju ietekme Sardīnijas tirgū izraisīja elektroenerģijas cenu paaugstināšanos: ja tarifs netiktu piemērots, Eurallumina būtu bijis jāmaksā 65,95 EUR/MWh par elektroapgādi salīdzinājumā ar 44 EUR/MWh, ko uzņēmums maksāja pirms liberalizācijas. Pateicoties 2004. gada tarifam, cena samazinājās līdz 35 EUR/MWh.

(66) Tāpat kā Portovesme, Eurallumina uzskatīja, ka, ja tas būtu bijis spiests pārtraukt savu darbību, citi ES alumīnija oksīda ražotāji nebūtu varējuši aizpildīt plaisu, jo tie jau strādāja ar maksimālo jaudu, un to darītu imports no trešām valstīm. Slēgšanas rezultātā tiktu zaudētas 400 tiešas un 250 netiešas darba vietas (27). Ņemot vērā to, ka Eurallumina bija vienīgais Alcoa lietuves alumīnija oksīda piegādātājs, šis uzņēmums uzskatīja, ka tā alumīnija oksīda rūpnīcas slēgšana apdraudētu arī Alcoa dzīvotspēju Sardīnijā.

(67) Visbeidzot Eurallumina sacīja, ka ar 2004. gada dekrētu ieviestais tarifs bija vajadzīgs, jo vēl nebija izstrādāta jauna infrastruktūra, kas likvidētu nelabvēlīgās konkurences situācijas galvenos faktorus, kuri skar Sardīnijas rūpniecību.

4.1.3. Citu ieinteresēto personu iesniegtās piezīmes

(68) Portovesme konkurents – tas pats uzņēmums, kas sākotnēji vērsa Komisijas uzmanību uz šo lietu, – pēc formālas izmeklēšanas procedūras sākšanas vēlreiz vērsās pie Komisijas. Tas iesniedza 2004. gada preferenciālā tarifa analīzi, kurā secināja, ka tarifs ir nelikumīgs valsts atbalsts. Apstrīdētā tarifu shēma būtiski atšķīrās no Alumix tarifa, ko piešķīra Alcoa: nebija iespējams uzskatīt, ka tā nav valsts atbalsts. Atbalsts ir jāuzskata par nesaderīgu ar kopējo tirgu, ja to nevarētu apstiprināt ne kā reģionālu darbības atbalstu, ne kā pārstrukturēšanas atbalstu.

(69) Solvay Chimica Italia un Solvay Chimica Bussi, kas darbojas hloru saturošas sāls nozarē, nosūtīja piezīmes par 2004. gada tarifiem 2005. gada jūlijā, tātad pēc piezīmju iesniegšanas viena mēneša termiņa beigām saistībā ar lēmumu sākt formālu izmeklēšanas procedūru. Neraugoties uz šo kavējumu, šie uzņēmumi prasīja sevi uzskatīt par ieinteresētajām personām. Savās iesniegtajās piezīmēs tie apgalvoja, ka gan 2004. gada, gan 2005. gada tarifi ir nelikumīgs un nesaderīgs valsts atbalsts.

4.1.4. Itālijas iesniegtās piezīmes

(70) Itālija apgalvoja, ka ES elektroenerģijas tirgus vēl nav pilnībā konkurētspējīgs, kā Komisija pati bija atzinusi savā ceturtajā Gada ziņojumā par gāzes un elektrības iekšējā tirgus īstenošanu (28). Uzņēmumi, it sevišķi energoietilpīgi uzņēmumi, nevar brīvi izvēlēties savus piegādātājus un iegādāties elektroenerģiju apstākļos, kas būtu salīdzināmi ar apstākļiem citās dalībvalstīs. Šie sarežģījumi nebija saistīti ar pašu uzņēmumu uzņēmējdarbību, bet bija elektroenerģijas tirgu strukturālu nepilnību rezultāts. Pašreizējā situācija ES elektroenerģijas tirgū negatīvi ietekmē brīvu konkurenci energoietilpīgu lietotāju produktu tirgos.

(71) Neraugoties uz nozares liberalizāciju, Itālijā pastāv konkrētas strukturālas nepilnības, piemēram, nepietiekami starpsavienojumi starp valstu tīklu dažādām daļām un piesātināta tirgus struktūra. Šādos apstākļos liberalizācija nebija veicinājusi labākas cenas energoietilpīgiem lietotājiem. Problēmas bija sevišķi aktuālas Sardīnijā, kur starpsavienojumi bija ierobežoti.

(72) Tādēļ Itālija atzīmēja, ka īpaša tarifu sistēma, kas ataino pieprasījuma profilus, jāuzskata par pamatotu kā reglamentējošs pasākums, lai simulētu mehānismus, kuriem būtu jāfunkcionē pilnībā konkurētspējīgā tirgū. Pasākums atjaunoja vienlīdzīgus konkurences nosacījumus starp energoietilpīgiem uzņēmumiem, kas darbojas dažādās dalībvalstīs, likvidējot ģeogrāfiska rakstura nelabvēlīgus nosacījumus, kuri skar Sardīnijas uzņēmumus. Shēmā paredzēja liberalizācijas procesa sagaidāmās sekas. Itālija apgalvo, ka citās dalībvalstīs ir īstenoti līdzīgi pasākumi, kad energoietilpīgi lietotāji gūst labumu no reglamentētiem elektroenerģijas tarifiem.

(73) Saskaņā ar Itālijas sacīto 2004. gada dekrētam bija divi turpmāki mērķi: atbalstīt Sardīnijā nodarbinātību, kas bija koncentrēta metālu nozarē, un saglabāt pietiekamu pieprasījuma līmeni elektroenerģijas ražošanai Sardīnijā, kurā pastāvēja pārpalikums.

(74) Itālija uzskata, ka jaunā tarifu shēma de facto ir līdzvērtīga Alumix tarifam, par kuru Komisija secināja, ka tas nav valsts atbalsts. Atšķirība starp veco un jauno shēmu attiecas tikai uz “tarifu struktūru”, kas bija nepieciešama saistībā ar elektroenerģijas tirgus liberalizāciju.

(75) Itālija apgalvo, ka tarifu shēma nav valsts atbalsts. Attiecībā uz valsts līdzekļu izmantošanu Itālija uzskata, ka tarifu sistēma bija salīdzināma ar Preussen-Elektra lietu, kurā Eiropas Kopienu Tiesa pieņēma lēmumu, ka tā nav saistīta ar valsts līdzekļiem (29). Izlīdzināšanas fonds ir sistēmas grāmatvedības tehniskā iestāde un nevarēja brīvi rīkoties ar pārvaldāmajiem finanšu līdzekļiem. Tas, ka AEEG un Finanšu ministrija var zināmā mērā kontrolēt Izlīdzināšanas fonda darbību, nenozīmē, ka valsts spēj brīvi rīkoties ar attiecīgajiem līdzekļiem. Tādēļ Itālija uzskata, ka tarifu mehānisma finansēšanai izmantotie līdzekļi bija pilnībā privāti.

(76) Itālija arī uzskata, ka tarifam nav ietekmes uz tirdzniecību Eiropas Savienībā un ka tas nevar izkropļot konkurenci, jo pastāv globālā cena tiem produktiem, kas bija patēriņa preces (skatiet Portovesme iesniegtās piezīmes 55. apsvērumā iepriekš). Turklāt ES un Itālijas ražošanas apjomi nespēja nodrošināt pieaugošo pieprasījumu pēc attiecīgajiem metāliem. Iekšējās ražošanas apjoms 2005. gadā sedza tikai 12 % Itālijas pieprasījuma pēc alumīnija, 55 % Itālijas pieprasījuma pēc cinka un 80 % Itālijas pieprasījuma pēc svina. Šo metālu deficīts palielinājās ES un Itālijā, un pieprasījumu aizvien vairāk nodrošināja imports no trešām valstīm. Ja Itālijā izzustu metālu nozare, neviens jauns ES tirgus dalībnieks neaizvietotu Itālijā slēgto jaudu, jo ES rūpnīcas jau strādāja ar pilnu jaudu, un nevienam esošam ražotājam vai jaunam tirgus dalībniekam nebūtu stimula palielināt jaudu neskaidro perspektīvu dēļ attiecībā uz elektroenerģijas par pieņemamām cenām pieejamību ilgtermiņā. Tādēļ šo ražošanas jaudu saglabāšana Itālijā nevarētu kaitēt konkurentiem. Tā kā preferenciālais tarifs nebija zemāks par elektroenerģijas cenām, ko vidēji maksā uzņēmumu konkurenti, tas neveicina eksportu no Sardīnijas uz citām dalībvalstīm.

(77) Itālija apgalvoja – pat ja Komisija secinātu, ka pasākums patiešām ir valsts atbalsts, tarifu uzskatītu par saderīgu ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz to, ka tas ir reģionāls darbības atbalsts, kurš ir Sardīnijā pieļaujams saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktu.

(78) Itālija uzskata, ka Sardīnijas elektroenerģijas tirgus nepilnības (tirgus piesātinātība, vāji starpsavienojumi un elektroenerģijas ražošanas pārpalikumi) un piekļuves trūkums gāzes infrastruktūrai rada reģionālus trūkumus un ka tarifa mērķis ir novērst šos trūkumus.

(79) Elektroenerģijas cenas Itālijā bija par 38 % augstākas nekā ES vidējā cena energoefektīviem lietotājiem. Tas radīja konkurētspējas problēmu, ko Sardīnijā saasināja vietējā elektroenerģijas tirgus nepilnības un piekļuves gāzes tīklam neesība.

(80) Itālija uzskata, ka pasākums veicināja reģionālo attīstību, jo metālu nozare būtiski sekmē Sardīnijas ekonomiku un nodarbinātību: šajā nozarē strādā 12 % no nodarbinātā darbaspēka, un tā veido 12,2 % no reģionālā IKP ražošanas nozarē. Tarifam ir pozitīva ietekme uz nodarbinātību un sociālās un ekonomiskās struktūras saglabāšanu Sardīnijā.

(81) Itālija uzskata, ka tarifs ir samērīgs ar šķēršļiem, ar ko saskaras atbalsta saņēmēji, jo tikai pielīdzināja Sardīnijas ražotāju samaksātās elektroenerģijas cenas vidējām cenām, kuras maksā to ES konkurenti.

(82) Tarifs arī bija īstermiņa un pārejas pasākums, jo bija paredzēts, ka tas beigsies, kad tiks pabeigti infrastruktūras projekti, kuru mērķis bija uzlabot starpsavienojumu ar elektroenerģijas un gāzes tīkliem (jaunais SAPEI starpsavienojuma kabelis un gāzes cauruļvads GALSI) (30).

(83) Itālija uzskata, ka pasākums arī pakāpeniski tika samazināts, jo preferenciālā cena tika indeksēta, pamatojoties uz kurināmā cenu svārstībām, un tā varēja tikai palielināties vai palikt nemainīga.

4.2. Lieta C 13/06

4.2.1. Portovesme iesniegtās piezīmes

(84) Portovesme uzskata, ka 2005. gada tarifi neizkropļoja konkurenci, ka tie bija vajadzīgi, lai nodrošinātu attiecīgo nozaru dzīvotspēju, un ka tos var uzskatīt par saderīgiem ar reģionālo atbalstu. Uzņēmuma argumenti ir līdzīgi Itālijas argumentiem, uz kuriem var atsaukties (skatiet 87. līdz 104. apsvērumu).

4.2.2. Eurallumina iesniegtās piezīmes

(85) Arī Eurallumina uzskata, ka 2005. gada tarifi neizkropļoja konkurenci, ka tie bija vajadzīgi, lai nodrošinātu attiecīgo nozaru dzīvotspēju, un ka tos var uzskatīt par saderīgiem ar reģionālo atbalstu. Uzņēmuma argumenti ir līdzīgi Itālijas argumentiem, uz kuriem var atsaukties.

4.2.3. Citu ieinteresēto personu iesniegtās piezīmes

(86) Divi Portovesme un Syndial konkurenti, kas iesniedza piezīmes lietā C 38/B/04, iesniedza piezīmes arī par šo lietu. Tie abi uzskata, ka apstrīdētais pasākums ir darbības atbalsts, kas jāuzskata par nesaderīgu ar iekšējo tirgu.

4.2.4. Itālijas iesniegtās piezīmes

(87) Itālija uzskata, ka 2005. gada tarifi ļoti atšķīrās no 2004. gadā īstenotajiem tarifiem, jo tagad tarifi atbilst reģionālā atbalsta pamatnostādņu prasībām.

(88) Itālija uzskata, ka tarifus, pamatojoties uz virspusēju novērtējumu, var klasificēt par darbības atbalstu, taču realitātē tie ietilpa virknē pasākumu, kuru mērķis bija sekmēt reģionālo attīstību Sardīnijā. Itālija it sevišķi vērsa uzmanību uz ciešo saikni starp tarifiem un no atbalsta saņēmējiem pieprasīto apņemšanos veikt ilgtermiņa ieguldījumus. Itālija uzskata, ka atlikšanas klauzula, ar kuru paredzēja, ka pasākuma īstenošana ir jāapstiprina Komisijai, apliecināja pasākuma reģionālā atbalsta raksturu.

(89) Saprašanās memorands (protocollo d’intesa), ko parakstīja reģions un atbalsta saņēmēji, ir šīs stratēģijas pamataspekts. Tas ietver: a) ienesīgus ieguldījumus, kā izklāstīts rūpnieciskajos plānos, ko iesnieguši atbalsta saņēmēji; b) elektroenerģijas starpsavienojuma infrastruktūras ātru apstiprināšanu, ļaujot atbalsta saņēmējiem iegūt elektroenerģiju par konkurētspējīgām cenām (gāzes cauruļvads GALSI un SAPEI starpsavienojuma kabelis); c) integrētas koncesijas piešķiršanu par Sulcis ogļraktuves izmantošanu un jaunas ogļu spēkstacijas izbūvi/darbību, ar ko paredzēts nodrošināt atbalsta saņēmēju elektroapgādi; d) preferenciālos tarifus.

(90) Itālija ir pārliecināta, ka tarifi jāuzskata par politikas instrumentu, kura mērķis ir aizsargāt nozares, kas pakļautas augstām elektroenerģijas cenām un kas pretējā gadījumā tiktu pārvietotas ārpus Itālijas un Eiropas agresīvās konkurences dēļ no ārpuskopienas valstīm, kurām ir zemākas ražošanas izmaksas. Tarifus bija paredzēts piemērot līdz plānotās infrastruktūras pabeigšanai un konkurētspējīga elektroenerģijas iekšējā tirgus sasniegšanai. Pasākums atbilst reģionālajam atbalstam, jo veicināja ekonomikas izaugsmi un nodarbinātību salā, kur energoietilpīga ražošana atrodas nelabvēlīgā konkurences situācijā ne tikai elektroenerģijas tirgus liberalizācijas nepilnību dēļ, bet arī infrastruktūras ārkārtējo trūkumu Sardīnijā dēļ attiecībā uz starpsavienojumiem ar valsts elektroenerģijas un gāzes tīkliem.

(91) Atbalstot šo integrēto pieeju, Itālija citēja pirmo ziņojumu, kuru sagatavojusi Augsta līmeņa darba grupa konkurētspējas, enerģētikas un vides jautājumos (31) un kurā secināja, ka enerģētikas nozares liberalizācijas process nebija sniedzis apmierinošus rezultātus, ka ir vajadzīgi labāks starpsavienojums un ka ir vēlami ilgtermiņa piegādes līgumi ar prognozējamām cenām vai partnerattiecības starp klientiem un elektroenerģijas piegādātājiem. Itālija apgalvo, ka Sardīnijai plānotajiem pasākumiem bija šāds virziens, tomēr bijuši vajadzīgi arī tādi īstermiņa pasākumi kā minētie tarifi, lai aizsargātu Sardīnijas rūpniecības konkurētspēju un nodrošinātu tās dzīvotspēju, līdz tiktu veikti plānotie ieguldījumi un atrisinātas strukturālās problēmas.

(92) Itālija uzskata, ka nevar salīdzināt Sardīnijas atbalsta saņēmēju samaksātās elektroenerģijas cenas un vidējās elektroenerģijas cenas, ko maksā salīdzināmi uzņēmumi Itālijas kontinentālajā daļā, jo energoietilpīgi uzņēmumi pērk elektroenerģiju, pamatojoties uz divpusējiem līgumiem, kuri nav publiski pieejami. Itālija apgalvo, ka Komisija kļūdīgi veica salīdzinājumu, jo par pamatu ņēma cenas, kas reģistrētas elektroenerģijas biržās, tomēr tikai neliela daļa šo uzņēmumu elektroenerģijas tiekot iegādāta biržās.

(93) Itālija apgalvo, ka divpusējos līgumos ietvertās cenas būtu labvēlīgas patērētājiem tikai tad, ja patērētāji varētu brīvi izvēlēties savus piegādātājus un saņemt elektroenerģiju, kas ražota, izmantojot konkurētspējīgas tehnoloģijas. Sardīnijā tas nebija iespējams, jo, tā kā salas elektrostacijām nebija piekļuves dabasgāzei, tās nespēja ražot lētu elektroenerģiju. Turklāt jaunus ieguldījumus modernā elektroenerģijas ražošanā neveicināja ierobežotais elektroenerģijas starpsavienojums, kas nozīmēja, ka nebija iespējams elektroenerģiju eksportēt. Vēl viens faktors bija tirgus piesātinātība un vēsturisko operatoru nozīme.

(94) Itālija uzskata, ka šajos apstākļos bija pamatoti piemērot tarifus, kas stabilizē elektroenerģijas cenas, līdz tiek sasniegta elektroenerģijas tirgū efektīvāka konkurence. Itālija atkal apgalvoja, ka preferenciālie tarifi sekmē pilnībā konkurētspējīga tirgus mehānismu.

(95) Attiecībā uz elektroenerģijas ražošanas pārpalikumiem, kuri Komisijai lika apšaubīt to, ka Sardīnijas elektroenerģijas cenas bija augstākas par cenām Itālijas kontinentālajā daļā (jo pārpalikumiem bija ražotāji jāmudina lieliem patērētājiem pārdot elektroenerģiju par konkurētspējīgām cenām; skatīt 47. apsvērumu), Itālija izvirzīja turpmākos argumentus. Sardīnijas elektroenerģijas ražošanas pārpalikumi nevarēja pazemināt cenas patērētājiem, jo šie konkrētie pārpalikumi radās ierobežotā starpsavienojuma rezultātā, kura dēļ bija nepieciešams izveidot ļoti lielu elektroenerģijas rezervi, lai aizsargātu salas elektroapgādes nepārtrauktību (32). Tā kā šo rezervi jebkurā gadījumā apmaksāja ar maksām, ko piemēroja visiem elektroenerģijas lietotājiem, elektroenerģijas piegādātāji nebija ieinteresēti pārdot elektroenerģiju, kuru saražoja, izmantojot šo rezerves jaudu, par konkurētspējīgākām cenām.

(96) Itālija uzskata, ka pasākums bija samērīgs, jo AEEG noteiktā cena 2005. gadam (skatiet 34. apsvērumu iepriekš) atbilda vidējai cenai, ko Eiropas Savienībā maksā atbalsta saņēmēju konkurenti un ko objektīvi ir aprēķinājis regulators. Itālija arī norādīja, ka dalībvalstīs ar regulētiem tarifiem lieli rūpnieciskie patērētāji maksāja pat tikai 25 EUR/MWh par savu elektroapgādi 2005. gadā.

(97) Tādēļ Itālija apstrīdēja sūdzības iesniedzēju sniegtos datus, kas, pēc šīs valsts uzskata, ir metodiski kļūdaini, jo tajos bija noteiktas pārāk augstas elektroenerģijas cenas, kuras maksā atbalsta saņēmēju konkurenti Eiropas Savienībā.

(98) Itālija apgalvoja, ka shēmas ilgumu, proti, seši, nevis pieci gadi, pamatoja vajadzība sagaidīt energoinfrastruktūras izbūves pabeigšanu.

(99) Itālija arī uzskata, ka ir nodrošināta atbilstība pakāpeniskas samazināšanas prasībai: tarifi tika pakāpeniski samazināti, jo tos pielāgoja, pamatojoties uz Amsterdamas un Frankfurtes elektroenerģijas biržu vidējām svērtajām svārstībām, un jo tos varēja tikai palielināt, nevis samazināt.

(100) Tarifi bija piesaistīti elektroenerģijas biržu cenu svārstībām, jo, kā uzsvēra Itālija, tas bija objektīvs kritērijs, kas plaši atspoguļoja elektroenerģijas cenu svārstības. Tomēr Itālija apgalvo, ka reālie cenu pieaugumi ES energoietilpīgiem lietotājiem parasti bija būtiski mazāki nekā biržās reģistrētie pieaugumi, jo šādi lietotāji maksāja divpusējos līgumos salīgtas cenas vai valsts noteiktas cenas, ja tie bija reglamentēti tarifi, un šīs cenas bija mazāk pakļautas svārstībām.

(101) Visbeidzot Itālija raksta, ka gada palielinājums 4 % apmērā, ko piemēroja Sardīnijas tarifiem, atbilda elektroenerģijas cenu pieaugumiem, kurus piemēroja to tiešajiem konkurentiem Eiropas Savienībā.

(102) Itālija vērsa uzmanību uz to, ka ES pastāv pasākumi, kam ir tāda pati ietekme, kāda ir apstrīdētajiem preferenciālajiem tarifiem, un apgalvoja, ka tie visi būtu jānovērtē vienādā veidā neatkarīgi no to formas, jo to kopējais mērķis ir nodrošināt energoietilpīgu nozaru dzīvotspēju ES un novērst to pārvietošanu ārpus valsts teritorijas.

(103) Lai gan no 2007. gada Sardīnija vairs nevarēja saņemt reģionālo darbības atbalstu, Itālija apgalvo, ka reģionālā atbalsta pamatnostādnes paredzēja to shēmu pakāpenisku atcelšanu, kas bija spēkā laikā, kad reģions pārstāja būt tiesīgs uz LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktā noteikto atbrīvojumu. Tādējādi Komisija joprojām varēja atļaut šo pasākumu saskaņā ar 2007. gada reģionālā atbalsta pamatnostādnēm. Itālija katrā ziņā uzskata, ka apstrīdētais pasākums nav jāizskata kā parasts darbības atbalsts.

(104) Itālija vēlreiz apgalvoja, ka tarifi neietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, pamatojoties uz 76. apsvērumā izklāstītajiem argumentiem attiecībā uz alumīniju, cinku un svinu. Tāds pats pamatojums, kā Itālija apgalvo, attiecas uz ķīmisko vielu rūpniecību. Itālija norādīja, ka 2003. gadā ķīmisko produktu imports uz Itāliju pārsniedza eksportu un ka ES un Itālijas ražošanas apjomi bija kritušies kopš 2001. gada. Attiecībā uz polivinilhlorīdu (turpmāk – “PVC”), kas ir hlora galvenā izmantošanas nozare, Itālija norādīja uz ražošanas deficītu valstī: 2002. gadā Itālija saražoja tikai 470 000 tonnu PVC, savukārt patēriņš bija 970 000 tonnu.

5. PASĀKUMA NOVĒRTĒJUMS

5.1. Valsts atbalsts saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu

(105) Pasākums ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ja ir atbilstība šādiem nosacījumiem: pasākums a) piešķir saņēmējam ekonomiskas priekšrocības; b) ir valsts vai no valsts līdzekļiem piešķirts; c) ir selektīvs; d) iespaido Kopienas iekšējo tirdzniecību un var radīt konkurences traucējumus ES.

5.1.1. Priekšrocību piešķiršana

(106) Saskaņā ar 2004. un 2005. gada tarifu režīmu valsts iejaucās, lai subsidētu elektroenerģijas cenu, par kuru atbalsta saņēmēji ir vienojušies ar saviem piegādātājiem. Piemēram, 2004. gadā saskaņā ar tobrīd spēkā esošajiem divpusējiem piegādes līgumiem un bez kompensējošiem maksājumiem Portovesme būtu maksājis 63 euro par MWh (33) un Eurallumina būtu maksājis 65,95 euro. Šos skaitļus sniedza Itālija un atbalsta saņēmēji paši, tādēļ tie netiek apstrīdēti.

(107) Pēc Itālijas sniegtajiem datiem, 2005. gadā elektroenerģijas cena, par kādu Syndial vienojās ar savu piegādātāju, pārsniedza 60 euro par MWh, savukārt tarifs to samazinātu līdz 27 euro par MWh. Abu pasākumu nolūks bija tāds, ka valsts kompensētu atbalsta saņēmējiem viņu elektroenerģijas papildu izmaksas Sardīnijā, salīdzinot ar ES konkurentu maksātajām vidējām cenām.

(108) Portovesme uzskata, ka preferenciālā cena atbilst cenai, kāda dominētu pilnībā konkurētspējīgā tirgū, tādēļ tā nenodrošina priekšrocību. Komisija šo argumentu jau noraidīja Alcoa lietā, kas attiecās uz būtībā identiskiem tarifiem. Novērtējot priekšrocības esību, ne Eiropas Savienības tiesas, ne Komisija nekad nav ņēmušas vērā nosacījumus, kādi dominētu hipotētiskā tirgū, kas funkcionētu labāk. Vienmēr atsaucas uz nosacījumiem, kādi pastāv attiecīgajos faktiskajos tirgos (34).

(109) Šajā argumentā arī pieņem, ka tirgus nepienācīgas darbības gadījumā dalībvalstij ir pamatoti noteikt cenas, kas sekmē efektīvas konkurences nosacījumus (skatiet Itālijas piezīmes 72. apsvērumā iepriekš).

(110) Šādu apsvērumu nevar pieņemt, jo tas ir pretrunā ES judikatūras principam, kurš nosaka, ka “apstāklis, ka dalībvalsts cenšas tuvināt ar vienpusējiem līdzekļiem konkurences apstākļus noteiktā ekonomikas nozarē citās dalībvalstīs esošiem apstākļiem, neatņem šiem pasākumiem valsts atbalsta raksturu” (35). Komisija uzskata, ka iepriekš minēto principu analogi piemēro situācijās, kurās viena dalībvalsts cenšas tuvināt konkurences apstākļus tādiem, kas pastāv pilnībā konkurētspējīgā tirgū.

(111) Turklāt, ja šo piezīmi pieņemtu, nebūtu valsts atbalsta tādā gadījumā, ja dalībvalsts piešķirtu subsīdiju, lai novērstu plaisu starp divu tirgus operatoru brīvās sarunās nolīgtu cenu un teorētisko cenu, par kādu operatori būtu varējuši vienoties pilnīgas konkurences apstākļos. Tas padarītu par neesošu primāro mērķi kontrolēt valsts atbalstus.

(112) Itālija apgalvo, ka šie tarifi ir identiski Alumix tarifam, par kuru Komisija atzina, ka tas nav valsts atbalsts (skatiet 74. apsvērumu iepriekš), un ka tie tāpat jāuzskata par nesaistītiem ar valsts atbalstu.

(113) Komisija norāda, ka situācija, par kādu Komisija pieņēma savu nostāju Alumix lietā, bija ļoti atšķirīga. Alumix lietā tarifu piešķīra ENEL, kas tobrīd bija valsts struktūra, kura kā monopols piegādāja elektroenerģiju tādā elektroenerģijas tirgū, kas vēl nebija liberalizēts (36). Šādā situācijā Komisijai bija jānoskaidro, vai ENEL elektroenerģiju pārdeva par mākslīgi zemām cenām vai rīkojās kā saprātīgs tirgus ekonomikas operators. Ņemot vērā ENEL monopolu elektroenerģijas ražošanas un piegādes jomā, nebija konkurētspējīgas tirgus cenas, uz kuru Komisija varētu atsaukties, lai novērtētu priekšrocības esību. Tādēļ Komisija izstrādāja metodi, ar kuru noteikt zemāko teorētisko tirgus cenu, par kādu saprātīgs piegādātājs būtu gatavs pārdot elektroenerģiju savam “labākajam klientam”.

(114) Tomēr šo metodi nevar piemērot situācijā, kad galalietotāji un elektroenerģijas piegādātāji par cenu vienojas liberalizētā tirgū un kad šīs cenas subsidē ar kompensējošiem pasākumiem ex post. Tādējādi Alumix lēmumā izstrādātā analīze un Komisijas secinājumi šajā lietā acīmredzami nav atbilstīgi šajā gadījumā. To apstiprināja Pirmās instances tiesas spriedums, kas atbalstīja lēmumu sākt formālu izmeklēšanas procedūru par Alcoa (37) (sprieduma 132. punkts).

(115) Pašreizējā lietā tirgus dalībnieka princips nav piemērojams. Nostāja būtu jānovērtē, ņemot vērā tirgus dalībnieka pārbaudi, ja valsts pārdeva elektroenerģiju attiecīgajiem uzņēmumiem vai nu tieši, vai caur valstij piederošu uzņēmumu, kā tas bija Alumix gadījumā. Taču šajā gadījumā elektroenerģiju piegādā privāti uzņēmumi. Tādēļ nav nepieciešams – kā bija Alumix gadījumā – izskatīt, vai valsts rīcība ir salīdzināma ar saprātīga tirgus operatora rīcību.

(116) Jāsecina, ka 2004. un 2005. gada kompensējošo maksājumu sistēmas samazina maksas, kas sedzamas saskaņā ar atbalsta saņēmēju noslēgtajiem piegādes līgumiem un kas parasti būtu jāiekļauj uzņēmumu budžetos. Tādēļ saskaņā ar vispārpieņemtu judikatūru apstrīdētie pasākumi saņēmējiem nodrošina ekonomisko priekšrocību (38).

5.1.2. Selektivitāte

(117) Tā kā preferenciālos elektroenerģijas tarifus Itālijā piešķīra tikai uzņēmumiem, kas bija Sardīnijā esošo iekārtu operatori un kas ietilpa tādu nozaru slēgtā sarakstā, kuras ir noteiktas tiesību aktu un reglamentējošos instrumentos, kas ir šo pasākumu juridiskais pamats, piešķirtā priekšrocība ir selektīva.

5.1.3. Valsts līdzekļi un valsts atbildība

(118) Saskaņā ar iedibināto judikatūru priekšrocību var definēt kā valsts atbalstu saskaņā ar LESD 87. panta 1. punktu tikai tad, ja to tieši vai netieši piešķir, izmantojot valsts līdzekļus (39), un ja tas ir piedēvējams valstij (40).

(119) Kā paskaidrots 28. apsvērumā, minētos kompensējošos maksājumus finansē, izmantojot parafiskālu nodevu, kuru kā elektroenerģijas tarifa komponentu A4 iekasē Izlīdzināšanas fonds. Šāda nodeva ir obligāta, jo tā paredzēta ar AEEG lēmumiem, ar ko īsteno valsts tiesību aktus. Izlīdzināšanas fonds ir ar likumu izveidota valsts struktūra, kas veic savas darbības, ņemot vērā precīzus norādījumus, kuri izklāstīti AEEG lēmumos.

(120) Judikatūra arī nosaka, ka ieņēmumi no nodevas, kas ir obligāta, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, un ko maksā ar likumu izveidotai struktūrai, ir valsts līdzekļi saskaņā ar Līguma 87. panta 1. punktu, ja tie ir paredzēti tāda pasākuma finansēšanai, kurš atbilst minētajā pantā noteiktajiem kritērijiem (41).

(121) Lai pamatotu apgalvojumu par to, ka minētais pasākums netiek finansēts, izmantojot valsts līdzekļus, Itālija izmanto Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru Preussen-Elektra lietā (42). Itālija apgalvo, ka nepieciešamos līdzekļus tarifa finansēšanai privāti subjekti (elektroenerģijas patērētāji) nodod privātiem subjektiem (atbalsta saņēmējiem); turpretim valsts tikai pieņem tiesību aktu, ar ko nosaka vajadzīgo summu maksājumus, un tai nav pilnvaru izmantot līdzekļus, izņemot gadījumus, kad jāpiemēro tiesību aktos paredzētā shēma. Jo īpaši Itālija un vairāki atbalsta saņēmēji uzskata, ka Izlīdzināšanas fonds nekontrolē līdzekļus un ir vienkāršs grāmatvedības starpnieks.

(122) Preussen-Elektra lietā Tiesa uzskatīja, ka saistības, kas uzliktas privātajiem elektroapgādes uzņēmumiem, proti, iegādāties elektroenerģiju, kura iegūta no atjaunojamiem enerģijas avotiem par minimālo cenu, kas ir augstāka par minētās elektroenerģijas reālo ekonomisko vērtību, neveido valsts atbalstu, jo pasākums neietver nekādu tiešu vai netiešu valsts līdzekļu piešķiršanu.

(123) Komisija norāda, ka Preussen-Elektra lietā līdzekļus, kas nepieciešami, lai finansētu pasākumu, atjaunojamās enerģijas ražotājiem tiešā veidā piešķīra elektroapgādes uzņēmumi un tie nenonāca valsts struktūras rīcībā. Šādā sistēmā pārskaitāmās summas tiešām nevarēja būt dalībvalsts iestāžu rīcībā. Savukārt minētajā gadījumā summas, pirms tās tika pārskaitītas galīgajam saņēmējam, nonāca valsts struktūras, proti, Izlīdzināšanas fonda, rīcībā. Tādējādi Preussen-Elektra attiecas uz atšķirīgiem faktiskajiem apstākļiem un nav saistāma ar konkrēto gadījumu.

(124) Arī Pearle (43) spriedums nevar palīdzēt Itālijai vai atbalsta saņēmējiem. Pearle lietā Tiesa secināja, ka īpašos apstākļos tādi ieņēmumi no nodevas, kas tiek pārskaitīti, izmantojot valsts struktūru, nav valsts līdzekļi. Pearle lietā pasākumus pilnībā finansēja no konkrētas tirdzniecības nozares vienīgi pēc minētās nozares iniciatīvas. Līdzekļus iekasēja, izmantojot parafiskālu nodevu, kas tika pārskaitīta valsts struktūrai, kura nevienā brīdī nedrīkstēja šos līdzekļus brīvi izmantot. Turklāt bija sakritība starp subjektiem, kas maksāja nodevu, un tādiem, kas izmantoja ieguvumus no minētā pasākuma.

(125) Itālija uzskata, ka Izlīdzināšanas fondam nav nekādas rīcības brīvības attiecībā uz to līdzekļu piešķiršanu, kas ir paredzēti tarifu finansēšanai un ko nekad nedrīkst pieskaitīt pie “valsts finanšu līdzekļiem”. Tādējādi valsts nedrīkst brīvi rīkoties ar šādiem līdzekļiem, tādēļ tie nav valsts līdzekļi.

(126) Provizorisks novērojums ir tāds, ka, lai arī dažus kritērijus Pearle lietā var subjektīvi uzskatīt par svarīgākiem, Pearle lietā nav “galvenā kritērija”. Spriedumā uzskaitītās pārbaudes ir kumulatīvas. Šādu interpretāciju sniedza arī Pirmās instances tiesa Earl Salvat lietā, kad, ņemot vērā katru Pearle kritēriju (44), izskatīja minētajā lietā apstrīdēto parafiskālo nodevu.

(127) Pirms Komisija izskatīja Izlīdzināšanas fonda nozīmi, tā noskaidroja, vai ir atbilstība citām Pearle lietā uzskaitītajām pārbaudēm. Ir skaidrs, ka atšķirībā no Pearle lietas apstrīdētos tarifus ieviesa pēc valsts iniciatīvas, nevis pēc ekonomikas nozares iniciatīvas. Turklāt Pearle lietā pasākuma saņēmēji bija arī vienīgie līdzekļu devēji, tādēļ valsts struktūras iejaukšanās nenodrošināja priekšrocības, ar ko radītu papildu izmaksas valstij. Konkrētajā gadījumā atbalsta saņēmējiem nav jāmaksā finanšu nodeva, tādēļ šāds slogs jāuzņemas tikai elektroenerģijas patērētājiem. Tādēļ nevar pamatoti atsaukties uz Pearle spriedumu neatkarīgi no tā, vai arguments par to, ka Izlīdzināšanas fonds ir tikai grāmatvedības starpnieks, būtu pamatots.

(128) Attiecībā uz Izlīdzināšanas fondu Komisija norāda, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru netiek noteikta atšķirība starp lietām, kurās atbalstu tiešā veidā piešķir valsts, un tādām, kurās to piešķir valsts vai privāta struktūra, ko izveidojusi vai norīkojusi valsts (45). Turklāt Izlīdzināšanas fonda publiskais vai privātais statuss nav noteicošais, lai piemērotu noteikumus par valsts atbalstu. Tas, ka Izlīdzināšanas fonds ir valsts struktūra, automātiski nenozīmē, ka ir piemērojams LESD 107. pants (46). Tāpat arī valsts struktūras iejaukšanās kā tāda neizslēdz minētā panta piemērošanu.

(129) Tomēr analīze ir nepietiekama, ja izskata tikai Izlīdzināšanas fonda kā valsts struktūras pilnvaras. Jānoskaidro, vai kopumā valsts, tiešā veidā vai izmantojot kādu citu tās norīkotu struktūru, var kontrolēt līdzekļus, ar ko finansē tarifu. Būtu jāizmanto tāda pati pārbaude, ja Izlīdzināšanas fonds būtu privāta struktūra.

(130) Nesenais Eiropas Kopienu Tiesas spriedums Essent (47) lietā sniedz galīgos norādījumus šajā jautājumā. Lietā Essent Nīderlande bija ar tiesību aktiem ieviesusi elektroenerģijas cenu papildmaksu. Papildmaksu maksāja elektroenerģijas patērētāji tīkla operatoriem, kuri savukārt pārskaitīja ienākumus uzņēmumam SEP. SEP nebija rīcības brīvības līdzekļu pārvaldībā, un tas darbojās stingrā iestāžu uzraudzībā. Tiesa secināja, ka ienākumi no papildmaksas bija valsts līdzekļi, pamatojoties uz turpmāk norādītajiem apsvērumiem: elektroenerģijas cenu papildmaksu ieviesa ar valsts tiesību aktiem, tādēļ tā bija nodoklis. SEP bija pilnvaras izmantot ienākumus no papildmaksas tikai tiesību aktos noteiktajos nolūkos, turklāt līdzekļus uzraudzīja valsts un valsts iestādes varēja ar tiem brīvi rīkoties. Tiesa uzskatīja, ka šādi elementi bija pietiekami, lai noteiktu, ka attiecīgie līdzekļi bija valsts līdzekļi.

(131) Ir acīmredzamas līdzības ar konkrēto lietu. Elektroenerģijas cenu papildmaksa, ko izmantoja, lai finansētu tarifus, tika ieviesta ar tiesību aktiem, tāpat kā Essent lietā. Izlīdzināšanas fonds veica tādas pašas darbības kā SEP, jo tas centralizē un pārvalda ieņēmumus no parafiskālās nodevas un tam noteikti tādi paši ierobežojumi, ņemot vērā to, ka ieņēmumus no papildmaksas fonds nevar izmantot nolūkiem, kas nav paredzēti tiesību aktos (preferenciālu tarifu finansēšana). Valsts spēj kontrolēt un novirzīt līdzekļu izmantojumu: Izlīdzināšanas fonds veic grāmatvedības funkcijas pēc precīziem AEEG norādījumiem, kura darbojas saskaņā ar tai tiesību aktos piešķirtajām valsts pilnvarām un/vai īstenojot valsts tiesību aktus. Tādējādi Izlīdzināšanas fonda pārvaldītos līdzekļus pastāvīgi uzrauga valsts.

(132) Minētā analīze ir saderīga ar to analīzi, ko Komisija izstrādāja lēmumā par Itāliju attiecībā uz balasta izmaksām, kurā valsts līdzekļi bija klasificēti kā līdzekļi, ko Izlīdzināšanas fonds pārvaldīja kontā A6 (48).

(133) Izlīdzināšanas fonda pārvaldīto valsts līdzekļu raksturu apstiprināja ar Pirmās instances tiesas spriedumu Iride lietā (49).

(134) Itālijas Augstākā kasācijas tiesa jau bija secinājusi, ka Izlīdzināšanas fonda juridiskais statuss nav nošķirams no Itālijas valsts, un tieši valsts tika uzskatīta par Izlīdzināšanas fondam pārskaitīto summu īpašnieci, pat ja minētās summas ieskaitīja privātas personas un tās bija paredzētas privātiem uzņēmumiem (2003. gada 3. aprīļa spriedums Nr. 11632/03). Iride lietā sūdzību iesniedzēji Iride Spa un Iride Energia Spa bija Pirmās instances tiesā pārsūdzējuši Komisijas lēmumu, ar kuru Izlīdzināšanas fonda kontā A6 pārvaldītie līdzekļi tika klasificēti par valsts līdzekļiem. Pārsūdzētāju iesniegtie argumenti bija ļoti līdzīgi. Pārsūdzētāji apstrīdēja Augstākās kasācijas tiesas lēmuma būtību, norādot, ka Izlīdzināšanas fonds bija tikai grāmatvedības starpnieks starp privātpersonām, kurām bija finansiālas saistības, un subjektiem, kuri iekasēja summas, un ka Izlīdzināšanas fonds pat uz īsu laikposmu nedrīkstēja izmantot iekasētās summas. Pārsūdzētāji arī apgalvoja, ka ir piemērojama Preussen-Elektra lietas judikatūra.

(135) Pirmās instances tiesa, norādījusi, ka tai nav jurisdikcijas, lai pārskatītu Augstākās kasācijas tiesas Itālijas valsts tiesību aktu interpretāciju, apstiprināja, ka Izlīdzināšanas fonda A6 kontā ieskaitītās summas jāklasificē kā valsts līdzekļi ne tikai tādēļ, ka tās ir valsts īpašums, bet arī tādēļ, ka tās tiek nepārtraukti uzraudzītas (50).

(136) Šis secinājums attiecas uz Izlīdzināšanas fonda kontu A6, kas finansē balasta izmaksas Itālijas elektroenerģijas nozarē. Tomēr šādu secinājumu loģiski var attiecināt arī uz komponentu A4, kas finansē apstrīdētos tarifus. Augstākās kasācijas tiesas sprieduma pamatā bija arī Izlīdzināšanas fonda juridiskās personas statusa analīze, un konstatētais fakts par valsts īpašumu attiecas uz visām Izlīdzināšanas fondam ieskaitītajām summām. To pašu var attiecināt uz Pirmās instances tiesas secinājumu par to, ka valsts var kontrolēt Izlīdzināšanas fonda pārvaldītos līdzekļus. Nav nekādas atšķirības starp kontu A6 un komponentu A4, izņemot līdzekļu novirzīšanu (A6 – maksājumi par balasta izmaksām, A4 – maksājumi preferenciālo tarifu finansēšanai). Tādēļ Sardīnijas atbalsta saņēmējiem pārskaitītās summas no komponenta A4 arī jāklasificē kā valsts līdzekļi.

(137) Papildus tam, ka apstrīdētos tarifus finansēja no valsts līdzekļiem, tie ir piedēvējami valstij, jo pasākumu juridiskais pamats ir valsts tiesību akti un dekrēti, kā arī lēmumi, kurus pieņēma AEEG, kas ir valsts struktūra un pilda savas valsts struktūras funkcijas (51).

5.1.4. Ietekme uz tirdzniecību un konkurences kropļošana

(138) Attiecībā uz to, kā pasākumi ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un līdz ar to kropļo konkurenci, nav apstrīdams, ka attiecīgo produktu (svins, cinks, sudrabs, alumīnija un hlors/soda) tirgi ir pilnībā atvērti konkurencei. Ar to vien pietiek, lai secinātu, ka tarifi ietekmē iekšējo tirdzniecību Eiropas Savienībā.

(139) Tomēr Komisija ir izskatījusi atbalsta saņēmēju un Itālijas argumentu, ka metālu nozarē (šis arguments nav nepārprotami izvirzīts attiecībā uz hloru) tarifi neietekmē tirdzniecību vai nekropļo konkurenci, jo starp dalībvalstīm nav faktisko tirdzniecības plūsmu; šādas tirdzniecības plūsmas, visticamāk, neizveidosies, un, ņemot vērā nozarei raksturīgās iezīmes, tarifi nekaitē atbalsta saņēmēju konkurentiem Eiropas Savienībā.

(140) Komisijas lēmumos un Eiropas Kopienu Tiesas spriedumos faktisko tirdzniecības plūsmu neesība nekad nav atzīta par pierādījumu tam, ka atbalsta pasākums nekādi neietekmē Eiropas Savienības iekšējo tirdzniecību. Turklāt Tiesa savos spriedumos ir konsekventi pieņēmusi, ka atbalsts uzņēmumam var būt tāds, kas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un kropļo konkurenci, pat ja minētais uzņēmums pats nepiedalās Eiropas Savienības iekšējā tirdzniecībā. Ja viena dalībvalsts piešķir atbalstu uzņēmumam, iekšējās ražošanas apjoms var palikt nemainīgs vai pieaugt, kā rezultātā to uzņēmumu iespējas, kuri darbojas citās dalībvalstīs, eksportēt savus ražojumus attiecīgās dalībvalsts tirgū samazinās (52).

(141) Turklāt tendence, kurai raksturīga ES ražošanas apjoma samazināšanās un importa apjomu palielināšanās no trešām valstīm, kā arī ierobežotas vai neesošas tirdzniecības plūsmas starp dalībvalstīm, nav neierasts fakts, bet ir tipiska nozarēs, kurās vērojamas strukturālās grūtības vai kurās ir spēcīgs konkurences spiediens. Minētās nozares ir jo īpaši jutīgas pret dalībvalstu pieņemtajiem pasākumiem, kurus veic, lai uzlabotu valsts nozaru konkurētspējas pozīciju.

(142) Fakts, ka cinka, svina un sudraba ražošanas apjoms Itālijā ir pārāk mērens, lai ietekmētu atsauces cenu, nav būtisks. Tas, ka šo metālu atsauces cenu nevar viegli ietekmēt vienā dalībvalstī esošie ražošanas apstākļi, neizslēdz konkurenci starp EEZ teritorijā esošiem uzņēmumiem, kuri pārdod globālajos metālu tirgos. Ir pieļaujams, ka atbalsts Sardīnijas atbalsta saņēmējiem neļaus tiem samazināt savu ražojumu globālo cenu un panākt to, ka citi konkurenti zaudē savu tirgus daļu, kā arī to, ka citi Eiropas ražotāji var turpināt uzņēmējdarbību, ciktāl tiem izdodas pārdot par globālo cenu, gūstot peļņu. Tomēr Itālijā gūtā peļņa, pateicoties subsidētajiem preferenciālajiem elektroenerģijas tarifiem, kopumā stiprina uzņēmumu konkurētspējas pozīciju. Piemēram, uzkrātā kapitāla rezerves var izmantot konkurentu pārņemšanai un pašu tirgus daļas palielināšanai. Šāds apsvērums ir vēl būtiskāks, ņemot vērā to, ka daži atbalsta saņēmēji ir piederīgi starptautiskiem uzņēmumiem (53).

(143) Pretēji atbalsta saņēmēju apgalvojumiem faktu, ka Itālijā maksātā cena ir salīdzināma ar vidējo elektroenerģijas cenu, ko maksā konkurējoši ražotāji Eiropā, nevar uzskatīt par pierādījumu tam, ka Itālijas tarifs neapdraud citu Eiropas ražotāju intereses. Lietā C-372/97 Itālija/Komisija skaidri noteikts, ka vienpusēji pasākumi, kas paredzēti vienā dalībvalstī esošo konkurences apstākļu tuvināšanai citās dalībvalstīs dominējošajiem apstākļiem, ietekmē tirdzniecību (un tādējādi nevar netikt definēti par atbalstu). Turklāt daži citās Eiropas valstīs spēkā esošie elektroapgādes līgumi var būt saistīti ar valsts atbalstu, un Komisija ir uzsākusi padziļinātu izmeklēšanu attiecībā uz vairākiem šādiem pasākumiem (54). Lai gan šādu aizstāvības argumentu ne Itālija, ne uzņēmums Alcoa vēl nav skaidri ierosinājis, Komisija uzskata par lietderīgu norādīt uz iedibinātu principu, ka nelikumīgu atbalstu esība dažās dalībvalstīs neattaisno līdzīgu pasākumu pieņemšanu citā dalībvalstī.

(144) Jebkurā gadījumā no atbalsta saņēmēju konkurentiem saņemtās sūdzības norāda uz to, ka apstrīdētie tarifi rada konkurences problēmas un ietekmē tirdzniecību Eiropas Savienībā.

(145) Turklāt Itālija 2004. gada tarifus nepaziņoja. Saskaņā ar iedibināto judikatūru, ja atbalsts nav paziņots, Komisijai nav pienākuma parādīt pasākuma faktisko ietekmi uz konkurenci un tirdzniecību starp dalībvalstīm: “Ja Komisijai savā lēmumā būtu jāpierāda jau piešķirto atbalstu faktiskā ietekme, tas novestu pie tā, ka tiek piešķirtas priekšrocības dalībvalstīm, kas piešķir atbalstu, pārkāpjot [EK] Līguma 93. panta 3. punktā paredzēto paziņošanas pienākumu, par sliktu tām dalībvalstīm, kuras paziņo par plānoto atbalstu” (55).

(146) Jāsecina, ka apstrīdētie preferenciālie elektroenerģijas tarifi ir paredzēti, lai uzlabotu atbalsta saņēmēju konkurētspējas pozīciju attiecībā pret citiem konkurējošiem uzņēmumiem Eiropas Savienībā. Saskaņā ar iedibināto judikatūru minētajos apstākļos jāuzskata, ka atbalsts ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un kropļo konkurenci (56).

5.1.5. Secinājumi par valsts atbalsta esību

(147) Komisija secina, ka apstrīdētie 2004. un 2005. gada tarifi ir valsts atbalsts LESD 87. panta 1. punkta izpratnē, un to var apstiprināt tikai tad, ja uz to iespējams attiecināt kādu no Līgumā paredzētajiem atbrīvojumiem. Šis secinājums atbilst secinājumam, kāds tika izdarīts Alcoa lietā, kura attiecās uz būtībā identiskiem tarifiem.

5.2. Jauns vai pastāvošs atbalsts

(148) Situācijas, kurās pasākums ir pastāvošs atbalsts ir izsmeļoši uzskaitītas 1. pantā Padomes 1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (57).

(149) Nav apstrīdams tas, ka pasākumi netika īstenoti pirms Itālijas pievienošanās Eiropas Savienībai (regulas 1. panta b) apakšpunkta i) punkts), tos neuzskata par atļautiem tādēļ, ka Komisija lēmumu nebija pieņēmusi iepriekš noteiktajos procesuālajos termiņos (1. panta b) apakšpunkta iii) punkts)), kā arī pasākumus nevar uzskatīt par pastāvošu atbalstu attiecībā uz noilguma perioda beigām (1. panta b) apakšpunkta iv) punkts). Tie nekļuva par atbalstu kopējā tirgus attīstības rezultātā un bez dalībvalsts ieviestajām izmaiņām (1. panta b) apakšpunkta v) punkta pirmais teikums).

(150) Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija secina, ka apstrīdētie tarifi ir jauns atbalsts.

5.3. Atbalsta likumība

(151) Saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu dalībvalstīm ir jāpaziņo par plāniem, ar kuriem paredzēts piešķirt atbalstu vai to grozīt, un tās nevar īstenot paredzētos pasākumus, pirms paziņošanas procedūrā nav pieņemts galīgais lēmums.

(152) Tā kā Itālija nav paziņojusi par 2004. gada dekrēta 1. pantu, 2004. gada tarifi ir nelikumīgs atbalsts.

(153) Taču Itālija paziņoja par Likuma Nr. 80/2005 11. panta 12. punktu un atturējās no šī pasākuma īstenošanas. Tādējādi tā ir pildījusi savas saistības saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu.

6. ATBALSTA SADERĪBA

(154) Atkāpjoties no vispārējā aizlieguma par valsts atbalstu saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, atbalstu var atzīt par saderīgu, ja uz to iespējams attiecināt kādu no Līgumā paredzētajiem izņēmumiem.

(155) Izklāstītie 2004. un 2005. gada tarifi ir darbības atbalsts. Jānoraida Itālijas apgalvojums, ka 2005. gada tarifi nav uzskatāmi par darbības atbalstu, jo tie ietilpst reģionālā atbalsta stratēģijā un to priekšnosacījums ir ienesīgi ieguldījumi. Lai gan saprašanās memorands paredz, ka atbalsta saņēmējiem jāveic konkrēti ieguldījumi, 2005. gada preferenciālo tarifu atbalsta komponents neietilpst attiecināmajos izdevumos un tiem nepiemēro atbalsta maksimālo intensitāti. Nekas nenorāda uz to, ka pasākums atbilst ieguldījumu atbalsta kritērijiem vai ka atbalsts ir samērīgs. Tā vietā pasākums nepārprotami ir piesaistīts elektroenerģijas patēriņam, un tā mērķis ir samazināt elektroenerģijas iepirkuma izmaksas, kas ir attiecīgo uzņēmu darbības izmaksas. Tādēļ to nevar uzskatīt par ieguldījumu atbalstu.

(156) Darbības atbalsts principā nav saderīgs ar iekšējo tirgu. Eiropas Kopienu Tiesa lietā C-86/89 Itālija/Komisija noteica, ka “attiecīgais atbalsts, kurš piešķirts bez konkrētiem nosacījumiem un tikai kā izmantotais daudzums, jāuzskata par darbības atbalstu ieinteresētajiem uzņēmumiem, un tādējādi tas maina iekšējās tirdzniecības nosacījumus, kas ir pretrunā vispārējām interesēm” (58).

(157) Lietā T-459/93 Siemens/Komisija Pirmās instances tiesa apliecināja principu, ka “darbības atbalsts, tas ir, atbalsts, kas paredzēts, lai kādam uzņēmumam samazinātu izmaksas, kuras parasti tam būtu jāsedz pašam saskaņā ar ierasto pārvaldības kārtību vai parastajām darbībām, principā neietilpst minētā 92. panta 3. punkta (tagad – LESD 107. panta 3. punkts) piemērošanas jomā . . Saskaņā ar attiecīgo judikatūru šāds atbalsts principā kropļo konkurences apstākļus nozarēs, ja tās nespēj sasniegt nevienu no mērķiem, kuri noteikti iepriekš minētajos izņēmuma noteikumos”.

(158) Tomēr ir skaidri noteiktas situācijas, kurās var piešķirt darbības atbalstu. Proti, darbības atbalstu, kas paredzēts mērķu sasniegšanai vides jomā, var piešķirt saskaņā ar Kopienas pamatnostādnēm par valsts atbalstu vides aizsardzībai (59). Arī reģionos, kas saņem atbalstu, darbības atbalstu var atļaut izņēmuma kārtā kā reģionālo atbalstu. Komisija izskatīja, vai apstrīdētos tarifus varētu ietvert vienā no minētajām kategorijām.

(159) Attiecībā uz iespēju tarifu atļaut kā atbalstu vides jomā Komisija norāda, ka šāda iespēja ir izslēgta, jo saistībā ar konkrēto tarifu nav noteikts mērķis vides jomā.

6.1. Saderība ar 1998. gada reģionālā atbalsta pamatnostādnēm

(160) Izņēmuma kārtā darbības atbalstu var piešķirt reģionos, kas saņem atbalstu un kam ir tiesības to saņemt saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu. Sardīnijas reģionam bija tiesības uz šādu atbalstu līdz 2006. gada beigām. Tāpēc Komisijai ir izskatījusi, vai šajā laikposmā 2004. un 2005. gada tarifus varēja atļaut saskaņā ar 1998. gada reģionālā atbalsta pamatnostādnēm.

(161) Saskaņā ar minēto pamatnostādņu 4.15. punktu izņēmuma kārtā darbības atbalstu var piešķirt, ja i) to pamato šā atbalsta devums reģiona attīstībai un tā veids un ja ii) tā daudzums ir proporcionāls trūkumiem, ko ar šo atbalstu paredzēts mazināt. Dalībvalsts pienākums ir norādīt visus trūkumus un novērtēt to nozīmi. Saskaņā ar pamatnostādņu 4.17. punktu darbības atbalstam ir jānosaka konkrēts termiņš un atbalsts pakāpeniski jāsamazina.

(162) Saskaņā ar pamatnostādņu 2. punktu: “Atsevišķs ad hoc atbalsta maksājums vienam uzņēmumam vai vienai darbības jomai piešķirts atbalsts var būtiski ietekmēt konkurenci attiecīgajā tirgū, bet tā ietekme uz reģiona attīstību var būt pārāk niecīga . . Tādēļ minētās atkāpes [no atbalsta vispārējā aizlieguma] parasti piešķir tikai daudznozaru atbalsta programmām, kas attiecīgajā reģionā ir pieejamas visiem attiecīgās nozares uzņēmumiem.” Elektroenerģijas tarifs, kas selektīvā kārtā piešķirts dažiem atsevišķiem uzņēmumiem konkrētās nozarēs noteikti nav saderīgs ar reģionālā atbalsta būtību, kurš ir jāpiešķir vairākās nozarēs. Tomēr, tā kā nav pilnībā aizliegts piešķirt ad hoc reģionālo atbalstu, Komisija izskatīja, vai pastāv ārkārtas apstākļi, kas būtu pamatā tarifa piešķiršanai.

(163) Komisija izskatīja jo īpaši Sardīnijas elektroenerģijas tirgus nepilnības, kā dokumentējusi Itālija un atbalsta saņēmēji, lai novērtētu, vai šīs nepilnības varētu būt reģionāli trūkumi.

6.1.1. Sardīnijas elektroenerģijas tirgus Itālijas kontekstā

(164) Itālijas elektroenerģijas tirgus kopumā ir ļoti piesātināts, lai gan ziemeļu daļā mazāk. Dominējošais operators visā teritorijā ir bijušais monopoluzņēmums ENEL, izņemot Sardīniju, kurā tas kopā ar E.ON veido duopolu. ENEL ir būtiska ietekme tirgū, un saistībā ar šo ietekmi Itālijas konkurences iestāde ir vairākkārt konstatējusi pārkāpumus. Itālijā elektroenerģijas cenas kopumā ir augstas, jo ražošanas sortimentu lielākoties veido fosilais kurināmais (jo īpaši gāze), nav kodolpotenciāla un pastāv noslogotība starpsavienojumos ar pārējo Eiropas teritoriju.

(165) Sardīnijā, kas veido 4,1 % no Itālijā uzstādītās jaudas (60), elektroenerģiju ražo galvenokārt termoelektrostacijās, izmantojot fosilo kurināmo (ogles, mazutu un pārstrādes produktus). Salai nav infrastruktūras dabasgāzes sadalei.

(166) Sardīnijā ir ražošanas pārpalikums, jo īpaši augstu izmaksu segmentā (stacijas, kuras darbina ar mazutu), par ko atbildīgi ir tā arī nekad nerealizētie valdības plāni salā koncentrēt Itālijas smago rūpniecību. Tas izraisīja pārāk lielus ENEL ieguldījumus elektroenerģijas ražošanas stacijās. Papildus tam, ka minētās stacijas strukturāli ir dārgākas, tās ātri noveco tehniskā ziņā. Šajā lēmumā ietvertajā laikposmā elektroenerģijas eksports no Sardīnijas uz Itālijas kontinentālo daļu bija ierobežots pārāk noslogotā starpsavienojuma nelielās jaudas dēļ (61).

(167) Diviem elektroapgādes uzņēmumiem – ENEL un E.ON – kopā ir tirgus daļa 95 % apmērā no visas elektroapgādes Sardīnijā (aptuveni 58 % – E.ON un 42 % – ENEL). Saskaņā ar elektroenerģijas nozares apsekojumu (62) konkurences jomā Sardīniju var klasificēt kā kolektīvi dominējošu duopolu. Tirgus ir piesātināts, lai gan tas nav vispiesātinātākais Itālijā (63). Ņemot vērā E.ON un ENEL kontroli praktiski pār visām vidējas slodzes iekārtām un maksimumslodzes iekārtām, tie nosaka cenu vairumam diennakts stundu. Tomēr šķiet, ka situācija Sardīnijā nav tik kritiska kā Dienviditālijā, kur ENEL nosaka cenu visām diennakts stundām (64).

(168) Itālijā elektroenerģijas vairumtirdzniecības cenas ir vienas no augstākajām Eiropā (65), un cenas Sardīnijā ir vienas no augstākajām Itālijā. Vidējā cena valstī 2007. gadā bija 70,99 euro par MWh, turpretim Sardīnijā vidējā vietējā cena bija 75,00 euro par MWh salīdzinājumā ar 80 euro par MWh 2006. gadā (66). Sardīnijā vietējā vidējā cena turpināja pieaugt 2008. un 2009. gadā. Sardīnijā 2009. gada pirmajā pusē pastāvīgi bija augstāka cena nekā vidējā cena valstī (Sardīnijā vidējā cena bija 106,60 euro par MWh salīdzinājumā ar vidējo cenu valstī, kas bija 60,50 euro par MWh).

(169) Sardīnijas tarifu atbalsta saņēmēju 2004./2005. gadā samaksātās cenas, pamatojoties uz divpusējiem līgumiem, bija no 60 līdz 65 euro par MWh. Nav bijis iespējams salīdzināt šīs cenas ar cenām, kas reģistrētas Itālijas kontinentālajā daļā, jo Komisijas rīcībā nav attiecīgo datu (un Itālija apgalvo, ka tā tos nespēj sniegt, – skatiet 92. apsvērumu iepriekš). Tomēr, pamatojoties uz iepriekš izklāstīto cenu tendenču analīzi, kas var lielā mērā atspoguļot ar divpusējiem līgumiem saistīto cenu tendences, šķiet, ir iespējams pieņemt, ka šajā lēmumā ietvertajā laikposmā energoietilpīgi uzņēmumi Sardīnijā maksāja augstāku cenu nekā uzņēmumi Itālijas kontinentālajā daļā.

(170) Visbeidzot, Sardīnijas elektroenerģijas tirgū ir virkne problēmu, tai skaitā augstas cenas, liela piesātinātības pakāpe tirgū, dominējošo operatoru ietekme tirgū, ražošanas jaudas pārpalikums augstu izmaksu segmentā, novecojušo ražošanas staciju relatīva neefektivitāte, piekļuves trūkums dabasgāzes infrastruktūrai un nepietiekami starpsavienojumi. Šīs problēmas droši vien izraisīs augstākas elektroenerģijas cenas galalietotājiem, starp tiem arī energoietilpīgiem lietotājiem.

6.1.2. Reģionālie trūkumi

(171) Pirmais risināmais jautājums ir par to, vai šādu problēmu rezultātā rodas reģionālie trūkumi, t. i., vai tās būtiski ietekmē Sardīnijas ekonomikas attīstību. Lietā C 34/02 Komisija neatzina, ka enerģijas starpsavienojumu nepietiekamība veidotu trūkumus (67). Lai arī ir tiesa, ka MVU mazākā mērā nekā lieli energoietilpīgi uzņēmumi izjūt paaugstināto elektroenerģijas cenu ietekmi, tomēr atsevišķas nozares intereses nav automātiski piemērojamas reģiona interesēm. Komisija uzskata, ka Itālija nav pietiekamā mērā pierādījusi to, ka situācija Sardīnijas elektroenerģijas tirgū rada reģionālus trūkumus.

(172) Arī pieņemot, ka patiešām pastāv reģionāli trūkumi, jebkurā gadījumā tiem jāatbilst reģionālā atbalsta pamatnostādņu kritērijiem. Tādēļ Komisija ir izvērtējusi, vai ir atbilstība šiem kritērijiem.

6.1.3. Reģionālās attīstības veicināšana

(173) Atbalstam ilglaicīgi jāsekmē reģionālā attīstība un jābūt samērīgam ar trūkumiem, kurus tas cenšas mazināt. Darbības atbalstu reģionā, kas to saņem, nevar pamatot ar sarežģījumiem, ar kuriem saskaras viena nozare, bet ir jāparāda, ka tas ilglaicīgi sekmē reģionālo attīstību. Konkrētajā gadījumā tas ir maz ticams. Arī pieņemot, ka dažu rūpnieciskās ražošanas rūpnīcu uzturēšana salā veicinātu nodarbinātību un ražošanas saglabāšanu, šāda ietekme nebūtu ilgstoša. Ja augstās elektroenerģijas cenas Sardīnijā ir strukturāla problēma, kā apgalvo Itālija, energoietilpīgo nozaru sarežģījumi atjaunotos, tiklīdz tarifi tiktu atcelti.

(174) Itālijas iestādes raksturo tarifus kā pagaidu pasākumu, kura termiņš ir paredzēts līdz tādu patlaban notiekošo infrastruktūras projektu pabeigšanai 2010. gadā, kas saistīti ar elektroenerģijas ražošanu un starpsavienojumiem (cauruļvads GALSI un jūras kabelis SAPEI) (68). Itālija argumentē, ka labāki starpsavienojumi samazinās šiem uzņēmumiem piemērotās cenas. Komisija uzskata, ka, lai gan jaunā infrastruktūra varētu samazināt cenas vai izlīdzināt atšķirības starp cenām Sardīnijā un Itālijas kontinentālajā daļā, šķiet, ir maz ticams, ka šādi projekti samazinās cenas uz pusi, lai tās pielīdzinātu līmeņiem, kādi it kā ir vajadzīgi, lai nodrošinātu šo rūpniecisko darbību rentabilitāti ilgtermiņā.

(175) Komisija turklāt norāda, ka valsts subsīdija, kas paredzēta, lai lieliem uzņēmumiem samazinātu elektroenerģijas izmaksas, nerosina elektroapgādes uzņēmumus samazināt cenas, lai novērstu svarīgāko klientu zaudēšanu, kā arī nenovērš izmaksu struktūru pasliktināšanos. Ar subsīdiju drīzāk piegādātājus izmantot savu ietekmi tirgū. Tādēļ, pat ja būtu tiesa, ka, ņemot vērā pārpalikumu, energoietilpīgi uzņēmumi parasti varētu saņemt konkurētspējīgu cenu, ja nebūtu elektroapgādes uzņēmumu (kuru interesēs ir saglabāt augstas cenas, kā apgalvo Itālija un atbalsta saņēmēji) ietekme tirgū, Komisija uzskata, ka preferenciālais tarifs nav piemērots instruments, lai mazinātu šādu tirgus ietekmi.

6.1.4. Proporcionalitāte

(176) Tarifu saņēmējiem piešķirtā subsīdija nav aprēķināta tā, lai kompensētu reģionālas atšķirības (t. i., atšķirību starp elektroenerģijas cenām Itālijas kontinentālajā daļā un cenām Sardīnijā tās pašas kategorijas klientiem), bet drīzāk cenšas pielīdzināt Sardīnijas cenas tām, kādas maksā atbalsta saņēmēju konkurenti Eiropas Savienībā. Sardīnijas atbalsta saņēmējiem noteiktās cenas ir īpaši zemas un noteikti zemākas par cenām Itālijas kontinentālajā daļā, kas ir vienas no augstākajām cenām ES. Tādēļ tarifi nav samērīgi ar reģionālajiem trūkumiem, kurus tie it kā cenšas mazināt.

(177) Subsīdijas summas aprēķināšanai izvēlētā metode pati par sevi liek domāt, ka pasākumam ir rūpniecības politikas mērķis, nevis reģionāls mērķis. Patiešām, Itālijā savās piezīmēs vairākkārt uzsvēra tarifu rūpniecības politikas dimensiju.

6.1.5. Pasākuma pakāpeniska samazināšana

(178) Reģionālais darbības atbalsts ir pakāpeniski jāsamazina (reģionālā atbalsta pamatnostādņu 4.17. punkts). Tā kā atjaunināšanas mehānismi 2004. un 2005. gada tarifiem ir atšķirīgi, tie ir novērtēti atsevišķi.

(179) 2004. gada tarifus indeksē, pamatojoties uz kurināmā cenu svārstībām, un šie tarifi var tikai palielināties vai palikt nemainīgi. Kā apgalvoja Itālija, tas nodrošina, ka atbalsts tiek pakāpeniski samazināts. Komisija uzskata, ka pakāpeniskas samazināšanas prasību var uzskatīt par izpildītu tikai tad, ja kompensējošie maksājumi, kas atbilst atbalsta faktiskajam apjomam, laika gaitā noteikti samazinās. Nepietiek ar to, ka tarifam laika gaitā ir jāpalielinās, jo augstāki tarifi vienalga var nozīmēt lielāku atbalsta apjomu, ja laika gaitā galalietotājiem piemērotās cenas attiecīgajā tirgū ir paaugstinājušās straujāk par tarifu. Itālijas metode nenodrošina šādas garantijas (69).

(180) Attiecībā uz 2005. gada tarifiem Komisija ir izvērtējusi indeksācijas mehānismu, kas ieviests ar Likuma Nr. 80/2005 11. panta 13. punktu, kā interpretējusi AEEG Lēmumā Nr. 217/05 (skatiet 33. apsvērumu). Saskaņā ar AEEG pieņemtajiem īstenošanas noteikumiem tarifu reizi gadā palielina par procentuālu daudzumu, kas atspoguļo elektroenerģijas cenu tendences ES, bet palielinājums nedrīkst pārsniegt 4 %. Itālija apgalvo, ka šis mehānisms nodrošina pasākuma pakāpenisku samazinājumu.

(181) Tomēr Komisija uzskata, ka tas, ka nominālajam tarifam ir piemērots samērā ierobežots ikgadējais palielinājums, nenozīmē, ka atbalsta neto apjoms – ko mēra ar kompensējošiem maksājumiem – laika gaitā samazināsies.

(182) Ja pieņem, ka cenu tendences elektroenerģijas biržās var uzskatīt par tādām, kas lielā mērā atspoguļo divpusējo līgumu cenas, kā uzskata Itālija, 2005. gada tarifi būtu pasākums, kurš pakāpeniski samazinās, ja pazeminātos vidējās ES cenas (jo tarifi nevar samazināties, tie var tikai palielināties). Visos citos gadījumos tarifi nodrošinātu pieaugošu priekšrocību (70). Tā kā kopš 2004. gada līdz vismaz 2007. gadam ES vidējās elektroenerģijas cenas strauji paaugstinājās (palielinoties vairāk nekā par 4 % gadā), 2005. gada tarifos ietvertais atbalsta elements laika gaitā būtu palielinājies.

(183) Itālija arī uzskata, ka realitātē divpusēji līgumi ir mazāk pakļauti cenu pieaugumiem nekā elektroenerģijas biržu cenas un ka tādēļ 2005. gada tarifi de facto ir pasākums, kas pakāpeniski samazinās. Komisija norāda, ka novērtēšanai iesniegtā indeksācijas metode balstās uz cenu svārstībām elektroenerģijas biržās un ka Itālija nav iesniegusi datus par divpusēju līgumu cenu attīstību. Tādējādi Itālijas apgalvojums nav pietiekami pamatots.

(184) Ierobežotā informācija, kas ir Komisijas rīcībā, patiesībā liek domāt gluži pretējo, t. i., ka divpusēju līgumu cenas Sardīnijā strauji palielinājās (skatiet, piemēram, Eurallumina apgalvojumu, ka 2005./2006. gadā tas brīvajā tirgū maksāja cenu 80 euro apmērā par MWh, sākot no 65 euro par MWh 2004. gadā). Ja tarifi tiktu īstenoti šādos apstākļos, kompensējošie maksājumi laika gaitā palielinātos.

(185) Tādējādi ne 2004. gada tarifi, ne 2005. gada tarifi neatbilst pakāpeniskas samazināšanas prasībai.

6.1.6. Secinājumi par pasākuma kā reģionālā atbalsta saderību

(186) Komisija secina, ka šos tarifus nevar uzskatīt par saderīgiem ar reģionālo atbalstu saskaņā ar 1998. gada reģionālā atbalsta pamatnostādnēm. Tā kā Sardīnija pēc 2006. gada decembra vairs nav reģions, kas saņem atbalstu saskaņā ar 107. panta 3. punkta a) apakšpunktu, nav nepieciešams izskatīt atbalsta saderību, ņemot vērā reģionālā atbalsta pamatnostādnes 2007.–2013. gadam.

(187) Komisija ieņēma līdzīgu negatīvu nostāju 2005. gadā attiecībā uz pasākumu, kura mērķis bija samazināt Eurallumina energoresursu izmaksas Sardīnijā. Komisija uzskatīja, ka apstrīdēto pasākumu, kas bija atbrīvojums no akcīzes nodokļa minerāleļļām, nedrīkst atļaut, pamatojoties uz reģionālā atbalsta pamatnostādnēm (71).

6.2. Citi apsvērumi, kuri attiecas uz saderību

(188) Itālija un attiecīgie uzņēmumi uzskata, ka shēmu mērķis ir novērst elektroenerģijas tirgu nepilnības, kuru dēļ cenas vēl nav konkurētspējīgas. Tie apgalvo, ka energoresursu cenas apdraud energoietilpīgu nozaru konkurētspēju. Atbalstam ir stimulējoša ietekme, jo pretējā gadījumā, ja atbalsts netiktu piešķirts, uzņēmumi būtu jāslēdz.

(189) Komisija nevar pieņemt, ka darbības atbalsts dažiem rūpniecības uzņēmumiem būtu atbilstīga reakcija uz konkurences trūkumu vietējā elektroenerģijas tirgū, kas skar visus elektroenerģijas lietotājus.

(190) Ir arī apšaubāms, vai atbalsts ir piemērots un samērīgs veids, kā novērst uzņēmumu pārvietošanu ārpus ES. Komisijas lēmumos un Eiropas Savienības tiesu spriedumos nav tādu precedentu, kad tiktu pieņemts šāds arguments kā pamatojums valsts atbalsta piešķiršanai. Lēmumi pārvietot ražošanu kopumā vai daļēji ietilpst uzņēmuma darbības stratēģijā, un Komisija nekad nav uzskatījusi, ka šādas pārvietošanas būtu tirgus nepilnības. Terni (72) un Alcoa (73) lietā Komisija pauda bažas par līdzīgiem argumentiem, kas atbalsta pasākumus saistīja ar mērķi novērst rūpniecības pārvietošanu ārpus ES.

(191) Jānorāda arī, ka tādu specializētu struktūru kā Augsta līmeņa darba grupas konkurētspējas, enerģētikas un vides jautājumos (74) secinājumi, kas ir citēti procedūras gaitā, neliek domāt, ka ir jāpiešķir īpašs valsts atbalsts, lai risinātu konkurētspējas problēmas, kuras radušās energoresursu augsto cenu dēļ, drīzāk ir jāaizstāv nepieciešamība nodrošināt pilnīgu atbilstību piemērojamiem noteikumiem par valsts atbalstu (75).

(192) Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija uzskata, ka apstrīdētie 2004. un 2005. gada tarifi neatbilst nevienam no atbrīvojumiem saskaņā ar LESD 107. pantu. Atbrīvojumi LESD 107. panta 2. punktā nav piemērojami, jo tas nav sociāls atbalsts, tas nav paredzēts, lai novērstu kaitējumu, ko nodarījušas dabas katastrofas vai ārkārtēji notikumi, kā arī tas nav atbalsts, ko sniedz tādu tautsaimniecības problēmu novēršanai, kuras radījusi Vācijas sadalīšana. Nav piemērojami arī LESD 107. panta 3. punkta b) un d) apakšpunktā noteiktie atbrīvojumi, jo pasākums neveicina kāda projekta īstenojumu visas Eiropas interesēs vai nenovērš nopietnus traucējumus kādas dalībvalsts tautsaimniecībā, tāpat kā neveicina kultūru un kultūras mantojuma saglabāšanu. Runājot par LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu, jāsaka, ka iepriekš 160.–187. apsvērumā veiktā analīze parāda – tarifu nevar apstiprināt kā atbalstu, kura mērķis ir veicināt ekonomikas attīstību apgabalā, kur dzīves līmenis ir ārkārtīgi zems vai kur valda bezdarbs. Attiecībā uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu jāsaka, ka darbības atbalsts principā neatbilst šim atbrīvojumam, kā norādīts 155.–158. apsvērumā, un Komisija nav spējusi noteikt nekādus īpašus apstākļus, kas pamatotu šāda atbalsta piešķiršanu šajā gadījumā.

(193) Tāpēc Komisija uzskata, ka gan 2004. gada tarifi, gan 2005. gada tarifi ir nesaderīgi ar iekšējo tirgu.

(194) Pēc šāda secinājuma izdarīšanas Komisijai nav nepieciešams izskatīt jaunā atbalsta un pastāvošā nesaderīgā atbalsta iespējamo kopējo ietekmi, kā minēts 31. apsvērumā, ņemot vērā Deggendorf spriedumu.

7. ATBALSTA ATGŪŠANA

(195) Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 1. punktu nelikumīga, ar iekšējo tirgu nesaderīga atbalsta gadījumos ir jāatjauno efektīva konkurence, ja atbalsta atgūšana nav pretrunā kādam Kopienas tiesību aktu vispārējam principam.

(196) Šajā gadījumā ir jāatgūst tikai 2004. gada tarifi (lieta C 38/A/04), jo 2005. gada tarifi (lieta C 13/06) nav īstenoti.

7.1. Tiesiskās paļāvības princips un citi vispārīgie Kopienas tiesību aktu principi, kuri var kavēt atbalsta atgūšanu

(197) Saskaņā ar iedibinātu judikatūru, ja atbalsts ir piešķirts, par to iepriekš nepaziņojot Komisijai saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, atbalsta saņēmējs nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības principu saistībā ar atbalsta piešķiršanas likumību (76). Rūpīgs uzņēmums parasti spēj noteikt, vai ir veikta paziņošanas procedūra un vai atbalsts ir likumīgs.

(198) Tomēr nevar izslēgt iespēju, ka nelikumīga atbalsta saņēmējs atsaucas uz ārkārtas apstākļiem, kuru dēļ tas varēja pamatoti uzskatīt, ka atbalsts ir likumīgs, un līdz ar to iebilst pret atbalsta atgriešanu (77).

(199) Atbalsta saņēmēji, kas ieguva 2004. gada tarifus, nav iesnieguši piezīmes šajā saistībā, un Komisija nav arī konstatējusi ārkārtas apstākļus, kuri būtu varējuši novest pie tā, ka saņēmēji paļaujas uz tiesiskās paļāvības principu. Jo īpaši saistībā ar 1996. gada Alumix lēmumu nevarēja būt nekādas paļāvības attiecībā uz to, ka tarifi nav valsts atbalsts. Kā norādīts 2004. gada lēmumā par procedūras sākšanu (skatiet 37. apsvērumu), tarifs, kas bija pamatā apstrīdētajiem 2004. gada tarifiem, nebija sākotnējais Alumix pasākums, par kuru Komisija 1996. gadā konstatēja, ka tas nav valsts atbalsts, bet gan bija pilnīgi jauns pasākums, kas bija būtiski izmainīts (it sevišķi saistībā ar tā finansēšanas mehānismiem) (78) un ar Itālijas iestāžu pagarinātu laikposmu. Šajā situācijā rūpīgam atbalsta saņēmējam bija jāpārliecinās, vai jaunais pasākums ir likumīgs.

(200) Turklāt Komisija uzskata, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu nevienu citu Kopienas tiesību aktu vispārīgo principu.

7.2. Atgūstamo summu noteikšana

(201) Ir jāatgūst visas nesaderīgā atbalsta summas, ko saņēmuši Portovesme, ILA un Eurallumina saskaņā ar 2004. gada dekrēta 1. pantu, pieskaitot šīm summām procentus, saskaņā ar V nodaļu Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulā (EK) Nr. 794/2004, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 659/1999, ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (79).

(202) Atbalsta atgūšanas mērķis ir atjaunot konkurētspējas pozīciju, kurā saņēmējs atradās pirms nesaderīgā atbalsta piešķiršanas, likvidējot neatbilstīgu priekšrocību, ko nodrošinājis šis atbalsts. Konkrētajā gadījumā piešķirtā priekšrocība atbilst starpībai starp preferenciālo tarifu un elektroenerģijas cenām, kas atbalsta saņēmējiem būtu jāmaksā tirgū, ja nepastāvētu apstrīdētie tarifi.

(203) Tarifu ieviešanas laikā visi attiecīgie uzņēmumi iegādājās elektroenerģiju, pamatojoties uz divpusējiem līgumiem. Valsts iejaucās, lai subsidētu līgumos noteikto cenu, veicot kompensējošus maksājumus. Tādēļ atgūstamās summas atbilst kompensējošiem maksājumiem, ko saņēmuši atbalsta saņēmēji attiecīgajā laikposmā (skatiet 30. apsvērumu).

8. SECINĀJUMS

Komisija secina, ka gan 2004. gada tarifi, gan 2005. gada tarifi ir darbības atbalsts, kam nav piemērojams neviens no vispārējā valsts atbalsta aizlieguma atbrīvojumiem saskaņā ar EK līgumu, tādēļ šis atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu.

2004. gada tarifu gadījumā, kurus nelikumīgi īstenoja, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, ir jāatceļ visi neizmaksātā atbalsta maksājumi, savukārt jau izmaksātais atbalsts ir jāatgūst. Atgūstamās summas atbilst visu kompensējošo maksājumu kopsummai, ko Izlīdzināšanas fonds izmaksājis Portovesme, ILA un Eurallumina.

Nedrīkst īstenot 2005. gada tarifus, par kuriem Itālija pienācīgi paziņoja, kā paredzēts LESD 108. panta 3. punktā,

IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.

1. pants

1. Valsts atbalsts, ko Itālija plāno piešķirt Portovesme Srl, Eurallumina SpA, ILA SpA un Syndial SpA saskaņā ar 11. panta 12. punktu 2005. gada 14. marta Dekrētā–likumā Nr. 35, kurš pārveidots par tiesību aktu saskaņā ar 2005. gada 14. maija Likumu Nr. 80/2005, nav saderīgs ar iekšējo tirgu.

2. Tādēļ šo atbalstu nedrīkst piešķirt.

2. pants

Valsts atbalsts, ko Itālija saskaņā ar 1. pantu 2004. gada 6. februāra Ministru prezidenta dekrētā ir nelikumīgi piešķīrusi, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, Portovesme Srl (12 845 892,82 euro apmērā), Eurallumina SpA (5 208 152,05 euro apmērā) un ILA SpA (291 120,27 euro apmērā), ir nesaderīgs ar iekšējo tirgu.

3. pants

1. Itālija uzsāk 2. pantā minētā atbalsta atgūšanu no atbalsta saņēmējiem.

2. Atgūstamās summas ietver procentus, ko skaita no dienas, kurā summas piešķīra saņēmējam, līdz faktiskajai atgūšanas dienai.

3. Procentus aprēķina pēc salikto procentu formulas saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 794/2004 V nodaļu.

4. Itālija atceļ visus turpmākos 2. pantā minētā atbalsta maksājumus, sākot no šā lēmuma pieņemšanas dienas.

4. pants

1. Atbalsta atgūšana, kurš minēts 2. pantā, ir tūlītēja un efektīva.

2. Itālija nodrošina, ka šo lēmumu īsteno četru mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas dienas.

5. pants

1. Divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas dienas Itālija iesniedz Komisijai šādu informāciju:

a) kopsumma (pamatsumma un procenti), kas jāatgūst no atbalsta saņēmēja;

b) detalizēts apraksts par jau pieņemtajiem un paredzētajiem pasākumiem šā lēmuma izpildei;

c) dokumenti, kuros apliecināts, ka atbalsta saņēmējam ir pieprasīts atmaksāt piešķirto summu.

2. Itālija ziņo Komisijai par to valsts pasākumu virzību, kuri pieņemti šā lēmuma īstenošanas nolūkā, līdz dienai, kad 2. pantā minētais atbalsts atgūts pilnībā. Pēc Komisijas pieprasījuma tā nekavējoties sniedz informāciju, kas attiecas uz jau pieņemtajiem un paredzētajiem pasākumiem šā lēmuma izpildei. Tā turklāt sniedz detalizētu informāciju par atbalsta un procentu summām, kas jau atgūtas no atbalsta saņēmēja.

6. pants

Šis lēmums ir adresēts Itālijas Republikai.

Briselē, 2011. gada 23. februārī Komisijas vārdā – priekšsēdētāja vietnieks Joaquín ALMUNIA

(1) OV C 30, 5.2.2005., 7. lpp., un OV C 145, 21.6.2006., 8. lpp.

(2) OV C 30, 5.2.2005., 7. lpp.

(3) Komisijas 2009. gada 19. novembra Lēmums 2010/460/EK par valsts atbalstu C 38/A/04 (ex NN 58/04) un C 36/B/06 (ex NN 38/06), ko Itālija piešķīrusi uzņēmumam Alcoa Trasformazioni (OV L 227, 28.8.2010., 62. lpp.).

(4) OV C 145, 21.6.2006., 8. lpp.

(5) Uzņēmuma rūpnīcām Portoskuso un Sangavino.

(6) Alumīnija oksīds ir starpizejviela, ko iegūst no boksīta, kuru izmanto alumīnija kausēšanai. Liela daļa Eurallumina produkcijas tiek izmantota Alcoa netālu esošajās kausēšanas iekārtās.

(7) Tarifu mehānisms ir aprakstīts 73. pantā konsolidētajos noteikumos par elektroenerģijas pārvades, sadales, mērīšanas un pārdošanas pakalpojumu sniegšanu reglamentētajā laikposmā no 2004. līdz 2007. gadam (Testo integrato delle disposizioni per l’erogazione dei servizi di trasmissione, distribuzione, misura e vendita dell’energia elettrica per il periodo di regolazione 2004-2007). Šo dokumentu izstrādā un regulāri atjaunina AEEG.

(8) Izlīdzināšanas fonds ir valsts struktūra, ko izveidoja ar 1948. gada 26. janvāra Normatīvo dekrētu Nr. 98; tas darbojas saskaņā ar AEEG norādēm un cita starpā risina jautājumu par finanšu plūsmām, kas saistītas ar preferenciālajiem elektroenerģijas tarifiem (nodevu iekasēšana un maksājumi galīgajiem saņēmējiem).

(9) Atbalsta saņēmēji varēja arī izbeigt savus spēkā esošos piegādes līgumus un vērsties tieši pie vienīgā pircēja (Acquirente unico), kas ir valstij piederoša struktūra, kura ir atbildīga par to patērētāju pieprasījuma apvienošanu, kas vēlas savas piegādes saņemt no šā pircēja, un kura šo patērētāju vārdā iegādājas elektroenerģiju elektroenerģijas vairumtirdzniecības tirgū par labāko iespējamo cenu. Ja kompensējošo maksājumu saņēmējs izlēma izstāties no šīs sistēmas, valsts vienīgā pircēja cenu izmantotu kā atsauces cenu, lai aprēķinātu kompensējošos maksājumus. Šā pasākuma mērķis bija shēmas izmaksu maksimāla samazināšana plašai sabiedrībai, jo tā novērsa to, ka atbalsta saņēmēji slēgtu nelabvēlīgus piegādes līgumus paši ar saviem elektroapgādes uzņēmumiem (un tad kompensējošie maksājumi būtu lielāki). Tomēr tā bija izvēles iespēja: atbalsta saņēmējiem nebija jāvēršas pie vienīgā pircēja, lai saņemtu kompensējošos maksājumus.

(10) Itālijas standarta elektroenerģijas tarifs, kas atspoguļo mehānismu elektroenerģijas izmaksu iekasēšanai no galalietotājiem, ir sadalīts tarifu komponentos. Katrs komponents paredzēts konkrētu izmaksu finansēšanai. Piemēram, komponents A2 finansē novecojušu kodolenerģijas reaktoru ekspluatācijas izbeigšanas izmaksas, savukārt komponents A3 finansē atjaunojamās enerģijas ražošanas iekārtu izmaksas. Komponents A4 finansē preferenciālo elektroenerģijas tarifu shēmas. Visiem galalietotāju rēķiniem ir šāda struktūra.

(11) AEEG2004. gada 17. decembra vēstule Ražošanas darbību ministrijai. Tomēr saskaņā ar pieejamo informāciju ir zināms, ka Itālijas iestādes nav oficiāli atcēlušas 2004. gada dekrētu.

(12) Šis termins, visticamāk, jāinterpretē kā atsauce uz ES/EEZ tirgu.

(13) Ar šo pantu Alcoa un Terni tarifus pagarināja līdz 2010. gadam.

(14) Lietas atsauces numurs ir R.G. Nr. 2317/2005.

(15) It sevišķi Normatīvo dekrētu Nr. 79/1999, ar ko īstenoja Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Direktīvu 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (OV L 27, 30.1.1997., 20. lpp.).

(16) Komisijas 2005. gada 7. decembra Lēmums C/2005/4436/06 un 2007. gada 7. februāra Lēmums C/2007/286/3.

(17) Komisijas 2004. gada 16. novembra Lēmums C(2004) 4329 (OV C 30, 5.2.2005., 7. lpp.).

(18) OV C 288, 1.10.1996., 4. lpp.

(19) OV C 74, 10.3.1998., 9. lpp., 4.15.– 4.17. punkts, ar grozījumiem (OV C 258, 9.9.2000., 5. lpp.).

(20) OV L 283, 31.10.2003., 51. lpp.

(21) It sevišķi Itālijas iestādes argumentēja, ka cenas energoietilpīgiem lietotājiem tika noteiktas divpusējās sarunās, tādēļ nav valsts sektora ziņā. Tas nozīmēja, ka iestādes nespēja uzrādīt atbalsta saņēmēju un to konkurentu samaksātās elektroenerģijas cenas citos Itālijas reģionos.

(22) OV C 54, 4.3.2006., 13. lpp.

(23) Lieta C 80/01 (alumīnija oksīda lieta, Komisijas Lēmums 2006/323/EK). Lieta attiecās uz atbrīvojumu no akcīzes nodokļa minerāleļļām, kuras izmanto alumīnija ražošanai Sardīnijā, Gardanē (Francija) un Šenonas reģionā (Īrija).

(24) Eiropas Kopienu Tiesas spriedums lietā C-355/95 Textilwerke Deggendorf/Komisija (1997), Recueil, I-2549. lpp.

(25) Skatiet šā lēmuma 9. apsvērumu.

(26) Alumīnija rūda, alumīnija oksīda ražošanas izejviela.

(27) Šā lēmuma sagatavošanas laikā Eurallumina jau vairāk nekā gadu vairs neveic ražošanas darbības, un darba ņēmēji saņem cassa integrazione atlaišanas pabalstu.

(28) Dokuments COM(2004) 863, galīgā redakcija.

(29) Lieta C-379/98 (2001), Recueil, I-2099. lpp.

(30) Itālija bija prognozējusi, ka šo infrastruktūru izbūve tiks pabeigta 2007. gadā. Saistībā ar lietu C 13/06 un lietu C 36/B/2006 Itālija pārcēla paredzēto datumu uz 2010. gadu. Šā lēmuma pieņemšanas laikā gāzes cauruļvads GALSI nav izbūvēts (to ir paredzēts nodot ekspluatācijā 2014. gadā) un SAPEI kabelis darbojas tikai daļēji.

(31) Augsta līmeņa darba grupas konkurētspējas, enerģētikas un vides jautājumos pirmais ziņojums “Veicinot integrētu pieeju konkurētspējas, enerģētikas un vides politikas virzieniem” (Contributing to an Integrated Approach on Competitiveness, Energy and Environment Policies) http://ec.europa.eu/enterprise/policies/sustainable-business/policy-integration/high-level-group/reference-material/index_en.htm. Augsta līmeņa darba grupa bija forums, kurā piedalījās Komisijas pārstāvji un uzņēmējdarbības vadītāji.

(32) Šo augsto rezerves līmeni (80 % no maksimālās elektroenerģijas, ko izmanto tīkls) noteica ar 2000. gada 7. augusta Ministru prezidenta dekrētu.

(33) Šādu vērtību ieguva, preferenciālajai cenai apmēram 26 euro par MWh apmērā pieskaitot kompensējošo maksājumu 37 euro par MWh.

(34) Skatiet, piemēram, holandiešu dārzkopju lietu, Komisijas 1985. gada 13. februāra Lēmums 85/215/EEK par dabasgāzes preferenciālo tarifu piešķiršanu holandiešu dārzkopjiem (OV L 97, 4.4.1985., 49. lpp.). Šajā lietā Komisija, lai noskaidrotu, vai pastāv priekšrocības attiecībā uz konkrētām gāzes cenām, izskatīja faktiskos tirgus apstākļus un piemēroja tirgus ekonomikas dalībnieka pārbaudi.

(35) Skatiet, piemēram, Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu lietā C-372/97 Itālija/Komisija (2004), Recueil, I-3679. lpp., 67. punkts.

(36) Pirmo liberalizācijas direktīvu – Direktīvu 96/92/EK – Itālijā īstenoja ar Dekrētu Nr. 79/1999 (skatiet 15. zemsvītras piezīmi).

(37) Lieta T-332/06 Alcoa Trasformazioni (2009), Krājums, II-29. lpp. (pārsūdzība tiek izskatīta).

(38) Eiropas Kopienu Tiesas spriedums lietā C-241/94 Francija/Komisija (1996), Recueil, I-4551. lpp., 34. punkts.

(39) Skatiet, piemēram, iepriekš 58. punktā citēto Preussen-Elektra.

(40) Skatiet, piemēram, Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu lietā C-482/99 Francija/Komisija (Stardust Marine) (2002), Recueil, I-4397. lpp., 24. punkts.

(41) Skatiet Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu lietā 78/76 Steinike & Weinlig (1977), Recueil 595, un lietā 47/69 French textiles (1970), Recueil 487.

(42) Sk. 29. zemsvītras piezīmi.

(43) Eiropas Kopienu Tiesas spriedums lietā C-345/02 Pearle un citi (2004), Recueil, I-7139. lpp.

(44) Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-136/05 Earl Salvat/Komisija (2007), Krājums, II-4063. lpp., 137.–165. punkts.

(45) Eiropas Kopienu Tiesas spriedums lietā 57/86 Grieķija/Komisija (1988), Recueil, 2855. lpp., 12. punkts; Preussen-Elektra, citēts iepriekš; Eiropas Kopienu Tiesas spriedums lietā C-126/01 Gemo (2003), Recueil, I-13769. lpp., 23. punkts.

(46) Spriedums Stardust Marine lietā, kas minēts iepriekš; spriedums Pearle lietā, kas minēts iepriekš; spriedums Earl Salvat lietā, kas minēts iepriekš.

(47) Eiropas Kopienu Tiesas spriedums lietā C-206/06 Essent Netwerk Noord pret Aluminium Delfzijl (2008), Krājums, I-5497. lpp., 69. un 70. punkts.

(48) Komisijas 2004. gada 1. decembra Lēmums C(2004) 4333, lieta Nr. N 490/2000 Itālija – balasta izmaksas elektroenerģijas nozarē.

(49) Spriedums lietā T-25/07 Iride (2009), Krājums, II-245. lpp., 39. punkts.

(50) Lieta Iride, kas minēta iepriekš, 28. punkts.

(51) Skatiet Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu lietā 303/88 Itālija/Komisija (1988), Recueil, 1433. lpp., un spriedumu lietā 47/69 Francija/Komisija (1970), Recueil, 4393. lpp.; skatiet arī Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-351/02 Deutsche Bahn/Komisija (2006), Krājums, II-1047. lpp.

(52) Eiropas Kopienu Tiesas spriedums lietā 102/87 Francija/Komisija (1988), Recueil, 4067. lpp., 19. punkts, un spriedums lietā C-305/89 Itālija/Komisija (1991), Recueil, I-1603. lpp., 26. punkts.

(53) Portovesme pieder starptautiskam uzņēmumam Glencore. Eurallumina pieder Krievijas uzņēmumam Rusal.

(54) Skatiet, piemēram, Komisijas lēmumus par procedūras uzsākšanu attiecībā uz regulētiem elektroenerģijas tarifiem Francijā (lieta C 17/07, Komisijas 2007. gada 13. jūnija Lēmums C/2007/2392 (OV C 164, 18.7.2007., 9. lpp.) un Spānijā (lieta C 3/07, Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmums C/2007/123/3 (OV C 43, 27.2.2007., 9. lpp.).

(55) Eiropas Kopienu Tiesas spriedums lietā C-301/87 Francija/Komisija (1990), Recueil, I-307. lpp., 32. un 33. punkts, Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-214/95 Vlaams Gewest/Komisija (1998), Recueil, II-717. lpp., 67. punkts, un apvienotās lietas T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97–607/97, T-1/98, T-3/98–T-6/98 un T-23/98 Alzetta un citi/Komisija (2000), Recueil, II-2319. lpp., 79. punkts.

(56) Skatiet, piemēram, Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu lietā 730/79 Philip Morris/Komisija (1980), Recueil, 2671. lpp., 11. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās C-393/04 un C-41/05 Air Liquide Industries pret Ville de Seraing un Province de Liège (2006), Krājums, I-5293. lpp.

(57) OV L 83, 27.3.1999., 1. lpp. Regulas 1. panta b) apakšpunkta v) punkta otrais teikums ir šāds: “Ja daži pasākumi kļūst par atbalstu tādēļ, ka Kopienas tiesību akti nosaka kādas darbības liberalizāciju, tad pēc datuma, kas noteikts liberalizācijai, šādus pasākumus neuzskata par pastāvošu atbalstu.”

(58) (1990), Recueil, I-3891. lpp.; skatiet arī lietu C-301/87 Francija/Komisija (1990), Recueil, I-307. lpp., 50. punkts.

(59) OV C 37, 3.2.2001., 3. lpp., un OV C 82, 1.4.2008., 1. lpp.

(60) Avots: Indagine conoscitiva sullo stato della liberalizzazione dei settori dell’energia elettrica e del gas naturale, 2005. gada maijs.

(61) Sardīnija bija savienota ar Itālijas kontinentālo daļu, izmantojot 270 MWh starpsavienojumu (SACOI). 2009. gadā sāka darboties jaunā starpsavienojuma kabeļa SAPEI pirmā daļa.

(62) Komisijas paziņ