LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 351/68

KOMISIJAS LĒMUMS (ES) 2016/2327

(2016. gada 5. jūlijs)

par valsts atbalstu SA.19864 – 2014/C (ex 2009/NN54), ko sniegusi Beļģija – Publisko IRIS slimnīcu finansēšana Briseles galvaspilsētas reģionā

(izziņots ar dokumenta numuru C(2016) 4051)

(Autentisks ir tikai teksts franču un nīderlandiešu valodā)

(Dokuments attiecas uz EEZ)

EIROPAS KOMISIJA,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu (1),

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu un jo īpaši tā 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu,

uzaicinājusi ieinteresētās personas iesniegt apsvērumus saskaņā ar iepriekš minētajiem noteikumiem (2) un ņemot vērā šos apsvērumus,

tā kā:

1. PROCEDŪRA

(1) Komisija ar 2005. gada 7. septembra un 2005. gada 17. oktobra vēstulēm, kas reģistrētas attiecīgi 2005. gada 12. septembrī un 2005. gada 19. oktobrī, saņēma sūdzību par Beļģijas valsti attiecībā uz iespējamu nelikumīga un ar iekšējo tirgu nesaderīga atbalsta piešķiršanu no 1995. gada piecām publiskajām slimnīcām (3) (turpmāk tekstā – “IRIS slimnīcas”) (4), kas pieder Briseles galvaspilsētas reģiona IRIS (5) tīklam (turpmāk tekstā – “IRIS”). Sūdzību iesniedza divas asociācijas [proti, Briseles sociālās un veselības aizsardzības iestāžu koordinācijas centrs (CBI) un Briseles privāto veselības aprūpes iestāžu asociācija (ABISP)], kas pārstāv slimnīcas, kuras apsaimnieko privāto tiesību juridiskas personas (turpmāk tekstā – “privātās slimnīcas”), kā arī, ut singuli, vairākas slimnīcas, kas ir šo asociāciju locekles (6).

(2) Sūdzība attiecās uz šādām argumentu kopām: i) definīcijas un pilnvarojuma neesamība vai neskaidrība attiecībā uz specifiskajiem sabiedrisko pakalpojumu uzdevumiem, kuri uzdoti vienīgi IRIS slimnīcām, bet ne Briseles privātajām slimnīcām; ii) IRIS slimnīcām radīto zaudējumu kompensēšana, ko īsteno valsts iestādes; iii) ar IRIS slimnīcu sniegtajiem sabiedriskajiem pakalpojumiem saistīto izmaksu kompensācijas pārmaksa, izmantojot Briseles reģionālos fondus pašvaldību budžetu refinansēšanai; iv) veida, kādā IRIS slimnīcas tika finansētas no valsts līdzekļiem, nepārredzamība; un, visbeidzot, v) IRIS slimnīcu ar slimnīcām nesaistīto darbību šķērssubsidēšana, izmantojot kompensācijas, kas saņemtas ar slimnīcām saistīto uzdevumu izpildei (7).

(3) Atbildot uz papildu informāciju, ko iesniedza Beļģijas iestādes, 2008. gada 10. janvārī Komisijas dienesti vēstulē informēja sūdzības iesniedzējus par savu provizorisko atzinumu attiecībā uz šo sūdzību (8) un aicināja ieinteresētās personas iesniegt jaunu informāciju, lai varētu atkārtoti pārbaudīt sūdzības sākotnējo novērtējumu, neiesniegšanas gadījumā atzīstot to par atsauktu. Pēc sūdzības iesniedzēju atbildes saņemšanas Komisijas dienesti apstiprināja savu sākotnējo novērtējumu 2008. gada 10. aprīļa vēstulē.

(4) Pēc tam sūdzības iesniedzēji informēja Komisiju, ka ir iesnieguši atcelšanas prasību Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā (kas no 2009. gada 1. decembra kļuva par Eiropas Savienības Tiesu, turpmāk tekstā – “Tiesa”) attiecībā uz 2008. gada 10. janvāra vēstuli, kuru uzskatīja par Komisijas lēmumu (9). Turklāt 2008. gada 20. jūnijā sūdzības iesniedzēji iesniedza atcelšanas prasību attiecībā uz Komisijas dienestu 2008. gada 10. aprīļa vēstuli (10). Tiesa apturēja abas uzsāktās procedūras līdz 2009. gada 31. oktobrim, jo Komisija informēja Tiesu par to, ka plāno pieņemt lēmumu saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 659/1999 (11). Lai varētu pieņemt šo lēmumu, Komisijas dienesti pieprasīja papildu informāciju Beļģijas iestādēm, kā arī sūdzības iesniedzējiem.

(5) Komisija 2009. gada 28. oktobra lēmumā (12) (turpmāk tekstā – “Komisijas 2009. gada lēmums”, skatīt arī 4.1. punktu) nolēma neizvirzīt iebildumus pret atbalstu Briseles galvaspilsētas reģiona IRIS tīkla publisko slimnīcu finansēšanai, pamatojot ar to, ka attiecīgais finansējums tika atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu attiecībā uz nosacījumiem, kas minēti Komisijas Lēmumā 2005/842/EK (13) (turpmāk “2005. gada VTNP lēmums”), kā arī tiešā veidā attiecībā uz EK Līguma 86. panta 2. punktu (kas kļuva par LESD 106. panta 2. punktu) saistībā ar sabiedriskas nozīmes uzdevumiem, kuri piešķirti pirms tam, kad 2005. gada 19. decembrī stājās spēkā 2005. gada VTNP lēmums.

(6) Pēc tam sūdzības iesniedzēji iesniedza Tiesā šā Komisijas lēmuma atcelšanas prasību. Tiesa atcēla minēto Komisijas lēmumu ar 2012. gada 7. novembra spriedumu lietā T-137/10 (14) (skatīt arī 4.2. punktu), atzīstot, ka šis lēmums pieņemts, pārkāpjot sūdzības iesniedzēju procesuālās tiesības. Jo īpaši Tiesa secināja, ka Komisijai bija jāpauž šaubas par attiecīgo pasākumu saderību ar iekšējo tirgu, ņemot vērā sūdzības iesniedzēju šajā jomā iesniegtos argumentus. Tādējādi Tiesa secināja, ka Komisijai būtu jāsāk oficiāla pārbaudes procedūra, savācot visus atbilstošos pierādījumus, lai pārliecinātos par visu attiecīgo atbalsta pasākumu saderīgumu ar iekšējo tirgu, kā arī lai ļautu sūdzības iesniedzējiem un citām ieinteresētajām personām iesniegt savus apsvērumus šajā procedūrā (15).

(7) Komisija ar 2014. gada 1. oktobra vēstuli informēja Beļģiju par lēmumu attiecībā uz valsts finansējuma pasākumiem par labu Briseles galvaspilsētas reģiona IRIS slimnīcām sākt LESD 108. panta 2. punktā noteikto procedūru.

(8) Komisijas lēmums par procedūras sākšanu (turpmāk tekstā – “sākšanas lēmums”) ir publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (16). Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt apsvērumus par šiem pasākumiem.

(9) Beļģijas iestādes ar 2014. gada 22. oktobra vēstuli lūdza pagarināt apsvērumu iesniegšanas termiņu, atbildot uz sākšanas lēmumu. Komisija pagarināja termiņu ar 2014. gada 23. oktobra vēstuli. Jauns termiņa pagarinājums tika pieprasīts ar 2014. gada 1. decembra vēstuli, un Komisija to piešķīra ar 2014. gada 2. decembra vēstuli. Beļģijas Karaliste ar 2014. gada 16. decembra vēstuli iesniedza apsvērumus par sākšanas lēmumu.

(10) Komisija saņēma ieinteresēto personu apsvērumus (skatīt turpmāk 5. iedaļu) 2014. gada 15. decembrī, 2015. gada 5. janvārī un 2015. gada 9. janvārī. Komisija ar 2015. gada 13. un 20. februāra vēstulēm nosūtīja šos apsvērumus Beļģijai, kurai bija iespēja uz tiem reaģēt. Beļģijas apsvērumi tika saņemti vēstulē, kas datēta ar 2015. gada 13. martu un reģistrēta 2015. gada 17. martā.

(11) Pamatojoties uz to, Komisija atkārtoti pārbaudīja dokumentāciju un interpretēja vairākus elementus citādi, nevis tā, kā novērtējumā, kas sniegts atceltajā 2009. gada lēmumā.

2. PRIEKŠVĒSTURE

(12) IRIS slimnīcas darbojas sarežģītā juridiskā un reglamentējošā vidē, ko nosaka dažādas valsts iestādes. Lai vispārēji novērtētu šo slimnīcu saņemtā valsts finansējuma atbilstību noteikumiem valsts atbalsta jomā, vispirms īsumā jāraksturo juridiskā un reglamentējošā sistēma, ko piemēro IRIS slimnīcām. Šāds apraksts ietver likuma par CPAS raksturojumu (uz šā likuma pamata ir izveidotas IRIS slimnīcas), IRIS slimnīcu izveides īsu vēsturi, aprakstu par likumdošanas un citiem dokumentiem, kuri regulē IRIS slimnīcu darbību, īsu aprakstu par IRIS slimnīcu galvenajām darbībām, kā arī pārskatu par dažādiem piemērojamajiem finansēšanas mehānismiem.

2.1. Tiesības uz sociālo palīdzību un likums par CPAS

(13) Beļģijā tiesības uz sociālo palīdzību ir paredzētas konstitūcijā. Beļģijas konstitūcijas 23. pants jo īpaši paredz šādi: “Ikvienam ir tiesības uz cilvēka cienīgu dzīvi. Tādēļ likums, dekrēts vai noteikums, kas paredzēts 134. pantā, ņemot vērā atbilstošos pienākumus, garantē saimnieciskās, sociālās un kulturālās tiesības un nosaka to izmantošanas kārtību. Šīs tiesības jo īpaši ietver: […] 2. tiesības uz sociālo nodrošinājumu, veselības aizsardzību un sociālo, medicīnisko un juridisko palīdzību.”

(14) Sociālās palīdzības faktisko pieejamību iedzīvotājiem galvenokārt regulē 1976. gada 8. jūlija pamatlikums (17) (turpmāk tekstā – “likums par CPAS”), kas izveido sociālās darbības valsts centrus (turpmāk tekstā – “CPAS”). Tās ir valsts struktūras, kuras ir juridiskas personas un darbojas katrā Beļģijas komūnā. CPAS darbību vada padome, kuras locekļus ievēl attiecīgās komūnas pašvaldības dome. Saskaņā ar likuma par CPAS 1. pantu: “Ikvienam ir tiesības uz sociālo palīdzību. To mērķis ir ikvienam nodrošināt cilvēka cienīgu dzīvi. Šis likums izveido sociālās palīdzības valsts centrus, kas likumā noteiktā kārtībā nodrošina minēto palīdzību.”

(15) Praksē CPAS sniedz sociālo palīdzību personām, kurām nav nepieciešamo līdzekļu cilvēka cienīgai dzīvei un kuras nevar izmantot citus sociālā nodrošinājuma veidus (piemēram, bezdarbnieka pabalstus). Saistībā ar to likuma par CPAS 57. panta 1. punkts paredz, ka CPAS darbības uzdevums ir nodrošināt personām un ģimenēm nepieciešamo pašvaldības palīdzību. Tas raksturo minēto uzdevumu šādi: “Nodrošina ne tikai paliatīvo vai ārstniecisko palīdzību, bet arī profilaktisko palīdzību. Veicina lietotāju sociālo iesaisti. Šī palīdzība var būt materiāla, sociāla, medicīniska, medicīniski sociāla vai psiholoģiska.”

(16) Visiem CPAS ir pienākums sniegt sociālo palīdzību personām un ģimenēm, bet tiem ir noteikta rīcības brīvība attiecībā uz veidu, kā šī palīdzība sniedzama. Konkrētāk, CPAS var sniegt palīdzību: — pats, tiešā veidā, — vai, “kad tas ir nepieciešams un vajadzības gadījumā – esošas programmas ietvaros” [skatīt arī 19. apsvērumu], izmantojot pašizveidotas struktūras vai dienestus (pamatojoties uz likuma par CPAS 60. panta 6. punktu, 79. pantu un 118. pantu), un tādā gadījumā CPAS, kas izveidojis šo struktūru vai dienestu, ir pienākums arī definēt tā darbības mērķus. Jebkurš sociālais pienākums, kuru CPAS deleģē kādai struktūrai vai dienestam, pēc tam ir jānodrošina saskaņā ar šiem mērķiem, — vai izmantojot tās struktūras vai dienestus, ar kuriem šis centrs sadarbojas (likuma par CPAS 61. pants), un tādā gadījumā attiecīgās struktūras vai dienesti jāizveido: — vai nu pašam CPAS (skatīt iepriekšējo ievilkumu), — vai arī trešām personām, kuras arī ir definējušas to darbības mērķus.

(17) Abos pēdējos gadījumos CPAS (daļēji) deleģē savus sociālās palīdzības pienākumus vienīgi tiktāl, ciktāl šāda deleģēšana atbilst sadarbības struktūras darbības mērķiem. No vienas puses, ja kādu struktūru ir izveidojis CPAS, tas arī nosaka šīs struktūras darbības mērķus. Savukārt attiecībā uz pilnīgi nošķirtu struktūru (trešās personas struktūru) šī sadarbība aprobežosies ar minētās struktūras darbības mērķiem.

(18) CPAS juridiskais pienākums sniegt sociālo palīdzību, kas var būt materiāla, sociāla, medicīniska, medicīniski sociāla vai psiholoģiska, ir viens un tas pats neatkarīgi no tā, vai CPAS sniedz šo palīdzību tiešā veidā, vai izmantojot struktūras, kuras ir izveidojis vai ar kurām sadarbojas. Likuma par CPAS 57. pants nosaka CPAS (un tikai šim centram) pienākumu sniegt minēto palīdzību jebkuros apstākļos. Jebkura veida deleģēšana ir veids, kādā šis pienākums tiek pildīts, un tā neatbrīvo CPAS no atbildības par sava pienākuma izpildi un turpmāku izpildi.

(19) Prasības, kas piemērojamas gadījumos, kad CPAS vēlas izveidot struktūru vai dienestu (piemēram, slimnīcu), lai (daļēji) izpildītu savus sociālās palīdzības uzdevumus, ir definētas likuma par CPAS 60. panta 6. punktā: “Sociālās palīdzības valsts centrs, ja nepieciešams un vajadzības gadījumā – esošas programmas ietvaros, izveido, paplašina un pārvalda sociāla, ārstnieciska vai profilaktiska rakstura struktūras vai dienestus. Nepieciešamībai izveidot vai paplašināt šādu struktūru vai dienestu jāizriet no dokumentācijas, kura paredz pārbaudi par komūnas un/vai reģiona vajadzībām un citām līdzīgām struktūrām vai dienestiem, kas jau darbojas, no to darbības apraksta, no precīza novērtējuma par pašizmaksu un plānotajiem izdevumiem, kā arī, ja iespējams, no informācijas, kas nodrošina salīdzinājumu ar līdzīgām struktūrām vai dienestiem. Lēmumu par tādu struktūru vai dienestu izveidi vai paplašināšanu, kuri var saņemt subsīdijas vai nu ieguldījumu, vai darbības līmenī, var pieņemt tikai, pamatojoties uz dokumentāciju, kas apliecina, ka ir ievēroti nosacījumi, kuri paredzēti normatīvajos vai administratīvajos pamata aktos par šādu subsīdiju piešķiršanu. Neskarot atļaujas, kas jāiegūst no citām valsts iestādēm, lēmumu par struktūras vai dienesta izveidi vai paplašināšanu, ciktāl tas spēj ietekmēt pašvaldības budžeta izdevumus vai ieņēmumus, iesniedz apstiprināšanai pašvaldības domē.”

(20) Likuma par CPAS 57. pantā paredzētais pienākums nodrošināt (sociālo, medicīnisko, medicīniski sociālo vai psiholoģisko) palīdzību personām vai ģimenēm ir: — vispārīgs: palīdzība jāsniedz neatkarīgi no saņēmēju ideoloģiskās, filozofiskās vai reliģiskās pārliecības (likuma par CPAS 59. pants) un attiecīgās personas iespējamā līdzekļu trūkuma. CPAS īpašais mērķis ir sniegt palīdzību atkarībā no indivīda trūcības statusa. Tādējādi katra CPAS pienākums ir sniegt palīdzību ikvienam. Ja šis centrs izveido struktūru vai dienestu minētā uzdevuma izpildei, uz šo struktūru vai dienestu attiecas tas pats pienākums, — bez ierobežojuma laikā: palīdzība jāsniedz tik ilgi, kamēr eksistē sociālā vajadzība. Tādējādi CPAS pienākums ir nodrošināt šīs palīdzības nepārtrauktību un līdz ar to – palīdzību sniedzošās struktūras vai dienesta darbības nepārtrauktību.

(21) Pamatojoties uz pašvaldību autonomijas principu, katrs CPAS attiecīgajā komūnā pieņem lēmumus patstāvīgi, ievērojot likumu par CPAS, lai varētu labāk izpildīt sociālās (tostarp medicīniskās) palīdzības sniegšanas pienākumu. Konstitūcijā paredzētajai prasībai pašvaldību līmenī organizēt sociālo palīdzību pamatā ir arī vēlme un nepieciešamība izstrādāt sociālās palīdzības politiku, kas būtu iespējami tuvāka iedzīvotājiem. Kad CPAS pieņem lēmumu izveidot ārstnieciska rakstura sociālās aprūpes iestādi, lai apmierinātu vietējo iedzīvotāju sociālās aprūpes vajadzības, tādējādi izveidoto struktūru vienlaikus regulē gan likums par CPAS, gan federālā reglamentējošā sistēma, ko piemēro slimnīcām [skatīt 32. apsvērumu], un tā attiecas uz visām slimnīcām, neatkarīgi no to statusa (publiskā vai privātā), nodrošinot vienotu organizatorisko sistēmu visā valstī. Tomēr atšķirībā no privātajām slimnīcām CPAS izveidotajām slimnīcām, piemēram, IRIS slimnīcām, galvenais mērķis ir pastāvīgi sekmēt sociālās palīdzības sniegšanu. IRIS slimnīcām uzdoto pienākumu konkrētais raksturs sociālās palīdzības jomā (skatīt arī turpmāk 7.3.4.1. punktu) ir definēts IRIS slimnīcu statūtos un IRIS stratēģiskajos plānos saskaņā ar likuma par CPAS prasībām (un jo īpaši ar šā likuma 120. un 135.d pantu).

(22) Visbeidzot, pamatojoties uz likuma par CPAS 106. pantu, komūnām ir pienākums segt savu CPAS iztrūkumu, ja šiem centriem nepietiek līdzekļu ar sociālās palīdzības pienākumiem saistīto izdevumu segšanai.

2.2. IRIS slimnīcu izveidošana

(23) Kā iepriekš skaidrots [skatīt 15. apsvērumu], CPAS sniegtā sociālā palīdzība ietver medicīnisko un medicīniski sociālo palīdzību un tai var būt profilaktisks, kā arī ārstniecisks raksturs. Šo palīdzību var sniegt vai nu i) tieši pats CPAS, vai ii) ar trešo personu (piemēram, privāto slimnīcu) starpniecību, ievērojot to juridisko autonomiju, vai iii) jo īpaši gadījumā, ja CPAS vēlas kontrolēt, kā šie mērķi tiek sasniegti, izveidojot struktūru vai dienestu, kuram uzdod pildīt daļu no šā centra uzdevumiem (tad minētie uzdevumi tiek definēti šīs struktūras vai dienesta statūtos un IRIS slimnīcu gadījumā – IRIS stratēģiskajos plānos [skatīt 16. un 21. apsvērumu]). Lai varētu izpildīt medicīniskās palīdzības uzdevumus, CPAS ir izveidojuši un turpina (kopīgi) pārvaldīt slimnīcas vairākās Beļģijas pilsētās un komūnās.

(24) Agrāk sešu attiecīgo Briseles komūnu CPAS (18) paši sniedza sociālo palīdzību ar medicīnisku un sociāli medicīnisku raksturu, izmantojot astoņu publisko slimnīcu starpniecību (19), kuras atradās astoņās dažādās vietās. Šīs slimnīcas tiešā veidā pārvaldīja attiecīgie CPAS, un tām nebija juridiskas personas statusa. Tādēļ bija skaidrs, ka šīs slimnīcas palīdz attiecīgajiem CPAS izpildīt sociālās palīdzības pienākumu. Tomēr 1990. gadu pirmajā pusē Briseles valsts iestādes atzina, ka šo slimnīcu strukturālais iztrūkums apdraud to ilgtspējību. Lai nodrošinātu Briseles publisko slimnīcu ilgtspējību un ilgtermiņa dzīvotspēju, šīs valsts iestādes nolēma tās pārstrukturēt.

(25) Minētās pārstrukturizēšanas pirmais posms sākās 1994. gada 19. maijā, parakstot sadarbības nolīgumu starp Beļģijas Federālo valdību, Briseles galvaspilsētas reģionu un Briseles komūnu kopīgo komisiju slimnīcu politikas jautājumos. Šis nolīgums paredzēja īstenot pārstrukturizēšanas paktu, lai nodrošinātu publisko un vietējo slimnīcu pakalpojumu ilgtspējību. Kā norādīts šā sadarbības nolīguma 2. pantā: “Minētajam pārstrukturizēšanas paktam jāatbilst šādiem nosacījumiem: 1. jāsniedz garantijas, no vienas puses, attiecībā uz publisko slimnīcu specifikas saglabāšanu, cita starpā izvēloties tādas juridiskās un koordinācijas struktūras, kas nodrošina valsts sektora dominanci pārvaldes struktūrās un lēmumu pieņemšanas procedūrās, un, no otras puses, attiecībā uz vietējo piesaisti, palielinot tieši ievēlēto locekļu pārstāvību pārvaldes struktūru sastāvā.” (20)

(26) Šim nolūkam sadarbības nolīguma preambula paredz turpmāk minēto: “ņemot vērā to, ka finansiālais iztrūkums, kas radies publisko slimnīcu iestādēm, kuras atrodas Briseles galvaspilsētas reģiona teritorijā, būtībā ir sasniedzis satraucošas proporcijas; ņemot vērā to, ka, neraugoties uz vairākiem konsolidācijas plāniem, šo iestāžu finansiālais līdzsvars ir ļoti nestabils un tādēļ strukturālā veidā apgrūtina komūnu budžetus; ņemot vērā to, ka šādā situācijā ir nepieciešams veicināt koordinācijas un sadarbības mehānismu izveidi starp komūnām un sociālās palīdzības valsts centriem, kā arī asociācijām, kas izveidotas saskaņā ar 1976. gada 8. jūlija pamatlikuma par sociālās palīdzības valsts centriem XII nodaļu un atbild par dažādām publisko slimnīcu iestādēm, kuras atrodas Briseles galvaspilsētas reģiona teritorijā; ņemot vērā to, ka šie koordinācijas un sadarbības mehānismi ir pēc rakstura tādi, ka nodrošina publisko slimnīcu ilgtspējību, sekmējot iekārtu un infrastruktūras, kā arī slimnīcu pārvaldes un attīstības līdzekļu sinerģijas, un veicina komūnu budžeta deficīta novēršanu; ņemot vērā to, ka šis nolīgums nekādā veidā negroza slimnīcu finansēšanas noteikumus, bet tā mērķis ir tikai novērst strukturālo deficītu, kas ietekmē sociālās palīdzības valsts centrus un komūnas.” (21)

(27) Pamatojoties uz to, Briseles komūnu kopīgā komisija 1995. gada 22. decembrī pieņēma rīkojumu, ar ko iekļāva XII.a nodaļu tajā likuma par CPAS redakcijā, ko piemēro Briseles galvaspilsētas reģionam. Šā rīkojuma (22) sagatavošanas darbu pamatā bija 1994. gada 19. maija sadarbības nolīgums [skatīt 25. apsvērumu], kura galvenais mērķis bija, izmantojot piedāvāto pārstrukturēšanu, nodrošināt Briseles publisko slimnīcu ilgtspējību (23).

(28) Pārstrukturēšanas pamatā galvenokārt bija šādi elementi: — cesija, ko veica CPAS, nododot savu publisko slimnīcu tiešo pārvaldību jaunizveidotām juridiskām personām (tā sauktajām “asociācijām, kas saistītas ar XII nodaļu”), kuras izveidoja CPAS (kopīgi ar attiecīgajām komūnām, asociāciju, kas pārstāv slimnīcu ārstus, un attiecīgā gadījumā – ar Briseles Brīvo universitāti (Université libre de Bruxelles, ULB) un/vai Vrije Universiteit Brussel (VUB). To darot, CPAS atsauca iepriekšējo lēmumu pašiem pārvaldīt savas slimnīcas. Kā paredz likuma par CPAS 60. panta 6. punkts un 118. pants [skatīt 19. apsvērumu], CPAS nolēma dibināt asociāciju, kas nodrošinās medicīniskās un medicīniski sociālās palīdzības sniegšanu vietējai sabiedrībai. Tādējādi Briseles publiskās slimnīcas tika likvidētas un to darbība nodota astoņām vietējām slimnīcu asociācijām, kas izveidotas, pamatojoties uz likuma par CPAS XII nodaļu. Arī IRIS slimnīcas ieguva juridisku un finansiālu autonomiju (24)1996. gada 1. janvārī. Tika izveidotas šādas astoņas slimnīcu asociācijas: CHU Brugmann – HUDERF, CH Brien, CHU Saint-Pierre (CHU-SP), CH Etterbeek-Ixelles, CH Baron Lambert, CH Bracops, CH Molière un Institut Bordet (IB). Pēc tam šīs astoņas slimnīcas tika apvienotas tā, kā turpmāk minēts, vienlaikus saglabājot visas esošās vietējās nodaļas, un tika izveidotas pašlaik pastāvošās piecas IRIS slimnīcas. CHU Brugmann (CHU-B) un Hôpital universitaire des enfants Reine Fabiola (HUDERF) tika sadalītas divās atsevišķās juridiskās vienībās 1997. gada 1. janvārī. CHU Brugmann un CH Brien1999. gada 1. jūlijā tika apvienotas vienā struktūrā ar nosaukumu CHU Brugmann. Tajā pašā dienā CH Etterbeek-Ixelles, CH Baron Lambert, CH Bracops un CH Molière tika apvienotas, izveidojot Hôpitaux Iris Sud. Šajā lēmumā, ja nav norādīts citādi, termins “IRIS slimnīcas” apzīmē pašreizējās piecas vietējās slimnīcu asociācijas (25), — jumta struktūras izveide ar nosaukumu IRIS (pamatojoties uz likuma par CPAS XII.a nodaļu), kurai jānodrošina slimnīcas darbības koordinācija un kontrole katrā asociācijā, kas saistīta ar XII nodaļu (26). IRIS jumta struktūras galvenais mērķis ir nodrošināt ilgtspējīgu finansiālo līdzsvaru attiecībā uz slimnīcu darbību, ko īsteno IRIS slimnīcas. Tās galvenie uzdevumi ir koordinēt IRIS slimnīcu darbības, izstrādāt stratēģisko plānu IRIS tīklam, uzlabot piedāvāto pakalpojumu kvalitāti un kontrolēt tīkla budžetu.

(29) Saskaņā ar likuma par CPAS XII nodaļu visas vietējās slimnīcu asociācijas ir izveidotas, pamatojoties uz statūtiem, kas, cita starpā, definē darbības mērķi, asociācijas locekļu tiesības un pienākumus un lēmumu pieņemšanas struktūras (27). Visām asociācijām ir paredzēta pilnsapulce un valde, kurā tiek pārstāvētas dažādas personas, kas izveidojušas šo asociāciju [skatīt 28. apsvērumu], taču valsts iestāžu (proti, komūnu un CPAS) pārstāvjiem ir vairākums šajās lēmumu pieņemšanas struktūrās (28). Tādēļ nav nekādu šaubu par to, ka visas IRIS slimnīcas kontrolē valsts iestādes. Tāpat komūnām un CPAS ir vairākums arī IRIS jumta struktūras pilnsapulcē un valdē.

(30) Likuma par CPAS XII.a nodaļa, cita starpā, paredz kontroles un administratīvās uzraudzības noteikumus, ko piemēro vietējām slimnīcu asociācijām. Konkrētāk, IRIS jumta organizācijai ir pienākums izstrādāt stratēģisku plānu, kas ir juridiski saistošs vietējām asociācijām, kas saistītas ar XII nodaļu. Pamatojoties uz šo plānu, visām vietējām slimnīcu asociācijām ir pienākums izstrādāt vadības plānus un finanšu plānus un iesniegt tos IRIS apstiprināšanai (skatīt likuma par CPAS 135.d pantu). Vietējām slimnīcu asociācijām arī jāprasa IRIS atļauja, pirms tās pieņem vairākus būtiskus lēmumus (skatīt 135.e pantu), un IRIS tajās veic kontroles pasākumus reizi ceturksnī (skatīt 135.g pantu). IRIS arī ieceļ amatā katras vietējās slimnīcu asociācijas komisāru; tas piedalās šo asociāciju lēmumu pieņemšanas struktūru sanāksmēs, un viņam ir veto tiesības, pieņemot lēmumus, kas neatbilst IRIS pieņemtajiem lēmumiem (skatīt 135.h pantu).

(31) Visbeidzot, kā skaidrots sākšanas lēmuma 31. un 32. apsvērumā, pārstrukturēšana Briseles publiskajās slimnīcās, kuras uzrauga un pārvalda CPAS, ietvēra arī finanšu komponentu. Konkrētāk, izmantojot Briseles reģionālos fondus pašvaldību budžetu refinansēšanai (turpmāk tekstā – “FRBRTC”), Briseles galvaspilsētas reģions piešķīra aizdevumu 4 miljardu Beļģijas franku (aptuveni 100 miljonu euro) apmērā uz 20 gadiem tām komūnām, kuras pārvalda publiskās slimnīcas (ar attiecīgo CPAS starpniecību) (29). Pēc tam šīs komūnas pārskaitīja minētos līdzekļus savām publiskajām slimnīcām, lai daļēji segtu to finansiālās saistības (30). Briseles galvaspilsētas reģions 1996. gada 6. jūnijā nolēma neprasīt šā aizdevuma un procentu atmaksāšanu, ar nosacījumu, ka līgumi par pārstrukturēšanu ir pilnībā izpildīti un finanšu plāni ir ievēroti.

2.3. Tiesiskais regulējums, ko piemēro IRIS slimnīcām

(32) No iepriekšējās iedaļas skaidri izriet, ka IRIS slimnīcas tika izveidotas, pamatojoties uz likumu par CPAS, lai sniegtu iespēju CPAS izpildīt to pienākumus sociālās palīdzības jomā. Tādēļ šo slimnīcu darbību regulē galvenokārt likums par CPAS. Tomēr uz tām kā slimnīcām attiecās arī 1987. gada 7. augusta koordinētais likums par slimnīcām (LCH) (31), kura 147. pants (turpmāk LCH 163. pants 2008. gada 10. jūlija redakcijā) (32) paredz šādi: “Attiecībā uz slimnīcām, kuras pārvalda Sociālās palīdzības valsts centrs, un ārstiem, kuri strādā šajās slimnīcās, šā koordinētā likuma noteikumi papildina 1976. gada 8. jūlija pamatlikumu par Sociālās palīdzības valsts centriem un jo īpaši minētā likuma 48., 51., 52., 53., 54., 55., 56. un 94. pantu.”

(33) LCH, cita starpā, definē slimnīcu veidus, kurus var oficiāli apstiprināt (33); slimnīcas pārvaldes nosacījumus un medicīniskās darbības struktūru (34); slimnīcu programmu izstrādi (35); slimnīcu un slimnīcas pakalpojumu standartus un apstiprināšanas nosacījumus (36); tiesiskās attiecības starp slimnīcu un tās ārstiem, slimnīcas ārstu finansiālo statusu, tostarp jo īpaši iekļaujot maksas saņemšanu un tās apmēra noteikšanu, maksas saturu un centralizēti saņemtās maksas sadalījumu (37).

(34) Turklāt uz IRIS slimnīcām attiecas arī noteikumi, kas paredzēti vietējo slimnīcu asociāciju statūtos, kas, cita starpā, nosaka IRIS slimnīcu darbības mērķus, kā arī asociācijas locekļu tiesības un pienākumus [skatīt arī 29. apsvērumu].

(35) Visbeidzot, vietējās slimnīcu asociācijas atrodas IRIS jumta organizācijas uzraudzībā, un tas ierobežo spēju patstāvīgi pieņemt noteiktus lēmumus finanšu un vadības jomā [skatīt 30. apsvērumu]. Jāpiebilst, ka IRIS jumta organizācija apstiprina daudzgadu stratēģiskos plānus, kas ir saistoši vietējām slimnīcu asociācijām, kā paredzēts likuma par CPAS 135.d pantā.

(36) Noslēgumā, tiesiskais regulējums, kas regulē IRIS slimnīcu darbību, sastāv no likuma par CPAS, no LCH, no vietējo slimnīcu asociāciju statūtiem un no juridiski saistošiem stratēģiskiem plāniem, kurus pieņem IRIS jumta organizācija.

2.4. IRIS slimnīcu galvenie darbības virzieni

(37) IRIS slimnīcu galvenais darbības virziens ir slimnīcas pakalpojumu sniegšana Briseles galvaspilsētas reģiona pacientiem. IRIS slimnīcas kopumā nodarbina gandrīz 10 000 personas, nodrošinot vairāk nekā vienu miljonu konsultāciju gadā, un tās ir vislielākais neatliekamās palīdzības dienests Beļģijā. Tās piedāvā pilnu medicīnisko pakalpojumu klāstu visās galvenajās medicīnas jomās. Divas no tām specializējas konkrētās disciplīnās (Hôpital universitaire des enfants Reine Fabiola specializējas pediatrijā, bet Institut Bordet specializējas onkoloģijā).

(38) Papildus medicīniskajiem pakalpojumiem, IRIS slimnīcas nodrošina arī vairākus ar tiem saistītus sociālos pakalpojumus. Jo īpaši IRIS slimnīcu sociālie darbinieki sniedz palīdzību neaizsargātiem pacientiem un viņu ģimenēm, lai risinātu un pārvaldītu administratīvas, finansiālas, attiecību un sociālas grūtības.

(39) Patlaban piecas IRIS slimnīcas nodrošina medicīniskus pakalpojumus un ar tiem saistītus sociālus pakalpojumus ar tīkla starpniecību, kas sastāv no 11 objektiem Briselē. Šie objekti ir izvietoti sešās komūnās (proti, Anderlecht, Ville de Bruxelles, Etterbeek, Forest, Ixelles un Schaerbeek).

(40) IRIS slimnīcas raksturo savu virsuzdevumu šādi: “[no dzimšanas līdz mūža galam, mūsu slimnīcas apkalpo ikvienu, jebkurā viņa eksistences brīdī, neatkarīgi no medicīniskajām problēmām” (38). Desmit no IRIS slimnīcu 11 objektiem atrodas komūnās, kurās vidējie ienākumi nepārsniedz Briseles galvaspilsētas reģiona vidējos ienākumus (39). Pamatojoties uz klasifikāciju, ko noteicis federālais sabiedrības veselības valsts dienests [skatīt tabulu, kas raksturo šo klasifikāciju, 185. apsvērumā], trīs lielās IRIS slimnīcas, kas piedāvā pilnu pakalpojumu klāstu [CHU Saint-Pierre, CHU Brugmann un slimnīcas Iris Sud (HIS)], ir trīs slimnīcas, kuru pacienti pieder Beļģijas visneaizsargātākajam sociāli ekonomiskajam profilam. Šo situāciju apstiprina arī fakts, ka 2012. gadā gandrīz 11 % visu pacientu, kas uzņemti CHU Saint-Pierre un CHU Brugmann, nebija slimības apdrošināšanas, kas Beļģijā ir obligāta, un viņi nespēja samaksāt par ārstēšanu, bet 15 % šo slimnīcu pacientu bija atkarīgi (arī) no CPAS atbalsta.

(41) Visbeidzot, IRIS slimnīcas nodrošina arī vairākas saistītas darbības (piemēram, pacientu neatliekamās medicīniskās palīdzības pārvadājumus starp slimnīcām, bērnudārzus darbinieku bērniem, aprūpes un atpūtas namus vecāka gadagājuma cilvēkiem, medmāsu skolas, pētniecību, dzīvojamo infrastruktūru ar pakalpojumiem, psihiatriskās aprūpes iestādes, veikalu pacientiem un apmeklētājiem, televizoru nomu pacientiem, guļamtelpu izīrēšanu trešām personām, ēdnīcu un autostāvvietu infrastruktūru). Šīs saistītās darbības veido tikai ļoti nelielu daļu no visām IRIS slimnīcu darbībām, un par to liecina šo darbību nelielais īpatsvars (vidēji mazāk par 2 %) IRIS slimnīcu kopējos ieņēmumos.

(42) Visas šīs darbības IRIS slimnīcām rada izdevumus un ieņēmumus. Šo slimnīcu izmaksas, papildus konkrētām darbībām, nosaka arī to publiskās slimnīcas statuss, kas tām rada vairākus ierobežojumus, kuri neattiecas uz privātajām slimnīcām. Darbības izmaksas, kuras sedz IRIS slimnīcas, sniedzot vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumus (turpmāk tekstā – “VTNP”) un veicot saistītās darbības, jo īpaši palielina šādi apstākļi: — pienākums uz IRIS slimnīcu rēķina maksāt prēmijas par valodu zināšanām (40) divvalodīgiem darbiniekiem, un gada laikā tas rada izmaksas, kuru apjoms tiek lēsts (41) […] (42) miljonu euro apmērā, — pensiju shēma, ko piemēro pastāvīgajiem darbiniekiem (43) (ieceltām amatpersonām) un kas ir dāsnāka par shēmu, kuru piemēro privātajā sektorā nodarbinātajiem – IRIS slimnīcām tādēļ ir jāveic iemaksas, kuru apjomu gadā lēš […] miljonu euro apmērā, — izmaksas, ko rada pastāvīgo darbinieku ilglaicīga slimošana (44) un kas jāsedz IRIS slimnīcām (nevis sociālā nodrošinājuma sistēmai), un to summa tiek lēsta […] miljonu euro apmērā gadā, — apjoma palielinājumi, kurus Briseles galvaspilsētas reģions uzdod īstenot IRIS slimnīcām (45), nosakot apjomus, ko piemēro pašvaldību darbiniekiem, CPAS un IRIS slimnīcām un kas sedz tikai 60 % palielinājuma, liekot segt gada izmaksas aptuveni […] miljonu euro apmērā uz IRIS slimnīcu rēķina, — IRIS slimnīcu obligātās iemaksas IRIS jumta organizācijas izmaksu segšanai (46), un to gada izmaksas ir lēšamas […] miljonu euro apmērā.

(43) Šīs atlikušās izmaksas jāsedz IRIS slimnīcām, un tās nesedz citi valsts finansējuma avoti [kā, piemēram, BMF, skatīt 46. apsvēruma a) punktu].

2.5. IRIS slimnīcu finansēšanas mehānismi un grāmatvedības uzskaites mehānismi

2.5.1. Finansēšanas mehānismi

(44) IRIS slimnīcu finansēšanas pamatprincips ir iekļauts katras no piecām vietējām slimnīcu asociācijām statūtu 46. pantā (47) [skatīt 28.–29. apsvērumu], kas paredz šādi: “Neskarot 1987. gada 7. augusta Likuma par slimnīcām 109. pantu, pārskata gada peļņa tiek sadalīta starp partneriem, kuriem ir vismaz piektdaļa balsu kopskaita pilnsapulcē, pieņemot pilnsapulces lēmumu.” (48) Tādējādi komūnām un CPAS ir pienākums segt visu iztrūkumu, kas radies IRIS slimnīcām un ir deklarēts to finanšu pārskatos. Turklāt saskaņā ar likuma par CPAS 106. pantu komūnām ir pienākums segt visu iztrūkumu, kas radies to CPAS [skatīt 22. apsvērumu]. Līdz ar to komūnas (tiešā veidā un pildot finansēšanas pienākumu pret saviem attiecīgajiem CPAS) nodrošina IRIS slimnīcu ilgtspēju, sedzot visu iztrūkumu, kas var rasties šīm slimnīcām.

(45) No tā izriet, ka pakāpe, kādā komūnām un CPAS jāiejaucas, lai segtu iespējamos IRIS slimnīcu radītos iztrūkumus saskaņā ar savu attiecīgo statūtu 46. pantu, ir atkarīga no pakāpes, kādā IRIS slimnīcas spēj segt šīs izmaksas no citiem finansēšanas avotiem.

(46) LCH apraksta piecus finansēšanas avotus, kas vienādā mērā pieejami publiskām un privātām slimnīcām. Beļģijas slimnīcu ekspluatācijas izdevumi lielākoties tiek segti no pirmajiem trim (49), bet ceturtais un piektais attiecas uz slimnīcu ieguldījumu izdevumiem. a) Pirmais finansējuma avots ir budžeta finanšu līdzekļi (turpmāk tekstā – “BMF”) (50), kurus piešķīris sabiedrības veselības federālais ministrs un kuri attiecas vienīgi uz to aprūpi slimnīcās, kas kompensējama no sociālās apdrošināšanas. BMF piešķir katrai slimnīcai, nepārsniedzot federālās valsts vispārējā budžeta ierobežojumus. Pieejamais federālais budžets tiek sadalīts starp visām slimnīcām un ne obligāti sedz visas pieļaujamās izmaksas. No 2002. gada katras slimnīcas budžetu nosaka galvenokārt, pamatojoties uz dienu skaitu, kurās aprūpe tika nodrošināta iepriekšējā gadā. Pēc tam šo konkrēto summu izmaksā katrai slimnīcai divos dažādos veidos. Konkrēti, aptuveni 85 % šīs summas (nemainīgā daļa) tiek izmaksāta slimnīcām katru mēnesi, bet atlikušie 15 % (mainīgā daļa) tiek izmaksāta, pamatojoties uz datiem par faktisko uzņemšanu un aprūpes dienu skaitu, kas gada laikā nodrošināts šajā slimnīcā. Katra gada beigās BMF pārrēķina, pamatojoties uz kārtējā gada faktiskajiem datiem, un, atkarībā no šo aprēķinu rezultāta slimnīca saņem vai tai jāatmaksā noteikta summa. Sīkāk BMF regulē 2002. gada 25. aprīļa karaļa rīkojums, kas definē nosacījumus un noteikumus, ko piemēro slimnīcām piešķirtā BMF noteikšanai. Karaļa rīkojums jo īpaši paredz BMF noteikšanas kārtību, izmaksu veidus, ko var segt valsts, un kritērijus, kas piemērojami šajā jomā (51). Jāņem vērā, ka BMF netiek piešķirti, lai segtu katras slimnīcas faktiskās izmaksas, bet, gluži otrādi, tie tiek noteikti kā bāzes finansējums, kura pamatā ir šo slimnīcu vēsturiskās faktiskās izmaksas. Tādēļ var gadīties, ka BMF nebūs pietiekami gadījumā, ja būtiski palielināsies izdevumi vai notiks citas izmaiņas slimnīcas organizācijā un izdevumu struktūrā. b) Otrs finansējuma avots ir summas, kas saņemtas kā sociālās apdrošināšanas iemaksas, proti, Nacionālais veselības un invaliditātes apdrošināšanas institūts (turpmāk tekstā – “INAMI”) maksā slimnīcām par pacientiem nodrošināto aprūpi. Šā finansējuma pamatā ir Slimības un invaliditātes apdrošināšanas likums (52) vai tā konsolidētā redakcija, kas iekļauta 1994. gada 14. jūlija likumā (53), kurš definē Beļģijas sociālās apdrošināšanas sistēmu slimības un invaliditātes jomā un precizē medicīniskos pakalpojumus un zāles, par kurām var saņemt kompensāciju no sociālās apdrošināšanas. Slimnīcas izraksta rēķinus tieši INAMI par daļu no ārstu honorāriem un izdevumiem par pacientiem izsniegtajām zālēm. Tomēr INAMI izmaksātās summas nesedz visus izdevumus, kas rodas slimnīcām, sniedzot slimnīcu pakalpojumus. Tādēļ slimnīcas, kurām nav citu pietiekamu finansējuma avotu, riskē ar budžeta deficītu. c) Trešais finansējuma avots ir maksājumi, kurus pacienti vai viņu privātā slimības apdrošināšanas sabiedrība veic tieši slimnīcai. Šie maksājumi ir nepieciešami, jo sociālā apdrošināšana nesedz visus ārstu honorārus un maksu par zālēm un citiem pakalpojumiem (piemēram, par implantiem). Turklāt, ja pacients izvēlas atsevišķu palātu, papildus parastajai slimnīcas maksai un parastajiem ārstu honorāriem var tikt iekasēta papildu maksa (tiek palielināts standarta tarifs par ārstēšanu). Visbeidzot, no pacientiem var iekasēt papildu maksu arī par noteiktu papildu pakalpojumu izmantošanu (piemēram, par televizora nomu, slimnīcas autostāvvietas izmantošanu utt.). Visi maksājumi, ko veic pacienti vai trešās personas un kas paredzēti slimnīcas ārstu pakalpojumu samaksai saistībā ar hospitalizētajiem pacientiem, slimnīcai jāsaņem centralizēti (54). Slimnīcas un ārsti noslēdz līgumus, kuros nosaka atskaitījumu procentus, ko slimnīcas var ieturēt par honorāru iekasēšanas izmaksām un citiem izdevumiem, kurus nefinansē BMF (55). Tāpat kā attiecībā uz parastajiem ārstu honorāriem, slimnīcas var piemērot ieturējumus arī daļai no iepriekš minētās papildu maksas, lai daļēji segtu savas izmaksas (arī šoreiz saskaņā ar līgumu, kas noslēgts starp slimnīcu un ārstu). Tādējādi daļa no ārstu honorāriem netiek izmantota šo izmaksu segšanai, bet gan slimnīcas ekspluatācijas izdevumu segšanai. d) Ceturtais finansējuma avots ir īpaši paredzēts slimnīcas veikto ieguldījumu izmaksu segšanai. Slimnīcu ieguldījumus galvenokārt finansē valsts (federālā valdība un attiecīgais reģions katrs sedz noteiktu daļu), un atlikušo daļu finansē no slimnīcu pašu līdzekļiem, kā arī no bankas aizdevumiem. Finansējums, ko piešķir valsts iestādes, ir paredzēts būvniecības un slimnīcas vai pakalpojuma modernizācijas izmaksu segšanai, kā arī izdevumiem, kurus rada pirmā aprīkošana un medicīniskās aparatūras pirmā iegāde (56). Subsīdijas ieguldījumiem ir ierobežotas (piemēram, līdz noteiktai summai par vienu kvadrātmetru vai vienību). e) Piektais un pēdējais valsts finansējuma avots ir saistīts ar ieguldījumiem un attiecas uz izpētes un būvprojektu izstrādes izdevumiem, kā arī uz slimnīcu vai slimnīcas pakalpojumu slēgšanas vai neekspluatēšanas izmaksām (57). Praksē šāda veida finansējums netiek bieži izmantots.

(47) LCH 109. pants (kas kļuvis par LCH 125. pantu 2008. gada 10. jūlija redakcijā (58)) paredz papildu finansēšanas mehānismu, kuru var izmantot vienīgi publiskās slimnīcas (piemēram, IRIS slimnīcas). Saskaņā ar šo noteikumu publisko slimnīcu deficīti, kurus rada slimnīcas darbības, jāsedz komūnām, kas šīs slimnīcas pārvalda (ar CPAS vai citas centrālās struktūras, piemēram, IRIS, starpniecību). Princips, ka komūnas (daļēji) sedz šos deficītus, bija paredzēts jau likumā, kas bija spēkā pirms LCH, proti, 1963. gada 23. decembra likumā (59), un to apstiprināja arī 1973. gada 28. decembra likuma 34. pants (60). Kritēriji, kas jāņem vērā, nosakot deficītus, kurus komūnām ir pienākums segt, ir definēti ar karaļa rīkojumu (61). Pamatojoties uz to, federālais ministrs, kurš atbild par sabiedrības veselību, katru gadu nosaka deficīta summu katrai publiskai slimnīcai. Praksē, deficīts, kas jāsedz saskaņā ar ministra noteikto, precīzi nesakrīt ar deficītu, kas konstatēts slimnīcas vadības finanšu pārskatos, jo vairāki izmaksu elementi [piemēram, peļņa no darbībām, kas nav slimnīcas darbības, kuras, kā skaidrots 155. apsvērumā (62), ir tikai saistītas ar slimnīcas darbībām IRIS slimnīcu gadījumā], kas tajos iekļauti, tiek izslēgti no deficīta, kas minēts LCH 109. pantā.

(48) Noslēgumā, IRIS slimnīcas līdz ar to izmanto pilnīga finansējuma mehānismu, kas garantē jebkura iespējama deficīta segšanu. Pieci galvenie finansēšanas veidi, kas paredzēti LCH [skatīt 46. apsvērumu], attiecas uz lielāko daļu slimnīcas ekspluatācijas izmaksu un ieguldījumu. Ja minētie avoti nav pietiekami šo slimnīcu darbības izmaksu segšanai, IRIS slimnīcu statūtu 46. pants uzdod komūnām pilnībā segt jebkuru deficītu, kas rodas IRIS slimnīcām [skatīt 44.–45. apsvērumu]. Grāmatvedības deficīts, uz kuru attiecas statūtu 46. pants, noteikti ietver arī “deficītu, kas minēts LCH 109. pantā” (63) [skatīt 47. apsvērumu]. Sedzot visu grāmatvedības deficītu, komūnas izpilda arī pienākumu, kas paredzēts LCH 109. pantā. Šā deficītu kompensācijas mehānisma maksājumu veikšanas kārtība ir aprakstīta turpmāk (skatīt 7.3.5. punktu).

2.5.2. Pienākumi grāmatvedības uzskaites jomā

(49) Visas slimnīcas (gan publiskās, gan privātās) pilda pienākumus attiecībā uz grāmatvedības uzskaiti un pārredzamību. Jo īpaši katrai slimnīcai ir pienākums grāmatvedībā atsevišķi uzskaitīt maksu, kas saistīta ar katru pakalpojumu, ievērojot noteiktas prasības, kas minētas 1975. gada 17. jūlija likumā (64) un attiecas uz uzņēmumu grāmatvedības uzskaiti un gada finanšu pārskatiem (65). Ar slimnīcas darbībām nesaistītās darbības jāreģistrē atsevišķi. Slimnīcām ir arī pienākums iecelt amatā uzņēmuma revidentu, kura uzdevums ir apstiprināt grāmatvedības uzskaites ierakstus un gada finanšu pārskatus (66). Visbeidzot, slimnīcām ir pienākums paziņot noteiktu (finanšu) informāciju federālajam ministram, kurš atbild par sabiedrības veselību (67), un federālajam sabiedrības veselības valsts dienestam ir arī pienākums kontrolēt, kā tiek ievērotas LCH prasības (68).

3. SŪDZĪBĀ MINĒTO PASĀKUMU APRAKSTS

(50) Kā apgalvo sūdzības iesniedzēji, Briseles galvaspilsētas reģions izvēlējās de facto uzņemties attiecīgo Briseles komūnu pienākumus IRIS slimnīcu deficītu kompensēšanas jomā. Jo īpaši sūdzības iesniedzēji konkrēti norāda uz Briseles galvaspilsētas reģiona izveidoto Briseles reģionālo fondu pašvaldību budžetu refinansēšanai (turpmāk tekstā – “FRBRTC”) (69) iejaukšanos. Tāpat viņi apgalvo, ka Briseles galvaspilsētas reģions arī pats ir piešķīris īpašas subsīdijas komūnām (70) (līdz 10 miljoniem euro gadā no 2003. gada), iespējams, izmaksājot tās IRIS slimnīcām kā atbalstu.

(51) Kaut arī sūdzības iesniedzēji neapšauba Briseles galvaspilsētas reģiona kompetenci attiecībā uz šā reģiona komūnām, viņi tomēr uzskata, ka tas, ko atzīst par IRIS slimnīcu reģionālo finansējumu, pārsniedz prasības par deficīta segšanu, kas iekļautas LCH 109. pantā [skatīt arī 47. apsvērumu]. Sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka IRIS slimnīcas lielākoties saņēma reģionālo finansējumu, kas piešķirts komūnām, kurās šīs slimnīcas atrodas, un ka šādu finansēšanu nevar pamatot ar LCH prasībām. Sūdzības iesniedzēji neatsaucas uz pienākumu segt deficītu, kas paredzēts IRIS slimnīcu statūtu 46. pantā.

(52) Visbeidzot, sūdzības iesniedzēji informē par aptuveni 100 miljonu euro piešķiršanu ar FRBRTC starpniecību saistībā ar Briseles publisko slimnīcu pārstrukturēšanu, kas izraisīja IRIS slimnīcu izveidošanu (skatīt arī 2.2. punktu). Sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka šis pasākums lika izmaksāt IRIS slimnīcām pārmērīgu kompensāciju.

4. PROCEDŪRAS SĀKŠANAS PAMATOJUMS

4.1. Komisijas 2009. gada lēmums

(53) Kā iepriekš atgādināts [skatīt 5. apsvērumu], 2009. gada 28. oktobrī Komisija pieņēma lēmumu neizvirzīt iebildumus (71), secinot, ka IRIS slimnīcu finansēšana no valsts līdzekļiem Briseles galvaspilsētas reģionā ir valsts atbalsts, kas saderīgs ar iekšējo tirgu kā kompensācija par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniegšanu. Komisija pamatoja šo lēmumu ar 2005. gada VTNP lēmumu, kā arī tiešā veidā – ar EK Līguma 86. panta 2. punktu (pašlaik – LESD 106. panta 2. punkts).

(54) Šajā lēmumā Komisija atzina, ka IRIS slimnīcas pildīja trīs uzdevumus saistībā ar slimnīcu sabiedriskajiem pakalpojumiem: pirmkārt, jebkuras (publiskas vai privātas) slimnīcas vispārējos slimnīcu pienākumus saskaņā ar LCH (72); otrkārt, pienākumu ārstēt visus pacientus jebkuros apstākļos, tostarp ārpus ārkārtas situācijām (73); un, treškārt, pienākumu nodrošināt pilnu slimnīcas aprūpes pakalpojumu klāstu vairākās vietās (74). Komisija arī secināja, ka IRIS slimnīcas bija atbildīgas par sabiedrisko pakalpojumu uzdevumiem, kas nebija slimnīcas pakalpojumi un paredzēja sniegt sociālo palīdzību, papildus medicīniskajai palīdzībai (75). Visbeidzot, lēmums arī atsaucās uz divvalodības pienākumu (76). Lēmumā tika konstatēts, ka šos uzdevumus IRIS slimnīcām uzticēja LCH, likums par CPAS, IRIS stratēģiskie plāni un arī nolīgums, ko parakstīja IRIS slimnīcas un CPAS. Komisija arī atzina, ka kompensācijas kritēriji tika noteikti ex ante (77) un bija izstrādātas pietiekamas procedūras kompensācijas pārmaksas novēršanai un koriģēšanai (78). Visbeidzot, Komisija arī atzinīgi novērtēja to, ka IRIS slimnīcas veica atsevišķu grāmatvedības uzskaiti par slimnīcu darbībām un tām, kas nebija saistītas ar slimnīcām (79), tādējādi nodrošinot to, ka netika maksātas šķērssubsīdijas IRIS slimnīcu komerciālajām darbībām (izņemot VTNP) (80).

(55) Komisija arī pārbaudīja, vai IRIS slimnīcas nav saņēmušas kompensācijas pārmaksu iepriekš (proti, laikā no 1996. līdz 2007. gadam) (81), un secināja, ka tā nav noticis (82). Papildus finanšu pasākumu novērtējumam kopumā Komisija pārbaudīja arī apgalvojumus par avansēšanas mehānismu. Ņemot vērā to, ka regulāri izrādījās – kompensācija saskaņā ar LCH 109. pantu tika izmaksāta ar būtisku nokavēšanos, līdz pat desmit gadiem, IRIS slimnīcas saņēma avansa maksājumus ar FRBRTC starpniecību, lai varētu veikt nenokārtotos maksājumus. Komisija secināja, ka, tā kā šie iespējamie avansa maksājumi jebkurā gadījumā bija jāatmaksā pēc deficīta kompensācijas izmaksas saskaņā ar LCH 109. pantu, tie nevarēja izraisīt kompensācijas pārmaksu IRIS slimnīcām (83).

4.2. Tiesas 2012. gada spriedums par atcelšanu

(56) Atbildot uz Komisijas 2009. gada lēmumu, sūdzības iesniedzēji iesniedza Tiesā šā lēmuma atcelšanas prasību (84). Sūdzības iesniedzēji apgalvoja, ka Komisija ir aizskārusi viņu procesuālās tiesības, nesākot oficiālu pārbaudes procedūru, jo Komisijai attiecīgās pārbaudes ietvaros bija jākonstatē, ka pastāv nopietnas problēmas (85).

(57) Tiesa ar 2012. gada 7. novembra spriedumu lietā T-137/10 atcēla Komisijas 2009. gada lēmumu un secināja, ka Komisijai bija jāsāk oficiāla pārbaudes procedūra (86).

(58) Tiesa vispirms izskatīja jautājumu par to, vai IRIS slimnīcām bija uzdots pildīt skaidri definētus sabiedrisku pakalpojumu uzdevumus (87). Jau sākumā tika konstatēts – visas puses piekrita atzīt, ka LCH uzdeva visām slimnīcām – publiskām un privātām – sniegt vispārīgus slimnīcu pakalpojumus ar sabiedrisku nozīmi (88). Tādēļ šaubas radās vienīgi par to, vai Komisija kļūdījās, provizoriskajā pārbaudē secinot, ka IRIS slimnīcām bija uzdots pildīt sabiedriskas nozīmes slimnīcu un ne-slimnīcu papildu pakalpojumus (89). Tiesa secināja, ka pastāvēja šaubas par to, vai noteikumi, ar kuriem Komisija pamatoja savu lēmumu, bija pietiekami, lai uzdotu IRIS slimnīcām papildu uzdevumus, kas paredzēja ārstēt visus pacientus jebkuros apstākļos (90), nodrošināt slimnīcas aprūpi vairākās vietās (91) un sniegt papildu sociālos pakalpojumus (92). Turklāt attiecībā uz iespējamo uzdevumu nodrošināt slimnīcas aprūpi vairākās vietās, Tiesa konstatēja, ka bija grūti saskatīt, ar ko šis uzdevums atšķiras no vispārīgajām prasībām programmu izstrādes un darbības jomā, kuras piemēro visām slimnīcām, uz kurām attiecas LCH (93).

(59) Pēc tam Tiesa izskatīja jautājumu par to, vai Komisija tika pierādījusi nepārprotamu kompensēšanas kritēriju esamību (94). Attiecībā uz slimnīcu pienākumiem Tiesa izvērtēja deficīta kompensēšanas mehānismu saskaņā ar LCH 109. pantu (95), vienlaikus konstatējot, ka sūdzības iesniedzēji neapstrīd šo mehānismu (96), kā arī pieņemto mehānismu reģionālajai finansēšanai ar FRBRTC starpniecību, kas izveidots, lai uz laiku avansā segtu summas, kuras nepieciešamas IRIS slimnīcu deficītu aizpildīšanai, kamēr stājas spēkā šo deficītu segums, kas paredzēts LCH 109. pantā (97). Attiecībā uz 109. pantu Tiesa nosprieda, ka sūdzības iesniedzēji nav iesnieguši argumentus, kas liktu mainīt Komisijas pozitīvo vērtējumu par šo pantu (98). Savukārt attiecībā uz iespējamajiem avansa maksājumiem, kas izmaksāti ar FRBRTC mehānisma starpniecību, Tiesa secināja, ka Komisija nebija dokumentējusi šo avansu aprēķināšanas kritērijus (99) un tādēļ nebija tos pilnībā pārbaudījusi (100). Tiesa piebilda, ka Komisija nonāca pretrunā pati ar savu lēmumu, tiesas sēžu laikā apgalvojot, ka FRBRTC bija tikai mehānisms, ar kuru Briseles galvaspilsētas reģions finansēja Briseles komūnas, nevis IRIS slimnīcas (101).

(60) Attiecībā uz valsts finansējumu iespējamajiem IRIS slimnīcu papildu sociālajiem pienākumiem (102), Tiesa konstatēja, ka arī šajā gadījumā finansējums acīmredzami nāca no FRBRTC, kas slēdza līgumus ar attiecīgajām Briseles komūnām, lai piešķirtu tām īpašu subsīdiju, kas ļautu finansēt sociālos pienākumus, ko nodrošina IRIS slimnīcas (103). Tiesa secināja, ka šie līgumi neietvēra iepriekš noteiktus kompensēšanas kritērijus, kas saistīti ar iespējamajiem IRIS slimnīcu papildu sociālajiem pienākumiem (104).

(61) Pēc tam Tiesa izskatīja jautājumu par to, vai Komisija tika pierādījusi, ka eksistē procedūra, kas novērš kompensācijas pārmaksu, un ka nav notikusi kompensācijas pārmaksāšana (105). Tiesa arī secināja, ka LCH nodrošina pietiekamas garantijas, lai šā likuma 109. pantā minētā procedūra neizraisītu kompensācijas pārmaksu (106). Tā arī secināja, ka Komisija nebija pierādījusi, ka eksistē kāds līdzīgs mehānisms attiecībā uz iespējamo avansa izmaksāšanu, ko veic komūnas (107), un jo īpaši tā nebija konstatējusi, ka noteikti neeksistē IRIS slimnīcu juridisks pienākums atmaksāt šo avansu tad, kad tās saņem finansējumu deficīta segšanai saskaņā ar LCH 109. pantu (108). Attiecībā uz īpašajām subsīdijām, par kurām Komisija apstiprina, ka tās finansē papildu sociālos pienākumus, Tiesa secināja, ka Komisijas novērtējums par kārtību, kas ļauj novērst kompensācijas pārmaksu, finansējot šos sociālos pienākumus, bija nepietiekams (109).

(62) Attiecībā uz jautājumu par to, vai IRIS slimnīcas praksē saņēma kompensācijas pārmaksu (110), Tiesa vienkārši atzīmēja, ka analīzes apjoms bija ļoti liels un attiecās uz visiem IRIS slimnīcu finanšu rezultātiem vairāk nekā desmit gadu laikposmā (111). Nelemjot īpaši par Komisijas secinājumu, ka kompensācijas pārmaksas nebija, Tiesa nosprieda, ka Komisijas veiktā novērtējuma apjoms un sarežģītība pati par sevi liecina, ka sūdzības iesniedzēju apgalvojums par nopietnu problēmu esamību ir pamatots (112).

(63) Visbeidzot, sūdzības iesniedzēji apgalvoja, ka Komisijai savā novērtējumā bija jāņem vērā VTNP sniedzēju ekonomiskās efektivitātes kritērijs (113). Tomēr Tiesa noraidīja šo apgalvojumu un secināja: “kritērijs, kas saistīts ar uzņēmuma ekonomisko efektivitāti, sniedzot VTNP, neattiecas uz valsts atbalsta saderības novērtējumu saskaņā ar EK Līguma 86. panta 2. punktu [pašlaik LESD 106. panta 2. punkts], tādēļ izvēli attiecībā uz valsts uzņēmuma ekonomisko efektivitāti, ko izdara valsts iestādes, nevar šajā jomā kritizēt”. (114)

(64) Apkopojot šos secinājumus, Tiesa apstiprināja: “[Sūdzības iesniedzējs] norādīja saskanīgu norāžu kopumu, kuras pierāda būtisku šaubu esamību attiecībā uz pārbaudīto pasākumu saderīgumu attiecībā uz EK Līguma 86. panta 2. punkta [pašlaik LESD 106. panta 2. punkts] piemērošanas kritērijiem, kas attiecas, pirmkārt, uz skaidri definēta pilnvarojuma esamību attiecībā uz slimnīcu un sociālajiem sabiedriskā pakalpojuma uzdevumiem, kas raksturīgi IRIS slimnīcām, otrkārt, uz iepriekš noteiktu kompensācijas kritēriju esamību un, treškārt, uz kārtības, kas ļauj izvairīties no kompensācijas pārmaksas šo sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu finansēšanas ietvaros, esamību […].” (115)

4.3. Komisijas 2014. gada 1. oktobra sākšanas lēmums (116)

(65) Ņemot vērā Tiesas secinājumus (117), saskaņā ar kuriem Komisijai bija jāapšauba apstrīdētā IRIS slimnīcu valsts finansējuma saderība ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz LESD 106. panta 2. punktu, Komisijai bija jāsāk oficiāla pārbaudes procedūra, ko tā izdarīja ar 2014. gada 1. oktobra lēmumu. Sākšanas lēmumā Komisija konstatēja, ka Beļģijas iestādes apgalvo – attiecīgās Briseles komūnas un CPAS izvēlējās uzdot IRIS slimnīcām, bet ne privātajām slimnīcām, šādus papildu pienākumus (118), kas pamato deficīta kompensēšanas pasākumus, kuri veikti par labu IRIS slimnīcām: a) pienākumu palīdzēt visiem pacientiem jebkuros apstākļos – IRIS slimnīcas nevar atteikt palīdzību pacientiem, kuri nespēj samaksāt par pakalpojumiem un/vai nav apdrošināti, pat ja šiem pacientiem nav nepieciešama steidzama medicīniskā palīdzība. Privātajām slimnīcām ir pienākums palīdzēt tikai tiem pacientiem, kuriem nepieciešama steidzama medicīniskā palīdzība, bet nav šāda pienākuma gadījumos, kas nav steidzami; b) pienākumu nodrošināt slimnīcas aprūpes pilnu piedāvājumu vairākās vietās – komūnas un CPAS ir apzināti izvēlējušies saglabāt vairākus slimnīcu objektus, kuros piedāvā pilnu aprūpes klāstu, lai nodrošinātu aprūpes pieejamību visiem pacientiem. Alternatīva, kas paredz pārdalīt gultas un papildu pakalpojumus mazākā vietu skaitā un tādējādi samazināt izmaksas, tika apzināti izslēgta. Šī izvēle jo īpaši attiecas uz neaizsargātajiem pacientiem un viņu ģimenes locekļiem, ņemot vērā to, ka IRIS slimnīcas lielākoties atrodas kvartālos ar lielu neaizsargāto iedzīvotāju skaitu vai to tuvumā; c) pienākumu sniegt sociālos pakalpojumus pacientiem un viņu ģimenes locekļiem – sociālie darbinieki sniedz palīdzību neaizsargātiem pacientiem un viņu ģimenēm, lai risinātu un pārvaldītu administratīvas, finansiālas, attiecību un sociālas grūtības. Turklāt viņi izstrādā provizoriskus sociālos ziņojumus, lai atvieglotu CPAS finansiālo iejaukšanos. Kaut arī visām publiskajām un privātajām slimnīcām ir pienākums nodarbināt sociālos darbiniekus noteiktos slimnīcu pakalpojumos (piemēram, geriatrijā un psihiatrijā), Beļģijas iestādes apgalvo, ka IRIS slimnīcām ir īpašs papildu uzdevums, kas izpaužas kā daudz svarīgāku sociālo pakalpojumu sniegšana un prasa daudz lielākus izdevumus, kuri kompensējami saskaņā ar LCH.

(66) Ņemot vērā Tiesas paustās šaubas (119), Komisija aicināja Beļģijas iestādes, sūdzības iesniedzējus un jebkuras citas ieinteresētas personas paziņot tai jebkuru informāciju, kas ir svarīga, lai varētu pārbaudīt apstrīdētā valsts finansējuma saderību ar iekšējo tirgu, jo īpaši attiecībā uz šādiem aspektiem: — IRIS slimnīcu iespējamo papildu uzdevumu precīza definīcija un dokumenti, kas ir pamatā šo uzdevumu pilnvarojumam [skatīt sākšanas lēmuma 87.–89. apsvērumu], — juridiskais pamats, ko piemēro IRIS slimnīcu deficīta kompensēšanai (šo deficītu veido arī katra iespējamā papildu uzdevuma izmaksas) [skatīt sākšanas lēmuma 91. apsvērumu], — jautājums par to, vai eksistē (pietiekami) pasākumi, kas novērš jebkuru kompensācijas pārmaksu par iespējamiem papildu uzdevumiem, jo īpaši ar deficīta kompensēšanas mehānisma starpniecību, ko papildina atgūstami avansa maksājumi (attiecīgā gadījumā), un vai IRIS slimnīcām ir juridisks pienākums atlīdzināt jebkuru avansu, ko tās var saņemt, lai novērstu jebkuru kompensācijas pārmaksu [skatīt sākšanas lēmuma 95. apsvērumu], — ja īpašo subsīdiju maksājumi, kuru maksimālā summa sasniedz desmit miljonus euro gadā [skatīt iepriekš 50. apsvērumu], jāuzskata par darbību, kas nav saistīta ar IRIS slimnīcu deficīta kompensēšanu, jautājums par to, vai ir izstrādāti pietiekami pasākumi, kas nodrošina, ka šī kompensācija nepārsniedz to summu, kura nepieciešama sabiedrisko pakalpojumu pienākumu izpildes radīto izmaksu segšanai [skatīt sākšanas lēmuma 96. apsvērumu], — jautājums par to, vai IRIS slimnīcām tika faktiski piešķirta kāda kompensācijas pārmaksa no brīža, kad tās sāka īstenot savu darbību kā juridiski neatkarīgas struktūras [skatīt sākšanas lēmuma 97. apsvērumu], — jebkura noderīga informācija, kam pievienoti konkrēti un detalizēti dokumenti, kas izskaidro, vai, kādēļ un kādā mērā IRIS slimnīcu valsts finansējuma pasākumi ir saistīti ar VTNP 2012. gada lēmuma vai VTNP 2012. gada nostādņu piemērošanas jomu [skatīt sākšanas lēmuma 98. apsvērumu] vai VTNP 2005. gada lēmuma piemērošanas jomu [skatīt sākšanas lēmuma 100. apsvērumu] un vai, kādēļ un kādā mērā ir izpildīti tajos minētie kritēriji.

(67) Komisija arī izmantoja izdevību, ko radīja sākšanas lēmuma pieņemšana, lai mēģinātu iegūt izskaidrojumu šādiem papildu faktiem: — jautājums par to, vai kādi FRBRTC līdzekļi [skatīt iepriekš 50. apsvērumu] īpašo subsīdiju gadījumā tika tieši nodoti IRIS slimnīcām un vai FRBRTC un šīs īpašās subsīdijas ir tikai finansēšanas mehānismi starp Briseles galvaspilsētas reģionu un Briseles komūnām [skatīt sākšanas lēmuma 17. apsvērumu], — konkrēts tā pienākuma raksturs, kas paredzēts likuma par CPAS 60. panta 6. punktā [skatīt iepriekš 19. apsvērumu], publiskās slimnīcas slēgšanas iespējas un atšķirība no slimnīcu programmu izstrādes mehānisma [skatīt sākšanas lēmuma 26. apsvērumu], — jautājums par to, vai IRIS slimnīcu sniegtajiem papildu sociālajiem pakalpojumiem ir ekonomisks raksturs [skatīt sākšanas lēmuma 48. apsvērumu], — jautājums par to, vai īpašo subsīdiju (kuras Briseles galvaspilsētas reģions maksā komūnām) pārskaitīšanu no komūnām uz IRIS slimnīcām var uzskatīt par darbību, kas atšķiras no deficīta segšanas mehānisma [skatīt sākšanas lēmuma 92. apsvērumu], un attiecīgā gadījumā – piemērojamais juridiskais pamats, kas nosaka konkrētus šo subsīdiju veidus, — jautājums par to, vai eksistē avansēšanas mehānisms, šā mehānisma juridiskais pamats un veids, kādā veic minētos maksājumus (attiecīgā gadījumā), kā arī jautājums par to, vai šāds avanss ir uzskatāms par atbalsta pasākumu, kas atšķiras no deficīta segšanas mehānisma, kā arī precizējumi attiecībā uz šāda avansa iespējamo finansēšanu (attiecīgā gadījumā) no FRBRTC puses [skatīt sākšanas lēmuma 93. apsvērumu], — citi paskaidrojumi attiecībā uz ilgtspējības jēdzienu [proti, publisko slimnīcu kontinuitāti un ilgtermiņa dzīvotspēju, skatīt arī turpmāk 91. apsvērumu], tās juridisko pamatu (jo īpaši IRIS un IRIS slimnīcu līmenī), ietekmi un veidu, kādā šī ilgtspējība pamato deficīta kompensēšanas mehānismus, kurus izmanto attiecīgās slimnīcas [skatīt sākšanas lēmuma 102. un 103. apsvērumu], — jautājums par to, vai ir citi iemesli, izņemot tos, kas nepārprotami minēti sākšanas lēmumā (proti, papildu VTNP uzdevumu esamība un publisko slimnīcu ilgtspējība), kas var pamatot papildu finansējumu IRIS slimnīcām [skatīt sākšanas lēmuma 103. apsvērumu].

5. IEINTERESĒTO PERSONU IESNIEGTIE APSVĒRUMI

(68) Komisija saņēma apsvērumus no četrām ieinteresētajām personām (CBI, ABISP, Zorgnet Vlaanderen un UNCPSY), un tie ir apkopti turpmāk.

5.1. CBI

(69) Atbildot uz sākšanas lēmumu, CBI, sūdzības iesniedzējs, atzīmē, ka, viņaprāt, šis lēmums nesatur nekādu jaunu informāciju vai argumentu, ne arī kādu jaunu skaidrojumu, kas ļautu konstatēt IRIS slimnīcām uzticētu īpašu uzdevumu esamību vai attiektos uz šādu iespējamu uzdevumu kompensēšanas mehānismiem vai kontroles pasākumiem, kas izstrādāti šajā jomā. Sūdzības iesniedzējs tādējādi atsaucas lielākoties uz argumentiem, kas minēti viņa iepriekš iesniegtajos apsvērumos.

(70) CBI apstiprina savu nostāju, saskaņā ar kuru: 1) IRIS slimnīcām nav uzdota konkrētu VTNP sniegšana, papildinot tos uzdevumus, kas uzticēti visām Beļģijas slimnīcām (gan publiskām, gan privātām), un 2) pat ja Komisija secina, ka eksistē šāda veida papildu uzdevumi, tie nav definēti pietiekami skaidri, lai izpildītu Savienības tiesību aktu prasības šajā jomā. CBI arī konstatē, ka jaunās Briseles valdības politikas programmas priekšlikums (kas publicēts 2014. gada jūlijā) paredz “grozīt 2003. gada 13. februāra rīkojumu, precizējot municipālas nozīmes uzdevumus, kas pamato īpašas subsīdijas komūnām”. Sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka minētais formulējums apliecina – patlaban neeksistē neviens šāda veida uzdevums, un tie tiks definēti nākotnē.

(71) Attiecībā uz likuma par CPAS 60. panta 6. punkta prasībām CBI apgalvo, ka tās nekādi nepapildina LCH, lai varētu definēt papildu vai īpašus VTNP, kas būtu saistīti vienīgi ar publiskām slimnīcām, piemēram, IRIS slimnīcām. Sūdzības iesniedzējs arī apgalvo, ka šķiet – papildu sociālais pienākums paredz vienīgi lielāku sociālo pakalpojumu apjomu, salīdzinot ar citu slimnīcu nodrošinātajiem pakalpojumiem, un tas ir apzīmējams kā “sociālais pamatuzdevums (kas ir kopīgs gan publiskajām, gan privātajām slimnīcām)”. CBI uzskata, ka ar to nepietiek, lai varētu atzīt – IRIS slimnīcas pilda papildu sociālos uzdevumus. Turklāt attiecībā uz jautājumu par to, vai šiem pakalpojumiem ir ekonomisks raksturs, CBI apgalvo, ka tikai tas apstāklis vien, ka šos pakalpojumus sniedz bez maksas, neliedz tiem būt ekonomiska rakstura pakalpojumiem. Visbeidzot, CBI uzskata, ka papildu sociālie pakalpojumi nav atdalāmi no visaptverošiem veselības aprūpes pakalpojumiem, kam neapšaubāmi ir būtisks ekonomisks raksturs, kas nekad nav ticis apšaubīts.

(72) Kā apgalvo CBI, universālais aprūpes pienākums ir jāpilda tiklab privātām slimnīcām, kā arī publiskām slimnīcām. Šis centrs uzskata, ka nevar būt nekādas atšķirības starp publiskām un privātām slimnīcām jautājumā par “sociālo pacientu” ārstēšanu, neatkarīgi no tā, vai šī ārstēšana ir “steidzama” vai “pēcsteidzama”. Līdz ar to CBI atsaucas uz Briseles Pirmās instances tiesas spriedumu (120) par steidzamo medicīnisko palīdzību (121) ārzemniekiem, kuri nelikumīgi uzturas Beļģijā (turpmāk tekstā – “migranti bez dokumentiem”), kas šajā kontekstā pierāda, ka minēto palīdzību var sniegt gan publiskās, gan privātās slimnīcas. CBI piebilst, ka saskaņā ar kādu 2004. gada publikāciju (122), ko publicējusi Kristīgā savstarpējā sabiedrība (123), privātās slimnīcas Briseles galvaspilsētas reģionā uzņem vairāk nekā 60 % “sociālo pacientu”. Sūdzības iesniedzējs arī apgalvo, ka likums par CPAS, IRIS stratēģiskie plāni un nolīgumi par “patvēruma sniegšanu” (124) neparedz nevienu papildu uzdevumu.

(73) Attiecībā uz “uzdevumiem vairākās vietās”CBI uzskata, ka pienākuma nodrošināt pilnu slimnīcas aprūpi “vairākās vietās” precīzs saturs joprojām nav skaidrots, tāpat kā pakāpe, kādā šis pienākums uzliek papildu atbildību IRIS slimnīcām. Attiecībā uz papildu sociālajiem pienākumiem CBI uzskata, ka likuma par CPAS 57. pants neuzliek papildu pienākumus IRIS slimnīcām un jebkurā gadījumā tas šos pienākumus nedefinē saprotamā veidā (ne vairāk kā IRIS stratēģiskie plāni un nolīgumi par “patvēruma sniegšanu”).

(74) Attiecībā uz kompensēšanas kritēriju nepārprotamu definēšanu CBI konstatē, ka, pēc Beļģijas iestāžu domām, IRIS slimnīcas pilda īpašu uzdevumu, kas atšķiras no privāto slimnīcu uzdevumiem, un ka šis īpašais uzdevums nav definēts LCH, bet tam ir cits juridiskais pamats. Kā apgalvo CBI, ir pilnīgi izslēgts, ka LCH varētu definēt kompensēšanas kritērijus attiecībā uz vienu vai vairākiem sabiedriskas nozīmes uzdevumiem, ko šis likums neparedz. Turklāt CBI konstatē, ka nav nekādas atbilstības starp attiecīgo īpašo uzdevumu un kompensēšanas mehānismu iespējamajiem juridiskajiem pamatiem. Sūdzības iesniedzējs uzskata, ka acīmredzot nav nekādas atšķirības starp deficītu, ko izraisa iespējamo īpašo uzdevumu izmaksas, un deficītu, ko izraisa pamatuzdevumu izmaksas. Visbeidzot, CBI atsaucas uz vairākiem atzinumiem, kurus sniegusi Beļģijas Finanšu inspekcija, kas secina, ka nav iespējams kontrolēt to īpašo subsīdiju izmantošanu, kas piešķirtas, pamatojoties uz 2003. gada 13. februāra rīkojumu, jo šis rīkojums nenorāda, kas ir municipālas nozīmes uzdevumi, kuriem šīs subsīdijas piešķir.

(75) CBI arī atkārto iepriekš iesniegtos apgalvojumus, ka nav veikts neviens pasākums kompensācijas pārmaksas novēršanai. Tas piebilst, ka, tā kā nav precīzas definīcijas, kas ir IRIS slimnīcu pildītie īpašie uzdevumi, nav iespējams noteikt, kuras darbības ir jākompensē un kuras ne. Kā uzskata CBI, tādēļ nav iespējams pārbaudīt, vai eksistē kontroles mehānisms kompensācijas pārmaksas novēršanai.

(76) Visbeidzot, CBI konstatē, ka, pat ja publisko slimnīcu ilgtspējība ir iekļauta 1994. gada 19. maija sadarbības nolīgumā, minētais dokuments nedefinē šāda veida uzdevumus un nav uzskatāms par pilnvarojumu. Jo īpaši CBI uzskata, ka šis nolīgums nosaka tikai to, ka komūnai vai pilsētai ir pienākums ierīkot savā teritorijā publisko slimnīcu, un tas neparedz nekādus noteikumus par tādu slimnīcas pakalpojumu programmu izstrādi Beļģijā, kurām būtu jāizmanto publiskās slimnīcas pakalpojumi.

5.2. ABISP

(77) Briseles privāto veselības aprūpes iestāžu asociācija (ABISP), viena no sākotnējiem sūdzības iesniedzējiem [skatīt 1. apsvērumu], atzīmē savos apsvērumos par sākšanas lēmumu, ka visām Beļģijas slimnīcām, neatkarīgi no statusa vai īpašnieka, ir likumā noteikts pienākums pildīt sabiedriskas nozīmes uzdevumus. Saistībā ar to ABISP atsaucas uz LCH 2. pantu (125). Visbeidzot, ABISP atgādina, ka ir atsaukusi savu sūdzību.

5.3. Zorgnet Vlaanderen

(78) Zorgnet Vlaanderen pārstāv vairāk nekā 500 aprūpes iestādes Flandrijā (piemēram, vispārējās slimnīcas, psihiatriskās aprūpes iestādes un veco ļaužu pansionātus). Apsvērumos par sākšanas lēmumu Zorgnet Vlaanderen uzsver, ka visām Beļģijas slimnīcām, gan publiskām, gan privātām, ir vienādi sabiedrisko pakalpojumu pienākumi, kas paredzēti LCH. Šis tīkls arī konstatē, ka LCH nedefinē nosacījumus attiecībā uz juridisko statusu (valsts vai privāta organizācija), kas būtu nepieciešams, lai iestādi varētu atzīt par slimnīcu. Turklāt Zorgnet Vlaanderen konstatē, ka slimnīcu sabiedrisko pakalpojumu definīcijā nav atsauces uz reģionālām īpatnībām. Visbeidzot, tas apgalvo, ka Flandrijas un Briseles galvaspilsētas reģiona slimnīcu sociālie uzdevumi neatšķiras.

5.4. UNCPSY

(79) Valsts privāto psihiatrisko klīniku savienība (UNCPSY) ir Francijas privāto psihiatrisko klīniku federācija. Apsvērumos par sākšanas lēmumu UNCPSY apgalvo, ka, lai noteiktu, vai valsts finansējums nepārsniedz sabiedrisko pakalpojumu neto izmaksas, šīs neto izmaksas nevar būt neierobežotas. Turklāt tā uzskata, ka šādā novērtējumā jāņem vērā pakalpojumu sniedzēju vadības kvalitāte. Tādēļ UNCPSY uzskata, ka Komisijai jāsalīdzina publiskās un privātās slimnīcas, lai noteiktu, vai atbalsts ir proporcionāls LESD 106. panta 2. punkta nozīmē.

(80) Saistībā ar to Komisija atzīmē, ka UNCPSY apsvērumi ir pretrunā ar secinājumu, ko Tiesa iekļāva 2012. gada 7. novembra sprieduma (lietā T-137/10) 300. punktā, saskaņā ar kuru uzņēmuma ekonomiskā efektivitāte, sniedzot VTNP, nav jāņem vērā novērtējumā saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu par uzņēmuma saņemtā valsts finansējuma saderību ar noteikumiem valsts atbalsta jomā [skatīt par to 63. apsvērumu].

6. BEĻĢIJAS KARALISTES APSVĒRUMI

6.1. Beļģijas apsvērumi par sākšanas lēmumu

(81) Atbildē uz Komisijas 2014. gada 1. oktobra lēmumu un jo īpaši šā lēmuma 17. apsvērumā Beļģijas iestādes konstatē, ka Briseles galvaspilsētas reģiona finansiālā iejaukšanās (proti, īpašās subsīdijas par maksimālo summu desmit miljoni euro gadā) un FRBRTC finansiālā iejaukšanās ir finanšu pārskaitījumi, kas piešķirti tikai komūnām, nevis IRIS slimnīcām. Tādēļ Beļģijas iestādes uzskata, ka tie ir finanšu pārskaitījumi starp valsts iestādēm un neattiecas uz LESD 107. panta 1. punktu. Kā apgalvo Beļģijas iestādes, ne Briseles galvaspilsētas reģions, ne FRBRTC nav piešķīruši atbalstu IRIS slimnīcām. Tās uzskata, ka šie pārskaitījumi ir veikti atbilstoši reģiona kompetencei komūnu vispārējās finansēšanas ietvaros, lai komūnas varētu izpildīt savus sabiedriskas nozīmes uzdevumus, jo īpaši CPAS uzdevumus. Tādēļ sūdzības iesniedzēju atsauces uz Finanšu inspekcijas atzinumiem attiecas vienīgi uz Briseles galvaspilsētas reģionu un komūnām, bet ne uz IRIS slimnīcām. Visbeidzot, Beļģijas iestādes apgalvo, ka, pamatojoties uz 1980. gada 8. augusta Īpašo likumu par iestāžu reformām un Beļģijas Valsts padomes atzinumu (126), Briseles galvaspilsētas reģions var finansēt tikai komūnas, bet ne IRIS slimnīcas, jo konkrētu slimnīcu uzdevumu finansēšana nav reģiona kompetencē.

(82) Attiecībā uz šaubām, kas paustas sākšanas lēmuma 26. apsvērumā, Beļģijas iestādes izskaidro atšķirību starp likuma par CPAS 60. panta 6. punkta prasību, no vienas puses, un publisko slimnīcu slēgšanas iespējām ar slimnīcu programmu izstrādes mehānismu, no otras puses. Tās uzskata, ka likuma par CPAS 60. panta 6. punkts (127) paredz noteikumus, kas jāievēro, lai CPAS varētu dibināt slimnīcu. Jo īpaši CPAS jāanalizē, vai šī slimnīca ir faktiski nepieciešama, ņemot vērā reģiona vajadzības un jo īpaši medicīniski sociālās vajadzības, kā arī citu līdzīgu infrastruktūru esamību. Beļģijas iestādes arī uzsver, ka slimnīcu programmu izstrādes mehānisms paredz, ka federālā valdība nosaka maksimālo slimnīcas gultu skaitu katrā reģionā. Federālā valdība pamato savu lēmumu tikai ar apzinātajām slimnīcu vajadzībām, neņemot vērā sociālo vajadzību līmeni katrā reģionā (128). Beļģijas iestādes paskaidro, ka attiecībā uz Briseles galvaspilsētas reģionu maksimālais slimnīcas gultu skaits ir noteikts visam reģionam kopā, nevis atsevišķi katrai no 19 komūnām. Savukārt katrs no Briseles galvaspilsētas reģiona 19 CPAS patstāvīgi lemj par to, vai dibināt slimnīcu savā komūnā, atkarībā no vietējām vajadzībām.

(83) Beļģijas iestādes arī paskaidro, ka publiskās slimnīcas slēgšana vai nodošana partnerim privātajā sektorā netiek oficiāli vai īpaši regulēta LCH vai likumā par CPAS (129). Tomēr, kā apgalvo Beļģijas iestādes, Beļģijas Valsts padomes izdotajos tiesību aktos ir izskaidrota kārtība un nosacījumi, kā slēgt un/vai nodot tālāk CPAS izveidotās iestādes. Valsts padome ar 2002. gada 9. decembra rīkojumu Nr. 113.428 atcēla kāda CPAS piederoša pansionāta nodošanu privātam uzņēmējam. Tā jo īpaši nosprieda, ka pirms lēmuma pieņemšanas par iestādes slēgšanu vai nodošanu tālāk ir jānovērtē arī nepieciešamība sniegt medicīniski sociālus pakalpojumus. Šādā novērtējumā ir pienācīgi jāņem vērā vērtējums, kas veikts šīs iestādes izveidošanas laikā, kā arī visas izmaiņas, kas notikušas pēc lēmuma pieņemšanas par iestādes izveidi. Beļģijas iestādes arī atzīmē, ka šāda novērtējuma pamatā nevar būt vienīgi iestādes finanšu stāvoklis, ne arī tās uzturēšanas izmaksas. Tādējādi Beļģijas iestādes secina, ka CPAS nevar slēgt savu slimnīcu, kamēr nav iepriekš noteikts, ka vairs neeksistē medicīniskās un sociālās vajadzības, kuru dēļ šī slimnīca tika izveidota.

(84) Kā apgalvo Beļģijas iestādes, lai izveidotu publisko slimnīcu, jāizpilda vienlaicīgi gan likuma par CPAS 60. panta 6. punkta, gan arī valsts iestāžu slimnīcu programmu izstrādes prasības, bet privātu slimnīcu gadījumā būtiska ir tikai programmu izstrāde. Saskaņā ar likuma par CPAS 60. panta 6. punktu jaunas publiskās slimnīcas atvēršana ir jāpamato ar faktisku nepieciešamību. Turklāt Beļģijas iestādes paskaidro, ka gadījumā, ja publiskā slimnīca ir atvērta ar ietilpību, kas vienāda ar slimnīcu programmā paredzēto gultu skaitu, šajā apgabalā cita (publiska vai privāta) slimnīca minētās programmas ietvaros vairs nav nepieciešama, un tādā gadījumā nav nekādu citu līdzekļu iedzīvotāju vajadzību apmierināšanai. Beļģijas iestādes konstatē, ka gadījumā, ja CPAS kādā brīdī vēlas slēgt savu publisko slimnīcu, tam vispirms jāpārliecinās, ka šī slimnīca vairs nav nepieciešama saskaņā ar Valsts padomes tiesību aktiem. Pretēji CPAS privātam uzņēmējam, kurš izlemj slēgt slimnīcu, nav likumā noteikta pienākuma pārliecināties, ka iedzīvotāji turpina saņemt veselības aprūpi. Kā apgalvo Beļģijas iestādes, privāta slimnīca paliek atvērta tikai, ja pati tā izlemj, un šo lēmumu tā var mainīt jebkurā brīdī. Kā piemēru Beļģijas iestādes min Franču slimnīcas, privātas slimnīcas, kas atradās Berchem-Sainte-Agathe (Briselē), pēkšņo slēgšanu 2008. gadā (130). Noslēgumā, Beļģijas iestādes paskaidro, ka slimnīcu programmu izstrādes mehānisms vienlīdz ierobežo gan valsts, gan privāto uzņēmēju brīvību izveidot slimnīcu (slimnīcas izveide ir iespējama tikai gadījumā, ja maksimālais gultu skaits kādā apgabalā vēl nav nodrošināts). Tomēr tās uzskata, ka pienākumi, kas izriet no likuma par CPAS, rada papildu ierobežojumus CPAS saistībā ar publiskas slimnīcas atvēršanu un slēgšanu, bet privātas slimnīcas ir iespējams slēgt jebkurā brīdī.

(85) Attiecībā uz pienākumiem, kas, iespējams, attiecas tikai uz IRIS slimnīcām [skatīt sākšanas lēmuma 87.–89. apsvērumu], Beļģijas iestādes apgalvo, ka šie pienākumi tieši izriet no apstākļa, ka IRIS slimnīcas tika izveidotas, lai atvieglotu CPAS sociālās palīdzības sniegšanu (skatīt 2.2. punktu). Beļģijas iestādes uzskata, ka šie pienākumi izriet no likuma par CPAS, saskaņā ar kuru IRIS slimnīcas tika izveidotas, un ka tie ir uzdoti IRIS slimnīcām atbilstoši statūtiem un IRIS stratēģiskajiem plāniem. Beļģijas iestādes atsaucas uz šiem dokumentiem arī, lai precīzi definētu minētos pienākumus. Lai izteiktos īsi un neatkārtotos, Komisija novērtējumā citē tikai būtiskākās daļas (skatīt 7.3.4.1. punktu).

(86) Sākšanas lēmumā [skatīt 48. apsvērumu] Komisija apšaubīja IRIS slimnīcu sniegto papildu sociālo pakalpojumu ekonomisko vai neekonomisko raksturu. Atbildē uz sākšanas lēmumu Beļģijas iestādes atzīst, ka šiem sociālajiem pakalpojumiem nav ekonomiska rakstura. Būtībā tās apstiprina, ka sociālā palīdzība, ko Briseles CPAS sniedz kā materiālu, sociālu, medicīnisku, medicīniski sociālu un psiholoģisku atbalstu, neiekļaujas konkurences tirgū, un tāpat ir gadījumā, kad kādu sociālās palīdzības daļu (proti, papildu sociālos pakalpojumus) nodrošina IRIS slimnīcas, pamatojoties uz pilnvarojumu.

(87) Attiecībā uz deficīta kompensēšanas juridisko pamatu [skatīt sākšanas lēmuma 91. punktu] Beļģijas iestādes uzskata, ka komūnām uzdotais pienākums segt publisko slimnīcu deficītu ir paredzēts IRIS slimnīcu statūtu 46. pantā, kā arī LCH 109. pantā. Tās paskaidro, ka LCH 109. pants paredz vispārīgu principu, ko piemēro visām Beļģijas publiskajām slimnīcām un kas nosaka komūnu minimālos pienākumus [jo tām ir pienākums segt tikai daļu šā deficīta, skatīt arī 47. apsvērumu]. Beļģijas iestādes arī atzīmē, ka IRIS slimnīcu statūtu 46. pants definē konkrētu pienākumu, ko piemēro tikai sešām komūnām, kas izveidojušas IRIS slimnīcas un nolēmušas pārsniegt minimumu, kas paredzēts LCH 109. pantā, sedzot visu IRIS slimnīcu grāmatvedības deficītu.

(88) Sākšanas lēmuma 92. apsvērumā Komisija uzdeva jautājumu, vai īpašo subsīdiju (kuras Briseles galvaspilsētas reģions piešķīris komūnām) pārskaitīšana no komūnām uz IRIS slimnīcām ir uzskatāma par darbību, kas atšķiras no deficīta segšanas mehānisma. Atbildē Beļģijas iestādes apgalvo, ka Briseles komūnas izmanto tikai īpašās subsīdijas, lai (daļēji) pildītu pienākumu segt IRIS slimnīcu deficītu. Tādējādi, kā sīkāk skaidrots turpmāk (skatīt 7.3.5. punktu), deficīta kompensācija tiek izmaksāta vairākos posmos, tostarp kā īpašo subsīdiju pārskaitījumi no komūnām uz IRIS slimnīcām, taču pamats visiem šiem maksājumiem ir viens un tas pats, proti, komūnu pienākums segt deficītu.

(89) Komisija arī pieprasīja paskaidrojumus par iespējamo avansa izmaksas mehānismu (attiecīgā gadījumā), šā mehānisma juridisko pamatu un tā darbības veidu, atšķirību no deficīta segšanas mehānisma un FRBRTC pienākumiem šajā finansēšanā [skatīt sākšanas lēmuma 93. apsvērumu]. Beļģijas iestādes apgalvo, ka nav nekāda avansa izmaksas mehānisma. Konkrētāk, tās paskaidro, ka pienākums segt IRIS slimnīcu deficītu stājas spēkā tad, kad šis deficīts rodas. Būtībā, kā apgalvo Beļģijas iestādes, IRIS slimnīcu statūtu 46. pants attiecas uz grāmatvedības deficītu, kas norādīts slimnīcu finanšu pārskatos vēlākais sešus mēnešus pēc finanšu gada beigām. Savukārt tā deficīta aprēķināšanu, uz ko attiecas LCH 109. pants, federālais sabiedrības veselības valsts dienests kopumā veic ilgākā laikposmā (līdz desmit gadiem). Tomēr Beļģijas iestādes apgalvo, ka, tā kā deficīts, uz ko attiecas LCH 109. pants, ir vienkārši daļa no grāmatvedības deficīta, kas tiek segts nekavējoties saskaņā ar IRIS slimnīcu statūtu 46. pantu, šīs slimnīcas nesaņem avansu, kuru varētu uzskatīt par atbalstu, kas atšķiras no deficīta segšanas mehānisma. Visbeidzot, Beļģijas iestādes atkārto, ka FRBRTC nodrošina komūnām finansējumu, kas palīdz tām izpildīt deficīta segšanas pienākumu, kas, kā skaidrots iepriekš, nav avansa izmaksas mehānisms.

(90) Attiecībā uz pasākumiem, kas paredz novērst kompensācijas pārmaksu, un faktisko šādas pārmaksas neesamību [skatīt sākšanas lēmuma 95.–97. pantu], Beļģijas iestādes izvirza šādus apgalvojumus. Vispirms tās paskaidro, ka lēmumi par deficīta kompensēšanu tiek pieņemti vienu reizi gadā, kad kļūst zināms attiecīgajam finanšu gadam aplēstais deficīts, tādēļ neesot nekāda kompensācijas pārmaksas riska. Tās piebilst, ka Beļģijas juridiskā sistēma (jo īpaši 1983. gada 14. novembra likums un likums par CPAS) ļauj komūnām pārbaudīt, vai IRIS slimnīcas pareizi izmanto valsts atbalstu, un atgūt šo atbalstu gadījumā, ja netiek ievēroti nosacījumi vai ir veikta kompensācijas pārmaksa. Turklāt, lai pierādītu kompensācijas pārmaksas neesamību, Beļģijas iestādes atsaucas uz dažādām tabulām, kas iesniegtas Komisijai un ataino deficītu un komūnu iejaukšanos par katru no piecām IRIS slimnīcām 1996.–2014. gadā (šos datus skatīt arī 7.3.5. punktā).

(91) Kā pieprasīts, Beļģijas iestādes sniedz savā atbildē arī papildu paskaidrojumus par jēdzienu “ilgtspējība” [skatīt sākšanas lēmuma 102.–103. apsvērumu]. Tās apgalvo, ka IRIS slimnīcu ilgtspējības nodrošināšanas pienākuma pamatā ir tieši likums par CPAS. Kā iepriekš skaidrots (skatīt 2.1. punktu), jebkurš CPAS var izveidot iestādes, kas atbild par sociālās palīdzības sniegšanu, tostarp par medicīnisko un medicīniski sociālo palīdzību, ja tas var pierādīt, ka šāda rīcība ir nepieciešama faktisku vajadzību apmierināšanai saskaņā ar likuma par CPAS 60. panta 6. punktu. Tās paskaidro, ka iepriekš seši no Briseles galvaspilsētas reģiona 19 CPAS bija izveidojuši slimnīcas (tās nebija atsevišķas juridiskas personas), lai sniegtu sociālo palīdzību, un ka šie centri paši pārvaldīja minētās slimnīcas līdz 1995. gada beigām. Kā apgalvo iestādes, minēto publisko slimnīcu pārstrukturēšana izraisīja IRIS publisko slimnīcu izveidi, un tās kļuva juridiski neatkarīgas no CPAS1996. gada 1. janvārī (skatīt arī 2.2. punktu), nekādi nemainot CPAS pienākumu sniegt sociālo palīdzību vai nu tieši, vai ar IRIS slimnīcu starpniecību. Tādējādi Beļģijas iestādes konstatē, ka IRIS tīkla un IRIS slimnīcu pārstrukturēšanas un izveides galvenais mērķis bija nodrošināt publisko slimnīcu pakalpojumu nepārtrauktību Briseles galvaspilsētas reģionā [skatīt arī 27. apsvērumu]. Tās arī konstatē, ka, lai nodrošinātu IRIS slimnīcu ilgtspējību un tādējādi garantētu iedzīvotāju sociālo vajadzību apmierināšanu, komūnām un CPAS ir pienākums segt jebkuru šo slimnīcu deficītu, pamatojoties uz IRIS slimnīcu statūtu 46. pantu. Beļģijas iestādes arī secina, ka, kamēr pastāv patiesa nepieciešamība, saskaņā ar Valsts padomes tiesību aktiem [skatīt 83. apsvērumu] valsts iestādes nevar slēgt IRIS slimnīcas, ne arī nodot tās privātam īpašniekam.

(92) Visbeidzot, sākšanas lēmuma 103. apsvērumā Komisija jautā, vai ir kādi citi iemesli, kas var pamatot papildu finansējumu IRIS slimnīcām. Šajā jomā Beļģijas iestādes atzīmē, ka IRIS slimnīcu vienīgais mērķis nav veidot “dzīvotspējīgus” slimnīcu pakalpojumus, uzdevumus un programmas, kā to var darīt Beļģijas privātās slimnīcas. Gluži otrādi, kā apgalvo Beļģijas iestādes, IRIS slimnīcām jānodrošina iespējami plašs veselības aprūpes diapazons, jo īpaši lai garantētu, ka ikvienam, it sevišķi sabiedrības vistrūcīgākajiem locekļiem, ir pieejama jebkāda ārstēšana, kādu prasa viņu kaite, pat ja šī ārstēšana tālu pārsniedz plānošanas un apstiprināšanas standartus, ko visām slimnīcām piemēro saskaņā ar LCH. Tādēļ Beļģijas iestādes atsaucas arī uz Tiesas 2012. gada 7. novembra sprieduma 162. punktu, saskaņā ar kuru “publisko slimnīcu deficīta kompensēšana var būt nepieciešama veselības un sociālā pasūtījuma dēļ, lai nodrošinātu slimnīcu sistēmas nepārtrauktību un dzīvotspēju”. Beļģijas iestādes arī konstatē, ka publisko slimnīcu statuss prasa noteiktas izmaksas, kuras pilnībā nekompensē federālie finansēšanas pasākumi. Tās atzīmē, ka šīs izmaksas, cita starpā, ietver prēmiju maksāšanu par divvalodīgo darbinieku valodu prasmēm, pensiju izdevumus un dārgāku slimības apdrošināšanu pastāvīgajiem darbiniekiem (ierēdņiem), kā arī apjoma palielinājumu, ko nosaka (bet samaksā tikai daļēji) Briseles galvaspilsētas reģions.

6.2. Beļģijas apsvērumi par trešo personu apsvērumiem

(93) Beļģijas iestādes sāk ar konstatējumu, ka apsvērumi, kurus CBI, ABISP un Zorgnet Vlaanderen iesniedza par Komisijas sākšanas lēmumu, pamatojas uz to pašu argumentu, proti, kā apgalvo šīs organizācijas, IRIS slimnīcām nav uzdoti papildu VTNP, kas papildinātu tos VTNP, kuri uzdoti visām (publiskām vai privātām) slimnīcām Beļģijā. Tās uzskata, ka šim apgalvojumam ir tāds pats pamats, proti, ka LCH uzdod privātām un publiskām slimnīcām vienādus sabiedrisko pakalpojumu pienākumus, neatkarīgi no jebkuriem reģionāliem apsvērumiem. Tomēr, kā apgalvo Beļģijas iestādes, iesaistītās personas nepaskaidro, kādā ziņā likums par CPAS nav piemērojams IRIS slimnīcām, kaut arī, kā apgalvo Beļģija, šis likums ir juridiskais pamats arī IRIS slimnīcu eksistencei. Beļģijas iestādes atzīmē, ka LCH 147. pants skaidri norāda, ka attiecībā uz slimnīcām, kuras pārvalda CPAS (kā IRIS slimnīcas (131)), LCH papildina likumu par CPAS, un tas apliecina, ka LCH nav vienīgais būtiskais juridiskais pamats, ko piemēro CPAS pārvaldītajām slimnīcām.

(94) Beļģijas iestādes uzskata par nepareizu CBI apgalvojumu, saskaņā ar kuru Briseles valdības paziņotais nodoms grozīt 2003. gada 13. februāra rīkojumu, lai precizētu, kas ir sabiedriskas nozīmes uzdevumi, kuri pamato īpašu subsīdiju izmaksu komūnām [skatīt 70. apsvērumu], liecina, ka patlaban nav nekāda īpaša uzdevuma (kuru piemēro vienīgi IRIS slimnīcām). Beļģijas iestādes jo īpaši konstatē, ka īpašās subsīdijas, kas paredzētas šajā rīkojumā, tiek piešķirtas tikai komūnām, nevis IRIS slimnīcām. Beļģija arī uzskata, ka FRBRTC un paša Briseles galvaspilsētas reģiona iejaukšanās pasākumi (par maksimālo summu desmit miljoni euro gadā (132)), lai atbalstītu komūnas, ir finanšu pārskaitījumi starp valsts iestādēm, kas neietilpst LESD 107. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Beļģijas iestādes atkārto, ka nevienu no šīm summām ne reģions, ne FRBRTC nav piešķīris IRIS slimnīcām. Gluži otrādi, kā apgalvo Beļģija, tie ir vienkārši pārskaitījumi starp reģionu un komūnām, kas attiecas uz reģiona vispārējo komūnu finansēšanas pienākumu. Šāds vispārējs finansējums tiek piešķirts, lai komūnas varētu pildīt municipālas nozīmes uzdevumus, kas ietver arī CPAS uzdevumus. Kā apgalvo Beļģijas iestādes, izsludinātie grozījumi 2003. gada 13. februāra rīkojumā nekādā ziņā nenozīmē pieļāvumu, ka IRIS slimnīcām nebūtu uzticēts sniegt papildu VTNP. Komūnu pienākums ir precizēt VTNP, kas uzticēti to dibinātajām slimnīcām, un attiecīgais rīkojums šajā saistībā nav būtisks, jo attiecas vienīgi uz valsts iestāžu savstarpēju finansēšanu.

(95) Beļģijas iestādes noraida arī īpašo uzdevumu aprakstu, kas, viņuprāt, nav pareizs un ko CBI izklāsta savos apsvērumos. CBI jo īpaši apgalvo, ka LCH definē “sociālo pamatuzdevumu”, kas kopīgs publiskām un privātām slimnīcām, vienīgi IRIS slimnīcas to pildot intensīvāk. No šāda viedokļa IRIS slimnīcu “papildu” sociālos uzdevumus nevar atdalīt no slimnīcu pakalpojumiem, un tie ir šo pakalpojumu neatņemama sastāvdaļa. Beļģijas iestādes nepiekrīt šādam viedoklim. Tās uzskata, ka, papildus apstāklim, ka CBI nepārprotami atzīst būtiskās atšķirības starp publiskām un privātām slimnīcām (proti, sociālo pakalpojumu lielāko apjomu, ko sniedz IRIS slimnīcas), CBI nedefinē, ko konkrēti tā saprot ar “sociālo pamatuzdevumu”, kuru tā uzskata par slimnīcu VTNP, un ka tā nedefinē juridisko pamatu, uz kura balstās šis uzdevums, ne arī īpašās pilnvaras, ko tas nodrošina. Beļģijas iestādes uzskata, ka vienīgi likumu par CPAS var izmantot, lai uzdotu publiskajām slimnīcām “sociālos pamatuzdevumus”. Faktiski tās uzskata, ka LCH papildina likumu par CPAS vienīgi attiecībā uz publiskām slimnīcām (skatīt LCH 147. pantu). IRIS slimnīcu būtiskais uzdevums jeb “pamatuzdevums” ir definēts likumā par CPAS vai saskaņā ar to, tādēļ tas nav “kopīgs” visām slimnīcām. Kā apgalvo Beļģijas iestādes, šim uzdevumam nav ekonomiska rakstura. Tādējādi IRIS slimnīcas ir izveidotas saskaņā ar likumu par CPAS, un pēc izveides tām ir pienākums pildīt papildu noteikumus, kas minēti LCH (133).

(96) Attiecībā uz CBI apsvērumiem par universālajiem aprūpes uzdevumiem Beļģijas iestādes atzīmē, ka CBI ierobežo universālos aprūpes uzdevumus, par kuriem tā apgalvo, ka tie ir kopīgi visām slimnīcām, vienīgi ar steidzamām un pēcsteidzamām situācijām. Beļģijas iestādes arī uzskata, ka CBI netieši atzīst – Briseles privātajām slimnīcām nav nekāda pienākuma ārstēt pacientus ārpus steidzamām un pēcsteidzamām situācijām, kas joprojām veido lielāko daļu neaizsargāto personu aprūpes. Beļģijas iestādes arī apgalvo, ka CBI atsauce uz sabiedriskas nozīmes uzdevumiem, kas minēti LCH 2. pantā, nav šāda pienākuma pamatojums. Tās uzskata, ka slimnīcu pamatuzdevuma uzdošana pati par sevi nenozīmē, ka līdzīgā veidā būtu uzdots arī uzdevums nodrošināt aprūpi jebkurai personai jebkuros apstākļos, neatkarīgi no šīs personas maksātspējas. Lielā mērā to apstiprina arī tas, ka ir izstrādāti īpaši noteikumi steidzamiem gadījumiem. Beļģijas iestādes apgalvo, ka sabiedriskas nozīmes uzdevums nevar būt netiešs un ir uzdots nepārprotami. Tās uzskata, ka ir jāparedz īpašas prasības steidzamiem gadījumiem, jo slimnīcu pamatuzdevuma definīcijā LCH nav minēti steidzamie gadījumi. Beļģijas iestādes izvirza argumentu, ka 1964. gada 8. jūlija likums (134) un tā īstenošanas rīkojumi attiecas uz steidzamo medicīnisko palīdzību (135) un neatliekamās palīdzības dienestiem (tostarp uz neatliekamo medicīnisko palīdzību). Pamatojoties uz to, vairākas slimnīcas, gan publiskās, gan privātās, pilda noteiktus uzdevumus neatliekamās medicīniskās palīdzības jomā.

(97) Tomēr Beļģijas iestādes apgalvo, ka pienākums nodrošināt neatliekamo palīdzību publiskajās un privātajās slimnīcās neizriet no LCH. Gluži otrādi, tas izriet no vispārīgā pienākuma sniegt palīdzību jebkurai apdraudētai personai. Kā apgalvo Beļģijas iestādes, slimnīcām ir pienākums sniegt palīdzību neatliekamās medicīniskās situācijās, atkarībā no to struktūras un pieejamās kompetences (136). Šis pienākums attiecas gan uz publiskām, gan privātām slimnīcām, un tātad arī uz jebkuru citu personu, saistībā ar pienākumu palīdzēt apdraudētām personām. Beļģijas iestādes arī paskaidro, ka saskaņā ar Beļģijas Kriminālkodeksa 422.b pantu šis pienākums ir spēkā tikai steidzamās situācijās un jo īpaši neatliekamos medicīniskos gadījumos, kad ir apdraudēta dzīvība. Tomēr Beļģijas iestādes atzīmē, ka jebkurā citā situācijā (proti, situācijā, kas nav neatliekama) slimnīcām nav pienākuma sniegt universālu aprūpi un tām nav pienākuma ārstēt pacientus, kuri nespēj samaksāt par ārstēšanu. Visbeidzot, Beļģijas iestādes konstatē, ka ir skaidrs – Beļģijas slimnīcām nav tiesību īstenot diskrimināciju, pamatojoties uz pacientu finansiālo situāciju (un līdz ar to – tikai tādēļ vien, ka cilvēks ir trūcīgs), tāpēc tām nevar būt pienākuma nodrošināt aprūpi ārpus steidzamām situācijām, ja pacients nespēj vai nevēlas maksāt.

(98) Apsvērumos, atbildot uz CBI apsvērumiem, Beļģijas iestādes kontekstualizē arī CBI atsauci uz Briseles Pirmās instances tiesas spriedumu [skatīt 72. apsvērumu]. Kā apgalvo Beļģijas iestādes, CBI citētais spriedums attiecas vienīgi uz ļoti īpašu neatliekamās medicīniskās palīdzības gadījumu (137) – migrantiem bez dokumentiem, kuriem nepieciešama psihiatriskā aprūpe. Tās atzīmē, ka IRIS slimnīcas nenodrošina šāda veida aprūpi. Iestādes uzskata, ka šis spriedums apstiprina – neatliekamo medicīnisko palīdzību migrantiem bez dokumentiem parasti nodrošina vai nu CPAS izveidotās slimnīcas, vai slimnīcas, ar kurām CPAS noslēdzis vienošanos (138). Visbeidzot, Beļģijas iestādes atzīmē, ka CBI nepamato un pat nemēģina pamatot privāto slimnīcu iespējamo pienākumu ārstēt visus pacientus “pēcsteidzamās” situācijās. Kā apgalvo Beļģijas iestādes, privātām slimnīcām nav nekāda šāda veida pienākuma attiecībā uz “pēcsteidzamām” situācijām, bet IRIS slimnīcām ir pienākums ārstēt visus pacientus jebkuros apstākļos, pat ja nav medicīniskas steidzamības.

7. PASĀKUMU NOVĒRTĒJUMS

7.1. Lēmuma priekšmets

(99) Sūdzībā ir iekļauta atsauce uz atbalsta pasākumu aptuveni 100 miljonu euro apmērā, kas piešķirts saistībā ar pārstrukturēšanu, kura izraisīja IRIS slimnīcu izveidi (skatīt 2.2. punktu). Tomēr, kā skaidrots sākšanas lēmuma 3.1. punktā, Komisija pieņēma pasākumu attiecībā uz šo atbalstu tikai pēc tam, kad beidzās noilguma termiņš pārstrukturēšanas atbalsta atgūšanai. Līdz ar to šis atbalsta pasākums nav iekļauts Komisijas sāktajā oficiālajā pārbaudes procedūrā un tādēļ netiek apskatīts šajā lēmumā.

(100) Papildus pasākumam, uz kuru attiecās noilguma termiņš, sūdzība formāli pievērsās i) līdzekļiem, kurus FRBRTC izmaksāja par IRIS slimnīcām atbildīgajām komūnām, un ii) īpašajām subsīdijām (līdz pat desmit miljoniem euro gadā), kuras šīm komūnām piešķīra Briseles galvaspilsētas reģions, pamatojoties uz 2003. gada 13. februāra rīkojumu.

(101) Tomēr abu veidu līdzekļi tika piešķirti vienīgi komūnām, kuras bija atbildīgas par IRIS slimnīcām, nevis pašām IRIS slimnīcām. Praksē tā bija tikai finanšu plūsma starp Briseles galvaspilsētas reģionu un sešām Briseles komūnām, kuras bija atbildīgas par IRIS slimnīcām, un tādēļ tas nebija valsts atbalsts IRIS slimnīcām.

(102) Taisnība, ka atceltajā 2009. gada lēmumā Komisija laiku pa laikam sajauca maksājumus saskaņā ar FRBRTC ar deficīta kompensēšanas mehānismu, kas paredzēts LCH 109. pantā, un tā nesniedza atsevišķu novērtējumu par šo abu pasākumu kompensēšanas kritērijiem (139). Turklāt komūnas izmantoja FRBRTC līdzekļus, lai kompensētu IRIS slimnīcu deficītu (140), un komūnām bija pienākums izmaksāt FRBRTC līdzekļus IRIS slimnīcām ne vēlāk kā septiņu darbadienu laikā (141).

(103) Tomēr, kā apliecina informācija, kas saņemta, atbildot uz sākšanas lēmumu, un kā skaidrots turpmāk [skatīt 230. apsvērumu], FRBRTC un Briseles galvaspilsētas reģiona finanšu pārskaitījumi komūnām, kas atbild par IRIS slimnīcām, ir nepieciešami, jo šo komūnu pašu līdzekļi ir nepietiekami, lai varētu izpildīt municipālā deficīta kompensēšanas pienākumu attiecībā uz IRIS slimnīcām. Tādēļ FRBRTC un Briseles galvaspilsētas reģions prasa no Briseles komūnām, lai tās nodod FRBRTC līdzekļus un īpašās subsīdijas IRIS slimnīcu rīcībā gandrīz tūlīt pēc šo maksājumu saņemšanas. Neatkarīgi no šā pārskaitīšanas pienākuma, IRIS slimnīcu deficīta kompensēšanas pienākums jāpilda vienīgi attiecīgajām komūnām un to slimnīcām nav tiesību saņemt nekādu kompensāciju no Briseles galvaspilsētas reģiona vai FRBRTC. Tāpat IRIS slimnīcām konkrētus pienākumus noteica vienīgi komūnas, nevis Briseles galvaspilsētas reģions (skatīt 7.3.4.1. punktu). Līdz ar to vienīgi komūnu maksājumus IRIS slimnīcām, lai kompensētu deficītu, kas tiek finansēts no komūnu pašu līdzekļiem vai no līdzekļiem, kurus komūnām piešķīris Briseles galvaspilsētas reģions, var uzskatīt par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.

(104) Komisija secināja, ka valsts iestāžu savstarpēja finansēšana (no Briseles galvaspilsētas reģiona uz komūnām ar tiešu vai netiešu FRBRTC starpniecību) ir tikai finansēšanas avots maksājumiem, ko komūnas veic, lai kompensētu deficītu, nevis pasākums, kuru IRIS slimnīcas var saņemt līdztekus minētajai deficīta kompensācijai. Tādējādi finanšu plūsmas starp Briseles galvaspilsētas reģionu un attiecīgajām Briseles komūnām, kā arī to juridiskais pamats (cita starpā, 2003. gada 13. februāra rīkojums), šajā lēmumā netiek paši par sevi atsevišķi vērtēti. Šis Komisijas lēmums vairāk pievēršas komūnu maksājumiem IRIS slimnīcām, lai kompensētu deficītu, un šajā jomā komūnas lielā mērā ir atkarīgas no valsts iestāžu savstarpējā finansējuma, ko nodrošina Briseles galvaspilsētas reģions (142). Tomēr, kaut arī šis lēmums vairs neapskata pasākumus, uz kuriem oficiāli norāda sūdzības iesniedzēji, novērtējums par noteikumiem valsts atbalsta jomā, kurus piemēro slimnīcu deficīta kompensēšanai, ko īsteno komūnas, būtībā pilnībā attaisno sūdzības iesniedzēju bažas, kad tie norāda uz valsts atbalsta esamību, jo de facto atbalsts attiecas arī uz līdzekļiem, ko piešķir Briseles galvaspilsētas reģions ar tiešu vai netiešu FRBRTC starpniecību, un komūnas šos līdzekļus pilnībā izmanto IRIS slimnīcu deficīta kompensēšanai. Tādēļ analīzē par to, vai eksistē kompensācijas pārmaksa, kas aprakstīta turpmāk (skatīt 9.–13. tabulu 7.3.5. punktā), uzskaita arī maksājumus, kas veikti kā deficīta kompensācija, kura tiek finansēta no FRBRTC līdzekļiem un īpašajām subsīdijām, ko piešķir Briseles galvaspilsētas reģions. Visbeidzot, jāuzsver, ka tā maksājumu daļa, ko komūnas veica kā deficīta kompensāciju, kuru finansē Briseles galvaspilsētas reģions vai ar FRBRTC starpniecību (143), bija nepietiekama visa IRIS slimnīcu deficīta segšanai un nevienā brīdī laikā no 1996. līdz 2014. gadam šie maksājumi neradīja situāciju, kurā IRIS slimnīcas faktiski saņemtu kompensācijas pārmaksu un tām būtu (daļēji) jāatmaksā saņemtā deficīta kompensācija [skatīt arī 234. un 238. apsvērumu].

(105) Komisija tādēļ analizēs kompensācijas, kuras komūnas izmaksāja no 1996. gada IRIS slimnīcu deficīta segšanai (144). Pamatojoties uz to, turpmāk sniegtajā 1. grafikā ir apkopots valsts finansējums, uz ko attiecas šis lēmums (taisnstūrī ar nepārtrauktu kontūru), un ir norādīti arī finansēšanas pasākumi starp valsts iestādēm, kurus minēja sūdzības iesniedzēji (taisnstūrī ar punktotu kontūru). Papildu informācija par šiem pasākumiem ir sniegta turpmāk 7.3.5. punktā. 1. grafiks Finanšu plūsma un šā lēmuma priekšmets

7.2. Valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē

(106) Saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu “ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm”. Līdz ar to pasākums ir valsts atbalsts, ja tiek izpildīti visi četri šādi nosacījumi (145): a) pasākumam jārada uzņēmumam selektīvas ekonomiskas priekšrocības; b) pasākumam jābūt finansētam no valsts līdzekļiem; c) pasākumam jārada vai jāspēj radīt konkurences traucējumus; d) pasākumam jāspēj ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.

7.2.1. Uzņēmumam piešķirtās selektīvās ekonomiskās priekšrocības

7.2.1.1. Uzņēmuma jēdziens

Vispārīgi principi

(107) Valsts līdzekļu piešķiršanu kādai struktūrai var klasificēt kā valsts atbalstu tikai, ja šī struktūra ir “uzņēmums” LESD 107. panta 1. punkta nozīmē. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru uzņēmums ir jebkura struktūra, kas veic saimniecisko darbību (146). Tādējādi kādas struktūras klasificēšana par uzņēmumu ir atkarīga no tās darbības rakstura, bet nav atkarīga no šīs struktūras juridiskā statusa vai finansēšanas veida (147). Darbība parasti jāatzīst par saimnieciska rakstura darbību, ja tās ietvaros tirgū tiek piedāvātas preces vai pakalpojumi (148). Ja kāda struktūra veic gan saimnieciska rakstura darbības, gan darbības, kas tādas nav, tā ir uzskatāma par uzņēmumu tikai attiecībā uz saimnieciska rakstura darbībām (149). Tikai tas apstāklis vien, ka šī struktūra ir bezpeļņas struktūra, obligāti neapliecina to, ka tās darbībai nav saimnieciska rakstura (150).

Medicīniskie pakalpojumi

(108) Ja veselības aprūpi nodrošina slimnīcas un citi veselības aprūpes pakalpojumu sniedzēji par atlīdzību (151), neatkarīgi no tā, vai šo atlīdzību tiešā veidā maksā pacienti, vai arī tai ir citi avoti, šī aprūpe parasti ir uzskatāma par saimnieciska rakstura darbību (152). Finansējums, kuru IRIS slimnīcas saņem ar dažādu subsīdiju starpniecību no federālām vai apvienotām iestādēm [skatīt, piemēram, 46. apsvēruma a), d) un e) punktu attiecībā uz valsts finansējumu, kas tiek piešķirts visām slimnīcām, un 44. apsvērumu attiecībā uz deficīta kompensāciju, kas tiek piešķirta IRIS slimnīcām], pieskaitot tam arī pacientu tiešos maksājumus [skatīt 46. apsvēruma c) punktu] un INAMI maksājumus [skatīt 46. apsvēruma b) punktu], atalgo IRIS slimnīcas par sniegtajiem medicīniskajiem pakalpojumiem, tādēļ to šajā kontekstā var uzskatīt par ekonomisku atlīdzību par sniegtajiem slimnīcas pakalpojumiem. Šāda sistēma rada noteiktu konkurenci starp slimnīcām attiecībā uz veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanu. Fakts, ka slimnīca, kas sniedz šādus pakalpojumus par atlīdzību, ir publiska slimnīca, nekādi nemazina tās darbības saimniecisko raksturu (153).

(109) Šajā gadījumā IRIS slimnīcu pamatdarbība ir slimnīcu darbība, kas paredz veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanu. Šādu darbību veic arī cita veida struktūras, jo īpaši klīnikas, privātās slimnīcas un citi specializēti centri, tostarp sūdzības iesniedzēju privātās slimnīcas. Slimnīcu darbība, kuru IRIS slimnīcas veic par atlīdzību un konkurences apstākļos, tādēļ jāuzskata par saimnieciska rakstura darbību.

(110) Solidaritātes elementi, kas ir pamatā Beļģijas valsts veselības aprūpes sistēmai, neliek apšaubīt šīs slimnīcu darbības saimniecisko raksturu. Jāatgādina, ka attiecībā uz valsts veselības aizsardzības sistēmu, kuru pārvalda ministrijas un citas organizācijas un kura darbojas “saskaņā ar solidaritātes principu, kad tiek finansēta no sociālajām iemaksām un citiem valsts maksājumiem un bez maksas sniedz pakalpojumus savām filiālēm, pamatojoties uz universālu apdrošinājumu”, Tiesa konstatēja, ka attiecīgās pārvaldes struktūras nerīkojās kā uzņēmumi, pārvaldot valsts veselības aizsardzības sistēmu (154). Komisija tomēr uzskata, ka jānoskaidro atšķirība starp valsts veselības aizsardzības sistēmas pārvaldīšanu, ko īsteno valsts iestādes, šim nolūkam izmantojot valsts varas pilnvaras, un slimnīcas aprūpes pakalpojumiem par atlīdzību konkurences apstākļos [kā var konstatēt šajā gadījumā saskaņā ar 108. un 109. apsvērumu].

(111) Līdz ar to attiecībā uz veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanu IRIS slimnīcas jāuzskata par uzņēmumiem LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.

Sociālās palīdzības pakalpojumi

(112) Kā skaidrots 38. apsvērumā, IRIS slimnīcas piedāvā sociālās palīdzības pakalpojumus sociāli neaizsargātajiem pacientiem un viņu ģimenes locekļiem. Atkarībā no pacientu vajadzībām, šie pakalpojumi ietver psiholoģiski sociālu, sociāli administratīvu vai sociāli materiālu palīdzību. Minēto sociālo pakalpojumu īpašais raksturs paredz, ka dalībniekiem, kam atļauts tos sniegt, ir īpaši resursi, piemēram, īpaši apmācīts personāls.

(113) Nav noliedzams, ka papildu sociālajām darbībām, kuras IRIS slimnīcām, iespējams, ir pienākums veikt, ir vienīgi sociāls mērķis. Tomēr, kā izriet arī no Tiesas judikatūras, ar šīs sistēmas tīri sociālo virsuzdevumu, saskaņā ar kuru kādai struktūrai tiek uzticēti konkrēti uzdevumi, pašu par sevi nepietiek, lai varētu vispārīgi izslēgt minēto uzdevumu saimniecisko raksturu (155).

(114) Sākšanas lēmumā Komisija centās noskaidrot, vai papildu sociālās darbības, kuras, iespējams, veic IRIS slimnīcas, ir saimnieciska darbība. Atbildē uz Komisijas sākšanas lēmumu Beļģijas iestādes apgalvo, ka sociālām darbībām nav saimnieciska rakstura, jo tās nepiedalās tirgus konkurencē. Tomēr sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka sociālās darbības nav iespējams nošķirt no slimnīcu darbībām, kurām ir saimniecisks raksturs. Kaut arī Komisija rūpīgi izskatīja Beļģijas iestāžu argumentus, tā nevar izslēgt iespēju, ka šīs papildu sociālās darbības ir saimnieciska rakstura. Turklāt, kā skaidrots turpmāk [skatīt 165. apsvērumu], Komisija uzskata, ka papildu sociālās darbības nav faktiski iespējams nošķirt no slimnīcu darbībām, kurām ir saimniecisks raksturs.

(115) Tādēļ, lai varētu veikt novērtējumu, turpmāk šajā lēmumā tiek pieņemts, ka papildu sociālajiem pakalpojumiem būtībā ir saimniecisks raksturs.

Saistītās darbības

(116) Kā norādīts 41. apsvērumā, IRIS slimnīcas piedalās arī visās saistītajās darbībās. Komisija norāda, ka šķiet – vairākām šīm darbībām, vērtējot atsevišķi no IRIS slimnīcu pamatdarbības, nav saimnieciska rakstura (piemēram, pētniecības darbībām), taču citām, no pirmā acu uzmetiena, ir saimniecisks raksturs (piemēram, pacientu un apmeklētāju ēdnīcai vai veikalam). Tomēr var atzīt, ka, ņemot vērā to ciešo saistību ar IRIS slimnīcu (saimnieciska rakstura) pamatdarbību, visas minētās saistītās darbības arī jāuzskata par saimnieciska rakstura darbībām.

(117) Tādēļ, lai varētu veikt novērtējumu, turpmāk šajā lēmumā tiek pieņemts, ka saistītajām darbībām būtībā ir saimniecisks raksturs.

7.2.1.2. Ekonomiskās priekšrocības

Vispārīgs novērtējums

(118) Priekšrocība LESD 107. panta 1. punkta nozīmē ir ikviens saimnieciskais labums, ko uzņēmums nebūtu guvis parastos tirgus apstākļos, t. i., bez valsts iejaukšanās (156). Svarīga ir tikai pasākuma ietekme uz uzņēmumu, nevis valsts iejaukšanās iemesls vai mērķis (157). Priekšrocība pastāv, ja valsts iejaukšanās rezultātā uzlabojas uzņēmuma finansiālais stāvoklis.

(119) Šajā gadījumā jāatzīmē, ka dažādas valsts finansējuma sistēmas (kas raksturotas 2.5.1. punktā) attiecībā uz vispārīgajām un papildu slimnī