PADOMES LĒMUMS

(2008. gada 15. jūlijs)

par dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm

(2008/618/EK)

EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,

ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 128. panta 2. punktu,

ņemot vērā Komisijas priekšlikumu,

ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),

ņemot vērā Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),

pēc apspriešanās ar Reģionu komiteju,

ņemot vērā Nodarbinātības komitejas atzinumu (3),

tā kā:

IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.

1. pants

Ar šo pieņem dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnes, kas izklāstītas pielikumā.

2. pants

Pamatnostādnes ņem vērā dalībvalstu nodarbinātības politikā, par ko ziņo valsts reformu programmās.

3. pants

Šis lēmums ir adresēts dalībvalstīm.

(1) 2008. gada 13. februāra Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

(2) 2008. gada 20. maija Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

(3) 2008. gada 13. februāra Atzinums (Oficiālajā Vēstnesī vēl nav publicēts).

(4) OV L 205, 6.8.2005., 21. lpp.

(5) OV L 205, 6.8.2005., 28. lpp.

PIELIKUMS

Dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnes

(Integrētās pamatnostādnes Nr. 17 līdz 24)

Nodarbinātības pamatnostādnes ir daļa no integrētajām pamatnostādnēm 2008.–2010. gadam, un to pamatā ir trīs pīlāri – makroekonomikas politika, mikroekonomikas reforma un nodarbinātības politika. Visi šie pīlāri kopā palīdz sasniegt ilgtspējīgas izaugsmes un nodarbinātības mērķus un stiprina sociālo kohēziju.

Dalībvalstis sadarbībā ar sociālajiem partneriem un, attiecīgā gadījumā, ar citām ieinteresētajām pusēm veido politiku, lai īstenotu turpmāk minētās rīcības mērķus un prioritātes tā, lai vairāk un labākas darba vietas un labāk izglītots un kvalificēts darbaspēks veicinātu iekļaujošu darba tirgu. Atspoguļojot Lisabonas stratēģiju un ņemot vērā kopīgos sociālos mērķus, dalībvalstu politika līdzsvarotā veidā veicina:

— pilnīgu nodarbinātību: pilnīgas nodarbinātības sasniegšana un bezdarba un neaktivitātes samazināšana, palielinot darbaspēka pieprasījumu un piedāvājumu, ir būtiska, lai saglabātu saimniecisko izaugsmi un stiprinātu sociālo kohēziju. Lai šos mērķus varētu panākt, ļoti svarīga ir integrēta elastdrošības pieeja. Elastdrošības politika vienlaikus paredz darba tirgu, darba organizācijas un darba attiecību elastību, darba un privātās dzīves saskaņošanu, kā arī nodarbinātības drošību un sociālo aizsardzību,

— darba kvalitātes un darba ražīguma uzlabošanos: centieni paaugstināt nodarbinātības līmeni ir cieši saistīti ar darba vietu pievilcības, darba kvalitātes un darba ražīguma pieauguma uzlabošanu, būtiski samazinot segmentāciju, dzimumu nevienlīdzību un strādājošo nabadzību. Pilnībā būtu jāizmanto sinerģijas starp darba kvalitāti, darba ražīgumu un nodarbinātību,

— ekonomiskās, sociālās un teritoriālās kohēzijas stiprināšanu: jārīkojas mērķtiecīgi, lai stiprinātu sociālo iekļaušanu, apkarotu nabadzību, jo īpaši bērnu nabadzību, novērstu atstumtību no darba tirgus, atbalstītu tādu cilvēku iesaistīšanos darbā, kuri atrodas nelabvēlīgā situācijā, kā arī lai samazinātu atšķirības starp reģioniem attiecībā uz nodarbinātību, bezdarbu un darba ražīgumu, īpaši mazāk attīstītajos reģionos. Jābūt ciešākai mijiedarbībai ar atvērtās koordinācijas metodi sociālās aizsardzības un sociālās iekļaušanas jomā.

Lai panāktu attīstību, būtiskas ir vienlīdzīgas iespējas un diskriminācijas apkarošana. Integrēta pieeja dzimumu līdztiesības nodrošināšanai un dzimumu līdztiesības veicināšana būtu jānodrošina visās darbībās. Īpaša uzmanība jāvelta tam, lai darba tirgū atbilstīgi Eiropas Dzimumu līdztiesības paktam būtiski samazinātu visa veida dzimumu nevienlīdzību. Kā daļai no jaunās starppaaudžu pieejas īpaša uzmanība būtu jāpievērš jauniešu situācijai, īstenojot Eiropas Jaunatnes paktu, un nodarbinātības pieejamības veicināšanai visa darba mūža laikā, tostarp vecākiem darba ņēmējiem. Īpaša uzmanība jāpievērš arī tam, lai saskaņā ar valsts mērķiem būtiski samazinātu nodarbinātības līmeņa atšķirības cilvēkiem, kas atrodas nelabvēlīgā situācijā, tostarp invalīdiem, kā arī atšķirības starp trešo valstu valstspiederīgajiem un ES pilsoņiem. Tas palīdzēs dalībvalstīm risināt demogrāfisko problēmu.

Dalībvalstīm būtu jātiecas panākt visu cilvēku aktīvu integrāciju, veicinot iesaistīšanos darbaspēkā un apkarojot nabadzību un mazāk aizsargāto grupu atstumtību.

Dalībvalstu darbībā būtu jānodrošina nodarbinātības un sociālās politikas laba pārvaldība un jānodrošina, ka pozitīvi notikumi ekonomikas, darba un sociālo lietu jomā ir savstarpēji pastiprinoši. Tām būtu jāveido plaša partnerība pārmaiņām, pilnībā iesaistot parlamentārās struktūras un ieinteresētās puses, tostarp reģionālajā un vietējā līmenī, kā arī pilsoniskās sabiedrības organizācijas. Eiropas un valstu sociālajiem partneriem būtu jāspēlē būtiska loma. Mērķi un kritēriji, kas noteikti ES līmenī saistībā ar Eiropas Nodarbinātības stratēģiju 2003. gada pamatnostādņu kontekstā, arī turpmāk būtu jāpārrauga, izmantojot rādītājus un progresa ziņojumus. Dalībvalstis tiek arī mudinātas definēt savas individuālās saistības un mērķus, kuri būtu jāņem vērā līdz ar katrai valstij paredzētajiem ieteikumiem, kas pieņemti ES līmenī. Turklāt dalībvalstis tiek arī mudinātas uzraudzīt reformu sociālo ietekmi.

Labai pārvaldībai vajadzīga arī administratīvo un finanšu resursu sadales lielāka efektivitāte. Ar Komisijas piekrišanu dalībvalstīm Eiropas Nodarbinātības stratēģijas īstenošanai būtu mērķtiecīgi jāizmanto struktūrfondu, jo īpaši Eiropas Sociālā fonda, resursi un jāziņo par veiktajām darbībām. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš institucionālās un administratīvās spējas stiprināšanai dalībvalstīs.

17. pamatnostādne. Īstenot tādu nodarbinātības politiku, kuras mērķis ir panākt pilnīgu nodarbinātību, uzlabot darba kvalitāti un paaugstināt darba ražīgumu, kā arī stiprināt sociālo un teritoriālo kohēziju.

Politikai būtu jāveicina šāda nodarbinātības līmeņa sasniegšana līdz 2010. gadam: vidējais nodarbinātības līmenis Eiropas Savienībā (ES) kopumā – 70 %, sieviešu nodarbinātības līmenis – vismaz 60 % un gados vecāku darba ņēmēju (55 līdz 64 gadi) nodarbinātības līmenis – 50 %, kā arī bezdarba un neaktivitātes mazināšana. Dalībvalstīm būtu jāapsver iespēja noteikt valsts mērķus attiecībā uz nodarbinātības līmeni.

Tiecoties sasniegt šos mērķus, darbība būtu jāvirza uz šādām prioritātēm:

— nodarbinātībā iesaistīt un saglabāt lielāku cilvēku skaitu, palielināt darbaspēka piedāvājumu un modernizēt sociālās aizsardzības sistēmas,

— uzlabot darba ņēmēju un uzņēmumu pielāgošanās spējas,

— palielināt ieguldījumu cilvēkkapitālā, nodrošinot labāku izglītību un prasmes.

1. Iesaistīt un noturēt vairāk cilvēku darba tirgū, palielināt darbaspēka piedāvājumu un modernizēt sociālās aizsardzības sistēmas

Visveiksmīgāk radīt ekonomikas izaugsmi un veicināt sociāli iekļaujošu ekonomiku var, paaugstinot nodarbinātības līmeni, vienlaikus sniedzot drošību tiem, kuri nespēj strādāt. Darbaspēka piedāvājuma veicināšana, “dzīves cikla” pieeja nodarbinātībai un sociālo aizsardzības sistēmu modernizēšana, lai nodrošinātu to piemērotību, finansiālo ilgtspēju un spēju reaģēt uz sabiedrības mainīgajām vajadzībām, kļūst arvien nepieciešamāka darbspējīgā vecuma iedzīvotāju skaita paredzamās samazināšanās dēļ. Īpaša uzmanība būtu jāpievērš tam, kā būtiski samazināt pastāvīgās sieviešu un vīriešu nodarbinātības un atalgojuma atšķirības. Gados vecāku darba ņēmēju un jauniešu nodarbinātības līmenis joprojām jāceļ kā jaunās paaudžu pieejas daļa, kā arī jāveicina no darba tirgus visvairāk atstumto personu aktīva iekļaušana. Tāpat intensīvāka rīcība ir nepieciešama, lai uzlabotu jaunu cilvēku, jo īpaši mazkvalificēto, stāvokli darba tirgū un ievērojami samazinātu jauniešu bezdarbu, kas vidēji ir divas reizes lielāks par vispārējo bezdarba līmeni.

Jārada piemēroti apstākļi, lai sekmētu nodarbinātības palielināšanos, neatkarīgi no tā, vai tas ir saistīts ar pirmo darbavietu, atgriešanos darba tirgū pēc pārtraukuma vai vēlmi pagarināt darba mūžu. Ļoti svarīga ir darba vietu kvalitāte, tostarp atalgojums un pabalsti, darba apstākļi, piekļuve mūžizglītībai un karjeras iespējas, kā arī sociālās aizsardzības sistēmu atbalsts un stimuls. Lai uzlabotu dzīves cikla pieeju darbam un sekmētu darba un ģimenes dzīves saskaņošanu, jābūt politikai attiecībā uz bērnu aprūpes nodrošināšanu. Valsts mērogā noderīgs kritērijs ir panākt, ka līdz 2010. gadam aprūpes iespējas tiek nodrošinātas vismaz 90 % bērnu no trīs gadu vecuma līdz obligātajam skolas vecumam un vismaz 33 % bērnu vecumā līdz trīs gadiem, bet vajadzīgi īpaši pasākumi, lai risinātu atšķirības starp valstu reģioniem. Lai palielinātu vidējo nodarbinātības līmeni vecākiem, īpaši vientuļajiem vecākiem, kuri parasti ir pakļauti lielākam nabadzības riskam, vajadzīgi pasākumi ģimeņu atbalstam. Konkrētāk, dalībvalstīm būtu jāņem vērā vientuļo vecāku un daudzbērnu ģimeņu īpašās vajadzības. Turklāt līdz 2010. gadam ES līmenī būtu jāpanāk, lai vidējais darba tirgus atstāšanas vecums salīdzinājumā ar 2001. gadu palielinātos par pieciem gadiem.

Dalībvalstīm būtu arī jāveic pasākumi veselības (arodveselības) uzlabošanai, lai samazinātu slimošanas radīto slogu, palielinātu darba ražīgumu un pagarinātu darba mūžu. Eiropas Jaunatnes pakta, Eiropas Dzimumu līdztiesības pakta īstenošanai un Eiropas Ģimeņu aliansei arī būtu jāsekmē dzīves cikla pieeja darbam, jo īpaši – atvieglojot pāreju no izglītības iegūšanas posma uz darba tirgu. Izmantojot individuāli izstrādātus pasākumus, būtu jāsniedz vienlīdzīgas iespējas sociāli un profesionāli integrēties jauniešiem, kam ir mazāk iespēju.

18. pamatnostādne. Veicināt “dzīves cikla” pieeju darbam:

— no jauna meklējot veidus, kā sniegt nodarbinātības iespējas jauniešiem un samazināt jauniešu bezdarbu, kā aicināts Eiropas Jaunatnes paktā,

— mērķtiecīgi palielinot sieviešu līdzdalību un samazinot ar dzimumu saistītās atšķirības nodarbinātības, bezdarba un atalgojuma jomā,

— labāk saskaņojot darba un privāto dzīvi un nodrošinot piekļuves un izmaksu ziņā pieejamas bērnu aprūpes un citu apgādājamo aprūpes iespējas,

— atbalstot aktīvas vecumdienas, tostarp radot piemērotus darba apstākļus, uzlabojot veselības (arodveselības) stāvokli un dodot atbilstošus stimulus turpināt strādāt, samazinot vēlmi priekšlaikus pensionēties,

— piedāvājot modernas sociālās aizsardzības sistēmas, tostarp pensiju un veselības aprūpes sistēmas, nodrošinot to sociālo piemērotību, finansiālo ilgtspējību un spēju reaģēt uz mainīgajām vajadzībām, lai atbalstītu līdzdalību nodarbinātībā, ilgāku nodarbinātā statusa saglabāšanu un ilgāku darba mūžu.

Skatīt arī integrēto pamatnostādni “Nodrošināt ekonomikas un fiskālo ilgtspējību, kas ir paaugstinātas nodarbinātības pamatā” (Nr. 2).

Aktīva iekļaušanas politika var paaugstināt darbaspēka piedāvājumu un stiprināt sabiedrības kohēziju, un tā ir ietekmīgs līdzeklis, lai veicinātu visnelabvēlīgākajā situācijā esošu personu sociālo iekļaušanu un iekļaušanu darba tirgū.

Katram bezdarbniekam būtu jāpiedāvā darbavieta, prakse, papildu apmācība vai cits nodarbinātību veicinošs pasākums, līdz 2010. gadam attiecībā uz jauniešiem, kuri beiguši skolu – ne vēlāk kā pirms četriem mēnešiem, un pieaugušajiem – ne vēlāk kā pēc 12 mēnešiem. Jāīsteno politika, kuras mērķis ir piedāvāt ilgtermiņa bezdarbniekiem aktīvus darba tirgus pasākumus, ņemot vērā 25 % līdzdalības līmeņa kritēriju, kas jāsasniedz 2010. gadā. Aktivizēšana jāveic apmācības, pārkvalificēšanas, darba prakses, darba vai cita nodarbināmības pasākuma veidā, vienlaikus, attiecīgā gadījumā, nepārtraukti sniedzot palīdzību darba meklēšanā. Lai palielinātu līdzdalību un cīnītos pret sociālo atstumtību, ļoti svarīgi ir atvieglot darba meklētāju piekļuvi darba tirgum, novērst bezdarbu un nodrošināt, lai tie, kas kļūst par bezdarbniekiem, paliktu cieši saistīti ar darba tirgu un saglabātu savu nodarbināmību. Lai šos mērķus sasniegtu, jānovērš šķēršļi piekļuvei darba tirgum, palīdzot efektīvi meklēt darbu, atvieglojot pieeju apmācībai un citiem aktīviem darba tirgus pasākumiem. Vienlīdz svarīgi ir nodrošināt reālu piekļuvi galvenajiem sociālajiem pakalpojumiem, visiem pieejamiem minimālo resursu atbilstīgiem līmeņiem līdz ar godīga atalgojuma principu, lai strādāt būtu izdevīgi. Vienlaikus ar šo pieeju būtu jānodrošina, ka visiem darba ņēmējiem ir izdevīgi strādāt, kā arī jānovērš apstākļi, kas rada bezdarbu, nabadzību un neaktivitāti.

Īpaša uzmanība būtu jāpievērš pasākumiem, ar ko veicina nelabvēlīgā situācijā esošu cilvēku, tostarp zemas kvalifikācijas darba ņēmēju, iekļaušanos darba tirgū, inter alia, paplašinot sociālos pakalpojumus un sociālo ekonomiku, kā arī attīstot jaunas darba iespējas atbilstīgi sabiedrības vajadzībām. Īpaši svarīgi ir apkarot diskrimināciju, veicināt invalīdu piekļuvi nodarbinātībai un integrēt imigrantus un minoritāšu pārstāvjus.

19. pamatnostādne. Nodrošināt iekļaujošus darba tirgus, uzlabot darba pievilcību un panākt, ka darba meklētājiem, tostarp nelabvēlīgākā situācijā esošiem un neaktīviem iedzīvotājiem, darbs atmaksātos:

— īstenojot aktīvus un preventīvus darba tirgus pasākumus, tostarp vajadzību savlaicīgu apzināšanu, atbalsta, konsultāciju un apmācību nodrošināšanu darba meklēšanā kā daļu no individuāliem darbības plāniem, sniedzot vajadzīgos sociālos pakalpojumus, lai atbalstītu to personu iekļaušanos, kas ir vistālāk no darba tirgus, un lai veicinātu nabadzības izskaušanu,

— turpinot izvērtēt stimulus un šķēršļus, ko rada nodokļu un pabalstu sistēmas, tostarp pabalstu pārvaldība un to saņemšanas nosacījumi, un būtiski samazinot augstas marginālās faktiskās nodokļu likmes, īpaši tiem, kuriem ir mazi ienākumi, vienlaikus nodrošinot atbilstīgu sociālās aizsardzības līmeni,

— attīstot jaunas darba iespējas pakalpojumu jomā privātpersonām un uzņēmumiem, jo īpaši vietējā līmenī.

Lai vairāk cilvēku atrastu labāku darbu, ir jāstiprina arī darba tirgus infrastruktūra valsts un ES līmenī, tostarp – izmantojot EURES tīklu, lai labāk paredzētu un atrisinātu iespējamās neatbilstības. Ir būtiski, lai pāreja no darbavietas uz darbavietu un iekļaušanās darba tirgū kļūtu labāka, un būtu jāveicina tāda politika, kas uzlabo mobilitāti un darba tirgus piedāvājuma un pieprasījuma savstarpējo atbilstību. Darba meklētājiem visā ES vajadzētu būt iespējai iepazīties ar visiem darba sludinājumiem, kas izziņoti dalībvalstu nodarbinātības dienestos. Saistībā ar Līgumu pilnībā jānodrošina darba ņēmēju mobilitāte ES. Dalībvalstu darba tirgos pilnībā jāņem vērā arī papildu darbaspēka piedāvājums, ko rada trešo valstu valstspiederīgo ieceļošana.

20. pamatnostādne. Uzlabot atbilstību darba tirgus vajadzībām:

— modernizējot un stiprinot darba tirgus institūcijas, jo īpaši nodarbinātības dienestus, arī lai nodrošinātu labāku nodarbinātības un apmācības iespēju pārskatāmību valsts un Eiropas līmenī,

— novēršot šķēršļus darba ņēmēju mobilitātei Eiropā atbilstīgi Līgumiem,

— labāk prognozējot pieprasījumu pēc konkrētas kvalifikācijas, darba tirgus iztrūkumus un pārpalikumus,

— pienācīgi vadot ekonomisko migrāciju.

2. Uzlabot darba ņēmēju un uzņēmumu pielāgošanās spēju

Eiropai jāuzlabo spēja prognozēt, uzsākt un amortizēt ekonomiskas un sociālas pārmaiņas, kā arī tām pielāgoties. Lai to panāktu, jābūt nodarbinātību veicinošām darbaspēka izmaksām, moderniem darba organizācijas veidiem, jāveicina “labs darbs” un pareizi funkcionējoši darba tirgi, kas nodrošina lielāku elastīgumu vienlaikus ar nodarbinātības drošību, lai apmierinātu uzņēmumu un darba ņēmēju vajadzības. Minētajiem elementiem arī būtu jāveicina tas, ka tiek novērsta segmentētu darba tirgu veidošanās iespēja un ka tiek samazināts nedeklarēts darbs (sk. arī 18., 19., 20. un 23. pamatnostādni).

Mūsdienu aizvien globalizētākajā ekonomikā, kurā atver jaunus tirgus un nepārtraukti ievieš jaunas tehnoloģijas, gan uzņēmumi, gan darba ņēmēji saskaras ar vajadzību un, patiesi, arī ar iespēju pielāgoties. Lai gan šis strukturālo pārmaiņu process kopumā ir labvēlīgs izaugsmei un nodarbinātībai, tas arī izraisa pārvērtības, kas negatīvi ietekmē dažus darba ņēmējus un uzņēmumus. Uzņēmumiem jākļūst elastīgākiem, lai reaģētu uz negaidītām pieprasījuma izmaiņām, pielāgotos jaunām tehnoloģijām, un pastāvīgi jābūt novatoriskiem, lai saglabātu konkurētspēju.

Tiem arī jāspēj reaģēt uz pieaugošo pieprasījumu pēc darba kvalitātes saistībā ar darba ņēmēju personīgo izvēli un pārmaiņām ģimenē, un nākotnē būs jāspēj risināt problēmas, kas rodas saistībā ar darbaspēka novecošanos un mazāku skaitu gados jaunu darba ņēmēju. Darba ņēmējiem darba dzīve kļūst sarežģītāka, jo darba organizācijas veidi kļūst aizvien dažādāki, neregulārāki, un visas dzīves laikā nākas sekmīgi pārvarēt aizvien vairāk pārmaiņu. Strauji mainīgas ekonomikas apstākļos darba ņēmējiem jāpiedāvā mūžizglītības iespējas, lai pielāgotos jaunām darba formām, tostarp informācijas un komunikāciju tehnoloģiju (IKT) plašākai izmantošanai. Pārmaiņas nodarbinātā statusā un ar to saistītu risku īslaicīgi zaudēt ienākumus būtu vieglāk risināt, nodrošinot atbilstīgu modernizētu sociālās aizsardzības sistēmu.

Lai veiksmīgi izturētu šos pārbaudījumus, ir vajadzīga integrēta elastdrošības pieeja. Elastdrošība ir apzināts elastīgu un uzticamu darba tiesisko attiecību noteikumu, visaptverošu mūžizglītības stratēģiju, efektīvu aktīvu darba tirgu politikas un modernas, piemērotas un ilgtspējīgas sociālās aizsardzības sistēmu apvienojums.

Dalībvalstīm būtu jāīsteno pašām savi elastdrošības modeļi, kuru pamatā ir Padomes pieņemtie vienotie principi. Šos principus izmanto kā reformu pamatu, veidojot sistēmu valsts politikas iespējām un īpašiem valsts pasākumiem elastdrošības jomā. Nav vienota ceļa un neviens princips nav svarīgāks par kādu citu.

21. pamatnostādne. Veicināt elastīgumu vienlaikus ar nodarbinātības drošību un samazināt darba tirgus segmentāciju, pienācīgi ņemot vērā sociālo partneru lomu:

— pielāgojot nodarbinātības tiesību aktus, vajadzības gadījumā izvērtējot dažādās darba līgumu formas un darba laika noteikumus,

— risinot nedeklarētās nodarbinātības jautājumu,

— labāk prognozējot un pārvaldot pārmaiņas, tostarp ekonomikas pārstrukturizēšanos, jo īpaši ar tirdzniecības atvēršanu saistītas pārmaiņas, lai varētu samazināt to radītās sociālās izmaksas un atvieglot pielāgošanos,

— veicinot un izplatot inovatīvas un pielāgojamas darba organizācijas formas, lai uzlabotu darba kvalitāti un paaugstinātu darba ražīgumu, tostarp veselību un drošību,

— atbalstot izmaiņas nodarbinātā statusā, tostarp apmācību, pašnodarbinātību, uzņēmumu veidošanu un ģeogrāfisko mobilitāti.

Skatīt arī integrēto pamatnostādni “Sekmēt lielāku saskanību starp makroekonomikas politiku, struktūrpolitiku un nodarbinātības politiku” (Nr. 5).

Lai radītu vairāk darba vietu, saglabātu konkurētspēju un sekmētu ekonomiku kopumā, vispārējai atalgojuma attīstībai būtu jāatbilst ražīguma pieaugumam ekonomiskajā ciklā un jāatspoguļo situācija darba tirgū. Vajadzētu būtiski samazināt sieviešu un vīriešu atalgojuma atšķirības. Īpaša uzmanība būtu jāvelta tam, lai noskaidrotu un risinātu iemeslus zemajam atalgojuma līmenim profesijās un nozarēs, kurās pārsvarā strādā sievietes. Lai sekmētu darba vietu radīšanu, īpaši attiecībā uz zemāk atalgotu darbu, būtu arī jāsamazina ar algu nesaistītās darbaspēka izmaksas un jāpārskata darba devēja un darba ņēmēja nodokļu slogs.

22. pamatnostādne. Nodrošināt nodarbinātību veicinošu darbaspēka izmaksu attīstību un algu noteikšanas mehānismus:

— iedrošinot sociālos partnerus to atbildības jomās noteikt pareizo sistēmu algu noteikšanai, lai atspoguļotu darba ražīgumu un darba tirgus problēmas visos attiecīgajos līmeņos un lai novērstu sieviešu un vīriešu atalgojuma atšķirības,

— izvērtējot ar algām nesaistīto darbaspēka izmaksu ietekmi un vajadzības gadījumā pielāgojot to struktūru un līmeni, īpaši – lai samazinātu zemāk atalgoto darba ņēmēju nodokļu slogu.

Skatīt arī integrēto pamatnostādni “Nodrošināt to, lai atalgojuma attīstība veicina makroekonomikas stabilitāti un izaugsmi” (Nr. 4).

3. Palielināt ieguldījumu cilvēkkapitālā ar labākas izglītības un prasmju nodrošināšanu

Eiropai vairāk un efektīvāk jāiegulda cilvēkkapitālā. Pārāk daudz cilvēku neienāk tirgū, neveido karjeru vai nepaliek darba tirgū kvalifikācijas trūkuma dēļ vai tāpēc, ka viņu kvalifikācija neatbilst prasībām. Lai veicinātu piekļuvi nodarbinātībai vīriešiem un sievietēm jebkurā vecumā, paaugstinātu darba ražīguma, jauninājumu un darba kvalitātes līmeni, ES vajadzīgi lielāki un efektīvāki ieguldījumi cilvēkkapitālā un mūžizglītībā.

Uz zināšanām un pakalpojumiem balstītā ekonomikā vajadzīgas citādas prasmes nekā tradicionālajās rūpniecības nozarēs, prasmes, kas arī nepārtraukti jāatjaunina, ņemot vērā pārmaiņas un jauninājumus tehnoloģiju jomā. Ja darba ņēmēji vēlas saglabāt savas darbavietas, veidot karjeru un būt gatavi pārejai un mainīgajiem darba tirgiem, viņiem regulāri jāuzkrāj un jāatjaunina savas prasmes. Uzņēmumu ražīgums ir atkarīgs no tāda darbaspēka izveides un uzturēšanas, kas spēj pielāgoties pārmaiņām. Valdībām jānodrošina, lai paaugstinātos izglītības ieguves līmenis un lai jauniešiem būtu nepieciešamās pamata iemaņas saskaņā ar Eiropas Jaunatnes paktu. Lai uzlabotu darba tirgus izredzes jauniešiem, ES būtu jātiecas panākt, ka priekšlaikus skolu pametušo vidējais īpatsvars nepārsniedz 10 % un ka līdz 2010. gadam vismaz 85 % cilvēku 22 gadu vecumā ir ar pabeigtu vidējo izglītību. Politikai būtu jātiecas arī panākt, lai ES vidējais rādītājs līdzdalībai mūžizglītībā palielinātos vismaz līdz 12,5 % no pieaugušajiem darbspējīgā vecumā (vecuma grupa no 25 līdz 64 gadiem). Būtu jāiesaista visi ieinteresētie dalībnieki, lai izveidotu un veicinātu patiesu mūžizglītības kultūru jau iespējami agrā vecumā. Lai būtiski palielinātu valsts un privātā sektora ieguldījumu cilvēkresursos uz vienu iedzīvotāju un lai nodrošinātu šo investīciju kvalitāti un efektivitāti, svarīgi nodrošināt taisnīgu un pārskatāmu izmaksu un pienākumu sadalījumu starp visiem iesaistītajiem dalībniekiem. Ieguldot izglītībā un apmācībā, dalībvalstīm būtu labāk jāizmanto struktūrfondi un Eiropas Investīciju banka. Lai sasniegtu šos mērķus, dalībvalstīm jāīsteno saskanīgas un visaptverošas mūžizglītības stratēģijas, ko tās ir apņēmušās izpildīt.

23. pamatnostādne. Palielināt un uzlabot ieguldījumu cilvēkkapitālā:

— īstenojot iekļaujošu izglītības un apmācību politiku un veicot darbības, kas būtiski atvieglo pieeju sākotnējai profesionālajai, vidējai un augstākajai izglītībai, tostarp praksei un apmācībām uzņēmējdarbībā,

— būtiski samazinot to jauniešu skaitu, kas agri pamet skolu,

— īstenojot efektīvas mūžizglītības stratēģijas, kas pieejamas visiem skolās, uzņēmumos, valsts iestādēs un mājsaimniecībās saskaņā ar Eiropas nolīgumiem, ietverot atbilstīgus stimulus un izmaksu dalīšanas mehānismus, lai veicinātu līdzdalību pastāvīgās apmācībās un apmācībās darbavietā visa mūža garumā, īpaši zemas kvalifikācijas un gados vecākiem darba ņēmējiem.

Skatīt arī integrēto pamatnostādni “Palielināt un uzlabot ieguldījumus pētniecībā un izstrādē, jo īpaši no privātās uzņēmējdarbības puses” (Nr. 7).

Nepietiek ar to, ka tiek izvirzīti vērienīgi mērķi un palielināts visu dalībnieku ieguldījums. Lai nodrošinātu, ka piedāvājums patiešām atbilst pieprasījumam, mūžizglītības sistēmām jābūt pieejamām, tostarp arī izmaksu ziņā, un tām jāspēj reaģēt uz mainīgajām vajadzībām. Izglītības un apmācības sistēmu pielāgošana un to kapacitātes paaugstināšana, un pasākumi, kā uzlabot izglītības un apmācības politikas pamatā esošos faktu materiālus, ir vajadzīgi, lai varētu palielināt to nozīmi darba tirgū, to spēju apmierināt uz zināšanām balstītas ekonomikas un sabiedrības vajadzības un to efektivitāti, izcilību un taisnīgumu. Viegli pieejama, izplatīta un integrēta sistēma karjerai visa mūža garumā palielinātu gan atsevišķu personu piekļuvi izglītībai un apmācībai, gan izglītības un apmācības piedāvājuma nozīmīgumu attiecībā uz prasībām pēc prasmēm. IKT var izmantot, lai uzlabotu piekļuvi izglītībai un lai to labāk pielāgotu darba devēju un darba ņēmēju vajadzībām.

Lai paplašinātu piekļuvi darba iespējām visā ES, vajadzīga lielāka mobilitāte gan darba, gan mācību vajadzībām. Būtu jālikvidē atlikušie šķēršļi mobilitātei Eiropas darba tirgū, jo īpaši tie šķēršļi, kas saistīti ar kvalifikāciju un iegūto zināšanu atzīšanu, pārskatāmību un izmantošanu, īstenojot Eiropas kvalifikācijas sistēmu, šai sistēmai līdz 2010. gadam piesaistot valsts kvalifikācijas sistēmas un attiecīgā gadījumā izstrādājot valsts kvalifikācijas sistēmas. Lai atbalstītu valstu izglītības un apmācības sistēmu reformas, kā noteikts darba programmā “Izglītība un mācības 2010. gadā”, būs svarīgi izmantot pieņemtos Eiropas instrumentus un norādījumus.

24. pamatnostādne. Pielāgot izglītības un apmācības sistēmas, reaģējot uz jaunām kvalifikācijas prasībām:

— palielinot un nodrošinot izglītības un apmācību pievilcību, atvērtību un augstus kvalitātes standartus, palielinot izglītības piedāvājumu un mācību iespējas un nodrošinot elastīgus mācīšanās veidus, un palielinot studentu un apmācāmo mobilitātes iespējas,

— visiem atvieglojot un dažādojot piekļuvi izglītībai un apmācībām, un zināšanām, izmantojot darba laika organizēšanu, ģimenes atbalsta dienestus, profesionālo orientāciju un, ja tas ir lietderīgi, jaunas izmaksu dalīšanas formas,

— reaģējot uz jaunajām profesionalitātes, pamatzināšanu un nākotnes prasmju prasībām, uzlabojot kvalifikāciju definīciju un pārskatāmību, to efektīvu atzīšanu un neformālu un neoficiālu mācību atzīšanu.

Pārskats par mērķiem un kritērijiem saistībā ar Eiropas Nodarbinātības stratēģiju

Šādi mērķi un kritēriji tika noteikti saistībā ar Eiropas Nodarbinātības stratēģiju:

— katram bezdarbniekam piedāvā darbavietu, praksi, papildu apmācību vai citu nodarbinātības pasākumu, jauniešiem, kuri līdz 2010. gadam beiguši skolu ne vairāk kā pirms četriem mēnešiem, un pieaugušajiem, kuri bez darba ir ne vairāk kā 12 mēnešus,

— līdz 2010. gadam 25 % ilgstošo bezdarbnieku aktīvi iesaistīt apmācībās, pārkvalifikācijā, darba praksē vai citos nodarbinātības pasākumos, lai sasniegtu rādītāju, kas atbilst trīs attīstītāko dalībvalstu vidējam rādītājam,

— darba meklētāji visā ES var iepazīties ar darba sludinājumiem, kas izziņoti visu dalībvalstu nodarbinātības dienestos,

— līdz 2010. gadam ES līmenī par pieciem gadiem palielināt faktisko vidējo darba tirgus atstāšanas vecumu salīdzinājumā ar 2001. gadu,

— līdz 2010. gadam nodrošināt aprūpes iespējas vismaz 90 % bērnu no trīs gadu vecuma līdz obligātajam skolas vecumam un vismaz 33 % bērnu vecumā līdz trīs gadiem,

— panākt, lai to ES iedzīvotāju vidējais skaits, kas priekšlaikus pametuši mācības, nepārsniegtu 10 %,

— panākt, lai līdz 2010. gadam ES vismaz 85 % cilvēku 22 gadu vecumā būtu ar pabeigtu vidējo izglītību,