LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 274/1

KOMISIJAS LĒMUMS

(2010. gada 26. janvāris)

par valsts atbalstu C 56/07 (ex E 15/05), kuru Francija piešķīrusi La Poste

(izziņots ar dokumenta numuru C(2010) 133)

(Autentisks ir tikai teksts franču valodā)

(Dokuments attiecas uz EEZ)

(2010/605/ES)

EIROPAS KOMISIJA,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību (turpmāk tekstā – LESD) (1), jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu,

ņemot vērā Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, jo īpaši tā 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu,

pēc tam, kad ieinteresētajām personām ir lūgts iesniegt savus apsvērumus saskaņā ar minētajiem pantiem (2),

tā kā:

1. PROCEDŪRA

(1) 2005. gada 21. decembrī Komisija apstiprināja La Poste (Francijas Pasts) bankas un finanšu darbību nodošanu tā filiālei La Banque Postale (Pasta banka) (3). Komisija savā lēmumā uzsvēra, ka jautājumu par valsts neierobežoto garantiju par labu La Poste izskatīs atsevišķā procedūrā.

(2) Saskaņā ar 17. pantu Padomes Regulā (EK) Nr. 659/1999 (4), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (turpmāk tekstā – “procedūras regula”), Komisija 2006. gada 21. februārī informēja Francijas valsts iestādes par saviem provizoriskajiem secinājumiem attiecībā uz valsts neierobežotās garantijas esību, kas izriet no La Poste statusa un kas uzskatāma par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, un aicināja minētās iestādes iesniegt apsvērumus. Tā kā šķietamā valsts neierobežotā garantija bija spēkā jau pirms 1958. gada 1. janvāra, Komisija piemēroja procesuālos noteikumus par esošo atbalstu saskaņā ar minētās procedūras regulas (5) 1. panta b) punktu.

(3) Komisija Francijas valsts iestāžu atbildi saņēma 2006. gada 24. aprīlī.

(4) Saskaņā ar procedūras regulas 18. pantu Komisija 2006. gada 4. oktobrī aicināja Franciju ne vēlāk kā līdz 2008. gada 31. decembrim atcelt garantiju, kuru La Poste, ņemot vērā tā statusu, izmanto visām savām saistībām.

(5) Komisija 2006. gada 6. decembrī saņēma Francijas valsts iestāžu paziņojumu, kurā bija apstrīdēti Komisijas 2006. gada 4. oktobra vēstulē ietvertie secinājumi.

(6) Pēc tikšanās ar Komisijas par konkurenci atbildīgajiem dienestiem (turpmāk tekstā – “Konkurences ĢD”) Francijas valsts iestādes 2007. gada 16. janvāra vēstulē iesniedza Komisijai projektu grozījumiem dekrētā par to, kā piemērot 1980. gada 16. jūlija Likumu Nr. 80-539 par administratīvajās lietās pasludinātajām kavējuma naudām un par juridisko personu, uz kurām attiecas publiskās tiesības, izpildītajiem spriedumiem (6) (turpmāk tekstā –“1980. gada 16. jūlija likums”), proti, 1981. gada 12. maija Dekrētu Nr. 81-501, kas pieņemts, lai piemērotu 1980. gada 16. jūlija Likumu Nr. 80-539 par administratīvajās lietās pasludinātajām kavējuma naudām un par juridisko personu, uz kurām attiecas publiskās tiesības, izpildītajiem spriedumiem (7) (turpmāk tekstā – “1981. gada 12. maija dekrēts”).

(7) Pēc Komisijas pieprasījuma sniegt paskaidrojumus Francijas valsts iestādes nosūtīja paziņojumu, kas tika saņemts 2007. gada 1. februārī un kurā bija izskaidrota La Poste kreditoru situācija La Poste finansiālu grūtību gadījumā.

(8) Francijas valsts iestādes 2007. gada 19. marta paziņojumā izteica papildu priekšlikumu, proti, kopīgi ar La Poste nodrošināt to, ka visos finansēšanas līgumos un emisijas prospektos ir pieminēta garantijas neesība.

(9) Komisija 2007. gada 29. novembra vēstulē informēja Franciju par lēmumu attiecībā uz šo pasākumu uzsākt LESD 108. panta 2. punktā noteikto procedūru (turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras uzsākšanu”).

(10) Lēmumu par procedūras uzsākšanu publicēja Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (8). Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus par attiecīgo pasākumu.

(11) Komisija nesaņēma ieinteresēto personu apsvērumus par šo jautājumu.

(12) Komisija saņēma Francijas apsvērumus, kas bija izklāstīti 2008. gada 23. janvāra vēstulē.

(13) Komisija Konkurences ĢD tīmekļa vietnē publicēja uzaicinājumu piedalīties konkursā, lai veiktu pētījumu par Francijas Republikas neierobežoto garantiju La Poste. Līdz konkursa termiņa beigām 2008. gada 21. aprīlī bija saņemti četri piedāvājumi. Pētījuma veikšanu uzticēja universitātes profesorei tiesību zinātņu doktorei Sophie Nicinski, kas pasniedz publisko tiesību priekšmetu un ir publicējusi rakstus par valsts garantiju valsts rūpniecības un tirdzniecības iestādēm. Eksperte (turpmāk tekstā – “Komisijas eksperte”) iesniedza savu ziņojumu 2008. gada 17. novembrī.

(14) Pēc tam, kad presē bija parādījusies informācija par to, ka Francijas valdība ir pieņēmusi likumprojektu par La Poste statusa maiņas apstiprināšanu, Komisija 2009. gada 20. jūlijā jautāja Francijai, vai tā uzņemtos pārveidot La Poste par akciju sabiedrību, kurai piemērojamas vispārējos tiesību aktos noteiktās sanācijas un likvidācijas procedūras. Tajā pašā vēstulē Komisija pārsūtīja Francijas iestādēm minētās ekspertes ziņojumu.

(15) Francija 2009. gada 31. jūlija paziņojumā informēja Komisiju, ka Ministru Kabinets 2009. gada 29. jūlijā pieņēma likumprojektu par La Poste un pasta darbībām, paredzot La Poste pārveidošanu par publisku akciju sabiedrību 2010. gada 1. janvārī. Francijas iestādes arī norādīja, ka nosūtīs savus apsvērumus par Komisijas ekspertes ziņojumu.

(16) Pēc divām Komisijas atgādinājuma vēstulēm, kas datētas ar 2009. gada 9. septembri un 6. oktobri, Francija 2009. gada 27. oktobra paziņojumā darīja zināmas savas piezīmes par Komisijas ekspertes ziņojumu un pārsūtīja universitātes profesora un juridiskās fakultātes pasniedzēja Guy Carcassonne atzinumu (turpmāk tekstā – “Francijas iestāžu eksperts”).

(17) 2009. gada 11. decembrī tika iesniegti grozījumi likumprojektā par La Poste un pasta darbībām, nosakot, ka La Poste tiek pārveidota par publisku akciju sabiedrību 2010. gada martā.

2. PASĀKUMA APRAKSTS

(18) Ar 1990. gada 2. jūlija Likumu Nr. 90-568 par pasta un France Télécom sabiedrisko pakalpojumu organizēšanu (9) (turpmāk tekstā – “1990. gada 2. jūlija likums”) bijušo Pasta un telekomunikācija ģenerāldirekciju pārveidoja par divām publisko tiesību juridiskām personām – La Poste un France Télécom.

(19) Atsevišķas publisko tiesību juridiskās personas nav ar likumu noteiktas par publiskām iestādēm ar administratīvu raksturu (PIAR) vai publiskām iestādēm ar rūpniecisku un komerciālu raksturu (PIRK) (10). Tā ir arī La Poste gadījumā. Tomēr Kasācijas instances tiesa 2001. gada 18. janvāra (otrās civillietu palātas) spriedumā (11) nolēma, ka ir piemērojams princips, saskaņā ar kuru La Poste ir pielīdzināms PIRK (12). La Poste statusa tiesiskās sekas ir šādas:

2.1. MAKSĀTNESPĒJAS UN BANKROTA PROCEDŪRAS NEPIEMĒROJAMĪBA LA POSTE

(20) Saskaņā ar 1990. gada 2. jūlija likuma 1. pantu La Poste ir juridiska persona, uz kuru attiecas publiskās tiesības. Francijā juridiskām personām, uz kurām attiecas publiskās tiesības, nepiemēro vispārējos tiesību aktos noteiktās sanācijas un likvidācijas procedūras grūtībās nonākušiem uzņēmumiem.

(21) Maksātnespējas un bankrota procedūru nepiemērojamība juridiskām personām, uz kurām attiecas publiskās tiesības, izriet no attiecīgo personu īpašuma neaizskaramības vispārīgā principa, ko Francijas judikatūra un jo īpaši Kasācijas instances tiesa atzinusi kopš XIX gadsimta beigām (13).

(22) Turklāt 1985. gada 25. janvāra Likuma Nr. 85-98 attiecībā uz uzņēmumu sanāciju un likvidāciju tiesas ceļā (14) (turpmāk tekstā – “1985. gada 25. janvāra likums”), kurā ir definēta vispārējos tiesību aktos noteikto sanācijas un likvidācijas procedūru piemērošanas joma Francijā, 2. pantā, kas ir pārstrādāts par Komerckodeksa L 620-2. pantu, ir paredzēts: “Sanācija un likvidācija tiesas ceļā ir piemērojama ikvienam komersantam, profesiju reģistrā reģistrētai personai, lauksaimniekam un privāto tiesību juridiskai personai”. No šā panta formulējuma, kā arī Francijas judikatūrā sniegtā skaidrojuma (15) izriet, ka publisko tiesību kolektīvās procedūras nav piemērojamas juridiskām personām, uz kurām attiecas publiskās tiesības.

2.2. 1980. GADA 16. JŪLIJA LIKUMA UN PRINCIPA PAR VALSTS KĀ PĒDĒJĀS INSTANCES ATBILDĪBU PAR TĀDU JURIDISKU PERSONU PARĀDIEM, UZ KURĀM ATTIECAS PUBLISKĀS TIESĪBAS, PIEMĒROJAMĪBA LA POSTE

(23) La Poste kam saskaņā ar 1990. gada 2. jūlija likumu ir noteikts publisko tiesību juridiskas personas statuss, ir piemērojams 1980. gada 16. jūlija likums.

(24) 1980. gada 16. jūlija likuma 1. panta II punktā ir noteikts: “Ja tiesas pieņemtā un galīgā tiesas nolēmumā ir noteikts, ka vietējai pašpārvaldei vai publiskai iestādei jāmaksā naudas summa, kuras apjoms ir noteikts minētajā nolēmumā, atļauja vai rīkojums tās samaksai ir jāsniedz divu mēnešu laikā no tiesas sprieduma paziņošanas. Ja atļauja vai rīkojums attiecīgajā termiņā netiek noteikts, attiecīgais valsts pārstāvis vai uzraudzības iestāde izdod rīkojumu administratīvā kārtībā. Apropriāciju nepietiekamības gadījumā attiecīgais valsts pārstāvis vai uzraudzības iestāde nosūta pašpārvaldei vai iestādei prasību nodrošināt nepieciešamos līdzekļus; ja pašpārvaldes vai iestādes lēmējstruktūra nav atbrīvojusi vai nodrošinājusi minētos līdzekļus, attiecīgais valsts pārstāvis vai uzraudzības iestāde attiecīgā gadījumā izdod rīkojumu administratīvā kārtībā.”

(25) 1981. gada 12. maija dekrēta 3-1. panta ceturtajā daļā ir paredzēts, ka, “ja pēc noteiktā termiņa beigām prasība nokārtot parādus nav izpildīta (16), valsts pārstāvis vai uzraudzības iestāde ieraksta izdevumus saistības neizpildījušās pašpārvaldes vai publiskās iestādes budžetā. Vajadzības gadījumā nepieciešamos līdzekļus ņem, vai nu samazinot apropriācijas, kuras paredzētas citiem izdevumiem un ir vēl pieejamas, vai arī palielinot līdzekļus.” Visbeidzot, iepriekšminētā dekrēta 3-1. panta piektajā daļā ir noteikts, ka, “ja astoņu dienu laikā pēc paziņošanas par apropriācijas ierakstu vietējā pašpārvalde vai publiskā iestāde nav izdevusi rīkojumu par attiecīgo summu, valsts pārstāvis vai uzraudzības iestāde veic to administratīvā kārtā viena mēneša laikā”.

(26) Iepriekšminētais 1981. gada 12. maija dekrēts tika atcelts un aizstāts ar 2008. gada 20. maija Dekrētu Nr. 2008-479 par valsts un vietējām pašpārvaldēm piespriesto finanšu sankciju izpildi. Tomēr jaunā dekrēta 10. pantā ir ietverti 1981. gada 12. maija dekrēta 3-1. panta ceturtās un piektās daļas noteikumi (17). Tātad pasākuma būtība netiek mainīta.

(27) Cita starpā 1989. gada 16. oktobra apkārtrakstā (18) ir paredzēts: “Apropriāciju nepietiekamības vai neesības gadījumā 1980. gada 16. jūlija likuma 1. panta II punkta otrajā daļā paredzētajā situācijā kredītrīkotāja pienākums ir četru mēnešu laikā informēt kreditoru, nosūtot ierakstītu vēstuli ar paziņojumu par saņemšanu, kurā precizēta summa, par kuru vēlāk tiks izdots rīkojums. Minētais rīkojums attieksies vai nu uz pilnu attiecīgo summu pilnīgas apropriāciju neesības gadījumā, vai uz atlikumu apropriāciju nepietiekamības gadījumā.”

(28) No šiem noteikumiem izriet, ka 1980. gada 16. jūlija likums un tā piemērošanas noteikumi ir attiecināmi tikai uz tādu tiesas pieņemtu un galīgu nolēmumu izpildi, kuros ir noteikts, ka valstij, vietējai pašpārvaldei vai publiskai iestādei jāsamaksā noteikta naudas summa. Tie neparedz sanācijas vai likvidācijas procedūru.

(29) Jāpiebilst, ka 1980. gada 16. jūlija likumā un tā piemērošanas noteikumos ir skaidri noteikts, ka valsts ir kompetentā iestāde attiecībā uz publisko iestāžu parādu piedziņu. Valstij ir ievērojamas priekšrocības: no vienas puses, runa ir par rīkojumu administratīvā kārtā un, no otras puses, par pietiekamu līdzekļu nodrošināšanu. Līdz ar to ir nepieciešams izpētīt, cik lielā mērā kreditoriem pieejamās atlīdzības iespējas, ņemot vērā valsts atbildību La Poste finansiālu grūtību gadījumā, var pielīdzināt garantijas formai.

(30) Papildus iepriekšminētajiem diviem elementiem (maksātnespējas procedūras nepiemērojamība un 1980. gada 16. jūlija likuma piemērojamība) Komisija lēmumā par procedūras uzsākšanu ir norādījusi, ka atsevišķām PIRK piemērojamos noteikumus var piemērot arī La Poste.

2.3. LIKVIDĒTAS PIRK SAISTĪBU NODOŠANA CITAI PUBLISKAI IESTĀDEI VAI VALSTIJ

(31) 2002. gada 18. jūlija Kodificējošā priekšrakstā Nr. 02-060-M95 par valsts iestāžu ar rūpniecisku un komerciālu raksturu finanšu un grāmatvedības regulējumu (19) (turpmāk tekstā – “kodificējošs priekšraksts”) ir noteikts, ka, likvidējot PIRK, kurai ir publisks grāmatvedis, ir iespējami divi varianti: — jauna publiska iestāde aizstāj bijušo PIRK un pārņem tās īpašumus, tiesības un pienākumus, vai — dokumentā tiek paziņots par publiskās iestādes darbības pārtraukšanu; šajā gadījumā “dokumentā par iestādes darbības pārtraukšanu jau var noteikt atlikuma tiesību pēcteci, parasti valsti” (20).

(32) 2006. gada 14. novembra Rokasgrāmatā par valsts līmeņa publisko iestāžu un publisko interešu grupu izveides, pārveidošanas un darbības izbeigšanas finanšu organizāciju (turpmāk tekstā – “finanšu organizācijas rokasgrāmata”), kas ir pieejama Finanšu ministrijas tīmekļa vietnē, ir sniegts šāds precizējums (21): “Dokumentā, ar kuru izbeidz iestādes darbību, ir skaidri jāparedz attiecīgās iestādes tiesību, īpašumu un pienākumu nodošana struktūrai, kas pārņems tās darbības vai kapitālu (proti, publiska iestāde vai valsts). (..) Plašākā nozīmē ir jāparedz tas, ka jaunā iestāde aizstāj juridiskās personas, kuru darbības tā pārņem, īstenojot tiesības un pienākumus, kas izriet no līgumiem, kuri noslēgti tai noteikto uzdevumu veikšanai.”

(33) Lai gan kodificējošā priekšraksta un finanšu organizācijas rokasgrāmatas noteikumi ir piemērojami tikai PIRK, kurās ir iecelts publisks grāmatvedis, atsevišķi elementi norāda, ka arī tādām PIRK, kurās nav iecelts šāds grāmatvedis, izbeidzot darbību, to parādi tiks nodoti valstij vai citai publiskai iestādei.

(34) Tādējādi Charbonnages de France (Francijas Akmeņogļu valde) 2000. gada 31. decembra finanšu pārskata piezīmēs norādīja, ka darbības izbeigšanas gadījumā visas PIRK tiesības un pienākumi ir nododami citam publisko tiesību subjektam vai pašai Francijas valdībai un šādas nodošanas nosacījumi ir nosakāmi likumā, kas pieņemts attiecīgās PIRK darbības izbeigšanai. Šāds apgalvojums ir attiecināms ne tikai uz PIRK, kurās ir iecelts publisks grāmatvedis; Charbonnages de France ir PIRK, kurā nav iecelts publisks grāmatvedis.

(35) Turklāt atsevišķas reitinga aģentūras uzskata, ka arī ERAP (22) darbības pārtraukšanas gadījumā tās parādu un aktīvu atlikums tiks nodots valstij, kaut arī ERAP arī ir PIRK, kurā nav iecelts publisks grāmatvedis. Saskaņā ar reitinga aģentūras Fitch (23) apgalvojumu, “tā kā ERAP ir PIRK, tai nav piemērojama likvidācijas procedūra. Tās darbību var pārtraukt tikai, piemērojot likumdošanas procedūru, un šajā gadījumā parāda un aktīvu atlikums tiks nodots valstij.” Saskaņā ar reitinga aģentūras Moody’s (24) apgalvojumu “ERAP nevar piemērot spriedumā par likvidācijas procedūru noteikto pārstrukturēšanu. Tādējādi sabiedrības darbības pārtraukšanas gadījumā tās aktīvi/pasīvi tiks nodoti par tās izveidi atbildīgajai struktūrai, proti, valstij.”

(36) Ņemot vērā šos elementus, kā arī to, ka La Poste nav iecelts publisks grāmatvedis (25), iespējamās likvidācijas gadījumā ir jāapsver, vai La Poste ir piemērojams princips, ka parādi tiek nodoti valstij vai citam publisko tiesību subjektam, ņemot vērā, ka La Poste ir pielīdzināms PIRK. Tādējādi kreditoram būtu garantija, ka tas nezaudēs savu prasījumu, un varētu noteikt mazāku procentu likmi vai izstrādāt tādus nosacījumus un maksājumu grafiku, kas ir labvēlīgāki nekā, ja minētās garantijas nebūtu. Līdz ar to šāda parādu nodošana būtu pielīdzināma garantijai.

2.4. TIEŠA PIEEJA VALSTS KASES KONTIEM

(37) Saskaņā ar Fitch (26)“ERAP likviditāti garantē tās tūlītējā pieeja Valsts kases avansa kontiem”. Tā kā ERAP ir PIRK, ir jāizskata jautājums par La Poste iespējamo pieeju Valsts kases avansa kontiem.

3. FRANCIJAS IESTĀŽU APSVĒRUMI UN IEROSINĀJUMI

(38) Pēc lēmuma par procedūras uzsākšanu pieņemšanas Francijas iestādes 2008. gada 23. janvāra vēstulē paziņoja Komisijai savus apsvērumus un priekšlikumus. Minētā vēstule papildina tos apsvērumus un priekšlikumus, kas bija izklāstīti iepriekšējās Francijas valsts iestāžu vēstulēs (27) un apkopoti lēmumā par procedūras uzsākšanu.

3.1. FRANCIJAS VALSTS IESTĀŽU APSVĒRUMI

(39) Francijas valsts iestādes apstrīd garantijas esību, no vienas puses, un priekšrocības La Poste, no otras puses.

3.1.1. GARANTIJAS NEESĪBA

(40) Francijas valsts iestādes uzskata, ka, no vienas puses, publiskām iestādēm netiek piešķirta automātiska garantija, balstoties uz to statusu, (A) un, no otras puses, Komisijas argumentācija lēmumā par procedūras uzsākšanu ir kļūdaina (B).

A. Publiskām iestādēm netiek piešķirta automātiska garantija, balstoties uz to statusu (28)

(41) Pirmkārt, nevienā tiesību aktā vai nolēmumā nav minēts princips, saskaņā ar kuru valsts principā neierobežoti garantētu PIRK parādus.

(42) Otrkārt, ir izstrādāta judikatūra par garantiju neesību. Īpaši nolēmumā par Albas viesnīcas sabiedrību (Société de l’hôtel d’Albe) (29) Valsts padome lēma, ka “valsts tūrisma birojs, kam piešķirts juridiskas personas statuss un finansiāla autonomija, (..) ir uzskatāms par publisku iestādi, un līdz ar to valstij nav jāatlīdzina parādsaistības, kuras minētā iestāde ir uzņēmusies; tas nozīmē, ka sabiedrisko būvdarbu ministrs pamatoti atteicās apmierināt [kreditora] prasību”. Tāda pati argumentācija tika izmantota attiecībā uz vietējām pašpārvaldēm divos Valsts padomes lēmumos Kampoloro lietā (affaire Campoloro) (30).

(43) Treškārt, 2001. gada 1. augusta Budžeta noteikumu ietvara likumā (31) (turpmāk tekstā – “BNIL”) ir paredzēts, ka garantiju var noteikt tikai ar finanšu likuma noteikumu (32). Līdz ar to Francijas valsts iestāžu eksperts uzskata (33), ka kopš BNIL spēkā stāšanās 2005. gada 1. janvārī nav iespējams likumīgi piešķirt netiešu garantiju. Līdz ar to uz parādsaistībām, kuras La Poste uzņēmies kopš 2005. gada 1. janvāra, nav attiecināma netieša garantija. Savukārt attiecībā uz parādsaistībām, kuras uzņemtas līdz 2005. gada 1. janvārim, Francijas valsts iestāžu eksperts uzskata, ka, tā kā nav lēmuma par strīdu izskatīšanu, attiecīgi nav iespējams noteikt, vai pirms 2005. gada 1. janvāra piešķirto netiešo garantiju, kuru piešķiršana nebija skaidri paredzēta finanšu tiesību aktos, spēkā esību ir iespējams atcelt, pamatojoties uz kreditoru tiesībām, kas ir aizsargātas konstitūcijā.

(44) Ceturtkārt, ja PIRK būtu pieejama valsts garantija, to statusa mainīšana nozīmētu, ka būtu jānodrošina kreditoru tiesību aizsardzības pasākumi. Tomēr šāds mehānisms nekad nav bijis paredzēts. Gluži pretēji, mainot Pasta un elektrosakaru pārvaldes statusu 1991. gada 1. janvārī un pārveidojot to par autonomu juridisku personu (La Poste), valsts 1990. gada 31. decembra lēmumā piešķīra tiešu garantiju parādsaistībām, kuru uzņemšanās notikusi pirms 1990. gada 31. decembra un kuras nodotas La Poste. Tas nebūtu bijis nepieciešams, ja likumā būtu noteikts, ka La Poste kā PIRK pielīdzināmai iestādei pienākas garantija. Tika pieņemtas arī tiesību un reglamentējošas normas, saskaņā ar kurām noteiktām ERAP un Francijas Attīstības aģentūras (Agence française du développement), kuras abas ir PIRK, darbībām tiek izsniegta valsts garantija.

(45) Visbeidzot, Francijas valsts iestādes atsaucas uz Valsts padomes Strīdu izskatīšanas nodaļas bijušā priekšsēdētāja Daniel Labetoulle rakstu (34). Viņš raksta, ka “tiesību akti neparedz automātisku minētās garantijas [valsts garantijas, kas ipso jure piemērojama valsts iestādēm] piešķiršanu, saņemšanu un darbības jomu”.

B. Komisijas argumentācija par garantijas esību ir kļūdaina (35)

a) Individuālu prasījumu atmaksa netiek garantēta

1. 1980. gada 16. jūlija likums nenosaka garantiju

(46) Francijas valsts iestādes uzskata (36), ka 1980. gada 16. jūlija likums uzraudzības iestādei piešķir pilnvaras aizstāt vadošo darbinieku ar personu, kura to aizstāj. Tādējādi minētā iestāde var uzņemties vienīgi attiecīgā vadošā darbinieka pienākumus, kas neietver iespēju rīkoties ar valsts budžetu. Tāpēc 1980. gada 16. jūlija likums neuzliek valstij par pienākumu uzņemties saistības par saviem līdzekļiem.

(47) Lai pamatotu šo skaidrojumu, Francijas valsts iestādes atsaucas uz 1980. gada 16. jūlija likuma sagatavošanas procesu. Laikā, kad tika apspriests minētais likums, valdība iebilda pret grozījumiem, kas paredzēja uzlikt valstij par pienākumu izmaksāt ārkārtas dotāciju vietējai pašpārvaldei, kurai nepietiek līdzekļu tiesas lēmuma izpildei.

(48) Vēl Francijas valsts iestādes atsaucas uz doktrīnas rakstiem (37). Tajos tiek atgādināts, ka 1980. gada 16. jūlija likuma 1. pantā lietotais formulējums “y pourvoit” norāda uz “aizstāšanas” pilnvaru, kura “ir balstīta uz principu, ka aizstājējam ir tādi paši uzdevumi kā aizstājamajai personai”, turklāt ārkārtas dotācijas piešķiršana “neietilpst aizstāšanas pilnvaru lokā”, tāpēc tā nav paredzēta 1980. gada 16. jūlija likumā.

(49) Visbeidzot, Francijas valsts iestādes atsaucas uz Valsts padomes 1999. gada 10. novembra (38) un 2005. gada 18. novembra (39) lēmumiem Kampoloro lietā. Valsts padome atzina, ka valsts līdzekļu ieguldīšana saistības izpildīt nespējīgā kopienā neietilpst 1980. gada 16. jūlija likumā noteikto pienākumu sarakstā. Turklāt, izskatot jautājumu par to, vai ir pamats attiecībā uz konstatēto (smago) vainu atsaukties uz valsts atbildību, Valsts padome principā izslēdza jebkāda veida ipso jure atbildību un tādējādi arī jebkāda veida garantiju.

2. Valsts stingra atbildība, pamatota tikai ar aktīvu nepietiekamību, nav pieņemama

(50) Turklāt Francijas valsts iestādes apgalvo, ka atlīdzības iespējas, kuru pieejamību publisko tiesību subjektu kreditoriem noteiktos apstākļos nodrošina atbildības īstenošana, nav pielīdzināmas garantijai. Garantija paredz, ka garantijas devējs uzņemas atbalstīt garantēšanas faktu. Ja ir jāuzņemas vaina vai stingras atbildības gadījumā – konkrētas rīcības sekas –, garantija nav piemērojama.

(51) Turklāt Francijas valsts iestādes uzskata, ka jebkurā gadījumā valsts atbildība nav piemērojama, pamatojoties tikai uz to, ka prefekts vai uzraudzības iestāde nav spējusi veikt nekādus pasākumus prasījuma atmaksai, aizbildinoties ar pašpārvaldes vai publiskās iestādes finanšu vai kapitāla situāciju.

(52) Attiecībā uz (smagu) vainu prefekta vai uzraudzības iestādes atturēšanās no savu pilnvaru īstenošanas, ja nav pieejami pasākumi pašpārvaldes vai publiskās iestādes parādu atmaksai, pati par sevi nenorāda uz vainu.

(53) Savukārt attiecībā uz stingru atbildību vismaz divi elementi norāda uz tās nepieņemamību: — pirmkārt, personas, no kuras tiek pieprasīta atlīdzība, atbildību var piemērot tikai tad, ja inkriminētā darbība (vai bezdarbība) ir tiešais zaudējumu iemesls. Taču aktīvu nepietiekamības gadījumā kreditoram nodarīto zaudējumu iemesls nav vis pārvaldes iestādes darbība vai bezdarbība, bet gan pašpārvaldes vai publiskās iestādes maksātnespēja, — otrkārt, stingra atbildība izriet no publisko pienākumu vienlīdzības principa. Taču Francijas valsts iestādes uzskata, ka konkrētajā gadījumā ir grūti izšķirt, kādā situācijā kreditoram radītos zaudējumus varētu uzskatīt par publisko pienākumu vienlīdzības principa pārkāpumu. Pretēji Couitéas lietā pieņemtajam spriedumam (40) šajā gadījumā neviena valsts iestāde nepieņem lēmumu neizpildīt spriedumu, pamatojoties uz vispārējo interešu iemesliem. Konkrētajā gadījumā valsts iestādei šķēršļus radītu reālā neiespējamība veikt pasākumus, kas nepieciešami tiesas nolēmuma izpildei un atlīdzības izmaksāšanai kreditoriem, nevis neiespējamība, kuras pamatā būtu vispārējo interešu prasības. Francijas valsts iestādes uzskata, ka saukšana pie atbildības par publisko pienākumu vienlīdzības principa pārkāpumu nedrīkst būt balstīta tikai uz maksātnespējas fakta konstatāciju. Attiecībā uz Komisijas norādīto argumentu lēmuma par procedūras uzsākšanu 59. apsvērumā, saskaņā ar kuru “gadījumā, ja valsts pārstāvis izvēlas nodrošināt sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktību, nevis ievērot kreditora tiesības attiecībā uz prasījuma atlīdzināšanu, nav izslēgts, ka var piemērot valsts stingru atbildību”, Francijas valsts iestādes atzīst, ka 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktās procedūras īstenošanai valsts pārstāvja pienākums ir nodrošināt sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktību. Tomēr Francijas valsts iestādes uzskata, ka pat tādā gadījumā, ja tiesa lemj par atlīdzības izmaksu kreditoram, gala rezultātā kreditors nonāks tādā pašā situācijā, kādā nonāktu, piemērojot vispārējos tiesību aktus, jo otrajā gadījumā attiecīgais īpašums tiek nodots un visi kreditori saņem atbilstīgu summu. Tātad kreditoram tas nedod nekādas priekšrocības.

b) […] (41)

1. Vispārējos tiesību aktos paredzētās sanācijas un likvidācijas procedūras nepiemērojamība valsts personām neizslēdz PIRK bankrotēšanas iespēju vai pret to vērstas bankrota procedūras uzsākšanu.

(54) Francijas valsts iestādes uzskata, ka Komisijas analīzes pamatā ir 2000. gada paziņojums par valsts atbalstu garantiju veidā (42), jo īpaši tā 2.1.3. punkts, kurā teikts, ka “Komisija uzskata, ka atbalsts garantijas veidā nozīmē arī labvēlīgākus finansējuma noteikumus, ko iegūst uzņēmumi, kuru juridiskā forma izslēdz bankrotu vai citas maksātnespējas procedūras vai nodrošina noteiktu valsts garantiju vai zaudējumu segšanu no valsts līdzekļiem”.

(55) Norādot, ka Līguma noteikumi prevalē pār tiem, kas ietverti Komisijas 2000. gada paziņojumā par valsts atbalstu garantiju veidā, Francijas valsts iestādes uzsver divus elementus, kas, pēc to uzskatiem, nosaka minētā paziņojuma nepiemērojamību konkrētajam gadījumam: — Komisijas 2000. gada paziņojumā par valsts atbalstu garantiju veidā ir uzsvērts tas, ka iespējamais atbalsts izriet no “labvēlīgākiem finansējuma noteikumiem”, kas attiecināmi uz bankrota procedūras iespējamības izslēgšanu, tomēr Komisija nav pierādījusi šādu “labvēlīgāku finansējuma noteikumu” pastāvēšanu, — Komisijas 2000. gada paziņojumā par valsts atbalstu garantiju veidā ir paredzēts gadījums, kurā juridiskā forma izslēdz nevis kādu konkrētu procedūru, bet jebkādu bankrota vai maksātnespējas procedūru, taču Komisija nav konstatējusi, ka La Poste nevar bankrotēt, nedz arī to, ka nav iespējama maksātnespējas procedūra.

(56) Francijas valsts iestādes uzskata, ka 1985. gada 25. janvāra likums ir tikai procedūras likums. Šā likuma nepiemērojamība PIRK nenozīmē, ka PIRK nevar nonākt situācijā, kurā tiek pārtraukti maksājumi, kā arī tajā nav aizliegta sanācijas, likvidācijas vai ad hoc bankrota procedūras piemērošana PIRK.

2. 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktās “procedūras” piemērošana vispārējos tiesību aktos paredzētās maksātnespējas procedūras vietā nerada nekādas priekšrocības kreditoram.

(57) Pēc lēmuma par procedūras uzsākšanu 68. apsvēruma analīzes Francijas iestādes secina, ka Komisija izmanto divus kritērijus, lai novērtētu, vai konkrētas procedūras piemērošana maksātnespējas gadījumā dod priekšrocības minētajai procedūrai pakļautajam subjektam salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kuriem ir piemērojamas komerctiesības: — publiskojamības kritērijs: La Poste maksātnespējas gadījumā attiecīgā procedūra būtu jānosaka un jāpublisko, — līdzvērtības kritērijs: attiecīgajai procedūrai jābūt vai nu privāttiesībās paredzētai procedūrai, vai arī procedūrai, saskaņā ar kuru La Poste kreditoriem tiek piešķirtas tādas tiesības, kas nav pārākas par tiesībām, kuras tiem tiktu piešķirtas, piemērojot komerctiesības.

(58) Lai gan Francijas iestādes apstrīd šo abu kritēriju (43) ievērošanas nepieciešamību un nav vienisprātis ar Komisiju par to nepieciešamību un pietiekamību, tās nolēma izmantot tos, lai veiktu analīzi par to, vai 1980. gada 16. jūlija likuma noteikumu piemērošana rada lielākas priekšrocības publisko tiesību subjektu kreditoriem nekā vispārējos tiesību aktos paredzētās maksātnespējas procedūras piemērošana uzņēmumu kreditoriem.

(59) Attiecībā uz publiskojamības kritēriju Francijas iestādes secina, ka reitinga aģentūras ir pareizi sapratušas, ka 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktā procedūra ir piemērojama PIRK maksātnespējas gadījumā; par to liecina Komisijas pieminētās aģentūru piezīmes par ERAP.

(60) Attiecībā uz līdzvērtības kritēriju Francijas iestādes izšķir gadījumus, kuros sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktības prasība ir piemērojama, un gadījumus, kuros tā nav piemērojama.

i) 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktās “procedūras” analīze no līdzvērtības kritērija viedokļa – nepiemērojot sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktības prasību

(61) Francijas iestādes uzskata, ka gadījumā, ja La Poste nespētu nokārtot savas parādsaistības un nebūtu piemērojama neviena sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktības prasība, būtu jāievēro šāda procedūra: mazticamajā finanšu grūtību gadījumā un pirms aktīvu nepietiekamības rašanās uzņēmums vispirms tiktu iesaistīts pārrunās ar kreditoriem par pasīvu sanācijas plāna īstenošanu. Pēc tam, ja plāns nesniegtu pietiekamus rezultātus vai arī neļautu novērst finanšu grūtības, kā arī netiktu panākta jauna vienošanās ar kreditoriem, tie – vai daži no tiem – varētu vērsties kompetentajā tiesā, lai panāktu parādnieka notiesāšanu, tādējādi liekot atzīt to prasījumus. Tādā gadījumā piemērotu 1980. gada 16. jūlija likumā noteikto procedūru. Attiecīgā gadījumā tās rezultātā uzraudzības iestāde varētu aizstāt La Poste vadošos darbiniekus, lai pieņemtu lēmumus, kas nepieciešami prasījumu atmaksai no uzņēmuma līdzekļiem. Ja 1980. gada 16. jūlija likumā noteikto procedūru nebūtu iespējams piemērot La Poste aktīvu nepietiekamības dēļ un uzraudzības iestāde praktiskas aktīvu nepieejamības dēļ nevarētu nodrošināt attiecīgās summas samaksai nepieciešamos līdzekļos, 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktā procedūra tiktu izbeigta.

(62) Tāpēc Francijas iestādes uzskata, ka gadījumā, ja nav piemērojama neviena sabiedrisko pakalpojumu prasība, 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktās “procedūras” piemērošana dotu iespēju realizēt visus La Poste aktīvus, bet to nepietiekamības gadījumā attiecīgā procedūra liegtu nokārtot saistības ar visiem La Poste kreditoriem. Procedūras noslēgumā tāda subjekta kreditori, kuram ir piemērojams 1980. gada 16. jūlija likums, būtu atguvuši tādu pašu summu kā tāda subjekta kreditori, kuram ir piemērojamas komerctiesības, proti, summu, kas iegūta aktīvu realizācijas gadījumā.

(63) Šai procedūrai un saskaņā ar komerctiesībām piemērojamajai procedūrai ir tikai divas atšķirības: — visu kreditoru gadījumu neizskatīšana vienlaikus: pretēji privāttiesībās paredzētajai procedūrai, saskaņā ar kuru visi prasījumi tiek izskatīti kopumā un tiek apmierināti dilstošā privilēģijas secībā un proporcionāli pieejamajām summām, 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktā procedūra ir īpaša ar to, ka tikai kreditora rīcība ļauj tam saglabāt savas tiesības. 1980. gada 16. jūlija likuma pamatā ir doma “kurš pirmais ierodas, tas pirmais tiek apkalpots”, — valsts pārstāvis, kas administratīvās tiesas uzraudzībā (smagas vainas uzraudzība saskaņā ar Valsts padomes noteikto iepriekšminētajā 2005. gada novembra nolēmumā Kampoloro lietā) uzņemas likvidatoram un tiesu izpildītajam līdzvērtīgu funkciju.

(64) Francijas iestādes uzskata, ka procedūras noslēgumā kreditoriem vairs nebūtu pieejams neviens tiesību aizsardzības līdzeklis. Tās uzskata, ka valsts atbildību nevar piemērot, tikai pamatojoties uz aktīvu nepietiekamību. Līdzīgā veidā saskaņā ar privāttiesībās paredzēto procedūru kreditoriem “vairs nav iespējas atgūt tiesības ierosināt individuālu procesu”, izņemot likvidācijas procedūras noslēgumā (44).

ii) 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktās procedūras analīze no līdzvērtības kritērija viedokļa, ņemot vērā sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktības prasību

(65) Gadījumā, ja ir jānodrošina sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktība, Francijas iestādes pieļauj, ka valsts pārstāvis, īstenojot 1980. gada 16. jūlija likumā piešķirtās pilnvaras, varētu pieņemt lēmumu nenodot atsevišķus aktīvus, kuri nepieciešami sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu veikšanai. Atsevišķu īpašumu nenodošana ar mērķi ievērot sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktības prasību nozīmētu to, ka gadījumā, ja valsts nepiešķirtu attiecīgu atlīdzību, tiktu pārdots mazāk aktīvu un attiecīgi samazinātos tās summas, kuras varētu atgūt kreditori. Saskaņā ar procedūru La Poste kreditoru tiesības nebūtu plašākas kā gadījumā, ja tiktu piemērotas komerctiesības. Francijas valsts iestādes uzskata, ka tādējādi būtu a fortiori izpildīts Komisijas noteiktais līdzvērtības kritērijs.

(66) Tomēr Francijas iestādes piekrīt, ka šajā gadījumā būtu iespējams piemērot valsts stingru atbildību un tā rezultātā kreditori varētu pieprasīt atlīdzību to zaudējumu apmērā, kādus tie cietuši, proti, lielākais atbilstoši to aktīvu tirgus vērtībai, kurus valsts pārstāvis likumīgā kārtā nolēmis nenodot. Francijas valsts iestādes tomēr uzskata, ka šīs iespējamās atlīdzības rezultātā kreditors vienkārši nonāktu tādā pašā situācijā, kādā tas nonāktu, piemērojot vispārējos tiesību aktus, tāpēc tas neiegūtu plašākas tiesības attiecībā uz līdzvērtības kritēriju salīdzinājumā ar tām, kas tam pienāktos saskaņā ar vispārējiem tiesību aktiem.

(67) Francijas iestādes secina, ka 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktajā procedūrā ir ievēroti Komisijas noteiktie līdzvērtības un publiskojamības kritēriji un ar tiem pietiek, lai atspēkotu jebkādas priekšrocības esību. Tāpēc tās uzskata, ka nav pamatojuma La Poste tieši piemērot vispārējos tiesību aktos paredzēto grūto un sarežģīto procedūru.

3. Komisijas minētie akti par nākotnē paredzamajiem pienākumiem pēc iestādes resursu izsīkšanas nav piemērojami La Poste.

(68) Francijas valsts iestādes uzskata, ka akti, kurus Komisija minējusi lēmumā par procedūras uzsākšanu, īpaši tā 69. apsvērumā, nav nedz piemērojami, nedz transponējami attiecībā uz La Poste.

3.1.2. PRIEKŠROCĪBAS NEESĪBA

(69) Francijas iestādes uzskata, ka Komisijas analīze attiecībā uz selektīvās priekšrocības esību ir veikta no diviem viedokļiem: — apļveida argumentācija, kuras pamatā ir 2000. gada paziņojums par valsts atbalstu garantiju veidā, — varbūtējā pasākuma iespējamās ietekmes uz reitinga aģentūrām analīze.

A. Komisijas 2000. gada paziņojums par valsts atbalstu garantiju veidā konkrētajā gadījumā neļauj izdarīt secinājumus par priekšrocības esību

(70) Francijas iestādes uzskata, ka lēmuma par procedūras uzsākšanu 77. apsvērumā Komisija ir nepareizi interpretējusi 2000. gada paziņojuma par valsts atbalstu garantiju veidā 2.1.3. punktu. Tās uzskata, ka 2.1.3. punktā ir noteikts, ka tāda uzņēmuma gadījumā, kura juridiskā forma izslēdz bankrotu vai citas maksātnespējas procedūras, ja tas iegūst labvēlīgākus finansējuma noteikumus, tie ir uzskatāmi par atbalstu garantijas veidā. Francijas iestādes uzskata, ka nekas Komisijas 2000. gada paziņojuma par valsts atbalstu garantiju veidā 2.1.3. punktā nenorāda uz Komisijas viedokli, ka gadījumā, ja uzņēmuma juridiskā forma izslēdz bankrotu, tas nozīmē, kas minētais uzņēmums iegūst labvēlīgākus finansējuma noteikumus.

(71) Turklāt tās uzskata, ka La Poste nav piemērojams Komisijas 2000. gada paziņojuma par valsts atbalstu garantiju veidā 2.1.3. punkts, jo tajā ir paredzēts gadījums, kurā juridiskā forma izslēdz jebkādas bankrota vai citas maksātnespējas procedūras, nevis kādu konkrētu procedūru. Taču saskaņā ar Francijas valsts iestāžu viedokli Komisija nav konstatējusi, ka La Poste nevar bankrotēt, nedz arī to, ka nav iespējama maksātnespējas procedūra.

B. Attiecināmības un valsts līdzekļu neesība

(72) Lēmuma par procedūras uzsākšanu 79. apsvērumā Komisija atgādina par reitinga aģentūru ietekmi uz uzņēmumu kredītsaistību nosacījumiem.

(73) Pēc reitinga aģentūru trūkumu uzskaitījuma Francijas iestādes apgalvo, ka reitinga aģentūras paustā nostāja, īpaši, ja tās pamatā nav precīza spēkā esošā tiesiskā ietvara analīze, nevar būt pamats valstij piedēvējamai priekšrocībai, ko varētu uzskatīt par valsts atbalstu. Turklāt, pat ja novērtējums praksē dod PIRK priekšrocību attiecībā uz kredīta pieejamību, tas negarantē pieeju valsts līdzekļiem, kas būtu nepieciešams, lai varētu konstatēt valsts atbalsta esību.

(74) Francijas valsts iestādes piebilst, ka aģentūru analīzes nav uzskatāmas par objektīvu tiesisku vērtējumu, bet to pamatā ir subjektīvs spriedums par to, kāds būtu valsts atbalsts, ja attiecīgo uzņēmumu piemeklētu grūtības.

C. Argumentācijas apļveidīgums

(75) Francijas iestādes uzskata, ka Komisijas argumentācija ir apļveidīga: — Komisijas ekonomiskais pamatojums būtībā ir balstīts uz reitinga aģentūru izteikumiem, — tirgus un reitinga aģentūras ir ņēmušas vērā valsts garantijas neesību attiecībā uz La Poste, tomēr tās turpina paust bažas, kuru vienīgais pamatojums ir Komisijas nostāja.

D. Nav vērojama ietekme uz La Poste reitingu

(76) Katrā ziņā Francijas valsts iestādes uzskata, ka lēmumā par procedūras uzsākšanu nav konstatēta La Poste reitinga paaugstināšana iespējamās valsts neierobežotās garantijas dēļ.

a) Ar reitinga aģentūru noteikumiem nepietiek konkrētas ietekmes pierādīšanai.

(77) Francijas valsts iestādes izsaka vairākas piezīmes par Standard and Poor’s pētījumu “Valdības atbalsta ietekme uz reitingu” (Influence of Government Support on Ratings), kuru Komisija minējusi lēmuma par procedūras uzsākšanu 80. apsvērumā. Šajā pētījumā Standard and Poor’s izšķir vairākas “valdības atbalstītu pasta uzņēmumu” (government supported postal companies) kategorijas; atbilstoši klasifikācijai ir nosakāma Standard and Poor’s piemērojamā metode minētā subjekta reitinga noteikšanai.

(78) Francijas iestādes norāda, ka piederība 1. kategorijai (45) pamatojas uz atbilstību plašiem kritērijiem, piemēram, darbības dabai vai ekonomiskajai un sociālajai videi, bet tā neietver atsauci uz novērtējamā komersanta statusu.

(79) Francijas iestādes atzīmē, ka 2004. gada 22. novembrī Francijas un Itālijas Pasts tika iekļauti 2. kategorijā (46). Pēc Standard and Poor’s dokumenta izskatīšanas Francijas iestādes secina, ka Poste Italiane finanšu rādītāji nesniedz pamatojumu tā reitingam. Francijas iestādes uzskata, ka Itālijas Pasta reitingu ir ietekmējis tā īpašnieks, lai gan Poste Italiane ir vispārējos tiesību aktos paredzētais akciju sabiedrības statuss.

(80) Francijas iestādes piebilst, ka galu galā Standard and Poor’s ir iekļāvusi La Poste 3. kategorijā (47). Francijas valsts iestādes uzskata, ka kopš 2004. gada nogalē veikto būtisko pārmaiņu rezultātā Standard and Poor’s ir pakāpeniski mainījusi kategoriju, līdz beidzot piešķīrusi La Poste trešo kategoriju. Līdz ar to Francijas iestādes secina, ka nevar apgalvot, ka La Poste reitings ir piedēvējams tikai tā statusa vai kāda valsts garantijas mehānisma dēļ un ka šo reitingu var uzskatīt par valsts atbalsta elementu.

(81) Tomēr Francijas iestādes piekrīt, ka Standard and Poor’s 2004. gada pētījumā bija minēts La Poste statusa jautājums. Taču Francijas valsts iestādes apliecina, ka kopš Standard and Poor’s pētījuma publicēšanas notikusī saziņa ļāva gūt skaidrību šajā jautājumā. Vēl Francijas valsts iestādes ir informējušas Fitch par to, ka La Poste nav piešķirta nekāda valsts garantija, un pēc šīs informācijas saņemšanas aģentūrā uzsāka attiecīgā jautājuma pārskatīšanu.

b) Privātajā sektorā ir ļoti daudz gadījumu, kuros meitasuzņēmuma reitings ir saistīts ar mātesuzņēmuma reitingu

(82) Francijas iestādes uzskata, ka stabila vairākuma akcionāra esības ietekme, kurai reitinga aģentūras pievērsa uzmanību Poste Italiane gadījumā neatkarīgi no konkrētajam statusam atbilstošajām iezīmēm, ir vērojama arī privātgrupu gadījumā. Francijas valsts iestādes kā piemērus min Standard and Poor’s2003. gada 3. decembra paziņojumu par AGF (48), paziņojumu par Volkswagen Bank GmbH (49) un paziņojumu par VWFS (50). Francijas iestādes uzskata, ka līdz ar to šāda veida pieeja nekādā gadījumā nav uzskatāma par valsts sektoram raksturīgu specifisku iezīmi.

c) La Poste reitings netiktu mainīts statusa izmaiņu gadījumā

(83) Veicot Standard and Poor’s La Poste noteiktā reitinga analīzi, Francijas iestādes cenšas pierādīt, ka reitings nav atkarīgs no La Poste statusa.

(84) Pirmkārt, Francijas iestādes norāda, ka laikā, kad tās formulēja savas piezīmes, Standard and Poor’s bija piešķīrusi La Poste novērtējumu AA-, nākotnes izredzes vērtējot kā stabilas. Standard and Poor’s pamatoja reitinga samazinājumu ar to, ka ir gaidāma grupas finanšu struktūras pasliktināšanās, jo La Poste jānovirza 2 miljardi euro ierēdņu pensiju finansējuma reformai, kā arī ņemot vērā “La Poste autonomijas palielināšanos attiecībā pret akcionāru”. Francijas valsts iestādes uzskata, ka minētais pasliktinājums, kuram par iemeslu nebija pārmaiņas La Poste statusā, nav skaidrojams ar La Poste statusu.

(85) Otrkārt, par spīti Standard and Poor’s precizējumam (51)2007. gada 3. aprīļa paziņojumā, uz kuru bija norādīta atsauce lēmuma par procedūras uzsākšanu 84. apsvērumā, Francijas iestādes neizprot, kā La Poste, ja tam būtu valsts garantija, varēja saņemt vērtējumu, kas ir par 3 notches zemāks nekā valsts reitings. Līdzīgi, ja aģentūru interpretācijā 1980. gada 16. jūlija likuma noteikumi nosaka tāda mehānisma, kas ir pielīdzināms valsts garantijai, izveidi attiecīgo juridisku personu kreditoru labā, Francijas iestādēm nav saprotams, kā vietējās pašpārvaldes varēja saņemt novērtējumu BBB+, ja to valsts novērtējums ir AAA.

(86) Treškārt, Francijas iestādes uzsver, ka Standard and Poor’s2007. gada 3. aprīļa paziņojuma pamatā ir uzņēmuma stipro un vājo vietu uzskaitījums, kurā nav pieminēts tā statuss. Divi elementi, ko Standard and Poor’s ir pieminējis kā pamatojumu reitingam, proti, La Poste sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu tautsaimnieciskais nozīmīgums un spēcīgais akcionāru atbalsts (strong shareholder backing), lielā mērā ir spilgtas La Poste statusa specifiskās iezīmes. Francijas iestādes uzskata, ka jēdziens spēcīgais akcionāru atbalsts (strong shareholder backing) neietver finansiālu atbalstu, kas būtu pretrunā Eiropas Savienības tiesībām, bet drīzāk valsts interesi par La Poste attīstību godīgas konkurences (at arm’s length) apstākļos (52). Līdz ar to Francijas iestādes secina, ka statuss nav novērtējuma būtiska sastāvdaļa.

(87) Ceturtkārt, Francijas iestādes atgādina, ka iepriekšminētajā 2007. gada 3. aprīļa paziņojumā reitinga aģentūra norāda, ka tā vadās pēc lejupvērstas (top down) metodes, kas ļauj novērtēt subjektu līdz pat divas kategorijas zemāk nekā tā valsti. Aģentūra uzskata, ka šīs metodes pielietojumu pamato tas, ka valstij vidējā termiņā būtu jāpaliek La Poste 100 % akciju īpašniecei. Francijas iestādes secina, ka šī pieeja nav pamatojama ar La Poste statusu. Visbeidzot, atsaucoties uz Standard and Poor’s (53), Francijas iestādes apgalvo, ka ne jau izmaiņas statusā, bet kapitāla atvēršana mudinātu Standard and Poor’s pieņemt augšupvērstu (bottom up) metodi attiecībā uz La Poste. Tās piebilst, ka šādas izmaiņas metodoloģijā ne obligāti ietvertu izmaiņas novērtējumā, ņemot vērā La Poste pamatrādītāju paredzamo uzlabojumu.

(88) Piektkārt, Francijas iestādes atgādina, ka reitinga aģentūras noteiktās nākotnes izredzes ir stabilas, neraugoties uz Komisijas uzsākto procedūru attiecībā uz valsts neierobežotu garantiju, kuru La Poste saņemot, pateicoties savam statusam. Ja statuss ietekmētu uzņēmuma maksātspēju, tā iespējamās izmaiņas būtu jāatspoguļo ar negatīvām, nevis stabilām nākotnes izredzēm. Cita starpā Standard and Poor’s pamato stabilās nākotnes izredzes ar to, ka valstij arī turpmāk būtu jāpaliek 100 % uzņēmuma akciju īpašniecei nākamos divus gadus, neraugoties uz iespējamām izmaiņām statusā. Pamatojoties uz citu Standard and Poor’s citātu (54), Francijas valsts iestādes secina, ka Standard and Poor’s, nosakot novērtējuma attīstību, ņem vērā paša uzņēmuma veikumu un akciju īpašnieku nomaiņas iespējamību, nevis iespējamās izmaiņas statusā.

(89) Sestkārt, citējot vēl vienu Standard and Poor’s 2007. gada paziņojuma fragmentu (55), Francijas iestādes uzsver, ka reitinga aģentūra nepiekrīt Komisijas apgalvojumam, saskaņā ar kuru statusa dēļ La Poste būtu pieejami labāki finanšu nosacījumi. Pamatojoties uz Standard and Poor’s apgalvojumu, saskaņā ar kuru “šis ieteikums neietekmēja La Poste reitingu, jo mēs uzskatām, ka izmaiņas La Poste statusā nenozīmēs samazinājumu spēcīgajā valsts atbalstā, kas ir LP reitinga pamatā un ko no jauna apstiprināja nesenie valdības lēmumi” (56), Francijas iestādes secina, ka La Poste statusam nav ietekmes uz tā novērtējumu.

E. Nav vērojama ietekme uz La Poste finansēšanas nosacījumiem

(90) Visbeidzot, lai noteiktu, vai La Poste spēkā esošos finansēšanas nosacījumus ietekmē šķietamā valsts garantija, Francijas iestādes izskata šos nosacījumus.

(91) Francijas iestādes uzskata, ka ne Komisijas paziņojums par šķietamās garantijas esību, tās iespējamo nesaderību ar Eiropas Savienības tiesībām un nākotnē paredzamo atcelšanu, ne tas, ka Francijas iestādes ir noliegušas reitinga aģentūrām un plašsaziņas līdzekļiem garantijas esību, nav ietekmējis La Poste finansēšanas nosacījumus. 2006. gada oktobrī La Poste emitēja obligāciju aizņēmumu 1,8 miljardu euro apmērā ar diviem termiņiem (7 un 15 gadi) tieši pēc tam, kad Komisija paziņoja savu ieteikumu par lietderīgiem pasākumiem. La Poste pieminēja šo ieteikumu prospektā un apspriežu ar ieguldītājiem laikā precizēja, ka tas nesaņem valsts garantiju. Emisijas rezultātā La Poste finansējuma izmaksas nav būtiski mainījušās (57). Tradicionālie La Poste ieguldītāji no Eiropas, proti, ieguldītāji, kas saglabā savas saistības līdz prasījuma atdošanas termiņam, aktīvi izmantoja abas emisijas. Francijas iestādes secina, ka Komisijas paziņojums, kurā tika pieprasīta šķietamās garantijas atcelšana un informācijas publiskošana par valsts nostāju šajā jautājumā, nav ietekmējis La Poste finansēšanas nosacījumus obligāciju tirgū. Minētie tirgi uzskatīja, ka La Poste finansēšanas nosacījumu pamatā nav de jure vai de facto garantija.

(92) Francijas iestādes secina, ka: — analīze, ko Komisija veikusi lēmumā par procedūras uzsākšanu, ir kļūdaina: patiesībā La Poste nesaņem valsts garantiju, — Komisija nav pierādījusi, ka La Poste būtu pieejamas priekšrocības, kuras izriet no tā statusa, — līdz ar to Komisija nav pierādījusi La Poste atbalsta esību.

3.2. FRANCIJAS IESTĀŽU PRIEKŠLIKUMI

(93) Tomēr, lai kliedētu visas Komisijas šaubas, Francijas iestādes ir norādījušas, ka gadījumā, ja Komisija piekritīs slēgt procedūru, pieņemot lēmumu par atbalsta neesību saskaņā ar procedūras regulas 7. panta 2. punktu, tās ir gatavas veikt šādus pasākumus: — precizēt 1980. gada 16. jūlija likuma piemērošanas dekrētu, — ievietot precizējumu par garantijas neesību La Poste līgumos, kas paredz parādsaistības, — paredzēt mehānismu, ka La Poste atlīdzina valstij jebkādu negatīvu ietekmi uz starpību (spread), kas būtu saistīta ar vispārējos tiesību aktos paredzētās kolektīvās maksātnespējas procedūras nepiemērošanu La Poste.

3.2.1. 1980. GADA 16. JŪLIJA LIKUMA PIEMĒROŠANAS DEKRĒTA PRECIZĒŠANA

(94) Francijas iestādes uzskata, ka attiecīgajos noteikumos nav nepieciešams veikt grozījumus pēc būtības, bet tikai precizēt to interpretāciju. Tāpēc tās ierosina veikt grozījumus likuma piemērošanas dekrētā (58). Grozījumi tiktu veikti dekrēta 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā, kurā noteiktas prefektam vai uzraudzības iestādei piešķirtās uzraudzības pilnvaras. Grozījumu mērķis ir kliedēt jebkādas Komisijas šaubas par frāzi “y pourvoit”. Tāpēc ir izteikts ierosinājums precizēt, ka valsts pārstāvis vai uzraudzības iestāde atbrīvo pašpārvaldes vai iestādes budžetā esošos resursus.

(95) Dekrēta noteikumi pēc to grozīšanas būtu šādi: “Ja pēc noteiktā termiņa beigām prasība nokārtot parādus nav izpildīta, valsts pārstāvis vai uzraudzības iestāde ieraksta izdevumus saistības neizpildījušās pašpārvaldes vai publiskās iestādes budžetā. Vajadzības gadījumā nepieciešamos līdzekļus ņem no pašpārvaldes vai iestādes budžeta, vai nu samazinot apropriācijas, kuras paredzētas citiem izdevumiem un ir vēl pieejamas, vai arī palielinot līdzekļus” (grozījumi ir pasvītroti).

(96) Francijas iestādes uzskata, ka šis priekšlikums kopā ar piezīmēm un doktrīnas rakstiem, kas tika iesniegti diskusijās pirms vēstules par procedūras uzsākšanu saņemšanas, izslēdz iespēju, ka prefekts vai valsts pārstāvis 1980. gada 16. jūlija likumā paredzētās procedūras ietvaros varētu palielināt attiecīgās pašpārvaldes vai iestādes līdzekļus, izmantojot valsts dotāciju vai piešķirot publiskos līdzekļus.

3.2.2. PRECIZĒJUMA PAR GARANTIJAS NEESĪBU IEVIETOŠANA LA POSTE LĪGUMOS, KAS PAREDZ PARĀDSAISTĪBAS

A. Francijas iestāžu sākotnējais priekšlikums

(97) Lēmuma par procedūras uzsākšanu 59. apsvērumā Komisija pauž uzskatu, ka Francijas iestāžu priekšlikums par grozījumu veikšanu 1980. gada 16. jūlija likuma piemērošanas dekrētā “neļauj izslēgt gadījumu, kurā La Poste līdzekļu izsmelšanas situācijā kreditors, kas nav saņēmis prasījumu atmaksu 1980. gada likuma piemērošanas ietvaros, vēršas tiesā, lai sauktu valsti pie atbildības, pamatojoties uz publisko pienākumu vienlīdzības principa pārkāpumu”.

(98) Lai gan Francijas iestādes iebilst, ka valsts atbildību varētu piesaistīt, pamatojoties vienīgi uz La Poste maksātnespēju, lai kliedētu Komisijas šaubas, Francijas iestādes ir izteikušas priekšlikumu, kas balstīts uz pieņemtā riska izņēmumu. Minētais izņēmums ir piemērojams gan valsts atbildības ar vainu, gan valsts stingras atbildības gadījumā, un tas ir balstīts uz principu, saskaņā ar kuru zaudējumu rašanās situācijā, kurai zaudētājs ir sevi apzināti pakļāvis, nedod tam tiesības tos atgūt (sk. Valsts padomes nolēmumus par Sille (59) un Meunier (60)).

(99) Tāpēc, lai nodrošinātu šā izņēmuma piemērošanu, Francijas iestādes ierosina oficiāli apstiprināt La Poste kreditoriem, ka uz prasījumiem nav attiecināma valsts garantija un uzņēmuma maksātnespējas gadījumā valstij nebūs pienākuma sniegt finansiālu atbalstu prasījumu atmaksai. Šāda informācija nav pretrunā likumam, jo tas neparedz, ka La Poste maksātnespējas gadījumā valsts pienākums būtu sniegt finansiālu atbalstu uzņēmumam tā prasījumu atmaksai.

(100) Papildus 1980. gada 16. jūlija likuma piemērošanas dekrēta precizējumam Francijas iestādes kopā ar La Poste apņemas katrai darbībai iekļaut šādu norādi visos finansējuma līgumos (visiem finansējuma instrumentiem, uz kuriem attiecas līgums): “Emisijai/programmai/aizņēmumam netiek nodrošinātas nekādas tiešas vai netiešas valsts garantijas. Maksātnespējas gadījumā valsts nav atbildīga par La Poste parādu atmaksāšanu.”

B. Komisijas bažas, kas paustas lēmumā par procedūras uzsākšanu

(101) Lēmuma par procedūras uzsākšanu 61. apsvērumā Komisija darīja zināmas šādas bažas par iepriekšminēto Francijas iestāžu priekšlikumu: — pieņemamā riska izņēmums ir ar judikatūru ieviests noteikums, kurā ir iespējamas izmaiņas, — “minētais priekšlikums, kas izriet no publisko tiesību pamatprincipiem, izmantojot sekundāro tiesību instrumentus, ir nepilnīgs, jo konflikta gadījumā minētos instrumentus var salīdzinoši viegli atcelt”, — visbeidzot, La Poste parādsaistības ir ne tikai finanšu, bet arī komerciāla un cita rakstura; šādi gadījumi nav aplūkoti Francijas valsts iestāžu papildu priekšlikumā.

C. Francijas iestāžu sniegtā informācija minēto šaubu kliedēšanai

(102) Saskaņā ar Francijas iestāžu iepriekš norādīto valsts stingra atbildība nevar iestāties, pamatojoties tikai uz La Poste aktīvu nepietiekamību, jo, lai iestātos valsts atbildība, ir nepieciešams valsts lēmums par vai pret šādu rīcību, un šajā situācijā ir praktiska neiespējamība rīkoties. Līdz ar to Francijas iestāžu priekšlikuma vienīgā funkcija ir papildu paskaidrojuma sniegšana kreditoriem – pateicoties pieņemamā riska izņēmumam, priekšlikums ļauj izvairīties no jebkāda valsts stingras atbildības riska.

(103) Francijas iestāžu skatījumā Komisijas pirmais iebildums rosina uzskatīt, ka pat tādā gadījumā, ja dalībvalsts tiesību akti neparedz kādu noteikumu, risks, ka judikatūrā, t. i., valsts tiesībās, tiktu veiktas izmaiņas, vien varētu nozīmēt valsts atbalstu. Francijas iestādes iebilst pret šo argumentāciju. Tās apgalvo, ka pieņemamā riska izņēmums ir vispārējs publisko tiesību princips, kas ir plaši pielietots judikatūrā, nekad nav apstrīdēts un ir plaši komentēts. Komisija nevar iespējamu atbalsta pasākumu pamatot ar varbūtējām izmaiņām tiesību aktos, kuras šajā konkrētajā gadījumā ir praktiski neiespējamas.

(104) Otrais Komisijas iebildums attiecas uz to, ka sekundāro tiesību instrumenti konflikta gadījumā ir viegli atceļami. Neapšaubāmi, normatīvie akti dominē pār līgumiem. Bet, lai Komisijas iebildumam būtu reāls pamatojums, tajā būtu jāietver atsauce uz augstāka līmeņa dokumentu. Pretējā gadījumā Francijas iestādes uzskata, ka Komisijas apgalvojumam šajā jautājumā nav nekāda pamatojuma.

(105) Toties Francijas iestādes atzīst, ka trešais iebildums, kura pamatā ir konstatējums, ka obligāciju emisijas nav vienīgais parādsaistību avots, ir pamatots, lai gan tā atbilstība reālajai situācijai La Poste gadījumā ir salīdzinoši ierobežota, jo finanšu parāds veido La Poste parādu lielumu un tā pamatā ļoti lielā mērā ir obligācijas.

D. Priekšlikuma papildinājums

(106) Līdz ar to Francijas iestādes norādīja, ka gadījumā, ja Komisija izbeigs oficiālo izmeklēšanas procedūru, pieņemot lēmumu par atbalsta neesību procedūras regulas 7. panta 2. punkta izpratnē, tās būtu gatavas papildināt priekšlikumu, iekļaujot norādi par garantijas neesību visos ar parādsaistībām saistītajos līgumos. Francijas valsts iestādes apgalvo, ka šāds papildinājums ļautu izvairīties no jebkāda riska, ka valsts stingra atbildība varētu iestāties, pamatojoties tikai uz La Poste maksātnespēju. Gadījumā, ja iestātos valsts stingra atbildība, pamatojoties uz uzraudzības iestādes lēmumu par sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktībai nepieciešamo aktīvu nepiešķiršanu, nozīmētu tikai to, ka La Poste kreditori nonāktu situācijā, kādā tie būtu, ja būtu publiskas akciju sabiedrības kreditori.

E. Francijas iestāžu novērtējums par atbalsta esību pēc to priekšlikumiem

(107) Francijas iestādes uzskata, ka abi iepriekš minētie precizēšanas pasākumi sniegtu La Poste kreditoriem lielāku skaidrību par to tiesībām. Līdz ar to Francijas iestādes nevarētu, kā Komisija norādījusi lēmuma par procedūras uzsākšanu 74. apsvērumā, tikt uzskatītas kā “atbildīgas par La Poste kreditoru cerībām attiecībā uz garantijas esību” un kā tīši radījušas “juridiskā ziņā neskaidru situāciju”, kuras rezultātā valstij “var nākties atmaksāt La Poste parādus, ja tas vairs nespētu izpildīt savas saistības”.

(108) Francijas iestādes uzskata, ka, no vienas puses, vispārējos tiesību aktos paredzētās kolektīvās maksātnespējas procedūras nepiemērošana La Poste, kā arī 1980. gada 16. jūlija likuma noteikumu piemērošana tam neļauj izdarīt secinājumu par valsts garantijas esību, savukārt, no otras puses, piedāvātie izskaidrošanas pasākumi ļauj izvairīties no jebkādas valsts atbildības par tirgū it kā valdošo pārliecību par šādas garantijas esību.

(109) Šādos apstākļos valstij nevarētu uzlikt atbildību par iespējamām sekām. Tāpēc pretēji Komisijas apgalvojumam lēmuma par procedūras uzsākšanu 76. apsvērumā nav izpildīts atbildības piedēvēšanas kritērijs.

(110) Līdzīgā veidā lēmuma par procedūras uzsākšanu 75. apsvērumam, kurā Komisija atsaucas uz iepriekšminēto 2000. gada paziņojumu par valsts atbalstu garantiju veidā, lai pamatotu valsts līdzekļu klātbūtni, nav pamata, jo nav faktu, kas apliecinātu valsts garantijas esību.

3.2.3. ATLĪDZINĀŠANAS PASĀKUMS

(111) Lai pilnveidotu piedāvāto pasākumu, Francijas iestādes ir gatavas kopā ar Komisiju izskatīt šādu pieeju.

(112) Piedāvātā pieeja ir Komisijas 2000. gada paziņojuma par valsts atbalstu garantiju veidā 2.1.3. punktā paustās nostājas analīzes rezultāts: “Komisija uzskata, ka atbalsts garantijas veidā nozīmē arī labvēlīgākus finansējuma noteikumus, ko iegūst uzņēmumi, kuru juridiskā forma izslēdz bankrotu vai citas maksātnespējas procedūras vai nodrošina noteiktu valsts garantiju vai zaudējumu segšanu no valsts līdzekļiem.” Lēmuma par procedūras sākšanu 114. apsvērumā Komisija norāda, ka tā saskata problēmu faktā, ka “Francija neveic visus vajadzīgos pasākumus, lai nepieļautu to, ka minētais statuss rada uzņēmumam, kas darbojas konkurējošos tirgos, labvēlīgus ekonomiskos apstākļus”.

(113) Francijas iestādes apstrīd Komisijas 2000. gada paziņojuma par valsts atbalstu garantiju veidā 2.1.3. punkta piemērojamību La Poste un uzstāj, ka Komisijai nebija nekāda pamatojuma konstatēt, ka privātajās tiesībās paredzētās kolektīvās maksātnespējas procedūras nepiemērošana La Poste rada labvēlīgākus finansēšanas nosacījumus.

(114) Tomēr Francijas iestādes ierosināja Komisijai kopā ar to apsvērt atlīdzināšanas pasākumu, ko La Poste varētu īstenot attiecībā uz valsti, izmantojot euro valūtu, ja rastos negatīva ietekme uz starpību (spread), kas būtu saistīta ar vispārējos tiesību aktos paredzētās kolektīvās maksātnespējas procedūras nepiemērošanu La Poste, un kurā izmantotu Komisijas apstiprinātu un auditējamu aprēķināšanas mehānismu. Francijas iestādes uzskata, ka šādas pieejas īstenošana papildinātu iepriekš minētos paskaidrojuma priekšlikumus un kliedētu pieņēmumu par valsts garantiju, pārliecinoši novēršot jebkādu atbalsta risku.

4. ATBALSTA NOVĒRTĒJUMS

4.1. ATBALSTA ESĪBA

(115) LESD 107. panta 1. punktā ir noteikts: “Ja vien Līgumi neparedz ko citu, ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.”

4.1.1. NEIEROBEŽOTAS VALSTS GARANTIJAS ESĪBA: VALSTS LĪDZEKĻU KLĀTBŪTNE

(116) Kā bija norādīts lēmuma par procedūras uzsākšanu 56. apsvērumā, pateicoties tam, ka La Poste ir PIRK pielīdzināms publisko tiesību juridiskas personas statuss, tas atrodas īpašā juridiskajā situācijā gan attiecībā uz kreditoru atlīdzināšanu, gan tā darbības turpināšanu maksātnespējas gadījumā.

(117) Vispirms Komisija vēlas atgādināt, ka La Poste nav piemērojami vispārējie tiesību akti grūtībās nonākušu uzņēmumu sanācijas un likvidācijas jomā (61). Francijas iestādēm nav iebildumu šajā ziņā, tomēr tās noliedz, ka pastāv mehānisms, kas būtu līdzvērtīgs valsts garantijai par labu La Poste. Tomēr saskaņā ar Komisijas 2008. gada paziņojuma par EK līguma 107. un 108. panta piemērošanu valsts atbalstam garantiju veidā 1.2. punkta otrās daļas ceturto ievilkumu (turpmāk tekstā – “Komisijas 2008. gada paziņojums par garantijām”) (62) labvēlīgāki finansēšanas noteikumi uzņēmumam, kura juridiskās formas dēļ nav iespējams tā bankrots vai citas maksātnespējas procedūras, vai kam tiek sniegta nepārprotama valsts garantija vai kam valsts nodrošina zaudējumu segšanu, tiek uzskatīti par atbalstu garantijas veidā. Tāpēc ir jāizskata Francijas iestāžu argumenti, kurus tās izmanto, lai pierādītu valsts garantijas neesību.

A. Individuālo prasījumu atlīdzināšanas garantija

(118) Lai noteiktu, vai pastāv garantija individuāliem prasījumiem, vispirms ir jāizpēta, vai šādu garantiju izslēdz normatīvie akti vai judikatūra, kā to apgalvo Francijas iestādes (a).

(119) Pēc tam Komisija izskatīs La Poste kreditora rīcību attiecībā uz parādsaistību atmaksāšanu gadījumā, ja La Poste nonāktu finansiālās grūtībās un nespētu atmaksāt parādus (b). Komisija noteiks, vai attiecīgā procedūra ir tāda, ka La Poste kreditors nonāk uzņēmuma, kuram ir piemērojamas komerctiesības, kreditoram pielīdzināmā situācijā.

a) Pretēji Francijas iestāžu apgalvojumam Francijas tiesību akti pieļauj netiešu garantiju esību un konkrēti – valsts garantijas, kuras izriet no publiskas iestādes statusa

1. Francijas iestāžu argumentu analīze (63)

(120) Pirmkārt, Francijas iestādes apgalvo, ka nevienā tiesību aktā vai nolēmumā nav noteikts princips, saskaņā ar kuru valstij būtu jāgarantē PIRK parādi.

(121) Komisija konstatē, ka, kaut arī nav tiesību akta vai nolēmuma, kurā būtu skaidri noteikta valsts garantija par labu PIRK – tāpat kā nav tiesību akta vai nolēmuma, kas skaidri izslēgtu valsts garantijas iespēju par labu PIRK –, tas neizslēdz netiešas garantijas iespējamību.

(122) Otrkārt, Francijas iestādes uzskata, ka ir formulēta judikatūra par garantiju neesību, īpaši nolēmumā par Albas viesnīcas sabiedrību (64) un Kampoloro lietā (65).

(123) Saskaņā ar Komisijas ekspertes uzsvērto Komisija secina, ka nolēmumā par Albas viesnīcas sabiedrību Valsts padome atsakās vienīgi apmierināt kreditora prasību, kas bija adresēta tieši sabiedrisko būvdarbu ministram. Garantija būtu izmantojama maksātnespējas situācijā. Iepriekšminētais nolēmums neattiecas uz tādu situāciju, kurā būtu pamats izmantot garantiju. Garantijas mehānisms nenozīmē to, ka, vienkārši saņemot kreditora pieprasījumu, valsts pienākums būtu atmaksāt publiskas iestādes parādu.

(124) Komisijas veiktā Kampoloro lietas analīze ir sniegta šā lēmuma 4.1.1. A b) 3. sadaļā. Tā parāda, ka Kampoloro lieta apliecina tieši pretējo, proti, ka valsts atbildības shēmai publisku iestāžu parādu piedziņas procedūras īstenošanā piemīt visas garantijas mehānismam raksturīgās iezīmes.

(125) Treškārt, Francijas iestāžu eksperts apgalvo, ka uz parādsaistībām, kuras La Poste uzņēmies kopš BNIL spēkā stāšanās 2005. gada 1. janvārī, nav attiecināma netieša garantija. Savukārt attiecībā uz parādsaistībām, kuras La Poste uzņēmies pirms 2005. gada 1. janvāra un kuru termiņš ir pēc minētā datuma, Francijas iestādes atzīst, ka ir iespējamie divi varianti: — saskaņā ar pirmo variantu konstitucionālais pamats (īpaši publisko pienākumu vienlīdzības princips un īpašumtiesības), kas mudināja Konstitucionālo padomi (66) atzīt garantijas, kuru piešķiršana nebija skaidri atļauta finanšu tiesību aktos, ir attiecināms gan uz netiešajām, gan tiešajām garantijām: tāpēc gadījumā, ja pastāvētu netieša La Poste parādu garantija, atļaujas neesība finanšu tiesību aktos attiecībā uz šo garantiju nenozīmētu, ka garantija nav spēkā tām La Poste parādsaistībām, kuras tas uzņēmies pirms 2005. gada 1. janvāra, — saskaņā ar otro variantu iespējamās netiešās garantijas saņēmēji nevar pretendēt uz tik neapstrīdamām un stingrām tiesībām; tāpēc gadījumā, ja pastāvētu netieša La Poste parādsaistību garantija, minētās garantijas atļaujas neesība finanšu tiesību aktos nozīmētu, ka tām parādsaistībām, kuru uzņemšanās notikusi pirms 2005. gada 1. janvāra, garantija nav spēkā.

(126) Komisija pievērš uzmanību tam, ka Francijas iestāžu eksperts atzīst, ka viņš nav pārliecināts par to, ka netiešas garantijas atļaujas neesība finanšu tiesību aktos nozīmē tās spēkā neesību attiecībā uz parādsaistībām, kuru uzņemšanās notikusi pirms 2005. gada 1. janvāra. Pievēršoties šā jautājuma kodolam, Komisija uzskata, ka, lai noteiktu, vai netiešā garantija, kuru valsts piešķīrusi La Poste, ir vai nav zaudējusi spēku līdz ar BNIL spēkā stāšanos, ir jāizpēta, no kura laika La Poste izmanto minētās netiešās garantijas priekšrocības, nevis datumi, kuros tas uzņēmusies parādsaistības. Šajā gadījumā aplūkojamā garantija ir garantija, kas saista valsti un La Poste (La Poste kreditori ir tikai netiešie ieguvēji): cita starpā garantija attiecas ne tikai uz atsevišķu prasījumu atmaksu (sk. šā lēmuma 4.1.1. A sadaļu), bet arī uz La Poste darbības un/vai tā saistību nodrošināšanu (sk. šā lēmuma 4.1.1. B sadaļu). Tā kā valsts netiešā garantija par labu La Poste bija piešķirta pirms 2005. gada 1. janvāra, Komisija uzskata, ka nav pamatojuma argumentam, saskaņā ar kuru nevar būt runa par netiešas garantijas pastāvēšanu kopš 2005. gada 1. janvāra.

(127) 2001. gada 25. jūlija nolēmuma par BNIL (67) 110. punktā Konstitucionālā padome precizēja, ka tās garantijas, kuras piešķirtas pirms BNIL spēkā stāšanās un nav tikušas atzītas aktos, nav zaudējušas spēku. Saskaņā ar Komisijas ekspertes viedokli šī argumentācija ir piemērojama ar publiskas iestādes statusu saistītu netiešo garantiju esībai, kuras, lai gan vēl nav atzītas aktos, tomēr paliek spēkā.

(128) Tomēr Francijas iestāžu eksperts pauž šaubas par to, ka iemesli, kas mudināja Konstitucionālo padomi atzīt spēkā esību garantijām, kuru piešķiršana nebija atļauta finanšu tiesību aktos, ir attiecināmi gan uz netiešajām, gan tiešajām garantijām. Minētais eksperts uzskata, ka iespējamās netiešās garantijas saņēmēji nevar pretendēt uz tik neapstrīdamām un stingrām tiesībām, kādas ir paredzētas tiešajā garantijā.

(129) Papildus faktam, ka Francijas valsts iestāžu eksperta arguments tikai aprobežojas ar šaubu paušanu un nav pārliecinošs, Komisija norāda, ka nekas 110. punktā nerosina uzskatīt, ka spēku nezaudē vienīgi tiešās garantijas. BNIL 61. pantā, kas ir aplūkots apsvērumā, nav aplūkotas tikai tiešās garantijas vien. Tāpēc Komisija uzskata, ka Konstitucionālās padomes atzinums, saskaņā ar kuru atļaujas neesība finanšu tiesību aktos nenozīmē garantijas spēkā neesību, attiecas gan uz netiešajām, gan tiešajām garantijām. Tāpēc Komisija uzskata, ka tas, ka netiešā garantija, kuru valsts ir piešķīrusi La Poste, nav atļauta finanšu tiesību aktos, nenozīmē, ka tā nav spēkā.

(130) Turklāt, kā to atzīmēja Komisijas eksperte, pienākuma nodrošināt valsts garantiju pieminēšanu finanšu tiesību aktos piemērošanas joma aprobežojas ar šādu garantiju “piešķiršanu”. Garantijas piešķiršana ietver gadījumus, kuros valsts, skaidri paužot savu gribu, nolemj piešķirt garantiju kādai institūcijai vai darbībai. Līdz ar to pienākuma ietvert garantijas finanšu tiesību aktos piemērošanas joma neietver garantijas, kas rodas statusa vai no judikatūras izrietoša pienākuma dēļ un kurām ir netiešs un automātisks raksturs. Minētā otrā kategorija neizriet no valsts lēmuma, bet no tā, ka uz valsti attiecas noteikts tiesiskais regulējums, un garantija ir tikai tā rezultāts. Šīs kategorijas, kura neietilpst BNIL 34. panta piemērošanas jomā, esība ir iemesls, kāpēc judikatūra attiecībā uz koncesionāru garantiju ir spēkā arī pēc 2001. gada. Tas arī izskaidro, kāpēc gadījumos, kad valsts ir akcionāre vai dalībniece sabiedrībā vai grupā, attiecībā uz kuru komerckodekss neierobežo prasījumu garantiju, tai nav pienākuma to norādīt finanšu tiesību aktos.

(131) Komisija secina, ka Francijas valsts iestāžu arguments, kura pamatā ir BNIL, nav pārliecinošs un tas, ka nevienā finanšu tiesību aktā nav precizēts, ka valsts piedāvā garantiju La Poste tā statusa dēļ, neizslēdz šādas garantijas esību. Katrā ziņā Komisija uzsver, ka tai nav saistošs attiecīgā pasākuma kā garantijas statuss saskaņā ar Francijas tiesību aktiem, ne arī tas, ka garantijai būtu piemērojams BNIL. Komisija uzskata, ka ir ņemams vērā tikai pasākuma statuss saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, jo īpaši ņemot vērā paziņojumu par garantijām. Komisija uzsver, ka Kopienas tiesībās ir atzīta netiešas garantijas esība, ja dalībvalstij ir juridisks pienākums atlīdzināt citas personas parādsaistības tās saistību nepildīšanas gadījumā (68).

(132) Ceturtkārt, Francijas iestādes uzskata, ka gadījumā, ja PIRK būtu valsts garantija, izmaiņas to statusā radītu nepieciešamību īstenot garantijas pasākumus ar mērķi aizsargāt kreditoru tiesības, kuras izriet no attiecīgās publiskās personas pārveidošanas. Tā kā tāds mehānisms nekad nav īstenots (sk. īpaši France Téléceom, Gaz de France, EDF un ADP pārveidošanas gadījumus) (69), tas pierādot, ka garantija nepastāv.

(133) Saskaņā ar Komisijas ekspertes skaidrojumu šāds apgalvojums izriet no īpašumtiesību konstitucionālās aizsardzības ļoti plašas interpretācijas. Ievērojot Francijas iestāžu argumentu, īpašumtiesību aizsardzībai būtu jānodrošina visi prasījumi. Ņemot vērā to, ka īpašumtiesību konstitucionālā aizsardzība ir piemērojama ne tikai gadījumā, kurā tā ir atkarīga no publiskas personas, šāda interpretācija nozīmētu, ka gadījumā, ja attiecīgā situācija piemeklētu kādu sabiedrību, būtu jāaizsargā parādsaistības, kas kļuvušas “vārīgākas” kāda attīstības procesa rezultātā. Tomēr šobrīd nekas Francijas pozitīvajās tiesībās nenosaka prasījumu aizsargāšanu. Ja argumentācija aprobežotos ar valsts garantētajiem prasījumiem, tas nozīmētu, ka īpašumtiesībām, kuras sākotnēji garantē valsts, jāpiemēro augstāka līmeņa konstitucionālā aizsardzība nekā citām īpašumtiesībām. Nekas uz to nenorāda. Visbeidzot, prasījumi ir personiskas tiesības, kuras nedrīkst jaukt ar īpašumtiesībām, kas būtībā ir lietu tiesības. Personiskajām tiesībām nevar piemērot paaugstināto aizsardzību, kas ir piemērojama lietu tiesībām.

(134) Komisija secina, ka īpašumtiesības nenosaka, ka nepieciešams paredzēt kādu konkrētu pasākumu, lai garantētu kreditoru tiesības brīdī, kad PIRK tiek pārveidota par sabiedrību, kurai ir piemērojamas sanācijas un likvidācijas procedūras. Tāpēc šādu pasākumu neesība nav uzskatāma par netiešās garantijas neesības rādītāju.

(135) Francijas iestādes uzskata, ka pretēji iepriekš aprakstītajai situācijai parādsaistībām, kuras bija uzņēmusies Pasta un elektrosakaru pārvalde un kuras tika nodotas La Poste, nebūtu bijis nepieciešams piešķirt tiešu garantiju, ja La Poste pienāktos valsts garantija tā statusa dēļ. Tomēr šāda garantija tika piešķirta ar 1990. gada 31. decembra lēmumu.

(136) Komisija uzsver, ka tas, ka Francijas iestādes nolēma piešķirt tiešo garantiju, nenozīmē, ka bija izslēgta netiešā garantija. Šī argumentācija ir piemērojama arī Francijas valsts iestāžu argumentam par garantiju, kuru valsts piešķīrusi noteiktām ERAP un Francijas Attīstības aģentūras darbībām. Tas, ka valsts atsevišķos gadījumos nolēma piešķirt tiešo garantiju pat tad, ja jau bija netiešā garantija, varētu būt skaidrojams ar vēlmi nodrošināt pārredzamību un uzlabot kreditoru tiesisko drošību. Saskaņā ar Francijas valsts iestāžu eksperta atzinumu “varbūtējās netiešās garantijas saņēmēji nevar pretendēt uz tik neapstrīdamām un stingrām tiesībām, kādas ir paredzētas tiešajā garantijā”.

(137) Visbeidzot, Francijas valsts iestādes atsaucas uz Valsts padomes Strīdu izskatīšanas nodaļas bijušā priekšsēdētāja Daniel Labetoulle rakstu (70). Šis raksts, tāpat kā Kampoloro judikatūra, tiks analizēts šā lēmuma sadaļā par valsts atbildību (71).

(138) Komisija secina, ka: — no vienas puses, pretēji Francijas valsts iestāžu apgalvojumiem nav neviena tiesību akta vai nolēmuma, kas izslēgtu valsts garantijas esību par labu La Poste, — no otras puses, tas, ka nevienā tiesību aktā nav skaidri paredzēta šī garantija, neizslēdz netiešās garantijas esību.

2. Ar publiskas iestādes statusu saistīto netiešo garantiju esību apstiprina Francijas Valsts padomes paziņojums

(139) Ar publiskas iestādes statusu saistītas netiešās garantijas esību apstiprina Francijas Valsts padomes paziņojums, kas tika izstrādāts 1995. gadā Crédit Lyonnais lietā un jau bija minēts lēmumā par procedūras uzsākšanu (72). Šajā paziņojumā Valsts padome pamatoja netiešās garantijas esību, tikai balstoties uz to, ka attiecīgā struktūra pēc būtības ir publiska iestāde: “Likumprojekta par valsts rīcību Crédit Lyonnais un Comptoir des Entrepreneurs sanācijas plānu gadījumā Valsts padome (..) nolēma, ka, lai gan valsts garantija minētajam uzņēmumam nav skaidri paredzēta tiesību aktos, tā izriet no tā, ka attiecīgā struktūra pēc būtības ir publiska iestāde.” (73)

(140) Komisija vairākkārt pieprasīja Francijas iestādēm pārsūtīt tai pilnu minētā paziņojuma tekstu.

(141) Francijas iestādes atbildēja (74), ka attiecīgais paziņojums, kas netika izstrādāts pēc valdības pieprasījuma, nav ticis pārstrādāts oficiālā dokumentā. Saskaņā ar Francijas iestāžu norādīto Komisijas pieminēto paziņojumu veido tikai viens teikums, kas iekļauts gada ziņojumā.

(142) Turklāt Francijas valsts iestādes uzskata, ka šis atzinums nebūtu attiecināms uz La Poste, jo tas ir piemērojams publiskai iestādei ar publisku grāmatvedi, kurš izveidots tieši ar mērķi nodrošināt valsts atbalsta pārvaldību Crédit Lyonnais sanācijas procesa laikā, tas ticis izstrādāts pirms 2001. gada 1. augusta Budžeta noteikumu ietvara likuma (BNIL) un tā piemērošana būtu pretrunā ar Valsts padomes vēlāko judikatūru.

(143) Komisija norāda, ka Francijas valsts iestāžu interpretācija, saskaņā ar kuru Valsts padomes atzinums nebūtu attiecināms uz La Poste, ir pretrunā ar paša atzinuma formulējumu. Atzinumā Valsts padome nav pieminējusi iestādes uzdevumus. Turklāt tajā ir minēta publiska iestāde, nevis publiska iestāde ar publisku grāmatvedi. Francijas valsts iestādes nesniedz paskaidrojumu, kāpēc minētais atzinums būtu piemērojams tikai publiskām iestādēm ar publisku grāmatvedi.

(144) Attiecībā uz Francijas valsts iestāžu argumentiem, saskaņā ar kuriem atzinums nebūtu piemērojams, jo tas ir izstrādāts pirms BNIL un ir pretrunā ar Valsts padomes vēlāko judikatūru, Komisija jau iepriekš ir norādījusi, ka BNIL nerada šķēršļus netiešas valsts garantijas esībai par labu La Poste.

(145) Tāpēc Komisija uzskata, ka Valsts padomes atzinums ir piemērojams La Poste un ka La Poste atzīst valsts garantijas esību, kura izriet no tā, ka tam ir publiskas struktūras iezīmes.

(146) Jāpiebilst, ka tādu netiešo garantiju esību, kuras izriet no administratīva vai normatīva akta, kas “nosaka un ietver finanšu sekas valstij”, apstiprina ekonomikas, finanšu un rūpniecības ministra 2003. gada 22. jūlija paziņojums “Pārskats par valsts piešķirto netiešo un tiešo garantiju noteikumiem”. Minētais paziņojums pierāda, ka valsts garantija var izrietēt no ļoti dažādiem juridiskajiem aktiem (75).

(147) Komisija arī norāda, ka minētajam paziņojumam pievienotajā paskaidrojumā, konkrēti, tā trešajā daļā “Pieredze garantijas pieprasījumu jomā un Padomes judikatūra ir ļāvusi noteikt vairākus tipiskus netiešās garantijas gadījumus, kurus ir svarīgi identificēt” Francijas valsts iestādes norāda, ka “atsevišķas tiesiskās formas jau pēc to struktūras paredz akcionāru atbildību, īpaši pilnas atbildības līgumsabiedrības (SNC) un uzņēmumu pagaidu grupas (GIE). SNC un GE gadījumā trešās personas vienmēr vērsīsies pie valsts akcionāra. Tas pats ir attiecināms uz publisko iestāžu izveidi un daļu iegūšanu publiskā akciju sabiedrībā.” Tādējādi pašas Francijas valsts iestādes atgādina par to, ka publiskas iestādes izveide ietver netiešu valsts garantiju par labu minētās iestādes kreditoriem.

b) La Poste kreditoram ir garantēta tā prasījumu atmaksa

(148) Šajā sadaļā Komisija izskatīs La Poste kreditora rīcību attiecībā uz tā prasījumu atmaksu gadījumā, ja La Poste nonāktu finansiālās grūtībās un nespētu atmaksāt parādus. Komisija noteiks, vai iepriekš noteiktas un publiskotas procedūras noslēgumā La Poste kreditors nonāktu tādā pašā situācijā, kādā nonāktu tāda uzņēmuma kreditors, kam ir piemērojamas komerctiesības.

(149) Šī analīze parāda, ka: — attiecībā uz publiskām iestādēm nepastāv tradicionālie šķēršļi, kas kavē prasījumu atmaksu struktūrai, kurai piemērojamas privātās tiesības (1), — 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktā parādu piedziņas procedūra publiskām iestādēm, attiecībā uz kurām tiesa pieņēmusi nolēmumu, nav iemesls parādu atcelšanai (2), — valsts atbildības režīmam publisko iestāžu parādu piedziņas procedūras īstenošanā piemīt visas garantijas mehānisma iezīmes (3), — pat ja kreditora prasījums netiek apmierināts, tas var atsaukties uz likumīgu kļūdu, ko tas pieļāvis parādsaistību noformēšanas laikā, attiecībā uz paļāvību par šo saistību izpildi (4).

1. Attiecībā uz publiskām iestādēm nepastāv tradicionālie šķēršļi, kas kavē prasījumu atmaksu struktūrai, kurai piemērojamas privātās tiesības.

(150) Kā norādīts pasākuma aprakstā, La Poste nav piemērojami vispārējie tiesību akti grūtībās nonākušu uzņēmumu sanācijas un likvidācijas jomā. Tāpēc La Poste kreditoram nedraud risks zaudēt prasījumus likvidācijas procedūras uzsākšanas rezultātā (76) vai saņemt tikai daļēju sākotnējo parādsaistību atmaksu vispārējos tiesību aktos paredzētās sanācijas vai likvidācijas procedūras noslēgumā.

(151) Turklāt, kā to uzsvēra Komisijas eksperte, La Poste juridiskas personas statuss nav šķērslis Francijas valsts garantijas esībai. Pastāv komercsabiedrības, piemēram, publiskas akciju sabiedrības (PAS) un sabiedrības ar ierobežotu atbildību (SIA), kurās iesaistītajām personām nav pienākuma atmaksāt tās struktūras parādus, kurās tās piedalās, tomēr pastāv arī vairākas sabiedrību vai juridisko personu, kas nodarbojas ar komercdarbību, kategorijas, kurās iesaistītās privātpersonas atbild par izveidotās sabiedrības parādiem. Tas ir attiecināms uz pilnas atbildības līgumsabiedrībām, ekonomisko interešu grupām un civilsabiedrībām. Līdz ar to vispārējos tiesību aktos nav iestrādāts tiešs princips attiecībā uz to, ka iesaistītajām personām būtu jāsniedz parādu garantija. Tāpēc nevar apgalvot, ka attiecīgu normu neesības dēļ būtu piemērojams princips, ka parādiem un zaudējumiem nav paredzēta garantija. Saskaņā ar Francijas tiesību aktiem juridiskās personas neatkarība, tāpat kā pašu kapitāla esība nav kritērijs, kas ļauj noteikt, kāda garantijas shēma ir piemērojama juridiskas personas prasījumiem. No iepriekšminētajiem apsvērumiem arī izriet, ka nekas netraucētu likumdevējam paredzēt, ka publiska persona izveido publisku iestādi, attiecībā uz kuru paredz, ka iespējamie zaudējumi tiktu atlīdzināti tikai ieguldīto līdzekļu vai sākotnējās dotācijas apmērā.

(152) Komisijas eksperte papildināja argumentāciju, pārbaudot, vai vispārējos tiesību aktos pastāv (netiešs) princips attiecībā uz parādu garantiju gadījumā, kad iesaistītās personas vai struktūras locekļi nav ietverti likumdevēja piedāvātā shēmā, un konstatēja, ka atbilde ir meklējama Civilkodeksa 1871. un turpmākajos pantos. Šie panti attiecas uz iesaistītajām personām, kuras nav reģistrētas sabiedrībā. Civilkodeksa 1871-1. pantā ir paredzēts šāds mehānisms: “Gadījumā, ja nav paredzēts atšķirīgs organizācijas veids, attiecības starp iesaistītajām personām attiecīgā mērā regulē civilsabiedrībām piemērojamie noteikumi civilsabiedrības gadījumā vai pilnas atbildības līgumsabiedrībām piemērojamie noteikumi komercsabiedrības gadījumā.” Iepriekš bija norādīts, ka civilsabiedrības un pilnas atbildības līgumsabiedrības ir tādas juridiskas personas, kuru locekļu atbildība par parādiem ir neierobežota. Eksperte uzskata, ka līdz ar to, ja vēlas izdalīt vispārējo tiesību aktu principu, tas būtu juridisko personu radīto parādu garantijas princips.

(153) Francijas iestādes 2009. gada 27. oktobra paziņojumā apstrīd šo secinājumu. Tam nav rodams pamatojums nevienā normā, jo atsauce uz Civilkodeksa 1871-1. pantu attiecas uz “attiecībām starp iesaistītajām personām”, nevis trešām personām. Līdz ar to šī situācija nav aplūkota nevienā normā, tāpēc nav iespējams noteikt garantijas principu, nepārkāpjot Francijas vai Eiropas Savienības tiesību aktos paredzētās tiesības uz aizstāvību.

(154) Tomēr Komisija norāda, ka Civilkodeksa 1872-1. pantā ir noteikts, ka ikviens nereģistrēta uzņēmuma dalībnieks uzņemas saistības savā vārdā un ir personīgi atbildīgs trešo personu priekšā. Tāpēc ikviens dalībnieks ir neierobežoti atbildīgs par parādsaistībām, kuras tas uzņēmies. Protams, Komisija neuzskata, ka tikai šā apsvēruma dēļ valsts atbild par La Poste parādsaistībām, tomēr pauž pārliecību, ka Francijas iestāžu sniegtais arguments neatspēko Komisijas ekspertes argumentu, saskaņā ar kuru tad, ja vēlētos izdalīt vispārējo tiesību aktu principu, tas būtu parādu garantijas princips. Komisija turklāt atgādina, ka ekonomikas, finanšu un rūpniecības ministra 2003. gada 22. jūlija paziņojumam pievienotajā paskaidrojumā (77) Francijas iestādes pašas novilka paralēli starp akcionāra atbildību attiecībā uz SNC un valsts atbildību attiecībā uz publisku iestādi.

(155) Pamatojoties uz iepriekšminētajiem elementiem, Komisija secina, ka: — pretēji to uzņēmumu kreditoriem, kuriem ir piemērojamas komerctiesības, La Poste kreditoriem (ņemot vērā, ka La Poste nav piemērojama vispārējos tiesību aktos paredzētā grūtībās nonākušu uzņēmumu sanācija un likvidācija) nedraud risks pilnībā vai daļēji zaudēt prasījumus likvidācijas procedūras noslēgumā, — tas, ka La Poste ir juridiska persona, nerada šķēršļus valsts garantijas piešķiršanai par labu La Poste, — tā kā nav tieša valsts atbildības ierobežojuma attiecībā uz La Poste, tā kreditori var likumīgi pielietot principu, saskaņā ar kuru valsts sedz La Poste parādus, lai gan tam ir piešķirts juridiskas personas statuss.

2. 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktā parādu piedziņas procedūra publiskām iestādēm, attiecībā uz kurām tiesa pieņēmusi nolēmumu, nav iemesls parādu atcelšanai.

(156) Šajā sadaļā Komisijas mērķis ir izpētīt parādu piedziņas procedūru publiskām iestādēm, attiecībā uz kurām tiesa pieņēmusi nolēmumu, lai noteiktu, vai minētā procedūra saskaņā ar Francijas iestāžu apgalvojumu varētu kļūt par iemeslu La Poste parādsaistību atcelšanai un tā rezultātā kreditora situācija būtu līdzīga, kā piemērojot maksātnespējas procedūru tiesā. Šī procedūra tika noteikta 1980. gada 16. jūlija likumā un dažādos piemērošanas tekstos (78), kas minēti šā lēmuma sadaļā par pasākuma aprakstu.

i) 1980. gada 16. jūlija likums piešķir valstij būtiskas priekšrocības: administratīvā kārtā izdotu rīkojumu un pietiekamu līdzekļu nodrošināšanu

(157) Pasākuma aprakstā jau bija pieminēts, ka 1980. gada 16. jūlija likums paredz, ka, “ja pašpārvaldes vai iestādes lēmējstruktūra nav atbrīvojusi vai nodrošinājusi minētos līdzekļus, (..) uzraudzības iestāde attiecīgā gadījumā izdod rīkojumu administratīvā kārtībā”. Turklāt 1981. gada 12. maija dekrētā, kurā attiecībā uz šo jautājumu nav izdarīti grozījumi ar 2008. gada dekrētu, ir noteikts, ka valsts pārstāvis vai uzraudzības iestāde “vajadzības gadījumā nepieciešamos līdzekļus ņem, vai nu samazinot apropriācijas, kuras paredzētas citiem izdevumiem un ir vēl pieejamas, vai arī palielinot līdzekļus”.

(158) 1980. gada 16. jūlija likumā un tā piemērošanas pasākumos ir paredzēts, ka valsts ir kompetentā iestāde attiecībā uz publisko iestāžu parādu piedziņu. Turklāt tie piešķir valstij būtiskas priekšrocības: administratīvā kārtā izdotu rīkojumu un pietiekamu līdzekļu nodrošināšanu.

(159) Francijas iestādes apstrīd domu, saskaņā ar kuru iepriekšminētie līdzekļi varētu būt valsts līdzekļi. Kā norādīts daļā par dalībvalsts apsvērumiem, Francijas iestādes apgalvo, ka 1980. gada 16. jūlija likums piešķir uzraudzības iestādei tikai aizstāšanas pilnvaras (79). Līdz ar to minētā iestāde var uzņemties tikai attiecīgā vadošā darbinieka pienākumus, kas neietver pieeju valsts budžetam. Šīs interpretācijas pamatojumam tiek norādīta atsauce uz 1980. gada 16. jūlija likuma sagatavošanas darbiem, doktrīnas rakstiem, kā arī Valsts padomes nolēmumiem Kampoloro lietā. Tomēr Francijas iestādes atzīst, ka 1980. gada likums principā neaizliedz valsts finanšu intervenci, lai sniegtu atbalstu attiecīgajai publiskajai personai.

(160) Komisija atzīst, ka tiesību aktos nav skaidri paredzēts valsts pienākums izsniegt ārkārtas dotāciju publiskai iestādei, ja tā ir nonākusi finansiālās grūtībās. Tomēr tas nekādā veidā neietekmē netiešās garantijas esības pierādījumu.

(161) Komisija atzīst arī to, ka vispirms ir jāņem pašas iestādes līdzekļi. Tomēr tas netraucē izdarīt secinājumu, ka, tiklīdz ir izsmelti pašu līdzekļi, tikai valsts finansējums var nodrošināt parādā esošās publiskās iestādes parādu atmaksu (80). Šis secinājums apstiprina to, ka garantijas mehānisms ir papildlīdzeklis, kura ietvaros vispirms tiek mobilizēti parādnieka un tikai pēc tam tā garantijas devēja līdzekļi.

ii) 1980. gada 16. jūlija likums un tā piemērošanas pasākumi neparedz likvidācijas/darbības pārtraukšanas procedūru ar saistību dzēšanu; līdzekļu nepietiekamības situācija tiek novērsta vai ir tikai pagaidu situācija

(162) Šajā sadaļā Komisija analizēs Francijas iestāžu skaidrojumu, saskaņā ar kuru 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktās procedūras piemērošanas rezultātā var tikt zaudēti atsevišķu kreditoru prasījumi bez iespējas tos atgūt (81) un ka tie nonāktu tādā pašā situācijā kā tādu uzņēmumu kreditori, kuriem ir piemērojamas tiesas procedūras.

(163) Komisijas eksperte (82) atzīst, ka 1980. gada 16. jūlija likuma un tā piemērošanas dekrēta noteikumi rosina domāt, ka līdzekļu nepietiekamības gadījumā ir iespējami tikai divi varianti: vai nu uzraudzības iestāde atbrīvo nepieciešamos līdzekļus, vai arī maksājums tiek atlikts. Nevienā procedūras apraksta daļā nav norādīts, ka ilgstošas līdzekļu nepietiekamības gadījumā tā varētu tikt pārtraukta.

(164) Pat ja 1980. gada 16. jūlija likumā un tā piemērošanas pasākumos ir paredzēta līdzekļu nepietiekamības situācija, tā ir uzskatāma par pārejošu, kamēr notiek papildu līdzekļu izveide, kas ir vienīgais dokumentos paredzētais risinājums. Nekur nav paredzēts, ka minētā papildu līdzekļu izveide ir neiespējama vai arī nepietiekama. Dokumentos ir norādīts, ka pēc līdzekļu izveides posma kompetentajai iestādei ir jāizdod rīkojums administratīvā kārtā. Minētajā 1989. gada apkārtrakstā ir sniegta precīzāka informācija par līdzekļu nepietiekamību, uzsverot, ka tai ir tikai pagaidu raksturs, jo šajā gadījumā kreditoram ir jānorāda atlikums, attiecībā uz kuru rīkojums tiks izdots vēlāk. Komisijas eksperte uzskata, ka “no šo dokumentu formulējuma kreditori var secināt, ka gadījumā, ja saistības attiecībā uz tiem netiek izpildītas uzreiz, tās tiks nokārtotas vēlāk”.

(165) Turklāt Komisijas eksperte pamatoti norāda, ka Francijas tiesību aktos ir paredzēta tikai prasījumu piedziņas procedūra, bet ne likvidācijas procedūra. Attiecībā uz privāto tiesību subjektiem tiesību aktos maksātnespējas situācijai ir saikne ar likvidāciju. Maksātnespējas risks var kļūt par iemeslu tiesiskās aizsardzības procesa uzsākšanai (83), un ir skaidri norādīts, ka maksātnespējas sekas ir likvidācija tiesas ceļā (84). Savukārt attiecībā uz publisko tiesību subjektiem kopumā un īpaši publiskām iestādēm, padarot neskaidru maksātnespējas situāciju un neradot tai nekādu saikni ar likvidācijas situāciju, likumdevējs un regulējošās iestādes rada kreditoriem iespaidu, ka prasījumi tiks neierobežoti atmaksāti un attiecīgā gadījumā to paveiks trešā persona, piemēram, valsts.

(166) Visbeidzot, Komisijas eksperte norāda, ka 2008. gada reformas rezultātā, kura norisinājās pēc lēmuma par procedūras uzsākšanu pieņemšanas, Francijas iestādes tā arī neprecizēja, ka publiskām iestādēm ir jāpiesaista pašu līdzekļi un tās nevarēs izmantot valsts līdzekļus. Tomēr šāds precizējums varētu būt bijis spēcīgs signāls kreditoriem laikā, kad Komisijas uzsāktajā procedūrā skaidri tika norādīta valsts garantijas saistība ar tiesību aktu nepilnīgo formulējumu. Nepieciešamā precizējuma neveikšana liecina par to, ka Francijas valsts nevēlas atspēkot informāciju, ka tā pati varētu nodrošināt vajadzīgos līdzekļus.

(167) Francijas iestādes 2009. gada 27. oktobrī nosūtītajā paziņojumā apgalvo, ka Komisijas ekspertes apgalvojuma, saskaņā ar kuru “no šo dokumentu formulējuma kreditori var secināt, ka gadījumā, ja saistības attiecībā uz tiem netiek izpildītas uzreiz, tās tiks nokārtotas vēlāk”, pamatā ir neobjektīva analīze par dokumentiem (apkārtrakstiem), kuri ne tikai ir zemāka līmeņa nekā reglamentējošie akti, bet arī neparedz iespēju aizstāt iestādes līdzekļus ar valsts līdzekļiem. Nekas neliedz publiskām iestādēm “iekonservēties”, kreditoriem neizdodoties panākt savu prasījumu piedziņu. Turklāt Francijas iestādes uzskata, ka publiskas iestādes var nepildīt savas saistības, automātiski nenonākot maksātnespējas situācijā.

(168) Tālāk Komisija analizēs, vai ir juridiski iespējams iekonservēt publisku iestādi, kurai ar tiesas pieņemtu un galīgu nolēmumu ir piespriests atmaksāt noteiktu naudas summu, un nepamierināt prasījumus, kā to apgalvo Francijas iestādes. 1980. gada 16. jūlija likuma un tā piemērošanas aktu noteikumi uzliek noteiktus pienākumus valstij. Kreditoram nelabvēlīgākajā scenārijā minētajos noteikumos ir paredzēts, ka valstij ir jānorāda kreditoram saldo, kura samaksa tiks nokārtota vēlāk. Pieņemot, ka pēc tam netiek izmaksāta atlīdzība, kreditoram aizvien būs iespēja (šis punkts tiks aplūkots šā lēmuma 3. sadaļā) saukt pie atbildības valsti. Šajā situācijā teorētiska iekonservēšana nenozīmēs, ka parāds ir atcelts. Turklāt Francijas iestādes nav sniegušas nevienu konkrētu šādas situācijas piemēru.

(169) Pamatojoties uz iepriekšminētajiem elementiem, Komisija secina, ka: — 1980. gada 16. jūlija likumā un tā piemērošanas noteikumos definētā specifiskā procedūra ir tikai prasījumu piedziņas procedūra, bet ne likvidācijas procedūra; tās piemērošanas noslēgumā prasījums netiek atcelts, savukārt likvidācijas procedūras piemērošanas rezultātā pieņemtais lēmums par slēgšanu aktīvu nepietiekamības dēļ bez soda piemērošanas ietver aizliegumu kreditoriem iesniegt jaunas prasības, — 1980. gada 16. jūlija likums un tā piemērošanas noteikumi, kuros ir paredzēta rīkojuma par izmaksu atlikšana un nav paredzēta maksātnespējas situācija, rosina kreditorus uzskatīt, ka vienmēr būs paredzēti un pieejami publisko tiesību subjekta prasījuma atmaksai nepieciešamie līdzekļi, — no tā izriet, ka līdzekļu nepietiekamības situācijā attiecīgā gadījumā tos nodrošinās valsts vai ka tai ir tikai pagaidu raksturs. Savukārt nevienā likvidācijas procedūrā nav paredzēta iespēja, kad par maksātnespējīgas personas parādiem atbildību uzņemas trešā persona, izņemot, protams, gadījumu, ja runa ir par garantijas devēju vai sabiedrību ar neierobežotu atbildību.

iii) Ir iespējama valsts ārkārtas dotācija, lai publiska iestāde varētu pildīt savas saistības, un atsevišķos aktos tā ir faktiski paredzēta

(170) Šajā saistībā Komisijas eksperte atzīmēja, ka:

α) […] (41)

(171) Kaut arī šis pierādījums nav nepieciešams, lai garantiju, kas izriet no La Poste statusa, klasificētu kā valsts atbalstu, Komisija secina, ka paša La Poste līdzekļi, ko būtu iespējams savākt likvīdu nepietiekamības gadījumā, ir ierobežoti. Francijas likumdevējs ir izstrādājis ļoti stingrus noteikumus gan par aktīvu nodošanu (85), gan vispārējo pasta pakalpojumu tarifu paaugstināšanu (86). Grūtības savākt papildu pašu līdzekļus parādu atmaksai palielina nepieciešamību pēc valsts intervences līdzekļu nepietiekamības gadījumā. Pirmkārt, ievērojot savienoto trauku principu, neiespējamība savākt līdzekļus, pielietojot aktīvu nodošanu, palielina citu garantijas mehānismu (avanss, valsts atbildība u. c.) izmantošanas biežumu. Otrkārt, likumdevēja īstenota aktīvu aizsardzības režīma noteikšana varētu veicināt atsaukšanos uz valsts stingru atbildību strīdos La Poste iespējamās maksātnespējas gadījumā (87).

(172) Francijas iestādes 2009. gada 27. oktobra paziņojumā apstrīd “neiespējamību” savākt pašu līdzekļus La Poste: — attiecībā uz aktīvu nodošanu valsts ir tiesīga brīvi novērtēt, vai tā uzskata tos par “obligāti nepieciešamiem” sabiedrisko pakalpojumu sniegšanai; turklāt, pat ja tā iebilst pret nodošanu, tas nenozīmē, ka tai būtu jānodrošina atlīdzība, iesaistot garantijas mehānismus; visbeidzot, valsts nekad nav iebildusi pret aktīvu nodošanu, pamatojoties uz 1990. gada 2. jūlija likuma 23. pantu, kas vairs nav lietots, kopš 2005. gadā La Poste gandrīz visus nekustamos īpašumus (tostarp pasta nodaļas) nodeva meitassabiedrībai, kurai nav piemērojams iepriekšminētais atļaujas režīms, — attiecībā uz vispārējo pasta pakalpojumu tarifu paaugstināšanu Francijas iestādes norāda, ka ARCEP nenosaka tarifus, bet gan cenu ierobežojumu (price cap) tikai La Poste regulētajām darbībām, kuru ietvaros notiek brīva La Poste tarifu attīstība (izņemot pastmarku cenu, kas tiek noteikta par pastu atbildīgā ministra rīkojumā, ievērojot cenu ierobežojumu); tas rada priekšstatu, ka ARCEP būtu grūti noraidīt tarifu paaugstinājumu, kas būtu nepieciešams subjekta izdzīvošanai un tā sniegto sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu veikšanai; visbeidzot, minētais cenu ierobežojums attiecas tikai uz regulēto nozari, kas veido mazāk nekā pusi no La Poste grupas peļņas.

(173) Komisija izskatīja Francijas valsts iestāžu veiktos precizējumus, un tai ir divas piezīmes: — Francijas iestādes apgalvo, ka pat gadījumā, ja valsts iebilstu pret nodošanu, tas nenozīmētu, ka ir piešķirama garantija. Tomēr tās atzīst (pat ja iebilst, ka tas varētu radīt priekšrocības La Poste), ka valsts pārstāvim ir jāievēro sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktības prasība 1980. gada 16. jūlija likumā (88) noteiktās procedūras izpildes laikā, kas varētu nozīmēt valsts stingru atbildību, atsaucoties uz publisko pienākumu vienlīdzības principu, kā pierādīts turpmāk (89), — tā kā La Poste kreditors nevar vērsties pie citas La Poste grupas sabiedrības prasījuma atmaksai, ir jāizskata La Poste, nevis La Poste grupas regulētās nozares un rezervētā sektora apgrozījums. Ņemot vērā regulējamo jomu Francijā (90), ir skaidrs, ka lielāko daļu publiskās iestādes La Poste darbību veido regulētās darbības. Līdz ar to tarifu noteikšanai lielai daļai La Poste darbību ir piemērojams cenu ierobežojums; turklāt rezervēto pakalpojumu tarifus nosaka ministrijas rīkojumā.

β) Lai publiskai iestādei palīdzētu nokārtot parādus, var tikt izmantoti atsevišķi valsts budžeta uzdevumi un programmas

(174) Komisijas eksperte identificēja šādas programmas: — programma Nr. 823 “Avansa maksājumi noteiktām no valsts nošķirtām struktūrām, kas pārvalda sabiedrisko pakalpojumus”: tās mērķis “ir ļaut valstij piešķirt avansa maksājumus dažādām no valsts nošķirtām struktūrām, kuras pārvalda sabiedriskos pakalpojumus” (91). “Minēto avansa maksājumu mērķis ir reaģēt uz steidzamām situācijām, kurās nepieciešams nodrošināt publiskās darbības nepārtrauktību vai paātrinātā veidā īstenot kādu pasākumu. Tie dod iespēju arī īslaicīgi segt neparedzētu līdzekļu vajadzību, kas attiecīgi tiks segta no stabiliem līdzekļiem. Tādējādi tie ļauj izvairīties no banku vai tirgus finansējuma un vienlaicīgi nepieļaut valsts pārvaldes iestāžu parādsaistību pastiprinātu fragmentāciju vai to procentu maksājumu paaugstināšanos”, — uzdevumā “Valsts finanšu līdzdalība” ir ietvertas divas programmas, kuru nosaukumi attiecīgi ir “Darbības ar kapitālu saistībā ar valsts finansēm” (programma Nr. 731) un “Valsts un publisko iestāžu parādu atmaksa” (programma Nr. 732). Minētās programmas ietvaros darbība Nr. 01 paredz “kapitāla palielināšanu, dotācijas pašu kapitālā, akcionāra avansu un līdzvērtīgus aizdevumus”.

(175) Šiem avansa maksājumiem ir atvēlēti ievērojami līdzekļi. Programmā Nr. 731 nepārprotami ir paredzētas rezerves 85 miljonu euro apmērā. Programmas Nr. 732 darbībai Nr. 01 ir paredzētas maksājumu apropriācijas 660 miljonu euro apmērā. Savukārt programmai Nr. 823 ir paredzētas maksājumu apropriācijas 50 miljonu euro apmērā.

(176) Gadījumā, ja La Poste piemeklētu finanšu grūtības, valsts varētu izmantot šo programmu līdzekļus, lai palīdzētu La Poste. Nevienā tiesību aktā nav noteikts ierobežojums avansa maksājumu piešķiršanai PIRK, kas veic saimniecisko darbību un darbojas konkurencei atvērtā nozarē.

(177) Francijas iestādes 2009. gada 27. oktobra paziņojumā precizē, ka tās nekad nav apstrīdējušas to, ka publiskas iestādes var izmantot tiešus avansa maksājumus no valsts, tomēr tas nenozīmē, ka publiskām iestādēm ir tiesības aizņemties no valsts budžeta; saskaņā ar Komisijas ekspertes norādīto akcionāru avansu var izmantot jebkādai valsts finansiālajai līdzdalībai neatkarīgi no juridiskā statusa, tāpēc tas nebūtu attiecināms tikai uz PIRK; turklāt pretēji Komisijas ekspertes apgalvojumam minētajos avansa maksājumos nepārprotami ir ņemti vērā Kopienā noteiktie ierobežojumi tāpēc, ka tie iekļaujas saprātīga ieguldītāja loģikā.

(178) Komisija secina, ka: — Francijas tiesību akti atļauj, pat iedrošina valsti piešķirt dotācijas publiskām iestādēm, nevis izmantot tradicionālos bankas aizdevumus gadījumā, ja izveidojusies līdzekļu nepietiekamība; pieeju šiem līdzekļiem nenosaka iepriekšēja noteikumu par valsts atbalstu ievērošana; minētās dotācijas var pildīt 1980. gada 16. jūlija likumā paredzēto “papildu līdzekļu” funkciju, — kreditoriem ir zināms šo aktu saturs, tāpēc tiem ir pamats uzskatīt, ka uzraudzības iestāde varēs atrast nepieciešamos līdzekļos to prasījuma atmaksai, — tomēr La Poste nav aizņēmuma tiesību attiecībā uz šiem līdzekļiem.

(179) Tā kā: — 1980. gada 16. jūlija likums un tā piemērošanas pasākumi neparedz likvidācijas/darbības pārtraukšanas procedūru ar tiesību un pienākumu atcelšanu, — 1980. gada 16. jūlija likumā un tā piemērošanas pasākumos nekur nav paredzēts, ka līdzekļus nevarētu atbrīvot, — budžeta dokumenti parāda, ka PIRK var saņemt ārkārtas avansu gadījumā, ja steidzami nepieciešami līdzekļi, Komisija uzskata, ka maz ticama ir tāda situācija, kurā kreditoram neizdotos panākt prasījuma atmaksu, piemērojot 1980. gada 16. jūlija likumā paredzētās procedūras.

(180) No otras puses, Komisijai neizdevās konstatēt to, ka publiskām iestādēm būtu tieša pieeja Valsts kases kontiem, ja ar “tiešu piekļuvi” saprot iespēju PIRK pašām pieņemt lēmumu par tiešu līdzekļu iegūšanu no valsts līdzekļiem un nodošanu to rīcībā bez valsts starpniecības.

iv) Francijas iestāžu priekšlikums veikt precizējumus 1980. gada 16. jūlija likuma piemērošanas dekrētā ir nepietiekams

(181) Vispirms Komisija uzsver, ka Francijas iestādes nav veikušas grozījumus šajā sadaļā analizētajā 1980. gada 16. jūlija likumā. Līdz ar to Komisijas veiktā pētījuma par garantijas esību par labu La Poste pamatā noteikti jābūt pozitīvajām tiesībām, nevis Francijas valsts iestāžu vēl aizvien neapstiprināto priekšlikumu atbilstībai vai neatbilstībai, kuru mērķis ir izslēgt jebkādas garantijas iespējamību. Līdz ar to šajā sadaļā ietvertās Komisijas analīzes mērķis būtībā ir sniegt detalizētu procedūras aprakstu, kuras norisē Komisija piedalījās.

(182) Lai noteiktu, ka uzraudzības iestādes piesaistīto līdzekļu vienīgais avots drīkst būt pašpārvaldes vai iestādes līdzekļi, Francijas iestādes ierosināja veikt šādus grozījumus 1980. gada 16. jūlija likuma piemērošanas dekrētā: “Ja pēc noteiktā termiņa beigām prasība nokārtot parādus nav izpildīta, valsts pārstāvis vai uzraudzības iestāde ieraksta izdevumus saistības neizpildījušās pašpārvaldes vai publiskās iestādes budžetā. Vajadzības gadījumā nepieciešamos līdzekļus ņem no pašpārvaldes vai iestādes budžeta, vai nu samazinot apropriācijas, kuras paredzētas citiem izdevumiem un ir vēl pieejamas, vai arī palielinot līdzekļus” (grozījumi ir pasvītroti).

(183) Tomēr, tāpat kā lēmuma par procedūras uzsākšanu 58. apsvērumā, Komisija uzsver, ka nedz noteikumu pašreizējā versija, nedz versija ar Francijas iestāžu piedāvātajiem grozījumiem neizslēdz to, ka līdzekļu piesaistīšana ir iespējama, palielinot līdzekļus ar dotāciju vai publisku līdzekļu piešķiršanu.

(184) Tālāk Komisija analizēs tiesiskās aizsardzības līdzekļus, kas kreditoram būtu pieejami maz ticamā gadījumā, ja 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktā procedūra kreditoram liegtu iespēju saņemt atlīdzību. Jo īpaši Komisija analizēs valsts atbildības režīmu, lai noteiktu, vai tam piemīt garantijas mehānisma iezīmes.

3. Valsts atbildības režīmam publisko iestāžu parādu piedziņas procedūras īstenošanā piemīt garantijas mehānisma iezīmes.

(185) Francijas iestādes uzskata, ka valsts atbildība principā nevar iestāties neatkarīgi no tā, vai tā ir vai nav stingra atbildība (92). Tomēr Francijas iestādes atzīst, ka gadījumā, ja būtu jāievēro sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktības prasība un valsts pārstāvim tā būtu jāievēro, izpildot 1980. gada 16. jūlija likumā noteikto procedūru, pastāvētu iespēja, ka tiesa kreditoram var piespriest atlīdzību. Tomēr šajā gadījumā atlīdzība nozīmētu tikai to, ka kreditors nonāktu situācijā, kādā tas nonāktu vispārējo tiesību aktu piemērošanas gadījumā; tātad šāds risinājums kreditoram nerada nekādas priekšrocības.

(186) Tomēr Komisija atgādina, ka saskaņā ar vispārējiem tiesību aktiem kreditori – katrā ziņā nenodrošinātie kreditori – principā neatgūst visu parāda summu. Turklāt likvidācijas procesā esoša uzņēmuma parādus neatmaksā trešās personas, kā tas ir iespējams šajā gadījumā.

(187) Francijas iestādes arī u