ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(13)

Valdības budžeta deficīta mērķis 2012. gadā ir 4,5 % no IKP atbilstīgi Ekonomikas stabilizācijas programmas prasībām un Padomes ieteikumiem, kas Portugālei sniegti saskaņā ar pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūru. Vidēja termiņa fiskālās konsolidācijas plāni, kas norādīti Stabilitātes programmā, arī atbilst Ekonomikas stabilizācijas programmā noteiktajiem nominālā budžeta deficīta mērķiem, un līdz 2013. gadam ir paredzēts sasniegt budžeta deficīta attiecību pret IKP 3 % apmērā no IKP. 2012. gada budžetā iekļauti konsolidācijas pasākumi vairāk nekā 5 % apmērā no IKP, kurus veido pastāvīgi strukturāli pasākumi. Divas trešdaļas pasākumu ir izdevumu daļā un ietver ievērojamu valsts sektora algu un pensiju samazinājumu, valsts darbā strādājošo skaita samazinājumu par 2 % (pilnslodzes ekvivalents) un valsts uzņēmumu racionalizāciju. Ieņēmumu daļā budžetā paredzēts nodokļu atbrīvojumu samazinājums, to preču un pakalpojumu skaita palielinājums, kuriem piemēro standarta PVN likmi, lielāki iedzīvotāju ienākuma un uzņēmumu ienākuma nodokļi, akcīzes nodokļu palielinājums un pastiprināti centieni apkarot izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un krāpšanu. Gaidāms, ka budžeta deficīts papildus samazināsies līdz 1,8 % no IKP 2014. gadā un līdz 1 % no IKP 2015. gadā. Galvenie riski, kas apdraud budžeta mērķu sasniegšanu, galvenokārt ir saistīti ar valsts uzņēmumu sektoru un vietējām un reģionālām pašvaldībām. Strukturālās bilances izteiksmē paredzams, ka 2011.–2012. gadā fiskālā strukturālā korekcija pārsniegs septiņus procentu punktus no IKP. Vidējā termiņa budžeta mērķis panākt –0,5 % no IKP pienācīgi atspoguļo Stabilitātes un izaugsmes pakta prasības. Attiecībā uz valsts parādu paredzams, ka tas 2013. gadā sasniegs maksimumu 115,7 % apmērā no IKP un pēc tam pakāpeniski samazināsies. Ekonomikas korekcijas programmas ceturtajā pārskatīšanā darbinieku līmenī ir apstiprināts, ka fiskālā deficīta mērķis 2012. gadam joprojām ir sasniedzams, jo budžeta izpilde 2012. gada pirmajos četros mēnešos saskanēja ar paredzēto, un negatīvie riski, kas izriet no bezdarba straujāka pieauguma un tādiem izaugsmes apstākļiem, kuri salīdzinājumā ar budžeta prognozēm ir neizdevīgāki nodokļu ziņā, tiek risināti ar ietaupījumiem citās budžeta daļās.
Pamatojoties uz konverģences programmas izvērtējumu atbilstīgi Regulai (EK) Nr. 1466/97, Padome uzskata, ka makroekonomikas scenārijs, uz kuru pamatojas programmas budžeta prognozes, ir ticams. Saskaņā ar konverģences programmu ir sagaidāms, ka IKP pieaugums 2012. gadā sasniegs 0,2 % un attiecīgi 2013. gadā – 1,3 %, salīdzinot ar Komisijas dienestu 2012. gada pavasara prognozē attiecīgi 2012. un 2013. gadam noteiktajiem 0 % un 1,5 %. Konverģences programmā izklāstītās budžeta stratēģijas mērķis ir līdz 2016. gadam sasniegt līdzsvarotu budžetu. Vispārējās valdības budžeta deficīta mērķis 2,9 % apmērā no IKP 2013. gadā atbilst pārmērīga budžeta deficīta novēršanas termiņam, kas noteikts Padomes 2009. gada 2. decembra ieteikumos. Vidējie gada fiskālie pasākumi 0,9 % apmērā no IKP laikposmā no 2010. līdz 2013. gadam, pamatojoties uz (pārrēķināto) strukturālo budžeta bilanci (5), ir nedaudz mazāki nekā Padomes ieteiktie pasākumi 1 % apmērā no IKP. Konverģences programma apstiprina iepriekšējo vidēja termiņa budžeta mērķi (VTM), proti, deficītu 1 % apmērā no IKP, kas atbilstīgi atspoguļo Stabilitātes un izaugsmes pakta prasības, kuras jāizpilda 2015. gadā. Virzība uz VTM sasniegšanu ir 0,8 % un 0,7 % no IKP attiecīgi 2014. un 2015. gadā, pamatojoties uz (pārrēķināto) strukturālo budžeta bilanci, un valsts izdevumu pieauguma temps atbilst Stabilitātes un izaugsmes pakta izdevumu kritērijam.

Konverģences programmas budžeta prognozes apdraud vairāki riski. Patlaban Parlamentā apspriestais likums par finansiālo kompensāciju baznīcām savā spēkā stāšanās gadā vienreiz palielinātu vispārējās valdības budžeta deficītu par 1,5 % no IKP. Skatoties vispārīgāk, paredzēto konsolidācijas pasākumu veids un apjoms gan attiecībā uz ieņēmumiem, gan izdevumiem ir saistīts ar ievērojamu fiskālās korekcijas ilgtspējības risku pēc programmas darbības beigām. Budžeta korekcijas līdz šim galvenokārt pamatojušās uz vispārējiem izdevumu samazinājumiem, kas ietekmē arī izaugsmi veicinošus izdevumus. 2013.–2015. gadam ir plānots vēl gandrīz par 1 % no IKP samazināt valsts pārvaldes izdevumus, tomēr programmā šis samazinājums nav pietiekami detalizēti izklāstīts. Visbeidzot, lielākā daļa plānoto pasākumu ieņēmumu jomā ir pagaidu pasākumi, kuru darbības termiņam būtu jābeidzas 2015. gadā. Saskaņā ar konverģences programmu sagaidāms, ka parāda attiecība pret IKP sasniegs maksimumu, proti, 45,1 % no IKP, 2013. gadā un pēc tam samazināsies galvenokārt tāpēc, ka prognozēta primārās bilances pastāvīga uzlabošanās.
(7)

Pasaules ekonomikas krīzes laikā Somija piedzīvoja ļoti krasu IKP kritumu, jo Somijas ekonomika tradicionāli ir bijusi atkarīga no tās galveno rūpniecības nozaru eksporta apjomiem. 2009. gadā IKP samazinājās par 8,2 %, un to izraisīja ārkārtēji straujš eksporta apjoma samazinājums (par 20 %) un ar to saistītā negatīvā ietekme uz investoru uzticēšanos. Bezdarba līmenis palielinājās tikai par aptuveni 2 procentpunktiem, paaugstinoties no 6,4 % darbaspēka 2008. gadā līdz 8,3 % 2010. gadā. Ekonomikas atlabšana bija ievērojama, IKP 2010. gadā palielinoties par 3,1 %, un to veicināja gan vietējais pieprasījums, gan eksporta atkopšanās. Pēc īslaicīgas pazemināšanās 2009. gadā nekustamā īpašuma cenas un mājokļu būvniecības apjoms strauji atgriezās pirmskrīzes līmenī, radot nelielas bažas par nekustamā īpašuma tirgus pārmērīgu paplašināšanos. Somija izkļuva no ekonomikas krīzes ar valsts budžeta deficītu 2,5 % no IKP 2010. gadā un parādu 48,5 % no IKP.
(7)

Pirmskrīzes gados Slovēnijā notika ātra ekonomiskā izaugsme, kas pamatojās uz lielu eksporta apjomu un investīcijām. Taču Slovēniju būtiski ietekmēja krīze, pēc kuras tās IKP 2008.–2010. gada laikposmā samazinājās par gandrīz 8,1 % faktiskā izteiksmē, kas daļēji neitralizēja iepriekšējos panākumus atpalicības pārvarēšanā. Automātisko stabilizatoru, atveseļošanas pasākumu un spēcīgas primāro izdevumu dinamikas mijiedarbības rezultātā vispārējais valsts budžeta deficīts palielinājās no 1,8 % no IKP 2008. gadā līdz 6,0 % no IKP 2009. gadā (kopējā parāda līmenis bija attiecīgi 21,9 % no IKP un 35,2 % no IKP). Darba tirgus reaģēja ar ievērojamu laika nobīdi, un nodarbinātība joprojām turpina samazināties. Lai gan bezdarba līmenis ir zem ES vidējā rādītāja, tas ir strauji palielinājies no 4,4 % pirmskrīzes periodā līdz 7,3 % 2010. gadā. Ekonomikas atlabšana līdz šim ir bijusi diezgan lēna un varētu kļūt straujāka tikai 2012. gadā, kad tiek prognozēts IKP pieaugums 2,5 % apmērā.
(2)

Sabiedrības novecošanas sekas būs lielāka nepieciešamība pēc publiskā nodrošinājuma maksājumiem un pakalpojumiem, kas saistīti ar vecumu. Tādēļ tiek prognozēts, ka gandrīz visās dalībvalstīs būs būtiska novecošanas ietekme uz valsts kasi. Kopumā, balstoties uz pašreizējo politiku, prognozējams, ka ar vecumu saistītie publiskie izdevumi ES līdz 2060. gadam caurmērā pieaugs par 4,75 procentpunktiem no IKP, it sevišķi pensiju, veselības aprūpes un ilgtermiņa aprūpes izdevumu dēļ (aprūpes nozarē to papildina darbaspēka sarukšana un bieži vien nepietiekamās prasmes) (2).
(8)

Pamatojoties uz atjauninātās stabilitātes programmas novērtējumu saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1466/97, Padome uzskata, ka stabilitātes programmas budžeta prognožu pamatā esošais makroekonomikas scenārijs ir optimistisks attiecībā uz 2011. un 2012. gadu. Stabilitātes programmā paredzēts atbilstīgi Padomes 2009. gada aprīļa ieteikumiem līdz 2013. gadam budžeta deficītu samazināt zem atsauces vērtības 3 % no IKP un 2014. gadā deficītu samazināt vēl vairāk līdz 2,1 % no IKP. Vidēja termiņa mērķis (VTM) vēl aizvien ir panākt līdzsvarotu budžetu, taču to nav plānots sasniegt stabilitātes programmas periodā. Šāda plānotā korekcija ir atbilstoša apstākļiem. Plānots, ka ikgadējais vidējais strukturālās bilances uzlabojums 2010.–13. gadā būs 1,5 % no IKP, kas atbilst Padomes ieteikumiem, bet 2014. gadā būs vēl 0,3 % no IKP. Prognozē, ka parāda attiecība pret IKP pieaugs no 60,1 % no IKP 2010. gadā līdz aptuveni 69,3 % 2013. gadā un nedaudz samazināsies 2014. gadā. Konsolidācijas gaitu apdraud negatīvi riski, kas saistīti ar makroekonomikas pieņēmumiem un to, vai reģionālā līmenī tiks izpildīti budžeta mērķi. Reģioni saņem lielu daļu no kopējā valsts finansējuma, un 2010. gadā 9 reģioni no 17 pārsniedza savus fiskālos mērķus. Tomēr jau ir pastiprināti deficīta un parāda kontroles mehānismi reģionālajām valdībām un Spānijas valdība ir apņēmusies veikt papildu pasākumus, ja tādi būs nepieciešami, lai sasniegtu budžeta mērķus.
(7)

Vēl ilgi pirms pašreizējās pasaules ekonomikas un finanšu krīzes Itālijas ekonomikā bija vērojami strukturāli trūkumi. Laikā no 2001. līdz 2007. gadam vidējais IKP pieaugums bija aptuveni 1 %, t.i., tikai puse no euro zonas vidējā rādītāja, un tā galvenais iemesls bija zems ražīguma pieaugums. Tā kā šādas parādības skāra visu valsti, nemazinājās reģionu lielā ekonomiskā nevienlīdzība. Lai gan ekonomikai nebija raksturīga liela nelīdzsvarotība privātajā sektorā, to smagi skāra pasaules krīze. Eksporta un līdz ar to arī investīciju sabrukums izraisīja reālā IKP krasu kritumu par aptuveni 7 % no 2008. gada otrā ceturkšņa līdz 2009. gada otrajam ceturksnim. Valsts bruto parāds, kas iepriekšējā desmitgadē bija stabili samazinājies, 2010. gada beigās pieauga līdz 119 %, kas atspoguļo arī straujo IKP kritumu. Tomēr nodarbinātība samazinājās daudz mazāk, pateicoties valsts finansētai shēmai, lai samazinātu nostrādāto stundu skaitu, tāpēc 2008.-2009. gadā bezdarbs pieauga samērā nedaudz. Atjaunojoties eksportam, ekonomika 2009. gada otrajā pusē sāka atveseļoties, lai gan tas notika lēni. 2010. gadā situācija darba tirgū vēl aizvien bija nedroša, un gada beigās bezdarbs nostabilizējās 8,5 % apmērā. Tā kā valsts parāda attiecība ir ļoti liela, Itālijas fiskālā nostādne krīzes laikā bija pienācīgi piesardzīga un tā neveica iespaidīgus fiskālās stimulēšanas pasākumus, tāpēc valsts deficīts 2009.–2010. gadā bija mazāks par euro zonas vidējo rādītāju.
3.

Kauleņu destilātos (kauleņu spirtā un kauleņu čagu spirtā) etilkarbamāts var veidoties no cianogēniem glikozīdiem, kas dabiski ir kauliņu sastāvā. Kad augļus sasmalcina, kauliņi var sadrupt un cianogēnie glikozīdi no kauliņiem var nonākt saskarē ar enzīmiem augļu misā. Cianogēnie glikozīdi tad sadalās par ciānūdeņražskābi/cianīdiem. Raudzētas misas ilgākā glabāšanas laikā ciānūdeņražskābe var izdalīties arī no veseliem kauliņiem. Destilācijas procesa laikā ciānūdeņražskābi var bagātināt visās frakcijās. Gaismas iedarbībā cianīds oksidējas par cianātu, reaģējot ar etanolu un veidojot etilkarbamātu. Kad reakcija ir sākusies, to nevar apturēt.
—

Dalībvalstis veic uzraudzību, arī raugoties no patērētāju viedokļa (piemēram, katru gadu publisko salīdzinošu patērētāju apstākļu rādītāju par 57 tirgiem; šo metodiku ir pieņēmušas arī citas dalībvalstis) vai no konkurences viedokļa (piemēram, uzrauga kādu valsts mazumtirdzniecības nozari no konkurences viedokļa).
2)

No kopējā skaita paraugu, kas norādīts saskaņā ar I un II pielikumu, ikvienai dalībvalstij jāievāc un jāanalizē: a) vismaz desmit paraugi no zīdaiņu barības, kuras pamatā lielākoties ir dārzeņi, augļi vai graudaugi; b) tāds skaits paraugu (vismaz viens paraugs, ja tāds pieejams) no bioloģiskās lauksaimniecības produktiem, kas atbilst bioloģiskās lauksaimniecības produktu tirgus daļai katrā dalībvalstī.
2.

ar šādu pantu aizstāj 6. pantu: "6. pants Regulas (ES) Nr. 575/2013 400. panta 2. punkts: atbrīvojumi Saistībā ar Regulas (ES) Nr. 575/2013 400. panta 2. punktā noteiktajiem atbrīvojumiem NKI izvēles iespēju attiecībā uz mazāk nozīmīgām iestādēm īsteno saskaņā ar šo pantu un pielikumiem. a) Regulas (ES) Nr. 575/2013 400. panta 2. punkta a) apakšpunktā uzskaitītos riska darījumus atbrīvo no minētās regulas 395. panta 1. punkta piemērošanas attiecībā uz 80 % no nodrošināto obligāciju nominālvērtības ar nosacījumu, ka izpildīti minētās regulas 400. panta 3. punkta nosacījumi. b) Regulas (ES) Nr. 575/2013 400. panta 2. punkta b) apakšpunktā uzskaitītos riska darījumus atbrīvo no minētās regulas 395. panta 1. punkta piemērošanas attiecībā uz 80 % no to riska darījuma vērtības ar nosacījumu, ka izpildīti minētās regulas 400. panta 3. punkta nosacījumi. c) Regulas (ES) Nr. 575/2013 400. panta 2. punkta c) apakšpunktā norādītos riska darījumus, kas kredītiestādei radušies ar tajā minētajiem uzņēmumiem, ciktāl šie uzņēmumi iedibināti Savienībā, atbrīvo no minētās regulas 395. panta 1. punkta piemērošanas ar noteikumu, ka izpildīti minētās regulas 400. panta 3. punkta nosacījumi, kā sīkāk precizēts šīs pamatnostādnes I pielikumā, un ciktāl uz šiem uzņēmumiem attiecas tā pati konsolidētā uzraudzība, kas noteikta saskaņā ar Regulu (ES) Nr. 575/2013, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2002/87/EK (*1) vai trešā valstī spēkā esošiem līdzvērtīgiem standartiem, kā sīkāk noteikts šīs pamatnostādnes I pielikumā. d) Regulas (ES) Nr. 575/2013 400. panta 2. punkta d) apakšpunktā uzskaitītos riska darījumus atbrīvo no minētās regulas 395. panta 1. punkta piemērošanas ar nosacījumu, ka izpildīti minētās regulas 400. panta 3. punkta nosacījumi, kā tas tālāk norādīts šīs pamatnostādnes II pielikumā. e) Regulas (ES) Nr. 575/2013 400. panta 2. punkta e)–k) apakšpunktā uzskaitītos riska darījumus pilnībā atbrīvo no minētās regulas 395. panta 1. punkta piemērošanas vai 400. panta 2. punkta i) apakšpunkta gadījumā tos atbrīvo līdz lielākajam atļautajam apmēram ar nosacījumu, ka izpildīti minētās regulas 400. panta 3. punkta nosacījumi. f) NKI prasa mazāk nozīmīgām iestādēm izvērtēt, vai izpildīti Regulas (ES) Nr. 575/2013 400. panta 3. punktā un šīs pamatnostādnes attiecīgajā pielikumā noteiktie nosacījumi, kas piemērojami konkrētajam riska darījumam. NKI var jebkurā laikā pārbaudīt šo novērtējumu un pieprasīt kredītiestādēm iesniegt dokumentus, kas šim nolūkam norādīti pielikumā. g) Šo pantu piemēro vienīgi tad, ja attiecīgā dalībvalsts nav izmantojusi Regulas (ES) Nr. 575/2013 493. panta 3. punktā paredzēto izvēles iespēju piešķirt pilnīgu vai daļēju atbrīvojumu konkrētajam riska darījumam. (*1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 16. decembra Direktīva 2002/87/EK par papildu uzraudzību kredītiestādēm, apdrošināšanas uzņēmumiem un ieguldījumu sabiedrībām finanšu konglomerātos un par grozījumiem Padomes Direktīvās 73/239/EEK, 79/267/EEK, 92/49/EEK, 92/96/EEK, 93/6/EEK un 93/22/EEK, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvās 98/78/EK un 2000/12/EK (OV L 35, 11.2.2003., 1. lpp.).”"
3)

šādi groza 6. pantu: a) ar šādu punktu aizstāj 3. punktu: “3. Neierobežojot piemērojamos publiskā iepirkuma Savienības un nacionālos tiesību aktus, NCB, kura slēdz savu spiestuvi, var lemt par iekļaušanos konkursa grupas sastāvā 3. panta izpratnē vai līdzdalību horizontālā sadarbībā, pamatojoties uz sadarbības līgumu 8. panta izpratnē. Piecu gadu pārejas periodā, sākot no dienas, kurā savas spiestuves grupas NCB paziņots par tās spiestuves akreditācijas atsaukšanu, NCB, kas slēdz savu spiestuvi, pirms galīgā lēmuma pieņemšanas var izvēlēties dalību savas spiestuves grupā vai konkursa grupā, ar nosacījumu, ka tiek izpildītas attiecīgās juridiskās prasības. Šā punkta otro daļu piemēro arī attiecībā uz NCB, kas jau slēgusi savu spiestuvi, ar nosacījumu, ka par tās spiestuves akreditācijas atsaukšanu NCB paziņots pēc 2019. gada 1. novembra. Pārejas periods ar atpakaļejošu spēku sākas no šā paziņojuma dienas.”; b) pievieno šādu 4. un 5. punktu: “4. Neierobežojot piemērojamos publiskā iepirkuma Savienības un nacionālos tiesību aktus, tādas dalībvalsts NCB, kas nākotnē pievienosies euro zonai, var izvēlēties starp iekļaušanos konkursa grupas sastāvā 3. panta izpratnē vai līdzdalību horizontālā sadarbībā, pamatojoties uz sadarbības līgumu 8. panta izpratnē, ar nosacījumu, ka sadarbības līgums 8 panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir spēkā no pirmā euro banknošu sadales brīža. 5. Neierobežojot piemērojamos publiskā iepirkuma Savienības un nacionālos tiesību aktus, ECB Padome ārkārtas situācijās un katrā gadījumā atsevišķi var lemt par novirzēm no 6. pantā noteiktā divu pīlāru modeļa.”
12)

ar šādu pantu aizstāj 90. pantu: “90. pants Kredītprasību pamatsumma un kuponi Lai kredītprasības būtu atbilstošas, tās atbilst šādām prasībām: a) līdz galīgajai dzēšanai tām ir fiksēta beznosacījumu pamatsumma; un b) līdz galīgajai dzēšanai tām ir tām ir procentu likme, kas ir viena no šādām: i) nulles kupona; ii) fiksēta; iii) mainīga, t. i., piesaistīta atsauces procentu likmei un ar šādu struktūru: kupona procentu likme = atsauces procentu likme ± x, ja f ≤ kupona procentu likme ≤ c, kur: — atsauces procentu likme konkrētajā brīdī atbilst tikai vienam no tālāk minētajiem lielumiem: — euro naudas tirgus procentu likmei, piemēram, Euribor, LIBOR vai līdzīgiem indeksiem, — pastāvīga termiņa mijmaiņas darījuma procentu likmei, piemēram, CMS, EIISDA, EUSA, — vienas euro zonas valdības obligācijas peļņas likmei vai vairāku šādu obligāciju indeksam, — f (zemākā procentu likme), c (augstākā procentu likme), ja tādas ir, un x (marža) ir vai nu iepriekš iniciēšanas brīdī noteikti skaitļi, vai arī tie var mainīties kredītprasības darbības laikā; f un/vai c var sākt piemērot arī pēc kredītprasības iniciēšanas; un c) to pēdējā naudas plūsma nav bijusi negatīva. Ja naudas plūsma kļūst negatīva, kredītprasība pārstāj būt atbilstoša negatīvas naudas plūsmas iestāšanās brīdī. Tā var kļūt atkal atbilstoša tad, kad naudas plūsma vairs nav negatīva, ar nosacījumu, ka tā atbilst visām pārējām prasībām.”;
(2)

Pamatnostādne (ES) 2015/280 (ECB/2014/44) tāpat atļauj NCB, kas ir daļa no savas spiestuves grupas, īstenot neinstitucionālu horizontālu sadarbību publisko uzdevumu kopīgai izpildei. Juridiskās noteiktības un skaidrības dēļ tiesiskajā regulējumā būtu jānosaka, ka NCB, kura slēdz savu spiestuvi, var turpināt būt daļa no savas spiestuves grupas, piedaloties šādā horizontālā sadarbībā ar nosacījumu, ka tā atbilst attiecīgajām prasībām. NCB, kura slēdz savu spiestuvi, var izvēlēties kļūt par daļu no konkursa grupas Pamatnostādnes (ES) 2015/280 (ECB/2014/44) 3. panta izpratnē vai piedalīties horizontālajā sadarbībā.
(2)

Pamatnostādnes ECB/2010/20 IV pielikums jau paredz, neuzliekot to par pienākumu, iespēju 13. pasīvu postenī “Uzkrājumi” iekļaut uzkrājumus ārvalstu valūtas kursa, procentu likmju un kredītriskiem un zelta cenas riskam. Ņemot vērā to, cik svarīgi ir nodrošināt, ka nacionālajām centrālajām bankām ir pietiekami finanšu resursi, lai nodrošinātos pret ievērojamajiem riskiem, kas rodas to darbības rezultātā, un neierobežojot nacionālos grāmatvedības noteikumus par uzkrājumiem riskam, tiek uzskatīts par vajadzīgu nostiprināt šo iespēju, iekļaujot to Pamatnostādnes ECB/2010/20 normatīvajā daļā. Šis ieteikums neliedz nacionālajām centralājām bankām uzturēt vai veidot uzkrājumus papildu riskiem saskaņā ar to nacionālajiem grāmatvedības noteikumiem.
1)

ar šādu pantu aizstāj 5. pantu: “5. pants Statistika par elektronisko naudu ECB sadarbībā ar NCB ik gadu nosaka elektroniskās naudas sistēmu iezīmes Eiropas Savienībā, attiecīgās statistikas informācijas pieejamību un ar to saistītās apkopošanas metodes. NCB ziņo statistikas informāciju par elektronisko naudu, ko emitējušas visas tās MFI, kurām nav piešķirts atbrīvojums saskaņā ar 8. panta 1. punktu Regulā (EK) Nr. 25/2009 (ECB/2008/32), ziņošanu veicot atbilstīgi posteņu sarakstam 1. tabulā, kas iekļauta šīs pamatnostādnes III pielikuma 2. daļā. Mēneša vai ceturkšņa datus ziņo ECB vismaz divas reizes gadā – līdz aprīļa pēdējai darba dienai (datus par laikposmu līdz marta beigām) un oktobra pēdējai darba dienai (datus par laikposmu līdz septembra beigām). Ja NCB šie dati ir pieejami, tos var nosūtīt biežāk – ik mēnesi vai ceturksni līdz pēdējai darba dienai nākamajā mēnesī pēc atsauces perioda beigām. Ja datu nav, NCB atkarībā no iespējas izmanto aprēķinus vai provizoriskos datus. Ziņošana attiecas uz elektroniskās naudas iestādēm, kas galvenokārt nodarbojas ar finanšu starpniecību, emitējot elektronisko naudu, un tādējādi atbilst MFI definīcijai, kā arī uz elektroniskās naudas iestādēm, kuras nav tādas, kas galvenokārt nodarbojas ar finanšu starpniecību, emitējot elektronisko naudu, un kuras tādējādi neatbilst MFI definīcijai. Ziņošanas prasība attiecas arī uz mazajām MFI, kam piešķirts atbrīvojums saskaņā ar 8. panta 1. punktu Regulā (EK) Nr. 25/2009 (ECB/2008/32), neatkarīgi no tā, vai tās ir kredītiestādes. NCB ziņo statistikas informāciju atbilstīgi posteņu sarakstam 2. tabulā, kas ietverta šīs pamatnostādnes III pielikuma 2. daļā. Datus par elektroniskās naudas emitentiem, kuri neatbilst MFI definīcijai un uz kuriem tādēļ neattiecas regulārās bilances posteņu statistikas ziņošanas prasības, ziņo, ciktāl NCB var iegūt šādus datus no attiecīgajām uzraudzības iestādēm vai citiem piemērotiem avotiem. Sērijas ziņo ECB ik gadu līdz pēdējai darba dienai nākamajā mēnesī pēc atsauces perioda beigām. Ja datu nav, NCB atkarībā no iespējas izmanto aprēķinus vai provizoriskos datus.”;
“—

ECAI kredītnovērtējums ar aktīviem nodrošinātiem vērtspapīriem: ar aktīviem nodrošinātiem vērtspapīriem, kas emitēti 2010. gada 1. martā vai pēc tā, Eurosistēma pieprasa vismaz divus atzītu ECAI kredītnovērtējumus attiecīgajai emisijai. Lai noteiktu šo ar aktīviem nodrošināto vērtspapīru atbilstību, piemēro “otrā labākā” noteikumu, kas nozīmē, ka ne tikai vislabākajam ECAI kredītnovērtējumam, bet arī otram labākajam pieejamajam ECAI kredītnovērtējumam jāatbilst ar aktīviem nodrošinātu vērtspapīru kredītspējas slieksnim. Pamatojoties uz šo principu, Eurosistēma pieprasa abiem kredītnovērtējumiem būt “AAA”/“Aaa” līmenī emisijas brīdī un “A” līmenī vērtspapīra pastāvēšanas laikā, lai vērtspapīru uzskatītu par atbilstošu. No 2011. gada 1. marta visiem ar aktīviem nodrošinātiem vērtspapīriem neatkarīgi no to emisijas datuma jābūt vismaz diviem atzītu ECAI kredītnovērtējumiem attiecīgajai emisijai, un tiem jāizpilda “otrā labākā” noteikums, lai vērtspapīrus arī turpmāk uzskatītu par atbilstošiem. Pirms 2010. gada 1. marta emitētiem ar aktīviem nodrošinātiem vērtspapīriem, kam ir tikai viens kredītnovērtējums, līdz 2011. gada 1. martam papildus jāsaņem otrs kredītnovērtējums. Pirms 2009. gada 1. marta emitētiem ar aktīviem nodrošinātiem vērtspapīriem abiem kredītnovērtējumiem jāatbilst “A” līmenim vērtspapīra pastāvēšanas laikā. Ar aktīviem nodrošinātiem vērtspapīriem, kas emitēti laikā no 2009. gada 1. marta līdz 2010. gada 28. februārim, pirmajam kredītnovērtējumam jāatbilst “AAA”/“Aaa” līmenim emisijas brīdī un “A” līmenim vērtspapīra pastāvēšanas laikā, bet otrajam kredītnovērtējumam jāatbilst “A” līmenim gan emisijas brīdī (2), gan vērtspapīra pastāvēšanas laikā. ECB publicē kredītspējas slieksni visām atzītajām ECAI, kā minēts 6.3.1. sadaļā (3).