2. PIELIKUMS

Viņas Ekselencei Eiropas Komisijas tieslietu, patērētāju un dzimumu līdztiesības komisārei Verai Jourovas kundzei

Jūsu Ekselence!

Es atzinīgi vērtēju konstruktīvās sarunas starp Japānu un Eiropas Komisiju, kuru mērķis bija izveidot regulējumu personas datu savstarpējai nosūtīšanai starp Japānu un ES.

Pamatojoties uz Eiropas Komisijas lūgumu Japānas valdībai, es nosūtu šeit pievienoto dokumentu, kurā sniegts pārskats par Japānas tiesisko regulējumu attiecībā uz piekļuvi informācijai.

Šis dokuments attiecas uz daudzām Japānas valdības ministrijām un aģentūrām, un attiecībā uz dokumenta saturu attiecīgās ministrijas un aģentūras (Ministru kabineta sekretariāts, Valsts policijas aģentūra, Personas informācijas aizsardzības komisija, Iekšlietu un komunikācijas lietu ministrija, Tieslietu ministrija, Sabiedriskās drošības izlūkošanas aģentūra, Aizsardzības ministrija) ir atbildīgas par to attiecīgajā kompetencē esošajām dokumenta daļām. Atbilstošās ministrijas un aģentūras un attiecīgie to pārstāvju paraksti ir atrodami zemāk.

Personas informācijas aizsardzības komisija pieņem visus pieprasījumus saistībā ar šo dokumentu un koordinēs nepieciešamo atbilžu sniegšanu starp ministrijām un aģentūrām.

Ceru, ka šis dokuments būs noderīgs, pieņemot lēmumus Eiropas Komisijā.

Es augsti vērtēju Jūsu līdz šim sniegto ievērojamo ieguldījumu šajā lietā.

Ar cieņu,

Yoko Kamikawa,

tieslietu ministrs

Šo dokumentu ir sagatavojusi Tieslietu ministrija un turpmāk minētās iesaistītās ministrijas un aģentūras.

Koichi Hamano,

Ministru kabineta sekretariāta padomnieks

Schunichi Kuryu,

Valsts policijas aģentūras ģenerālkomisārs

Mari Sonoda,

Personas informācijas aizsardzības komisijas ģenerālsekretārs

Mitsuru Yasuda,

Iekšlietu un komunikācijas lietu ministrijas ministra vietnieks

Seimei Nakagawa,

Sabiedriskās drošības izlūkošanas aģentūras pārstāvis

Kenichi Takahashi,

aizsardzības ministra vietnieks administratīvajos jautājumos

2018. gada 14. septembris

Personas informācijas vākšana un izmantošana, ko Japānas publiskās iestādes veic krimināltiesību aizsardzības un valsts drošības nolūkos

Šajā dokumentā ir sniegts pārskats par to, kāds tiesiskais regulējums paredzēts, lai Japānas publiskās iestādes varētu vākt un izmantot personas (elektronisko) informāciju krimināltiesību aizsardzības un valsts drošības nolūkos (turpmāk – “valdības piekļuve”), jo īpaši attiecībā uz pieejamajiem juridiskajiem pamatiem, piemērojamiem nosacījumiem (ierobežojumiem) un aizsardzības pasākumiem, tostarp neatkarīgu pārraudzību un individuālās tiesiskās aizsardzības iespējām. Šis apliecinājums ir adresēts Eiropas Komisijai, lai paustu apņemšanos un nodrošinātu, ka valdības piekļuve personas informācijai, kas tiek nosūtīta no ES uz Japānu, aprobežosies tikai ar to, kas ir nepieciešams un samērīgs, tā tiks pakļauta neatkarīgai pārraudzībai un attiecīgās personas varēs saņemt tiesisko aizsardzību gadījumā, ja būs pārkāptas viņu pamattiesības uz privātumu un datu aizsardzību. Šis apliecinājums arī paredz izveidot jaunu tiesiskās aizsardzības mehānismu, ko pārvalda Personas informācijas aizsardzības komisija (PPC), lai izskatītu ES iedzīvotāju sūdzības par valdības piekļuvi viņu personas datiem, kas nosūtīti no ES uz Japānu.

I. Vispārējie tiesību principi attiecībā uz valdības piekļuvi

Valsts varas īstenošanas ietvaros valdībai, piekļūstot personas datiem, ir pilnībā jāievēro tiesību akti (likumības princips). Japānā personas informācija tiek aizsargāta gan privātajā sektorā, gan publiskajā sektorā, izmantojot daudzpakāpju mehānismu.

A. Konstitucionālā sistēma un tiesību atrunas princips

Saskaņā ar Konstitūcijas 13. pantu un judikatūru tiesības uz privātumu ir atzītas kā konstitucionālās tiesības. Šajā saistībā Augstākā tiesa ir nospriedusi, ka ir dabiski, ka privātpersonas nevēlas, lai citi zinātu attiecīgo personas informāciju bez pamatota iemesla, un ka šī paļāvība būtu jāaizsargā (1). Turpmāka aizsardzība ir paredzēta Konstitūcijas 21. panta 2. punktā, kas nodrošina sakaru slepenības ievērošanu, un Konstitūcijas 35. pantā, kas garantē tiesības, ka bez ordera nedrīkst veikt personas pārmeklēšanu un konfiskāciju, un tas nozīmē, ka personas informācijas, tostarp piekļuves, obligātai vākšanai vienmēr jābūt balstītai uz tiesas orderi. Šādu orderi var izdot tikai par jau izdarīta nozieguma izmeklēšanu. Tāpēc Japānas tiesiskajā regulējumā informācijas vākšana ar obligātiem līdzekļiem valsts drošības (nevis kriminālizmeklēšanas) nolūkos nav atļauta.

Turklāt saskaņā ar tiesību atrunas principu obligāta informācijas vākšana ir īpaši jāapstiprina ar likumu. Neobligātās/brīvprātīgās informācijas vākšanas gadījumā informāciju iegūst no avota, kam var brīvi piekļūt vai kas ir saņemts, pamatojoties uz brīvprātīgas izpaušanas pieprasījumu, t. i., lūgumu, ko fiziskai vai juridiskai personai, kuras rīcībā ir minētā informācija, nevar noteikt izpildīt kā pienākumu. Tomēr tas ir pieļaujams tikai tiktāl, ciktāl publiskā iestāde ir kompetenta veikt izmeklēšanu, ņemot vērā to, ka katra publiskā iestāde var darboties tikai savas administratīvās jurisdikcijas robežās, kas noteikta tiesību aktos (neatkarīgi no tā, vai tās darbības traucē personu tiesībām un brīvībām). Šis princips attiecas uz iestādes spēju vākt personas informāciju.

B. Īpaši noteikumi par personas informācijas aizsardzību

Likums par personas informācijas aizsardzību (APPI) un Likums par administratīvo struktūru rīcībā esošas personas informācijas aizsardzību (APPIHAO), kuru pamatā ir konstitucionāli noteikumi un ar kuriem tie ir izstrādāti vēl detalizētāki, garantē tiesības uz personas informāciju gan privātajā, gan valsts sektorā.

APPI 7. pantā ir noteikts, ka PPC izstrādā “Pamatpolitiku par personas informācijas aizsardzību” (pamatpolitika). Pamatpolitikā, ko pieņem ar Japānas Ministru kabineta kā Japānas valdības centrālās struktūras (premjerministra un valsts ministru) lēmumu, nosaka personas informācijas aizsardzības virzienu Japānā. Tādējādi PPC kā neatkarīga uzraudzības iestāde darbojas kā Japānas personas informācijas aizsardzības sistēmas “komandcentrs”.

Ikreiz, kad administratīvās struktūras vāc personas informāciju un neatkarīgi no tā, vai tās to dara ar obligātiem līdzekļiem, principā (2) tām ir jāizpilda APPIHAO prasības. APPIHAO ir vispārēji tiesību akti, ko “administratīvās struktūras” (kā definēts APPIHAO 2. panta 1. punktā) piemēro “glabātai personas informācijai” (3). Tādējādi tā attiecas arī uz datu apstrādi krimināltiesību aizsardzības un valsts drošības jomā. Starp publiskajām iestādēm, kuras ir pilnvarotas īstenot valdības piekļuvi, visas iestādes, izņemot prefektūras policiju, ir valsts pārvaldes iestādes, uz kurām attiecas “administratīvo struktūru” definīcija. Personas informācijas izmantošanu prefektūras policijā reglamentē prefektūras rīkojumi (4), kas paredz noteikumus par personas informācijas, tiesību un pienākumu aizsardzību, kuri ir līdzvērtīgi APPIHAO.

II. Valdības piekļuve krimināltiesību aizsardzības nolūkos

A. Juridiskie pamati un ierobežojumi

1. Personas informācijas vākšana piespiedu kārtā

a) Juridiskie pamati

Saskaņā ar Konstitūcijas 35. pantu visu personu tiesības uz sava mājokļa, personas un datu neaizskaramību pret ielaušanos, pārmeklēšanu un konfiskāciju netiek skartas, izņemot gadījumos, kad ir izdots tiesas orderis – ar “pienācīgu pamatojumu” un precīzi aprakstot pārmeklējamo vietu un konfiscējamos objektus. Attiecīgi publiskas iestādes kriminālizmeklēšanas ietvaros var vākt elektronisku informāciju vienīgi, pamatojoties uz orderi. Tas attiecas gan uz elektronisko ierakstu vākšanu, kuros ir (personas) informācija, gan uz reāllaikā veiktu sakaru pārtveršanu (t. s. noklausīšanos). Vienīgais izņēmums no šā noteikuma (kas tomēr nav būtisks gadījumā, ja personas informācija tiek elektroniski nosūtīta no ārzemēm) ir Kriminālprocesa kodeksa 220. panta 1. punkts (5), saskaņā ar kuru prokurors, viņa palīgs vai kriminālpolicijas darbinieks, arestējot aizdomās turēto/“nozieguma vietā pieķertu noziedzīgā nodarījuma izdarītāju”, nepieciešamības gadījumā drīkst veikt pārmeklēšanu un konfiskāciju “uz vietas aresta brīdī”.

Kriminālprocesa kodeksa 197. panta 1. punktā noteikts, ka piespiedu izmeklēšanas pasākumus “nepiemēro, ja vien šajā kodeksā nav noteikti īpaši noteikumi”. Attiecībā uz elektroniskās informācijas vākšanu piespiedu kārtā atbilstošie juridiskie pamati šajā saistībā ir Kriminālprocesa kodeksa 218. pants (saskaņā ar kuru prokurors, viņa palīgs vai kriminālpolicijas darbinieks drīkst, ja tas nepieciešams nodarījuma izmeklēšanai, veikt pārmeklēšanu, konfiskāciju vai pārbaudi, pamatojoties uz tiesneša izdotu orderi) un Kriminālprocesa kodeksa 222-2. pants (saskaņā ar kuru piespiedu pasākumus elektronisko sakaru pārtveršanai bez jebkuras puses piekrišanas veic, pamatojoties uz citiem likumiem). Pēdējais noteikums atsaucas uz Likumu par noklausīšanos kriminālizmeklēšanas nolūkos (Noklausīšanās likumu), kura 3. panta 1. punktā noteikti nosacījumi, ar kādiem saistībā ar konkrētiem smagiem noziedzīgiem nodarījumiem var noklausīties sakarus, pamatojoties uz tiesneša izdotu noklausīšanās orderi (6).

Attiecībā uz policiju izmeklēšanas pilnvaras visos gadījumos ir prefektūras policijai, savukārt Valsts policijas aģentūra (NPA) neveic nekādas kriminālizmeklēšanas, pamatojoties uz Kriminālprocesa kodeksu.

b) Ierobežojumi

Elektroniskās informācijas vākšanu piespiedu kārtā ierobežo Konstitūcija un pilnvarojuma akti, kā tie interpretēti tiesu judikatūrā, kas it īpaši sniedz kritērijus, kuri tiesām jāpiemēro ordera izdošanas gadījumā. Turklāt arī APPIHAO ir noteikti vairāki ierobežojumi, kas piemērojami gan informācijas vākšanai, gan apstrādei (vietēja mēroga rīkojumos pamatā ir ietverti tie paši kritēriji attiecībā uz prefektūras policiju).

1. Ierobežojumi, kas izriet no Konstitūcijas un pilnvarojuma aktiem

Saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 197. panta 1. punktu piespiedu pasākumus nepiemēro, ja vien šajā kodeksā nav noteikti īpaši noteikumi. Kriminālprocesa kodeksa 218. pants nosaka, ka konfiskāciju, pamatojoties uz tiesneša izdotu orderi, var veikt tikai tad, “ja tas nepieciešams nodarījuma izmeklēšanai”. Lai gan vispārējās tiesībās kritēriji nepieciešamības noteikšanai nav precizēti sīkāk, Augstākā tiesa ir lēmusi (7), ka tiesnesim, izvērtējot apstākļus, būtu jāveic vispārējs novērtējums, jo īpaši ņemot vērā šādus elementus:

a) nodarījums smagumu un veids, kā tas izdarīts;

b) materiālu, kas konfiscēti kā pierādījumi, vērtība un nozīmīgums;

c) varbūtība, ka konfiscējamie materiāli tiks slēpti vai iznīcināti;

d) konfiskācijas radīto neērtību apmērs;

e) citi saistīti apstākļi.

Ierobežojumi izriet arī no Konstitūcijas 35. panta, prasot norādīt “pienācīgu pamatojumu”. Saskaņā ar “pienācīga pamatojuma” standartu orderus var izdot šādās situācijās: [1] ja ir nepieciešams veikt kriminālizmeklēšanu (sk. Augstākās tiesas 1969. gada 18. marta spriedumu (1968 (Shi)Nr.100), minēts iepriekš), [2] pastāv situācija, kurā aizdomās turētais (apsūdzētais) uzskatāms par personu, kas izdarījusi noziedzīgu nodarījumu (Kriminālprocesa kodeksa 156. panta 1. punkts) (8)[3]. Orderis ķermeņa, lietu, mītnes vai citas vietas saistībā ar personu pārmeklēšanai attiecībā uz personu, kas nav apsūdzētais, būtu jāizdod tikai tad, ja pamatoti var pieņemt, ka konfiscējamie priekšmeti tiešām pastāv (Kriminālprocesa kodeksa 102. panta 2. punkts). Ja tiesnesis uzskata, ka dokumentārie pierādījumi, ko iesniegušas izmeklēšanas iestādes, nav pietiekams pamats turēt kādu aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, tiesnesis noraida ordera pieprasījumu. Šajā sakarā būtu jāatzīmē, ka atbilstīgi Likumam par organizētās noziedzības nodarījumu sodīšanu un noziegumu rezultātā gūtu ienākumu kontroli “sagatavošanās darbības nolūkā veikt” plānotu noziedzīgu nodarījumu (piem., naudas līdzekļu sagatavošana teroristu uzbrukuma veikšanai) pašas par sevi ir noziedzīgs nodarījums un par tām var veikt izmeklēšanu piespiedu kārtā, pamatojoties uz orderi.

Visbeidzot, ja orderis attiecas uz ķermeņa, lietu, mītnes vai citas vietas saistībā ar personu pārmeklēšanu attiecībā uz personu, kas nav aizdomās turētais vai apsūdzētais, orderi izdod tikai tad, ja pamatoti var pieņemt, ka konfiscējamie priekšmeti tiešām pastāv (Kriminālprocesa kodeksa 102. panta 2. punkts un 222. panta 1. punkts).

It īpaši attiecībā uz sakaru pārtveršanu kriminālizmeklēšanas nolūkos, pamatojoties uz Noklausīšanās likumu, to var veikt tikai tad, ja ir izpildītas 3. panta 1. punktā noteiktās striktās prasības. Saskaņā ar minēto noteikumu, lai veiktu noklausīšanos, ir nepieciešams tiesas iepriekš izdots orderis, ko savukārt var izdot tikai nedaudzās situācijās (9).

2. Ierobežojumi, kas izriet no APPIHAO

Attiecībā uz to, kā administratīvas struktūras vāc (10) un turpmāk apstrādā (tai skaitā it īpaši saglabā, pārvalda un izmanto) personas informāciju, APPIHAO ir noteikti konkrēti šādi ierobežojumi:

a) saskaņā ar APPIHAO 3. panta 1. punktu administratīvas struktūras personas informāciju var saglabāt tikai tad, ja glabāšana ir nepieciešama to pienākumu pildīšanai, kuri ir to kompetencē un noteikti normatīvajos aktos. Informācijas saglabāšanas gadījumā tam var prasīt norādīt (iespējami precīzi) personas informācijas izmantošanas mērķi. Saskaņā ar APPIHAO 3. panta 2. un 3. punktu administratīvas struktūras personas informāciju saglabā tikai tajā apmērā, kāds nepieciešams norādīto izmantošanas mērķu sasniegšanai, un tās nemaina izmantošanas mērķi tā, ka tas pārsniegtu apmēru, ko var pamatoti uzskatīt par atbilstoši saistītu ar sākotnējo mērķi;

b) saskaņā ar APPIHAO 5. pantu administratīvas struktūras vadītājs cenšas nodrošināt, ka personas informāciju saglabā rūpīgi un aktualizētu tās izmantošanas mērķa sasniegšanai nepieciešamajos ietvaros;

c) APPIHAO 6. panta 1. punktā noteikts, ka administratīvas struktūras vadītājs veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nepieļautu personas informācijas noplūdi, tās nozaudēšanu vai bojāšanu, kā arī atbild par saglabātās personas informācijas pienācīgu pārvaldību;

d) saskaņā ar APPIHAO 7. pantu neviens (tai skaitā bijušais) darbinieks neizpauž iegūto personas informāciju citai personai bez pamatota iemesla vai neizmanto šādu informāciju negodīgiem nolūkiem;

e) turklāt APPIHAO 8. panta 1. punktā noteikts, ka administratīvas struktūras vadītājs, ja vien normatīvajos aktos nav noteikts citādi, neizmanto saglabāto personas informāciju un neizsniedz to citai personai mērķiem, kas nav konkrētie izmantošanas mērķi. Lai arī 8. panta 2. punktā ir paredzēti izņēmumi no šā noteikuma konkrētās situācijās, tie ir piemērojami tikai tad, ja šāda informācijas ārkārtas atklāšana nenodarīs “netaisnīgu” kaitējumu datu subjekta vai kādas trešās personas tiesībām un interesēm;

f) Saskaņā ar APPIHAO 9. pantu gadījumā, kad saglabātu personas informāciju sniedz citai personai, administratīvas struktūras vadītājs, ja nepieciešams, nosaka izmantošanas mērķa vai metodes ierobežojumus vai citus nepieciešamus ierobežojumus. Tas var arī saņēmējam pieprasīt veikt pasākumus, lai nepieļautu personas informācijas noplūdi un nodrošinātu informācijas pienācīgu pārvaldību;

g) APPIHAO 48. pantā ir noteikts, ka administratīvas struktūras vadītājs rūpīgi un ātri cenšas izskatīt visas sūdzības par personas informācijas apstrādi.

2. Personas informācijas vākšana, lūdzot brīvprātīgu sadarbību izmeklēšana brīvprātīgā kārtā)

a) Juridiskais pamats

Papildus tam, ka informāciju iegūst piespiedu kārtā, personas informāciju iegūst vai nu no brīvi pieejama avota, vai pamatojoties uz brīvprātīgu informācijas sniegšanu, ieskaitot gadījumus, kad to dara uzņēmumi, kuru rīcībā ir šāda informācija.

Attiecībā uz pēdējo aspektu Kriminālprocesa kodeksa 197. panta 2. punkts piešķir prokuratūrai un kriminālpolicijai pilnvaras veikt “rakstisku informācijas vākšanu par izmeklēšanas jautājumiem” (t. s. “pierādījumu vākšanas dokuments”). Saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksu iztaujājamās personas tiek aicinātas ziņot izmeklēšanas iestādēm. Tomēr nav nekādu iespēju piespiest viņas ziņot, ja publiskās iestādes vai publiskās un/vai privātās organizācijas, kas saņem pieprasījumus, atsakās pakļauties. Ja tās neatbild uz pieprasījumiem, nevar piemērot nekādus kriminālsodus vai citus sodus. Ja izmeklēšanas iestādes uzskata, ka pieprasītā informācija ir obligāti nepieciešama, tām šī informācija būs jāiegūst, veicot pārmeklēšanu un konfiskāciju, pamatojoties uz tiesas orderi.

Ņemot vērā to, ka uzlabojas personu informētība par viņu privātuma tiesībām, kā arī pieaugošo darba slodzi, ko rada šādi pieprasījumi, uzņēmēji arvien piesardzīgāk atbild uz šādiem pieprasījumiem (11). Pieņemot lēmumu par to, sadarboties vai ne, uzņēmēji it īpaši ņem vērā pieprasītās informācijas būtību, attiecības ar personu, kuras informāciju tas skar, riskus savai reputācijai, tiesāšanās riskus, utt.

b) Ierobežojumi

Tāpat kā elektroniskās informācijas vākšanu piespiedu kārtā, arī izmeklēšanu brīvprātīgā kārtā ierobežo Konstitūcija, kā tā interpretēta tiesu judikatūrā, un pilnvarojuma akti. Turklāt uzņēmējiem ar likumu nav ļauts konkrētās situācijās izpaust informāciju. Visbeidzot, APPIHAO ir noteikti vairāki ierobežojumi, kas piemērojami gan informācijas vākšanai, gan apstrādei (vietēja mēroga rīkojumos pamatā ir ietverti tie paši kritēriji attiecībā uz prefektūras policiju).

1. Ierobežojumi, kas izriet no Konstitūcijas un pilnvarojuma aktiem

Ņemot vērā Konstitūcijas 13. pantu, Augstāka tiesa divos savos lēmumos – 1969. gada 24. decembrī (1965 (A) Nr.1187) un 2008. gada 15. aprīlī (2007 (A) Nr.839) – ir noteikusi ierobežojumus attiecībā uz izmeklēšanu brīvprātīgā kārtā, ko veic izmeklēšanas iestādes. Lai arī šie lēmumi attiecās uz lietām, kurās personas informāciju (attēlu veidā) vāca, izmantojot fotogrāfijas/filmas, konstatējumi ir svarīgi izmeklēšanai, kas veikta brīvprātīgā (ne piespiedu) kārtā, vispārēji iejaucoties kādas personas privātumā. Tādēļ tos piemēro un tie ir jāievēro attiecībā uz personas informācijas vākšanu izmeklēšanā, kas veikta brīvprātīgā kārtā, ņemot vērā katras lietas konkrētos apstākļus.

Saskaņā ar šiem lēmumiem brīvprātīgā kārtā veiktas izmeklēšanas likumīgums ir atkarīgs no tā, vai ir izpildīti trīs kritēriji, proti:

— “aizdomas par noziedzīgu nodarījumu” (t. i., jābūt izvērtējumam par to, vai ir izdarīts noziedzīgs nodarījums),

— “izmeklēšanas nepieciešamība” (t. i., jābūt izvērtējumam par to, vai pieprasījums nepārsniedz to, kas nepieciešams izmeklēšanas mērķim) un

— “metožu atbilstība” (t. i., jābūt izvērtējumam par to, vai brīvprātīgā kārtā veikta izmeklēšana ir “atbilstīga” vai pamatota, lai sasniegtu izmeklēšanas mērķi) (12).

Kopumā, ņemot vērā iepriekš minētos trīs kritērijus, brīvprātīgā kārtā veiktas izmeklēšanas likumīgums tiek vērtēts no aspekta, vai to var uzskatīt par pamatotu saskaņā ar sabiedrībā pieņemtajām paražām.

Prasība, ka izmeklēšanai jābūt “nepieciešamai” tieši izriet arī no Kriminālprocesa kodeksa 197. panta, un tā ir apstiprināta instrukcijās, ko prefektūras policijai attiecībā uz “pierādījumu vākšanas dokumenta” izmantošanu izdevusi Valsts policijas aģentūra (NPA). NPA1999. gada 7. decembra paziņojumā noteikta virkne procesuālu ierobežojumu, tai skaitā prasība izmantot “pierādījumu vākšanas dokumentus” tikai tad, ja tas nepieciešams izmeklēšanas nolūkiem. Turklāt Kriminālprocesa kodeksa 197. panta 1. punkts attiecas vienīgi uz kriminālizmeklēšanām, un tādēļ to var piemērot tikai gadījumos, kad pastāv konkrētas aizdomas par jau izdarītu noziedzīgu nodarījumu. Toties šis juridiskais pamats nav pieejams personas informācijas vākšanai un izmantošanai situācijās, kad tiesību akta pārkāpums vēl nav noticis.

2. Ierobežojumi attiecībā uz konkrētiem uzņēmējiem

Konkrētās jomās ir piemērojami papildu ierobežojumi, pamatojoties uz citos tiesību aktos noteikto aizsardzību.

Pirmkārt, izmeklēšanas iestādēm, kā arī telesakaru operatoriem, kuru rīcībā ir personas informācija, ir pienākums ievērot sakaru konfidencialitāti, ko garantē Konstitūcijas 21. panta 2. punkts (13). Turklāt arī telesakaru operatoriem ir tas pats pienākums saskaņā ar Telesakaru darījumdarbības likuma 4. pantu (14). Saskaņā ar “Pamatnostādnēm par personas informācijas aizsardzību telesakaru darījumdarbībā”, ko, pamatojoties uz Konstitūciju un Telesakaru darījumdarbības likumu, izdevusi Iekšlietu un komunikācijas lietu ministrija (MIC), gadījumos, kad tiek skarta sakaru konfidencialitāte, telesakaru operatoriem nav jāsniedz personas informācija attiecībā uz trešo personu sakaru konfidencialitāti, izņemot gadījumus, kad operatori ir saņēmuši personas piekrišanu vai var paļauties uz vienu no “pamatotajiem iemesliem”, kas ļauj atkāpties no Sodu kodeksa. Tas attiecas uz “pamatotām darbībām” (Sodu kodeksa 35. pants), “pašaizsardzību” (Sodu kodeksa 36. pants) un “tiešu briesmu novēršanu” (Sodu kodeksa 37. pants). “Pamatotas darbības” saskaņā ar Sodu kodeksu ir tikai tās telesakaru operatora veiktas darbības, kuras atbilst valsts noteiktajiem pasākumiem piespiedu kārtā, un tas neietver brīvprātīgā kārtā veiktu izmeklēšanu. Tādēļ, ja izmeklēšanas iestādes pieprasa personas informāciju, pamatojoties uz “pierādījumu vākšanas dokumentu” (Kriminālprocesa kodeksa 197. panta 2. punkts), telesakaru operatoram ir aizliegts sniegt datus.

Otrkārt, uzņēmējiem ir pienākums noraidīt pieprasījumus brīvprātīgi sadarboties, ja tiesību akti aizliedz viņiem atklāt personas informāciju. Kā piemēru var minēt gadījumu, kad uzņēmējam ir pienākums ievērot informācijas konfidencialitāti, piem., saskaņā ar Sodu kodeksa 134. pantu (15).

3. Ierobežojumi, pamatojoties uz APPIHAO

Attiecībā uz to, kā administratīvas struktūras vāc un turpmāk apstrādā personas informāciju, APPIHAO ir noteikti ierobežojumi, kā izklāstīts iepriekš II nodaļas A daļas 1. punkta b) apakšpunkta 2. punktā. Līdzvērtīgi ierobežojumi izriet no prefektūras rīkojumiem, ko piemēro prefektūras policijai.

B. Pārraudzība

1. Tiesas pārraudzība

Lai vāktu personas informāciju piespiedu kārtā, ir nepieciešams orderis (16), un tādējādi tās nepieciešamību vispirms pārbauda tiesnesis. Gadījumā, ja izmeklēšana ir veikta pretlikumīgi, tiesnesis var izslēgt šādus pierādījumus no krimināllietas turpmākās iztiesāšanas tiesā. Ja izmeklēšana ir veikta pretlikumīgi, persona var pieprasīt šādu pierādījumu izslēgšanu no viņas lietas iztiesāšanas tiesā.

2. Pārraudzība, pamatojoties uz APPIHAO

Japānā ministram vai katras ministrijas vai aģentūras vadītājam ir pārraudzības un izpildes pilnvaras, pamatojoties uz APPIHAO, savukārt Iekšlietu un komunikācijas lietu ministrs var veikt izmeklēšanu par to, kā visas pārējās ministrijas īsteno APPIHAO.

Ja Iekšlietu un komunikācijas lietu ministrs – piem., pamatojoties uz izmeklēšanu par APPIHAO (17) īstenošanas statusu, uz sūdzību izskatīšanu vai uz pieprasījumiem, kas iesniegti kādam no vispārējās informācijas centriem – atzīst, ka tas ir nepieciešams APPIHAO mērķu sasniegšanai, viņš var pieprasīt, lai administratīvās struktūras vadītājs iesniedz materiālus un paskaidrojumus par personas informācijas apstrādi konkrētajā administratīvajā struktūrā, pamatojoties uz APPIHAO 50. pantu. Ministrs, ja viņš to uzskata par nepieciešamu šā akta mērķa sasniegšanai, var administratīvās struktūras vadītājam sniegt savu atzinumu par personas informācijas vākšanu administratīvajā struktūrā. Turklāt ministrs var, piemēram, pieprasīt pasākumu pārskatīšanu, izmantojot kādu no darbībām, ko viņš var veikt saskaņā ar likuma 50. un 51. pantu, ja pastāv aizdomas, ka likums ticis pārkāpts vai ir veiktas neatbilstošas darbības. Tas palīdz nodrošināt APPIHAO vienotu piemērošanu un ievērošanu.

3. Pārraudzība, ko sabiedriskās drošības komisijas īsteno pār policiju

Attiecībā uz policijas pārvaldi, NPA ir Valsts sabiedriskās drošības komisijas pārraudzībā, savukārt prefektūras policija atrodas vienas no Prefektūras sabiedrības drošības komisijas pārraudzībā, kas izveidota katrā prefektūrā. Katra no šīm pārraudzības struktūrām nodrošina demokrātisku pārvaldību un policijas vadības politisko neitralitāti.

Valsts sabiedriskās drošības komisija ir atbildīga par jautājumiem, kas ir tās kompetencē saskaņā ar Policijas likumu un citiem likumiem. Tas ietver NPA ģenerālkomisāra un vietējo augstākā ranga policijas darbinieku iecelšanu, kā arī visaptverošu rīcībpolitiku izstrādi, kurās noteikti galvenie virzieni vai pasākumi attiecībā uz NPA īstenoto pārvaldību.

Prefektūras sabiedriskās drošības komisiju sastāvā ir locekļi, kas pārstāv attiecīgo prefektūru iedzīvotājus, pamatojoties uz Policijas likumu, un tās pārvalda prefektūras policiju kā neatkarīga padomju sistēma. Pamatojoties uz Policijas likuma 39. pantu, locekļus ieceļ prefektūras gubernators ar prefektūras asamblejas piekrišanu. Viņu pilnvaru termiņš ir trīs gadi, un viņus no amata var atbrīvot tikai konkrētu, likumā noteiktu iemeslu dēļ (piemēram, nespēja pildīt pienākumus, pienākumu nepildīšana, amatpārkāpums utt.), tādējādi tiek nodrošināta viņu neatkarība (sk. Policijas likuma 40. un 41. pantu). Turklāt nolūkā garantēt viņu politisko neitralitāti, Policijas likuma 42. pants aizliedz komisijas loceklim vienlaicīgi darboties kādā likumdevējā struktūrā, uzņemties izpildfunkcijas kādā politiskā partijā vai jebkādā citā politiskā organizācijā, vai aktīvi iesaistīties politiskās kustībās. Lai arī katra komisija atrodas attiecīgā prefektūras gubernatora jurisdikcijā, viņam nav nekādu pilnvaru izdot norādījumus attiecībā uz komisijas pienākumu pildīšanu.

Saskaņā ar 38. panta 3. punktu saistībā ar Policijas likuma 2. pantu un 36. panta 2. punktu Prefektūras sabiedriskās drošības komisijas ir atbildīgas par “personas tiesību un brīvības aizsardzību”. Šim nolūkam tās no prefektūras policijas vadītājiem saņem ziņojumus par darbībām to kompetencē, tai skaitā regulārās sapulcēs, kas notiek trīs vai četras reizes mēnesī. Komisija sniedz norādījumu par šiem jautājumiem, izstrādājot visaptverošas rīcībpolitikas.

Turklāt, īstenojot savas pārraudzības funkcijas, Prefektūras sabiedriskās drošības komisijas konkrētos gadījumos var izdot norādījumus prefektūras policijai, kad komisijas uzskata to par nepieciešamu saistībā ar prefektūras policijas darbību vai tās darbinieku amatpārkāpumu pārbaudi. Tāpat komisijas var, ja tās uzskata to par nepieciešamu, izraudzīties vienu komisijas locekli, kurš izskata to, kā tiek īstenoti izdotie norādījumi (Policijas likuma 43-2. pants).

4. Pārraudzība, ko veic Parlaments

Parlaments var veikt izmeklēšanu saistībā ar publisko iestāžu darbībām un šim nolūkam pieprasīt dokumentu un liecinieku liecību sagatavošanu (Konstitūcijas 62. pants). Šajā sakarā Parlamenta kompetentā komiteja var pārbaudīt to, cik atbilstīgas ir policijas veiktās informācijas vākšanas darbības.

Šīs pilnvaras ir plašāk izklāstītas Parlamenta likumā. Saskaņā ar tā 104. pantu Parlaments var pieprasīt Ministru kabinetam un publiskām iestādēm sagatavot ziņojumus un dokumentāciju, kas nepieciešama parlamentārās izmeklēšanas veikšanai. Turklāt Parlamenta locekļi saskaņā ar Parlamenta likuma 74. pantu var iesniegt “rakstiskus pieprasījumus”. Šādi pieprasījumi ir jāapstiprina palātas vadītājam, un principā Ministru kabinetam ir jāsniedz rakstiska atbilde septiņu dienu laikā (ja nav iespējams sniegt atbildi minētajā laikposmā, tam jābūt pamatotam iemeslam un ir jānosaka jauns termiņš, Parlamenta likuma 75. pants). Agrāk Parlamenta rakstiskie pieprasījumi attiecās arī uz to, kā administrācija apstrādā personas informāciju (18).

C. Individuāla tiesiskā aizsardzība

Saskaņā ar Japānas Konstitūcijas 32. pantu nevienai personai nevar liegt piekļuvi tiesai. Turklāt Konstitūcijas 17. pants garantē katras personas tiesības iesūdzēt valsti vai publisku iestādi nolūkā izmantot tiesiskās aizsardzības līdzekļus (kā noteikts tiesību aktos) gadījumos, kad personai ir nodarīts kaitējums valsts amatpersonas prettiesiskas darbības dēļ.

1. Tiesiskās aizsardzības līdzekļi pret informācijas vākšanu piespiedu kārtā, pamatojoties uz orderi (Kriminālprocesa kodeksa 430. pants)

Saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 430. panta 2. punktu persona, kas nav apmierināta ar pasākumiem, kurus policija, pamatojoties uz orderi, ir veikusi saistībā ar priekšmetu konfiskāciju (tai skaitā, ja priekšmeti ietver personas informāciju), var kompetentajai tiesai iesniegt pieprasījumu (t. s. “kvazisūdzību”), prasot šādu pasākumu “atcelšanu vai grozīšanu”.

Persona var šādi apstrīdēt pasākumus, negaidot lietas pabeigšanu. Ja tiesa atzīst, ka konfiskācija nebija nepieciešama vai ka pastāv citi iemesli uzskatīt, ka konfiskācija bijusi pretlikumīga, tā var likt šādu pasākumu atcelt vai grozīt.

2. Tiesiskās aizsardzības līdzekļi saskaņā ar Civilprocesa kodeksu un Valsts tiesiskās aizsardzības līdzekļu likumu

Ja persona uzskata, ka ir pārkāptas tās tiesības uz privātumu saskaņā ar Konstitūcijas 13. pantu, persona var celt civilprasību, prasot kriminālizmeklēšanas ietvaros savāktās personas informācijas dzēšanu.

Tāpat persona var celt prasību par kaitējuma atlīdzināšanu, pamatojoties uz Valsts tiesiskās aizsardzības līdzekļu likumu apvienojumā ar Civilprocesa kodeksa attiecīgajiem pantiem, ja persona uzskata, ka viņas tiesības uz privātumu ir pārkāptas un viņai nodarīts kaitējums viņas personas informācijas vākšanas vai viņas novērošanas rezultātā (19). Ņemot vērā to, ka “kaitējums”, kuru var prasīt atlīdzināt, nav ierobežots ar īpašumam nodarītu kaitējumu (Civilkodeksa 710. pants), tas var ietvert arī “garīgas ciešanas”. Atlīdzības par šādu morālu kaitējumu apmēru izvērtēs tiesnesis, pamatojoties uz “brīvu izvērtējumu, ņemot vērā katras lietas dažādos apstākļus” (20).

Valsts tiesiskās aizsardzības līdzekļu likuma 1. panta 1. punktā ir noteiktas tiesības uz kompensāciju, ja i) valsts amatpersona, kura īsteno valsts vai publiskas iestādes varu, ii) savu pienākumu izpildē ir iii) tīši vai nolaidības pēc iv) nelikumīgi v) nodarījusi kaitējumu citai personai.

Personai ir jāsniedz prasība tiesā saskaņā ar Civilprocesa kodeksu. Saskaņā ar piemērojamajiem noteikumiem personai tas jādara tiesā, kuras jurisdikcijā atrodas nodarījuma izdarīšanas vieta.

3. Individuāla tiesiskā aizsardzība pret policijas pretlikumīgi/nepienācīgi veiktu izmeklēšanu: sūdzība prefektūras sabiedriskās drošības komisijai (Policijas likuma 79. pants)

Saskaņā ar Policijas likuma 79. pantu (21) un kā turpmāk paskaidrots NPA vadītāja norādījumos, kas adresēti prefektūras policijai un Prefektūras sabiedriskās drošības komisijām (22), personas kompetentajā Prefektūras sabiedriskās drošības komisijā var iesniegt rakstisku sūdzību (23) par jebkādu pretlikumīgu vai kļūdainu policijas darbinieka rīcību, tam pildot viņa pienākumus; tas ietver pienākumus attiecībā uz personas informācijas vākšanu un izmantošanu. Komisija “godprātīgi” izskata šādas sūdzības saskaņā ar tiesību aktiem un vietējiem rīkojumiem un rakstiski informē sūdzības iesniedzēju par izmeklēšanas rezultātiem.

Pamatojoties uz savām pārraudzības pilnvarām saskaņā ar Policijas likuma 38. panta 3. punktu, Prefektūras sabiedriskās drošības komisija izdod norādījumus prefektūras policijai izmeklēt faktus, veikt atbilstošus pasākumus, pamatojoties uz pārbaudes rezultātu, un ziņot par rezultātiem komisijai. Ja komisija uzskata par nepieciešamu, tā var arī izdot norādījumus par sūdzības izskatīšanu, piemēram, ja tā uzskata, ka policija izmeklēšanu ir veikusi nepietiekami. Šī īstenošana ir aprakstīta NPA paziņojumā, kas adresēts prefektūras policijas vadītajiem.

Sūdzības iesniedzēja rakstiski informē izmeklēšanas rezultātiem, ņemot vērā arī policijas ziņojumus par izmeklēšanu un pēc komisijas pieprasījuma veiktos pasākumus.

4. Individuāla tiesiskā aizsardzība saskaņā ar APPIHAO un Kriminālprocesa kodeksu

a) APPIHAO

Saskaņā ar APPIHAO 48. pantu administratīvajām struktūrām ir jācenšas pienācīgi un nekavējoties apstrādāt visas sūdzības, kuras attiecas uz personas informācijas apstrādi. Kā rīku konsolidētas informācijas sniegšanai personām (piem., par īstenojamajām tiesībām uz informācijas izpaušanu, labošanu vai dzēšanu saskaņā ar APPIHAO) un kontaktpunktu pieprasījumu iesniegšanai MIC, pamatojoties uz APPIHAO 47. panta 2. punktu, katrā prefektūrā ir izveidojusi vispārējās informācijas centrus informācijas sniegšanai / personas informācijas aizsardzībai. Pieprasījumus var iesniegt arī nerezidenti. Piemēram, FY2017 periodā (no 2017. gada aprīlim līdz 2018. gada martam) kopējais gadījumu skaits, kad vispārējās informācijas centri sniedza atbildes uz pieprasījumiem utml., bija 5186.

APPIHAO 12. un 27. pants piešķir personām tiesības pieprasīt saglabātas personas informācijas atklāšanu un labošanu. Turklāt saskaņā ar APPIHAO 36. pantu personas var pieprasīt to saglabātās personas informācijas izmantošanas pārtraukšanu vai informācijas dzēšanu gadījumos, kad administratīvā struktūra saglabāto personas informāciju nav ieguvusi likumīgi vai pretlikumīgi turpina glabāt vai izmantot šādu informāciju.

Tomēr attiecībā uz personas informāciju, kas savākta (vai nu pamatojoties uz orderi, vai izmantojot “pierādījumu vākšanas dokumentus”) un saglabāta kriminālizmeklēšanas nolūkos (24), jāņem vērā, ka šāda informācija principā ietilpst kategorijā “personas informācija, kura ierakstīta dokumentos saistībā ar tiesvedību un konfiscētiem priekšmetiem”. Tādējādi šāda personas informācija neietilpst individuālo tiesību piemērošanas jomā, kas noteikta APPIHAO 4. nodaļā saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 53-2. pantu (25). Tā vietā uz šādas personas informācijas apstrādi un personas tiesībām tai piekļūt un prasīt tās labošanu attiecas īpaši noteikumi saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksu un Likumu par galīgo krimināllietu uzskaiti (sk. zemāk) (26). Šo izņēmumu pamato dažādi faktori, piemēram, iesaistīto personu privātuma aizsardzība, izmeklēšanas konfidencialitāte un krimināltiesas atbilstoša darbība. Tomēr joprojām ir piemērojami arī APPIHAO 2. nodaļas noteikumi, kas reglamentē šādas informācijas apstrādes principus.

b) Kriminālprocesa kodekss

Saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksu iespējas piekļūt personas informācijai, kas savākta kriminālizmeklēšanas nolūkos, ir atkarīga gan no procedūras posma, gan no personas statusa izmeklēšanā (aizdomās turētais, apsūdzētais, cietušas, utt.).

Kā izņēmums no Kriminālprocesa kodeksa 47. panta noteikuma, ka dokumentus saistībā ar tiesvedību nevar publiskot pirms tiesvedības sākšanas (jo tas varētu aizskart iesaistīto personu godu un/vai privātumu un traucēt izmeklēšanai/tiesai), jāmin tas, ka noziedzīgā nodarījumā cietušajam principā ir atļauts iepazīties ar šādu informāciju tādā apmērā, kāds tiek uzskatīts par pamatotu, ņemot vērā Kriminālprocesa kodeksa 47. panta noteikuma mērķi (27).

Attiecībā uz aizdomās turētajiem – viņi par apstākli, ka attiecībā uz viņiem notiek kriminālizmeklēšana, parasti uzzina nopratināšanas laikā, ko veic kriminālpolicija vai prokurors. Ja prokurors pēc tam nolemj nesākt kriminālvajāšanu, viņš par šo faktu nevilcinoties informē aizdomās turēto pēc tā pieprasījuma (Kriminālprocesa kodeksa 259. pants).

Turklāt pēc kriminālvajāšanas uzsākšanas prokurors apsūdzētajam vai viņa aizstāvim dod iespēju iepriekš iepazīties ar pierādījumiem, pirms lūdz to pārbaudi tiesā (Kriminālprocesa kodeksa 299. pants). Tas ļauj apsūdzētajam pārbaudīt viņa personas informācijai, kas savākta kriminālizmeklēšanas ietvaros.

Visbeidzot, personas informācijas, kas savākta kriminālizmeklēšanas ietvaros, aizsardzība attiecībā uz jebkuru personu – aizdomās turēto, apsūdzēto vai jebkuru citu personu (piem., noziedzīgā nodarījumā cietušo) – ir garantēta ar pienākumu ievērot konfidencialitāti (Likuma par valsts civildienestu 100. pants) un paredzētiem sodiem gadījumā, ja tiks nopludināta konfidenciāla informācija, ko apstrādā, pildot civildienesta pienākumus (Likuma par valsts civildienestu 109. panta xii) punkts).

5. Individuāla tiesiskā aizsardzība pret publisko iestāžu pretlikumīgi/nepienācīgi veiktu izmeklēšanu: sūdzība PPC

Saskaņā ar APPI 6. pantu valdība sadarbībā ar trešo valstu valdībām veic nepieciešamās darbības, lai izveidotu starptautiski saskaņotu sistēmu attiecībā uz personas informāciju, veicinot sadarbību ar starptautiskām organizācijām un citiem starptautiskiem satvariem. Pamatojoties uz šo noteikumu, Pamatpolitikā personas informācijas aizsardzībai (kas pieņemta ar Ministru kabineta lēmumu) PPC kā kompetentajai iestādei attiecībā uz APPI vispārējo pārvaldību tiek deleģētas pilnvaras veikt nepieciešamos pasākumus, lai mazinātu sistēmu un darbību atšķirības starp Japānu un attiecīgo ārvalsti nolūkā nodrošināt no šādas valsts saņemtas personas informācijas pienācīgu izmantošanu.

Turklāt, kā noteikts APPI 61. panta i) un ii) punktā, PPC ir uzdots pienākums formulēt un veicināt pamatpolitiku, kā arī būt par starpnieku gadījumos, kad par uzņēmēju ir iesniegtas sūdzības. Visbeidzot, administratīvajām struktūrām ir jāuztur cieša saziņa un savstarpēja sadarbība (APPI 80. pants).

Pamatojoties uz šiem noteikumiem, PPC izskata personu iesniegtās sūdzības, ievērojot šādu kārtību:

a) ja personai ir aizdomas, ka viņas personas datus, kas nosūtīti no ES, ir vākušas vai izmantojušas publiskās iestādes Japānā, tostarp iestādes, kuras atbild par darbībām, kas minētas šā apliecinājuma II un III nodaļā, pārkāpjot piemērojamos noteikumus, tai skaitās tos, uz kuriem attiecas šis apliecinājums, šāda persona var iesniegt sūdzību PPC (individuāli vai ar savas datu aizsardzības iestādes (DAI) starpniecību);

b) PPC izskata sūdzību, izmantojot arī savas pilnvaras saskaņā ar APPI 6. pantu, 61. panta ii) punktu un 80. pantu, un par sūdzību informē kompetentās publiskās iestādes, tai skaitā attiecīgās pārraudzības iestādes. Šīm iestādēm ir pienākums sadarboties ar PPC saskaņā ar APPI 80. pantu, cita starpā sniedzot nepieciešamo informāciju un iesniedzot nepieciešamos materiālus, lai PPC varētu izvērtēt, vai personas informācijas vākšana un turpmāka izmantošana ir notikusi atbilstoši piemērojamiem noteikumiem. Veicot izvērtēšanu, PPC sadarbojas ar MIC;

c) ja izvērtējums liecina, ka ir noticis piemērojamo noteikumu pārkāpums, tad attiecīgo publisko iestāžu sadarbība ar PPC ietver pienākumu novērst pārkāpumu. Gadījumā, ja saskaņā ar piemērojamiem noteikumiem personas informācijas ir vākta pretlikumīgi, tas ietver savāktās personas informācijas dzēšanu. Piemērojamo noteikumu pārkāpuma gadījumā PPC pirms izvērtējuma noslēgšanas arī apstiprinās, ka pārkāpums ir pilnībā novērsts;

d) kad izvērtējums ir noslēgts, PPC saprātīgā termiņā informē attiecīgo personu par izvērtējuma rezultātu, attiecīgā gadījumā norādot arī visus veiktos korektīvos pasākumus. Ar šo paziņojumu PPC arī informē personu par iespēju pieprasīt no kompetentās publiskās iestādes rezultāta apstiprinājumu un par iestādi, kurā būtu iesniedzams šāds apstiprināšanas pieprasījums. Sīkas informācijas sniegšana par izvērtējuma rezultātu var būt ierobežota, kamēr vien ir pamatoti iemesli uzskatīt, ka šādas informācijas paziņošana varētu apdraudēt notiekošo izmeklēšanu. Ja sūdzība attiecas uz personas datu vākšanu vai izmantošanu krimināltiesību izpildes jomā, PPC gadījumā, kad izvērtējumā tiek konstatēts, ka ir ierosināta lieta un ir iesaistīta attiecīgās personas informācija, un ka lieta ir slēgta, informēs attiecīgo personu, ka viņa ar lietas materiāliem var iepazīties atbilstoši Kriminālprocesa kodeksa 53. pantam un Likuma par galīgo krimināllietu uzskaiti 4. pantam. Ja izvērtēšanā tiek konstatēts, ka persona ir aizdomās turētais krimināllietā, PPC informē personu par šo faktu un iespēju atbilstoši Kriminālkodeksa 259. pantam iesniegt pieprasījumu;

e) ja persona joprojām nav apmierināta ar procedūras iznākumu, viņa var vērsties pie PPC, kas informē personu par dažādajām iespējām un precīzu kārtību tiesiskās aizsardzības līdzekļu izmantošanai atbilstoši Japānas normatīvajiem aktiem. PPC sniegs personai atbalstu, kas ietver arī konsultācijas un palīdzību, lai celtu jebkādas turpmākas prasības pret attiecīgo administratīvo vai tiesu iestādi.

III. Valdības piekļuve valsts drošības nolūkos

A. Juridiskie pamati un ierobežojumi attiecībā uz personas informācijas vākšanu

1. Juridiskie pamati informācijas vākšanai, ko veic attiecīgā ministrija/aģentūra

Kā norādīts iepriekš, personas informācijas vākšanai valsts drošības nolūkos, ko veic administratīvās struktūras, ir jābūt to administratīvajā jurisdikcijā.

Japānā nav tiesību aktu, kas nodrošinātu informācijas vākšanu piespiedu kārtā tikai valsts drošības nolūkos. Saskaņā ar Konstitūcijas 35. pantu personas informāciju ir iespējams vākt piespiedu kārtā, tikai pamatojoties uz tiesas izsniegtu orderi noziedzīga nodarījuma izmeklēšanai. Tādējādi šādu orderi var izsniegt tikai kriminālizmeklēšanas nolūkos. Tas nozīmē, ka Japānas tiesību sistēmā informācijas vākšana/piekļuve informācijai valsts drošības apsvērumu dēļ, izmantojot piespiedu līdzekļus, nav atļauta. Tā vietā valsts drošības jomā attiecīgās ministrijas vai aģentūras var iegūt informāciju tikai no tiem avotiem, kuriem var brīvi piekļūt, vai saņemt informāciju no uzņēmējiem vai privātpersonām, kuras brīvprātīgi izpauž informāciju. Uzņēmējiem, kas saņem pieprasījumu brīvprātīgi sadarboties, nav juridiska pienākuma sniegt šādu informāciju, un tādējādi tiem nav negatīvas sekas, ja tie atsakās sadarboties.

Valsts drošības jomā atbildība ir vairākiem dažādiem ministriju departamentiem un aģentūrām.

1. Ministru kabineta sekretariāts

Ministru kabineta sekretariāts veic informācijas vākšanu un izpēti attiecībā uz svarīgiem Ministru kabineta politikas virzieniem (28), kas noteikti Ministru kabineta likuma (29) 12. panta 2. punktā. Tomēr Ministru kabineta sekretariāts nav pilnvarots vākt personas informāciju tieši no uzņēmējiem. Sekretariāts vāc, iekļauj, analizē un novērtē informāciju, kas iegūta no publisko avotu materiāliem, citām publiskām iestādēm u. c.

2. NPA/prefektūras policija

Katrā prefektūrā prefektūras policija ir pilnvarota vākt informāciju savas jurisdikcijas ietvaros saskaņā ar Policijas likuma 2. pantu. Var gadīties, ka NPA tieši vāc informāciju savas jurisdikcijas ietvaros saskaņā ar Policijas likumu. Tas jo īpaši attiecas uz NPA Drošības biroja, kā arī Ārlietu un izlūkošanas dienesta darbību. Saskaņā ar Policijas likuma 24. pantu Drošības birojs atbild par jautājumiem, kas saistīti ar drošības policiju (30), un Ārlietu un izlūkošanas dienests atbild par jautājumiem, kas attiecas uz ārvalstniekiem, kā arī uz Japānas valstspiederīgajiem, kuru pamatdarbība ir bāzēta ārvalstīs.

3. Sabiedriskās drošības izlūkošanas aģentūra (PSIA)

Kaitniecisku darbību novēršanas likuma (SAPA) un Likuma par to organizāciju kontroli, kuras veikušas neselektīvas masu slepkavības (ACO), piemērošana ir galvenokārt Sabiedriskās drošības izlūkošanas aģentūras (PSIA) pārziņā. Šī ir Tieslietu ministrijas aģentūra.

SAPA un ACO nosaka, ka, ievērojot stingrus nosacījumus, administratīvos noteikumus (t. i., pasākumus, ar ko nosaka šādu organizāciju darbības ierobežošanu, to likvidēšanu utt.) var pieņemt pret organizācijām, kas izdarījušas konkrētus smagus nodarījumus (“kaitējošas teroristu darbības” vai “neselektīvas masu slepkavības”), pārkāpjot Konstitūcijā noteiktos “sabiedriskās drošības” vai “sabiedrības pamatsistēmas” principus. “Kaitējošas teroristu darbības” ietilpst SAPA darbības jomā (sk. 4. pantu, kas attiecas uz tādām darbībām kā nemieri, kūdīšana uz ārvalstu agresiju, slepkavība ar politisku nodomu utt.), savukārt ACO attiecas uz “Neselektīvām masu slepkavībām” (sk. ACO 4. pantu). Tikai precīzi identificētas organizācijas, kas rada konkrētus iekšējus vai ārējus draudus sabiedriskajai drošībai, var tikt pakļautas SAPA vai ACO paredzētajiem noteikumiem.

Šajā nolūkā SAPA un ACO paredz izmeklēšanas juridiskās pilnvaras. PSIA (PSIO) ierēdņu pamata izmeklēšanas pilnvaras ir noteiktas SAPA 27. pantā un ACO 29. pantā. Saskaņā ar šiem noteikumiem PSIA veic izmeklēšanu tādā mērā, kādā tā ir nepieciešama, ievērojot iepriekš minētos organizāciju kontroles noteikumus (piemēram, kreisi orientētās radikālās grupas, sekta Aum Shinrikyo un konkrēta vietējā grupa, kas ir cieši saistīta ar Ziemeļkoreju, ir iepriekš tikušas minētas kā izmeklēšanas subjekti). Tomēr šī izmeklēšana nevar balstīties uz piespiedu līdzekļiem, un līdz ar to organizācija, kurai ir personas informācija, nevar tikt spiesta sniegt šādu informāciju.

Uz PSIA brīvprātīgi atklātās informācijas vākšanu un izmantošanu attiecas attiecīgi aizsardzības pasākumi un ierobežojumi, kas paredzēti tiesību aktos, piemēram, cita starpā, Konstitūcijā garantētā telesakaru slepenība un noteikumi par personas informācijas izmantošanu saskaņā ar APPIHAO.

4. Aizsardzības ministrija (MOD)

Aizsardzības ministrija (MOD) vāc informāciju, pamatojoties uz 3. un 4. pantu Likumā par MOD izveidi, ciktāl tas ir vajadzīgs, lai īstenotu tās administratīvajā jurisdikcijā esošās lietas, tostarp attiecībā uz aizsardzību un apsardzi, pašaizsardzības spēku veicamajām darbībām, kā arī pašaizsardzības spēku (sauszemes, jūras un gaisa spēku) izvietošanu. MOD var vākt informāciju šim nolūkam, tikai pamatojoties uz brīvprātīgu sadarbību un izmantojot brīvi pieejamus avotus. Tā nevāc informāciju par plašu sabiedrību.

2. Ierobežojumi un aizsardzības pasākumi

a) Likumā noteiktie ierobežojumi

1. Vispārējie ierobežojumi, kuru pamatā ir APPIHAO

APPIHAO ir vispārējs tiesību akts, kas attiecas uz personas informācijas vākšanu un izmantošanu, ko veic administratīvās struktūras jebkurā šādu struktūru darbības jomā. Tāpēc II nodaļas A daļas 1. punkta b) apakšpunkta 2. punktā aprakstītie ierobežojumi un aizsardzības pasākumi attiecas arī uz personas informācijas uzkrāšanu, saglabāšanu, izmantošanu utt. valsts drošības jomā.

2. Konkrēti ierobežojumi, kas attiecas uz policiju (gan NPA, gan prefektūras policiju)

Kā norādīts iepriekš nodaļā par informācijas vākšanu tiesībaizsardzības nolūkos, policija var vākt informāciju tikai savas jurisdikcijas ietvaros, un, to darot, tā saskaņā ar Policijas likuma 2. panta 2. punktu var veikt tikai “stingri ierobežotas” darbības tādā apmērā, kāds ir nepieciešams tās pienākumu pildīšanai, un “objektīvi, neatkarīgi, bez aizspriedumiem un godīgi”. Turklāt policijas pilnvaras “nekad nedrīkst tikt ļaunprātīgi izmantotas, kaitējot Japānas Konstitūcijā garantētajām personas tiesībām un brīvībām”.

3. PSIA piemērojamie konkrētie ierobežojumi

Gan SAPA 3. pantā, gan ACO 3. pantā ir noteikts, ka izmeklēšanu saskaņā ar šiem tiesību aktiem veic tikai tādā apjomā, kāds nepieciešams, lai sasniegtu izvirzīto mērķi, un to nedrīkst veikt tādā veidā, kas nepamatoti ierobežo pamata cilvēktiesības. Turklāt saskaņā ar SAPA 45. pantu un ACO 42. pantu, ja PSIA ierēdnis ļaunprātīgi izmanto savas pilnvaras, tas ir noziedzīgs nodarījums, kas ir sodāms ar smagākiem kriminālsodiem nekā “vispārīga” varas ļaunprātīga izmantošana citās publiskā sektora jomās.

4. MOD piemērojamie konkrētie ierobežojumi

Attiecībā uz MOD veiktu informācijas vākšanu/organizēšanu, kā minēts Likuma par MOD izveidi 4. pantā, šīs ministrijas veiktās informācijas vākšanas darbības ir ierobežotas tādā apmērā, kāds ir nepieciešams tās pienākumu pildīšanai attiecībā uz 1) aizsardzību un apsardzi, 2) pašaizsardzības spēku veicamajām darbībām, 3) sauszemes, jūras un gaisa spēku organizāciju, personāla skaitu, struktūru, aprīkojumu un izvietošanu.

b) Citi ierobežojumi

Kā paskaidrots iepriekš II nodaļas A daļas 2. punkta b) apakšpunkta 1. punktā par kriminālizmeklēšanu, no Augstākās tiesas judikatūras izriet, ka, lai uzņēmējam adresētu pieprasījumu par brīvprātīgu sadarbību, šādam pieprasījumam jābūt nepieciešamam iespējama nozieguma izmeklēšanai un tam jābūt pamatotam, lai sasniegtu izmeklēšanas mērķi.

Lai gan izmeklēšana, ko veic izmeklēšanas iestādes valsts drošības jomā, atšķiras no izmeklēšanas, kuru veic izmeklēšanas iestādes tiesībaizsardzības jomā, gan no izmeklēšanas juridiskā pamata, gan mērķa viedokļa, pamatprincipi par “izmeklēšanas nepieciešamību” un “metodes atbilstību” ir līdzīgi piemērojami valsts drošības jomā un ir tie jāievēro, pienācīgi ņemot vērā katra gadījuma konkrētos apstākļus.

Iepriekš minēto ierobežojumu apvienojums nodrošina, ka informācijas vākšana un apstrāde notiek tikai tādā apmērā, kāds nepieciešams kompetentās publiskās iestādes konkrēto pienākumu veikšanai, kā arī atkarībā no konkrētajiem draudiem. Tas neattiecas uz personas informācijas masveida un nediferencētu apkopošanu vai piekļuvi tai valsts drošības apsvērumu dēļ.

B. Pārraudzība

1. Pārraudzība, pamatojoties uz APPIHAO

Kā paskaidrots iepriekš II nodaļas B daļas 2. punktā, Japānas publiskajā sektorā ministram vai katras ministrijas vai aģentūras vadītājam ir piešķirtas pilnvaras veikt pārraudzību un nodrošināt atbilstību APPIHAO viņa/viņas ministrijā vai aģentūrā. Turklāt iekšlietu un komunikācijas lietu ministrs var izmeklēt likuma izpildes statusu, lūgt katram ministram iesniegt materiālus un paskaidrojumus, pamatojoties uz likuma 49. un 50. pantu, sniegt atzinumus katram ministram, pamatojoties uz likuma 51. pantu. Piemēram, viņš/viņa var lūgt pārskatīt pasākumus, veicot darbības saskaņā ar likuma 50. un 51. pantu.

2. Sabiedriskās drošības komisiju veiktā policijas pārraudzība

Kā paskaidrots iepriekšējā nodaļā “II. Informācijas vākšana krimināltiesību aizsardzības nolūkos”, neatkarīgas prefektūru sabiedriskās drošības komisijas uzrauga prefektūras policijas darbību.

Valsts policijas aģentūras (NPA) uzraudzības funkcijas veic Valsts sabiedriskās drošības komisija. Saskaņā ar Policijas likuma 5. pantu šī komisija ir atbildīga jo īpaši par “personas tiesību un brīvības aizsardzību”. Šajā nolūkā tā jo īpaši izstrādā visaptverošu politiku, ar ko paredz regulējumu par lietu pārvaldību, kas noteikta katrā Policijas likuma 5. panta 4. punkta apakšpunktā, un nosaka citus pamatvirzienus vai pasākumus, kas būtu jāizmanto, veicot minētās darbības. Valsts sabiedriskās drošības komisijai (NPSC) ir tāda pati neatkarības pakāpe kā prefektūru sabiedriskās drošības komisijām (PPSC).

3. Juridiskās atbilstības ģenerālinspektora biroja veikta MOD pārraudzība

Juridiskās atbilstības ģenerālinspektora birojs (IGO) ir neatkarīgs birojs Aizsardzības ministrijā (MOD), ko tieši uzrauga aizsardzības ministrs saskaņā ar Likuma par MOD izveidi 29. pantu. IGO var veikt pārbaudes par to, kā MOD ierēdņi nodrošina atbilstību normatīvajiem aktiem. Šīs pārbaudes sauc par “aizsardzības pārbaudēm”.

IGO veic pārbaudes kā neatkarīgs birojs, lai nodrošinātu juridisko atbilstību visā ministrijā, tostarp pašaizsardzības spēkos (SDF). Tas pilda savus pienākumus neatkarīgi no MOD operatīvajiem departamentiem. Pēc pārbaudes IGO nekavējoties ziņo aizsardzības ministram par saviem konstatējumiem un nepieciešamajiem uzlabojošajiem pasākumiem. Pamatojoties uz IGO ziņojumu, aizsardzības ministrs var izdot rīkojumus par tādu pasākumu īstenošanu, kas nepieciešami situācijas labošanai. Ministra vietnieks ir atbildīgs par šo pasākumu īstenošanu, un viņam ir jāziņo aizsardzības ministram par šādas īstenošanas statusu.

Aizsardzības pārbaužu rezultāti tagad tiek publiskoti MOD tīmekļa vietnē (lai gan tas nav prasīts tiesību aktos), kas ir brīvprātīgs pārredzamības pasākums.

Pastāv trīs aizsardzības pārbaužu kategorijas:

i) regulāras aizsardzības pārbaudes, ko veic periodiski (31);

ii) aizsardzības pārbaudes, ko veic, lai pārbaudītu, vai ir efektīvi veikti uzlabojošie pasākumi; un

iii) īpašas aizsardzības pārbaudes, ko veic attiecībā uz īpašiem jautājumiem un kuras norīkojis aizsardzības ministrs.

Saistībā ar šādām pārbaudēm ģenerālinspektors var pieprasīt no attiecīgā biroja ziņojumus, pieprasīt iesniegt dokumentus, iekļūt telpās, lai veiktu pārbaudi, pieprasīt ministra vietniekam sniegt paskaidrojumus utt. Ņemot vērā IGO veikto pārbaužu uzdevumu raksturu, šo biroju vada visaugstākā līmeņa juridiskie eksperti (iepriekš superintendents prokurors).

4. PSIA pārraudzība

PSIA veic gan regulāras, gan īpašas atsevišķu nodaļu un biroju (Sabiedriskās drošības izlūkošanas birojs, sabiedriskās drošības izlūkošanas iestādes un apakšiestādes utt.) darbību pārbaudes. Regulāras pārbaudes nolūkos par inspektoru(-iem) ir iecelts (-i) ģenerāldirektora palīgs un/vai direktors. Šādas pārbaudes attiecas arī uz personas informācijas pārvaldību.

5. Parlamenta veikta pārraudzība

Attiecībā uz informācijas vākšanu tiesībaizsardzības nolūkos parlaments ar savas kompetentās komitejas starpniecību var pārbaudīt informācijas vākšanas darbību likumību valsts drošības jomā. Parlamenta izmeklēšanas pilnvaru pamatā ir Konstitūcijas 62. pants un Parlamenta likuma 74. un 104. pants.

C. Individuāla tiesiskā aizsardzība

Individuālo tiesisko aizsardzību var īstenot, izmantojot tādas pašas iespējas kā krimināltiesību aizsardzības jomā. Tas ietver arī jauno tiesiskās aizsardzības mehānismu, ko pārvalda un uzrauga PPC un kas paredzēts, lai izskatītu un risinātu ES iedzīvotāju iesniegtās sūdzības. Šajā saistībā skatīt attiecīgos II nodaļas C daļas teksta fragmentus.

Turklāt valsts drošības jomā ir pieejami īpaši individuālas tiesiskās aizsardzības līdzekļi.

Uz personas informāciju, ko valsts drošības nolūkos vāc administratīva struktūra, attiecas APPIHAO 4. nodaļas noteikumi. Tas ietver tiesības pieprasīt izpaust informāciju (12. pants), labot (tostarp papildināt vai svītrot) glabātu personas informāciju (27. pants), kā arī tiesības pieprasīt pārtraukt personas informācijas izmantošanu gadījumā, ja administratīvā iestāde ir nelikumīgi ieguvusi attiecīgo informāciju (36. pants). Ņemot vērā iepriekš minēto, uz šādu tiesību īstenošanu valsts drošības jomā attiecas konkrēti ierobežojumi: informācijas izpaušanas, labošanas vai izmantošanas pārtraukšanas pieprasījumi netiks apmierināti gadījumos, kad tie attiecas uz “informāciju, attiecībā uz kuru ir pamatoti iemesli administratīvās struktūras vadītājam secināt, ka izpaušana varētu radīt kaitējumu valsts drošībai, radīt kaitējumu savstarpējas uzticēšanās attiecībām ar citu valsti vai starptautisku organizāciju vai radīt nelabvēlīgu situāciju sarunās ar citu valsti vai starptautisku organizāciju” (14. panta iv) punkts). Līdz ar to šis atbrīvojums neattiecas uz visu brīvprātīgu informācijas vākšanu saistībā ar valsts drošību, jo tam vienmēr nepieciešams konkrēts novērtējums par riskiem, kas saistīti ar informācijas izpaušanu.

Turklāt, ja personas pieprasījums tiek noraidīts, pamatojoties uz to, ka attiecīgo informāciju uzskata par neizpaužamu 14. panta iv) punkta nozīmē, persona var iesniegt administratīvu pārsūdzību šāda lēmuma pārskatīšanai, norādot, piemēram, ka konkrētajā gadījumā nav izpildīti 14. panta iv) punktā minētie nosacījumi. Tādā gadījumā attiecīgās administratīvās struktūras vadītājs pirms lēmuma pieņemšanas apspriežas ar Informācijas izpaušanas un personas informācijas aizsardzības izvērtēšanas padomi. Šī padome pārskatīs apelācijas sūdzību no neatkarīga skatupunkta. Padome ir ļoti specializēta un neatkarīga struktūra, kuras locekļus premjerministrs ar abu parlamenta palātu piekrišanu ieceļ no to cilvēku vidus, kuriem ir izcilas zināšanas (32). Padomei ir spēcīgas izmeklēšanas pilnvaras, tostarp iespēja pieprasīt dokumentus un attiecīgās personas informācijas izpaušanu, slepenas apspriedes un Vaughn indeksa procedūras piemērošanu (33). Pēc tam padome sagatavo rakstisku ziņojumu, ko dara zināmu attiecīgajai personai (34). Ziņojumā iekļautie konstatējumi tiek publiskoti. Lai gan ziņojums oficiāli nav juridiski saistošs, attiecīgā administratīvā struktūra izpilda gandrīz visos ziņojumos noteikto (35).

Visbeidzot, saskaņā ar Administratīvo lietu iztiesāšanas likuma 3. panta 3. punktu persona var iesniegt prasību tiesā, lūdzot atcelt administratīvās struktūras pieņemto lēmumu neatklāt personas informāciju.

IV. Periodiska pārskatīšana

Saistībā ar lēmuma par aizsardzības līmeņa pietiekamību periodisko pārskatīšanu PPC un Eiropas Komisija apmainīsies ar informāciju par datu apstrādi atbilstoši konstatējuma par aizsardzības līmeņa pietiekamību nosacījumiem, tostarp tiem, kas izklāstīti šajā apgalvojumā.

(1) Augstākā tiesa, 2003. gada 12. septembra spriedums (2002 (Ju) Nr.1656).

(2) Izņēmumus attiecībā uz APPIHAO 4. nodaļu sk. turpmāk 16. lpp.

(3) APPIHAO 2. panta 5. punktā “saglabātā personas informācija” ir informācija, kuru administratīvas struktūras darbinieks ir sagatavojis vai ieguvis, pildot darba pienākumus, un kas attiecīgās administratīvajā struktūrā ir tās darbinieku rīcībā izmantošanai organizatoriskos nolūkos.

(4) Katrai prefektūrai ir pašai savs “prefektūras rīkojums”, kas attiecas uz personas informācijas aizsardzību, ko veic prefektūras policija. Šiem prefektūras rīkojumiem nav tulkojumu angļu valodā.

(5) Kriminālprocesa kodeksa 220. panta 1. punktā noteikts, ka gadījumos, kad prokurors, viņa palīgs vai kriminālpolicijas darbinieks arestē aizdomās turēto, viņš drīkst nepieciešamības gadījumā veikt šādus pasākumus: a) iekļūt citas personas mītnē utml., lai to pārmeklētu aizdomās turētā meklējumos; b) veikt pārmeklēšanu, konfiskāciju vai pārbaudi uz vietas aresta brīdī.

(6) Konkrēti šis noteikums paredz, ka “prokurors vai tiesu izpildītājs gadījumos, kas ietilpst kādā no turpmāk minētajiem punktiem, ja rodas situācija, kad pastāv pietiekamas aizdomas par to, ka notiks sakari par turpmāku darbību, piem., pierādījumu slēpšanu utt., veikšanu, sagatavošanu, organizēšanu, attiecībā uz noziegumiem, kas minēti katrā konkrētajā punktā (turpmāk otrajā un trešajā punktā saukti “noziegumu virkne”), kā arī sakari par jautājumiem saistībā ar minēto noziegumu (turpmāk šeit saukti “sakari saistībā ar noziegumu”), un gadījumos, kad ir īpaši grūti identificēt likumpārkāpēju vai noskaidrot situāciju/nodarījuma detaļas jebkādiem citiem veidiem, pamatojoties un tiesneša izdotu noklausīšanās orderi attiecībā uz sakaru līdzekļiem, ko precīzi norāda ar tālruņa numuru un citiem numuriem/kodiem, kuri ļauj identificēt izejošā vai ienākošā zvana tālruni, un ko aizdomās turētais izmanto, pamatojoties uz līgumu ar telesakaru nodrošinātāju, utt. (izņemot tos, kurus var uzskatīt par tādiem, kas nerada aizdomas par to izmantošanu “sakaros saistībā ar noziegumu”), vai tiem, attiecībā uz kuriem ir pamats aizdomām par to izmantošanu “sakaros saistībā ar noziegumu”, var veikt sakaru saistībā ar noziegumu, kuros izmantoti minētie sakaru līdzekļi, noklausīšanos.”

(7) 1969. gada 18. marta spriedums (1968 (Shi)Nr. 100).

(8) Kriminālprocesa noteikumu 156. panta 1. punkts. “Iesniedzot pieprasījumu, kas minēts iepriekšējā panta 1. punktā, prasītājs iesniedz materiālus, pamatojoties uz kuriem būtu uzskatāms, ka aizdomās turētais vai apsūdzētai ir izdarījis noziedzīgu nodarījumu.”

(9) Sk. 6. zemsvītras piezīmi.

(10) APPIHAO 3. panta 1. un 2. punkts ierobežo apmēru personas informācijas saglabāšanai un tādējādi arī vākšanai.

(11) Sk. arī paziņojumu, kuru Valsts policijas aģentūra izdevusi 1999. gada 7. decembrī (zemāk 9. punktā) un kurā arī apliecināts iepriekš minētais.

(12) Vērtējot “metožu atbilstību”, nodarījuma smagums un rīcības steidzamība ir būtiski faktori.

(13) Konstitūcijas 21. panta 2. punktā ir noteikts: “Netiek piemērota cenzūra un netiek pārkāpta jebkādu sakaru konfidencialitāte.”

(14) Telesakaru darījumdarbības likuma 4. pants: “1. Telesakaru operators nedrīkst pārkāpt apstrādāto sakaru konfidencialitāti. 2. Ikviena telesakaru darījumdarbībā iesaistīta persona neatklāj noslēpumus, kas tai kļuvuši zināmi, pildot tās telesakaru operatora pienākumus sakaru nodrošināšanai. Tas pats noteikums ir spēkā, kad operators ir beidzis pildīt savus pienākumus.”

(15) Sodu kodeksa 134. pantā ir noteikts: “1. Ja ārsts, farmaceits, zāļu izplatītājs, vecmāte, prokurors, advokāts, notārs vai jebkura cita persona, kas ir strādājusi kādā no minētajām profesijām, bez pamatota iemesla izpauž citas personas konfidenciālu informāciju, kura ir nonākusi viņas rīcībā minēto profesionālo pienākumu pildīšanas laikā, par to piemēro brīvības atņemšanas sodu ar piespiedu darbu uz laiku līdz sešiem mēnešiem vai naudassodu līdz 100 000 jenām. 2. Tas pats attiecas uz gadījumu, ja persona, kura pildīja vai pilda reliģiozas organizācijas garīgā personāla pienākumus, bez pamatota iemesla izpauž citas personas konfidenciālu informāciju, kas ir nonākusi viņas rīcībā minēto garīgā personāla pienākumu pildīšanas laikā.”

(16) Attiecībā uz izņēmumu no šā noteikuma sk. 5. zemsvītras piezīmi.

(17) Lai nodrošinātu pārredzamību un sekmētu MIC pārraudzības īstenošanu, administratīvās struktūras vadītājam saskaņā ar APPIHAO 11. pantu ir pienākums reģistrēt katru elementu, kas noteikts APPIHAO 10. panta 1. punktā, piemēram, tās administratīvās struktūras nosaukumu, kura glabās datni, datnes izmantošanas mērķi, personas informācijas vākšanas metodi utt. (t. s. “personas informācijas datņu reģistrs”). Tomēr attiecībā uz personas informācijas datnēm, uz kurām attiecas APPIHAO 10. panta 1. punkts, piemēram, datnēm, kuras ir sagatavotas vai iegūtas kā daļa no kriminālizmeklēsanas vai ir saistītas ar valsts drošībai būtiskiem jautājumiem, pastāv atbrīvojums no pienākuma ziņot MIC un iekļaut tās publiskajā reģistrā. Tomēr saskaņā ar Publisko reģistru un arhīvu pārvaldības likuma 7. pantu administratīvās struktūras vadītājam vienmēr ir pienākums reģistrēt administratīvo dokumentu klasifikāciju, nosaukumu, glabāšanas laiku un vietu utt. (“administratīvo dokumentu datņu pārvaldības reģistrs”). Abu reģistru satura rādītāju informācija tiek publiskota internetā un ļauj personām pārbaudīt, kāda veida personas informācija ir ietverta datnē un kura administratīvā struktūra glabā šo informāciju.

(18) Sk., piemēram Padomnieku palātas 2009. gada 27. marta rakstisko pieprasījumu Nr. 92. par tās informācijas apstrādi, kas savākta kriminālizmeklēšanas ietvaros, tai skaitā policijas un prokuratūras pieļautiem konfidencialitātes pārkāpumiem.

(19) Šādas darbības piemērs ir “Lieta par Aizsardzības aģentūras sarakstu” (Niigata rajona tiesa, 2006. gada 11. maija lēmums (2002(Wa) Nr.514)). Šajā gadījumā Aizsardzības aģentūras ierēdnis sagatavoja, glabāja un izplatīja to personu sarakstu, kuras bija iesniegušas pieprasījumus izsniegt Aizsardzības aģentūras administratīvos dokumentus. Minētajā sarakstā bija ietverts prasītāja personas informācijas apraksts. Uzstājot uz to, ka viņa privātums, tiesības zināt utml. ir tikušas pārkāptas, prasītājs pieprasīja atbildētājam maksāt kompensāciju par nodarīto kaitējumu saskaņā ar Valsts tiesiskās aizsardzības līdzekļu likuma 1. panta 1. punktu. Tiesa šo prasību daļēji apmierināja, nosakot prasītajam daļēju kompensāciju.

(20) Augstākā tiesa, 1910. gada 5. aprīļa lēmums (1910(O) Nr.71).

(21) Sk. Policijas likuma 79. pantu (izraksts):

1. Ja personai ir sūdzība par to, kā kāds prefektūras policijas darbinieks pilda savus pienākumus, viņa var iesniegt rakstisku sūdzību Prefektūras sabiedriskās drošības komisijai, izmantojot Rīkojumā par Prefektūras sabiedriskās drošības komisiju noteikto procedūru.

2. Prefektūras sabiedriskās drošības komisija, kas saņēmusi iepriekšējā punktā minēto sūdzību, to godprātīgi izskata saskaņā ar tiesību aktiem un vietējiem rīkojumiem un rakstiski informē sūdzības iesniedzēju par rezultātiem, izņemot šādos gadījumos: 1) sūdzību var atzīt par tādu, kas celta ar mērķi traucēt prefektūras policijas pienākumi likumīgai izpildei; 2) nav zināma sūdzības iesniedzēja faktiskā dzīvesvieta; 3) sūdzību var atzīt par tādu, kas celta kopā ar citiem sūdzības iesniedzējiem, un citi sūdzības iesniedzēji jau ir tikuši informēti par kopīgās sūdzības izskatīšanas rezultātu.

(22) NPA2001. gada 13. aprīļa Paziņojums par to sūdzību pienācīgu izskatīšanu, kas iesniegtas par policijas darbinieku rīcību, pildot viņu pienākumus, un 1. pielikums “Policijas likuma 79. panta interpretācijas/īstenošanas standarti”.

(23) Saskaņā ar NPA paziņojumu (sk. iepriekšējo zemsvītras piezīmi) personām, kurām ir grūtības formulēt rakstisku sūdzību, pienākas palīdzība. Tas jo īpaši ietver ārvalstniekus.

(24) No otras puses, tie būtu dokumenti, kas netiek klasificēti kā “dokumenti saistībā ar tiesvedību”, jo tie paši par sevi nav informācija, kura, pamatojoties uz orderi vai rakstiskiem pieprasījumiem, ir iegūta par izmeklēšanas jautājumiem, bet informācija ir izveidota uz šādu dokumentu pamata. Tas būtu gadījums, kad uz privātu informāciju neattiektos APPIHAO 45. panta 1. punkts un tādējādi šāda informācija netiktu izslēgta no APPIHAO 2. nodaļas piemērošanas jomas.

(25) Kriminālprocesa kodeksa 53-2. panta 2. punktā ir noteikts, ka APPIHAO 4. nodaļas noteikumus nepiemēro personas informācijai, kura ierakstīta dokumentos saistībā ar tiesvedību un konfiscētiem priekšmetiem.

(26) Saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksu un Likumu par galīgo krimināllietu uzskaiti uz piekļuvi konfiscētiem priekšmetiem, kā arī dokumentiem/personas informācijai saistībā ar krimināltiesvedību, un to labošanu attiecas unikāla un īpatnēja noteikumu sistēma, kuras mērķis ir aizsargāt iesaistīto personu privātumu, izmeklēšanas konfidencialitāti un krimināltiesas atbilstošu darbību utml.

(27) Konkrēti, kā noteikts Kriminālprocesa kodeksa 316-33. pantā, lai uzlabotu noziedzīgā nodarījumā cietušo aizsardzību, noziedzīgā nodarījumā cietušajam principā ir atļauts iepazīties ar informāciju saistībā ar objektīviem pierādījumiem materiālos, kas nav prokuratūras materiāli, lietās, kurās cietušais ir iesaistīts.

(28) Šīs darbības veic Ministru kabineta izlūkošanas un izpētes birojs, pamatojoties uz Ministru kabineta sekretariāta rīkojuma 4. panta noteikumiem.

(29) Tas ietver “izlūkdatu vākšanu un izpēti par svarīgiem Ministru kabineta politikas virzieniem”.

(30) Drošības policija ir atbildīga par noziedzības kontroles pasākumiem, kas saistīti ar sabiedrisko drošību un valsts interesēm. Tas nozīmē arī noziegumu kontroli un informācijas vākšanu par nelikumīgām darbībām, kas saistītas ar kreisi orientēto ekstrēmistu grupām, labējo ekstrēmistu grupām un kaitējošām darbībām, kas vērstas pret Japānu.

(31) Kā piemēru pārbaudēm, kas saistītas ar jautājumiem, uz kuriem attiecas šis apgalvojums, var minēt 2016. gadā veikto regulāro aizsardzības pārbaudi attiecībā uz “informētību/sagatavošanos juridiskai atbilstībai”, jo personas informācijas aizsardzība bija viens no galvenajiem pārbaudes punktiem. Konkrētāk, pārbaude attiecās uz personas informācijas pārvaldības, glabāšanas utt. statusu. Savā ziņojumā IGO konstatēja vairākus neatbilstošus aspektus personas informācijas pārvaldībā, kas būtu jāuzlabo, piemēram, nespēja aizsargāt datus, izmantojot paroli. Ziņojums ir pieejams MOD tīmekļa vietnē.

(32) Sk. Likuma par Informācijas izpaušanas un personas informācijas aizsardzības izvērtēšanas padomes izveidi 4. pantu.

(33) Sk. Likuma par Informācijas izpaušanas un personas informācijas aizsardzības izvērtēšanas padomes izveidi 9. pantu.

(34) Sk. Likuma par Informācijas izpaušanas un personas informācijas aizsardzības izvērtēšanas padomes izveidi 16. pantu.

(35) Pēdējo 3 gadu laikā nav bijis neviena precedenta, kad attiecīgā administratīvā struktūra būtu pieņēmusi lēmumu, kas atšķiras no padomes secinājumiem. Skatoties vairāku gadu griezumā, pagātnē ir bijis ļoti maz gadījumu, kad tas ir noticis: tikai divos gadījumos no 2 000 gadījumiem laikposmā no 2005. gada (gads, kurā stājās spēkā APPIHAO). Ja administratīvā struktūra nosaka spriedumu/lēmumu, kas atšķiras no padomes secinājumiem, saskaņā ar Administratīvo sūdzību pārskatīšanas likuma 50. panta 1. punkta 4. apakšpunktu, ko piemēro, aizstājot APPIHAO 42. panta 2. punktu, tā skaidri norāda šādas rīcības iemeslus.