KOMISIJAS IETEIKUMS (ES) 2017/2338

(2017. gada 16. novembris),

ar kuru izveido kopīgu “Rokasgrāmatu atgriešanas jautājumos” dalībvalstu kompetentajām iestādēm izmantošanai ar atgriešanu saistītu uzdevumu veikšanā

EIROPAS KOMISIJA,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 292. pantu,

tā kā:

IR PIEŅĒMUSI ŠO IETEIKUMU.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīva 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV L 348, 24.12.2008., 98. lpp.).

(2) Komisijas 2015. gada 1. oktobra Ieteikums C(2015) 6250, ar kuru izveido kopīgu “Rokasgrāmatu atgriešanas jautājumos” dalībvalstu kompetentajām iestādēm izmantošanai ar atgriešanu saistītu uzdevumu veikšanā.

(3) Komisijas 2017. gada 7. marta Ieteikums C(2017) 1600 par to, kā panākt efektīvāku atgriešanu, īstenojot Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/115/EK.

(4) Padomes 2013. gada 7. oktobra Regula (ES) Nr. 1053/2013, ar ko izveido izvērtēšanas un uzraudzības mehānismu, lai pārbaudītu Šengenas acquis piemērošanu, un ar ko atceļ Izpildu komitejas lēmumu (1998. gada 16. septembris), ar ko izveido Šengenas izvērtēšanas un īstenošanas pastāvīgo komiteju (OV L 295, 6.11.2013., 27. lpp.).

PIELIKUMS

ROKASGRĀMATA ATGRIEŠANAS JAUTĀJUMOS

1. DEFINĪCIJAS 87

1.1. Trešās valsts valstspiederīgais 87

1.2. Nelikumīga uzturēšanās 88

1.3. Atgriešana 90

1.4. Atgriešanas lēmums 90

1.5. Izraidīšanas rīkojums 91

1.6. Bēgšanas iespējamība 91

1.7. Brīvprātīga izceļošana 93

1.8. Mazāk aizsargātas personas 94

2. DARBĪBAS JOMA 94

2.1. “Robežas šķērsošanas gadījumi” – 2. panta 2. punkta a) apakšpunkts 95

2.2. Īpaši aizsardzības pasākumi robežas šķērsošanas gadījumiem 96

2.3. Krimināltiesiskie un izdošanas gadījumi 97

3. LABVĒLĪGĀKI NOTEIKUMI 98

4. SANKCIJAS PAR MIGRĀCIJAS NOTEIKUMU PĀRKĀPŠANU 98

5. AIZTURĒŠANA UN PIENĀKUMS PIEŅEMT ATGRIEŠANAS LĒMUMU 100

5.1. Aizturēšana robežkontroles punktā, izceļojot no valsts 102

5.2. Citas dalībvalsts pieņemta atgriešanas lēmuma saņēmēji 102

5.3. Saistība ar Dublinas regulas noteikumiem 103

5.4. Trešās valsts valstspiederīgais, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kuram ir tiesības uzturēties citā dalībvalstī 104

5.5. Trešās valsts valstspiederīgais, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un uz kuru attiecas spēkā esošie starp dalībvalstīm noslēgtie divpusējie nolīgumi 106

5.6. Trešās valsts valstspiederīgais, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kuram humānu (vai citu) apsvērumu dēļ ir izsniegta uzturēšanās atļauja 107

5.7. Trešās valsts valstspiederīgais, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un attiecībā uz kuru ir uzsākta procedūra uzturēšanās atļaujas atjaunošanai 107

5.8. Īpaši noteikumi direktīvās par likumīgu migrāciju attiecībā uz atpakaļuzņemšanu dalībvalstu starpā gadījumos, kas saistīti ar mobilitāti Savienības iekšienē 108

6. BRĪVPRĀTĪGA IZCEĻOŠANA 108

6.1. Brīvprātīgai izceļošanai noteiktā laikposma pagarinājums 109

6.2. Pienākumi brīvprātīgai izceļošanai noteiktajā laikposmā 110

6.3. Kontrindikācijas 110

6.4. Praktiskā izpilde – tranzīts pa sauszemi 111

6.5. Praktiskā izpilde – tranzīts, izmantojot gaisa ceļu 112

6.6. Brīvprātīgas izceļošanas reģistrēšana 113

7. IZRAIDĪŠANA 113

7.1. 7.1. Izraidīšana pa gaisa ceļu 115

7.2. Tranzīts pa gaisa ceļu 118

7.3. Kopīga izraidīšana pa gaisa ceļu 118

7.4. Eiropas Robežu un krasta apsardzes aģentūras koordinētie atgriešanas pasākumi 119

8. PIESPIEDU ATGRIEŠANAS UZRAUDZĪBA 119

9. IZRAIDĪŠANAS ATLIKŠANA 120

10. NEPAVADĪTU NEPILNGADĪGO ATGRIEŠANA 121

10.1. Attiecīgo iestāžu palīdzība 122

10.2. Nogādāšana pie ģimenes locekļa, noteikta aizbildņa vai uz piemērotām uzņemšanas telpām 123

11. IECEĻOŠANAS AIZLIEGUMI 123

11.1. ES mēroga ietekme 124

11.2. SIS II izmantošana 125

11.3. Procedūras jautājumi 125

11.4. Ieceļošanas aizlieguma noteikšanas iemesli 125

11.5. Ieceļošanas aizlieguma ilgums 126

11.6. Ieceļošanas aizliegumu atsaukšana, saīsināšana un pārtraukšana 127

11.7. Sankcijas par ieceļošanas aizlieguma neievērošanu 128

11.8. Konsultēšanās dalībvalstu starpā 128

11.9. “Senāki” ieceļošanas aizliegumi 129

12. PROCESUĀLĀS GARANTIJAS 130

12.1. Tiesības uz labu pārvaldību un tiesības tikt uzklausītam 130

12.2. Ar atgriešanu saistītie lēmumi 131

12.3. Lēmumu veids un tulkojums 133

12.4. Tiesiskās aizsardzības līdzekļi 134

12.5. Palīdzība valodas ziņā un bezmaksas juridiskā palīdzība 135

13. GARANTIJAS PIRMS ATGRIEŠANAS 137

13.1. Rakstisks apstiprinājums 138

13.2. Ieilgusi nelikumīgā situācija 138

14. AIZTURĒŠANA 139

14.1. Apstākļi, kas pamato aizturēšanu 139

14.2. Rīkojuma par aizturēšanu veids un sākotnējā pārskatīšana 142

14.3. Aizturēšanas sistemātiska pārskatīšana 142

14.4. Aizturēšanas izbeigšana 143

14.4.1. Pamatotas izraidīšanas iespējamības neesība [Pamatota iemesla izraidīšanai neesība] 144

14.4.2. Aizturēšanas maksimālā laikposma sasniegšana 144

14.5. Atgriežamo personu atkārtota aizturēšana 146

14.6. Vājāku piespiedu līdzekļu izmantošana pēc aizturēšanas beigām 146

15. AIZTURĒŠANAS APSTĀKĻI 146

15.1. Sākotnēja policijas uzraudzība 146

15.2. Īpaši paredzētu telpu izmantošana kā vispārējs noteikums 147

15.3. Nošķiršana no parastajiem ieslodzītajiem 148

15.4. Aizturēšanas materiālie apstākļi 148

16. NEPILNGADĪGO UN ĢIMEŅU AIZTURĒŠANA 153

17. ĀRKĀRTAS SITUĀCIJAS 155

18. TRANSPONĒŠANAS, INTERPRETĀCIJAS UN PĀREJAS NOTEIKUMI 156

19. AVOTI UN ATSAUCES DOKUMENTI 157

20. SAĪSINĀJUMI 159

PRIEKŠVĀRDS

Šī rokasgrāmata atgriešanas jautājumos sniedz norādījumus tām valsts iestādēm, tostarp policijai, robežsardzei, migrācijas dienestiem, aizturēšanas iestāžu personālam un uzraudzības struktūrām, kuras ir pilnvarotas veikt ar atgriešanu saistītus uzdevumus.

Tajā aplūkoti standarti un procedūras dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, un tā ir pamatota uz ES tiesību aktiem, kas reglamentē šo jomu, galvenokārt uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/115/EK (1) (Atgriešanas direktīva). Atgriešanas procedūras praksē ir bieži saistītas ar citu veidu procedūrām (patvēruma procedūras, robežkontroles procedūras, procedūras, kas nodrošina tiesības uz ieceļošanu, uzturēšanos vai pastāvīgu uzturēšanos), ko reglamentē citi attiecīgie Savienības un dalībvalstu tiesību akti. Minētajos gadījumos dalībvalstīm jānodrošina cieša sadarbība starp dažādajām iestādēm, kas ir iesaistītas šādās procedūrās.

Rokasgrāmatas pirmā redakcija tika pieņemta 2015. gada oktobrī (2). Pašreizējā redakcija, kas pārskatīta 2017. gadā, pamatojas uz Komisijas 2017. gada 7. marta ieteikumu (3), un tajā ietverti papildu norādījumi valsts iestādēm attiecībā uz to, kā izmantot Atgriešanas direktīvas noteikumus, lai uzlabotu atgriešanas sistēmu efektivitāti, vienlaikus nodrošinot pamattiesību ievērošanu pilnā mērā.

Papildus atbilstīgiem standartiem un procedūrām, efektīvai atgriešanas sistēmai jābalstās uz racionālu un cieši integrētu pilnvaru sadalījumu valsts līmenī. Tas nozīmē – spēt mobilizēt visus dalībniekus, kas iesaistīti ar atgriešanu saistītajās procedūrās (piemēram, tiesībaizsardzības iestādes un imigrācijas dienestus, kā arī tiesu sistēmu, bērnu aizsardzības iestādes, medicīniskos un sociālos dienestus, aizturēšanas iestāžu personālu), un koordinēt to darbības atbilstīgi to lomai un uzdevumiem, lai, izskatot atsevišķus atgriešanas gadījumus, rastu ātrus un pienācīgus starpnozaru risinājumus. Dalībvalstu atgriešanas sistēmām jābalstās uz pietiekamu skaitu apmācītu un kompetentu darbinieku, ko var ātri mobilizēt – ja nepieciešams, 24 stundas dienā un 7 dienas nedēļā – it sevišķi tad, ja, īstenojot atgriešanas, rodas papildu slogs, un ko var izvietot, ja nepieciešams, pie Savienības ārējās robežas, lai, reaģējot uz migrācijas spiedienu, veiktu tūlītējus pasākumus. Šim nolūkam viņiem būtu jānodrošina pastāvīga operatīvās informācijas apmaiņa ar Eiropas Robežu un krasta apsardzes aģentūru un citām dalībvalstīm, un viņi var paļauties uz tehnisko un operatīvo atbalstu, ko šī aģentūra var sniegt.

Lai atgriešanas sistēmas spētu reaģēt uz problēmām, dalībvalstīm vajadzētu pēc iespējas pilnīgāk izmantot Atgriešanas direktīvā paredzēto elastīgumu un regulāri pārskatīt, un pielāgot savas struktūras un atgriešanas spējas, lai reaģētu uz faktiskajām vajadzībām un saglabātu efektivitāti.

Rokasgrāmata nerada dalībvalstīm juridiski saistošus pienākumus, un tajā nav noteiktas jaunas tiesības un pienākumi. Rokasgrāmata lielākoties ir balstīta uz darbu, ko laikposmā no 2009. gada līdz 2017. gadam paveikušas dalībvalstis un Atgriešanas direktīvas 2008/115/EK kontaktpersonu komiteja, un tajā ir sistemātiski un kopsavilkuma veidā sagrupētas šī foruma ietvaros notikušās diskusijas, kuras ne vienmēr atspoguļo dalībvalstu vienprātību par tiesību aktu interpretāciju.

Rokasgrāmatas skaidrojošā daļa ir papildināta ar norādījumiem par aktuāliem jautājumiem (piemēram, jaunie Eiropas Savienības Tiesas spriedumi, starptautiskie standarti). Juridiski saistošs spēks ir tikai tiesību aktiem, uz kuriem ir pamatota šī rokasgrāmata vai uz kuriem tajā ir atsauces, un tikai šie tiesību akti var būt par pamatu tiesvedībai dalībvalsts tiesā. Tikai Eiropas Savienības Tiesa var sniegt juridiski saistošu interpretāciju par Savienības tiesību aktu saturu.

1. DEFINĪCIJAS

1.1. Trešās valsts valstspiederīgais

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 3. panta 1. punkts Šengenas Robežu kodekss (4) – 2. panta 5. punkts

Jebkura persona, kas nav Eiropas Savienības pilsonis Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 17. panta 1. punkta nozīmē un kas nav persona, kam ir tiesības uz pārvietošanās brīvību Kopienā, kā noteikts Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 5. punktā.

Tālāk uzskaitītās personu kategorijas netiek uzskatītas par “trešo valstu valstspiederīgajiem”:

— personas, kuras ir Savienības pilsoņi LESD 20. panta 1. punkta izpratnē (iepriekš Līguma 17. panta 1. punkts) = ikviena persona, kam ir kādas ES dalībvalsts pilsonība (5),

— personas, kurām ir EEZ/CH pilsonība,

— Savienības pilsoņu ģimenes locekļi, kuri izmanto tiesības brīvi pārvietoties saskaņā ar LESD 21. pantu vai Direktīvu 2004/38/EK (6),

— EEZ/CH pilsoņu ģimenes locekļi, kuri izmanto tādas pašas tiesības brīvi pārvietoties kā Savienības pilsoņi.

Pārējās personas, tostarp bezvalstniekus (7), uzskata par “trešo valstu valstspiederīgajiem”.

Papildu skaidrojums

— ES/EEZ/CH pilsoņu ģimenes locekļi, kuriem tādēļ ir tiesības ieceļot un dzīvot uzņemošajā dalībvalstī kopā ar Savienības pilsoni neatkarīgi no to valstspiederības, ir: a) laulātais vai partneris, ar kuru ES/EEZ/CH pilsonim ir reģistrētas partnerattiecības, ja tās ir reģistrētas, pamatojoties uz dalībvalsts tiesību aktiem, un uzņemošās dalībvalsts tiesību aktos tiek atzītas par līdzvērtīgām laulībai; b) laulātā vai reģistrētā partnera tiešie pēcnācēji, kas nav sasnieguši 21 gada vecumu, vai apgādājamie; c) laulātā vai reģistrētā partnera apgādībā esošie tiešie augšupējie radinieki. Līdztekus no a) līdz c) apakšpunktā minētajām kategorijām citi ģimenes locekļi noteiktos apstākļos arī var iegūt tiesības uz brīvu pārvietošanos saskaņā ar Savienības tiesību aktiem – proti, kad viņiem ir piešķirtas ieceļošanas un uzturēšanās tiesības saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kuros transponēts Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 2. punkts.

— Trešās valsts valstspiederīgos, kuru iesniegumu par piederību tāda Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kuram ir tiesības brīvi pārvietoties Savienībā saskaņā ar LESD 21. pantu vai Direktīvu 2004/38/EK, ir noraidījusi kāda dalībvalsts, var uzskatīt par trešo valstu valstspiederīgajiem. Tādējādi uz minētajām personām var attiecināt Atgriešanas direktīvu, un tām būs piemērojami šajā direktīvā paredzētie obligātie standarti, procedūras un tiesības. Tomēr attiecībā uz lēmuma par saņēmēja statusa Direktīvas 2004/38/EK izpratnē noraidīšanu iespējamo pārsūdzību Komisija uzskata, ka attiecīgā persona arī turpmāk – ņemot vērā labvēlīgākos nosacījumus saskaņā ar Atgriešanas direktīvas 4. pantu – var paļauties uz procesuālajām garantijām, kas paredzētas Direktīvas 2004/38/EK VI nodaļā (piemēram, attiecībā uz lēmuma paziņošanu un pamatošanu, laiku, kas paredzēts brīvprātīgai izceļošanai no teritorijas, tiesiskās pārsūdzības procedūrām).

1.2. Nelikumīga uzturēšanās

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 3. panta 2. punkts Šengenas Robežu kodekss – 6. pants

Tāda trešās valsts valstspiederīgā atrašanās dalībvalsts teritorijā, kurš neatbilst vai vairs neatbilst ieceļošanas nosacījumiem, kas noteikti Šengenas Robežu kodeksa 5. pantā, vai arī citiem ieceļošanas, uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās nosacījumiem šajā dalībvalstī.

Šī plašā definīcija attiecas uz visiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem nav likumīgu tiesību uzturēties dalībvalstī. Ikviens trešās valsts valstspiederīgais fiziski uzturas kādas ES dalībvalsts teritorijā vai nu likumīgi, vai nelikumīgi. Trešās iespējas nav.

Juridiskajiem pieņēmumiem, ka personas, kuras fiziski uzturas īpaši noteiktās dalībvalsts teritorijas daļās (piemēram, tranzīta zonās vai noteiktos pierobežas apgabalos), ir personas, kuras “neuzturas teritorijā”, šajā saistībā nav nozīmes, jo tas vājinātu ES tiesību aktu kopuma atgriešanas jomā saskaņotu piemērošanu. Tomēr dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot šai personu kategorijai noteiktus tiesību aktu kopuma atgriešanas jomā noteikumus (sk. 2. iedaļu).

Pamatojoties uz Šengenas Robežu kodeksa (ŠRK) 2016. gada kodificēto redakciju, ar Atgriešanas direktīvas 3. panta 2. punktā minēto atsauci uz ŠRK 5. pantu saprot atsauci uz ŠRK pašreizējo 6. pantu.

Tālāk norādītas tādu trešās valsts valstspiederīgo kategorijas, kas ir, piemēram, uzskatāmi par tādiem, kas nelikumīgi uzturas attiecīgajā dalībvalstī:

— personas, kuru uzturēšanās atļaujai vai vīzai beidzies derīguma termiņš,

— personas, kuru uzturēšanās atļauja vai vīza ir anulēta,

— noraidītie patvēruma meklētāji,

— patvēruma pieteikuma iesniedzēji, kuri saņēmuši lēmumu, ar ko tiek pārtrauktas viņu tiesības uz patvēruma meklētāja statusu,

— personas, kuras saņēmušas ieceļošanas atteikumu pie robežas,

— personas, kuras aizturētas par nelikumīgu robežas šķērsošanu,

— neatbilstīgie migranti, kuri aizturēti dalībvalstu teritorijā,

— personas, kuras aizturētas, šķērsojot bez likumīgām tiesībām to darīt dalībvalsts teritoriju, lai nokļūtu citā dalībvalstī,

— personas, kuras nav tiesīgas uzturēties dalībvalstī, kurā tās aizturētas (pat, ja tās ir tiesīgas uzturēties citā dalībvalstī),

— personas, kuras uzturas dalībvalsts teritorijā brīvprātīgai izceļošanai noteiktajā laikposmā,

— personas, kuru izraidīšana ir atlikta.

Tālāk norādītās personas netiek uzskatītas par tādām, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, jo tām ir likumīgas tiesības (kas var būt tikai noteiktas uz laiku) uzturēties attiecīgajā dalībvalstī:

— patvēruma pieteikuma iesniedzēji, kuri uzturas dalībvalstī, kurā tie ir tiesīgi uzturēties patvēruma procedūras laikā,

— bezvalstnieki, kuri uzturas dalībvalstī, kurā tie saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir tiesīgi uzturēties bezvalstnieka statusa noteikšanas procedūras laikā,

— personas, kuras uzturas dalībvalstī, kurā tām ir pieļaujamas uzturēšanās statuss (ar nosacījumu, ka valsts tiesību aktos šāds statuss ir uzskatāms par “likumīgu uzturēšanos”),

— krāpnieciskā ceļā iegūtu uzturēšanās atļauju turētāji līdz brīdim, kamēr uzturēšanās atļauja netiek anulēta vai atsaukta un kamēr tā tiek uzskatīta par derīgu.

Papildu skaidrojums

— Personas, kuru uzturēšanās atļaujas pieteikums tiek izskatīts, var uzskatīt par tādām, kas uzturas valstī likumīgi vai nelikumīgi, atkarībā no tā, vai tām ir derīga vīza vai citas uzturēšanās tiesības.

— Lai uzturēšanās būtu nelikumīga, nav nepieciešams minimālais uzturēšanās ilgums vai trešās valsts valstspiederīgā nodoms nelikumīgi uzturēties dalībvalsts teritorijā – sk. Tiesas spriedumu lietā C-47/15, Affum (8) (48. punkts).

— Personas, kuras iesniedz pieteikumu uzturēšanās atļaujas, kurai beidzies derīguma termiņš, atjaunošanai, uzskata par tādām, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, ja vien dalībvalsts tiesību aktos nav noteikts citādi (sk. arī 5.7. iedaļu).

— Trešo valstu valstspiederīgie, kuriem piemērota Atgriešanas direktīvā noteiktā atgriešanas procedūra un kuri nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā bez pamatota neatgriešanās iemesla (Tiesas sprieduma lietā C-329/11 Achoughbabian 48. punktā minētais scenārijs (9)) ir uzskatāmi par personām, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi. Īpašā atsauce Tiesas spriedumā Achoughbabian lietā attiecas tikai uz valsts krimināltiesību noteikumu atbilstību Atgriešanas direktīvai. Minētajā spriedumā nav minēta Atgriešanas direktīvas darbības joma un piemērojamība, tātad ir piemērojams 2. panta 1. punktā noteiktais vispārējais noteikums: “vai nu A, vai B” nozīmē, ka persona vai nu uzturas valstī nelikumīgi, un Atgriešanas direktīva ir piemērojama, vai arī personai ir tiesības uzturēties valstī, un Atgriešanas direktīvu nepiemēro.

1.3. Atgriešana

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 3. panta 3. punkts

Attiecīgai personai brīvprātīgi ievērojot atgriešanās pienākumu vai piespiedu kārtā, došanās atpakaļ uz:

1) personas izcelsmes valsti; vai

2) tranzīta valsti saskaņā ar Kopienas vai divpusējiem atpakaļuzņemšanas nolīgumiem vai citiem režīmiem, vai

3) citu trešo valsti, kurā attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais brīvprātīgi nolemj atgriezties un kurā viņu uzņems.

Šī definīcija ietver ierobežojumus attiecībā uz to, ko var uzskatīt par “atgriešanu” un ko nevar uzskatīt par “atgriešanu” Atgriešanas direktīvas īstenošanas nolūkā. Saskaņā ar Savienības tiesību aktiem trešās valsts valstspiederīgā, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, nosūtīšana atpakaļ uz citu dalībvalsti nav uzskatāma par “atgriešanu”. Tomēr šāda rīcība izņēmuma gadījumā ir iespējama saskaņā ar divpusējiem atpakaļuzņemšanas nolīgumiem vai Dublinas regulu; tāpēc minēto procesu ir ieteicams dēvēt nevis par “atgriešanu”, bet gan par “nosūtīšanu atpakaļ” vai “pārvietošanu”.

Definīcija ietver arī to, ka dalībvalstis var īstenot trešās valsts valstspiederīgā atgriešanu tikai apstākļos, kuri sīki norādīti kādā no šā punkta trim ievilkumiem. Tādēļ, piemēram, nav iespējams izraidīt atgriežamo personu uz trešo valsti, kas nav personas izcelsmes valsts vai tranzīta valsts, bez atgriežamās personas piekrišanas.

Papildu skaidrojums

— “Izcelsmes valsts” pirmajā ievilkumā attiecas uz trešās valsts valstspiederīgā valstspiederības valsti; bezvalstniekiem par to parasti uzskata agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valsti.

— “Tranzīta valsts” otrajā ievilkumā attiecas tikai uz trešām valstīm, nevis ES dalībvalstīm.

— “Kopienas vai divpusējie atpakaļuzņemšanas nolīgumi vai citi režīmi” otrajā ievilkumā attiecas tikai uz nolīgumiem ar trešām valstīm. Divpusējie atpakaļuzņemšanas nolīgumi starp dalībvalstīm šajā kontekstā nav būtiski. Tomēr šādi nolīgumi starp dalībvalstīm var atsevišķos gadījumos ļaut nosūtīt neatbilstīgos migrantus uz citām dalībvalstīm saskaņā ar Atgriešanas direktīvas 6. panta 3. punktu (sk. 5.5. iedaļu).

— Jēdziens “brīvprātīgi nolemj atgriezties” trešajā ievilkumā nav tas pats, kas brīvprātīga izceļošana. Jēdziens “brīvprātīgi” šajā saistībā attiecas uz atgriežamās personas galamērķa izvēli. Galamērķa brīvprātīga izvēle var būt iespējama arī izraidīšanas procedūras sagatavošanas laikā: var būt gadījumi, kuros atgriežamā persona izvēlas izraidīšanu uz citu trešo valsti, nevis uz tranzīta valsti vai izcelsmes valsti.

— Atgriešanās valsts norādīšana izraidīšanas gadījumā: ja ir noteikts laikposms brīvprātīgai izceļošanai, atgriežamajai personai noteiktajā laikā ir jāizpilda atgriešanās pienākums un pēc būtības nav jānorāda atgriešanās valsts. Trešo valsti, uz kuru tiks izraidīta persona, norāda tikai tajā gadījumā, ja dalībvalstīm ir jāizmanto piespiedu līdzekļi (sk. 1.5. iedaļu).

1.4. Atgriešanas lēmums

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 3. panta 4. punkts un 6. panta 6. punkts

Administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kurā norādīts vai konstatēts, ka trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanās ir nelikumīga, un noteikts vai konstatēts atgriešanās pienākums.

“Atgriešanas lēmuma” definīcijā galvenā uzmanība ir vērsta uz diviem pamatelementiem. Atgriešanas lēmumā jāietver:

1) paziņojums saistībā ar uzturēšanās nelikumību; un

2) atgriešanās pienākuma uzlikšana.

Atgriešanas lēmumā var ietvert tādus papildu elementus kā ieceļošanas aizliegums, laikposms brīvprātīgai izceļošanai, atgriešanās valsts norādīšana; ja atgriešanās valsts nav minēta, dalībvalstīm jānodrošina neizdošanas (non-refoulement) principa ievērošana saskaņā ar Atgriešanas direktīvas 5. pantu.

Dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz veidu, kādā var pieņemt atgriešanas lēmumu (lēmums vai akts, tiesas vai administratīvs).

Atgriešanas lēmumu var pieņemt kā atsevišķu aktu vai lēmumu vai kopā ar citiem lēmumiem, piemēram, kā izraidīšanas rīkojumu vai lēmumu par likumīgas uzturēšanās izbeigšanu (sk. 12.1. iedaļu).

Atgriešanas lēmumā nosaka uzturēšanās nelikumību dalībvalstī, kurā lēmums pieņemts, vienlaikus nosakot pienākumu izceļot no ES dalībvalstu un Šengenas asociēto valstu teritorijām. Turklāt jāuzsver, ka saskaņā ar 11. pantu atgriešanas lēmumiem var pievienot ieceļošanas aizliegumu, kam ir Eiropas mēroga ietekme (saistošs visām valstīm, kurām ir saistoša Atgriešanas direktīva).

Papildu skaidrojums

— “Atgriešanas lēmuma” elastīgā definīcija neliedz pieņemt lēmumu, kas uzliek atgriešanās pienākumu kā spriedumu krimināllietā un saistībā ar kriminālprocesu – sk. Tiesas spriedumu lietā C-430/11, Sagor (10) (39. punkts).

1.5. Izraidīšanas rīkojums

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 3. panta 5. punkts un 8. panta 3. punkts

Administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kurā noteikta atgriešanās pienākuma izpilde piespiedu kārtā, proti, fiziska izvešana no dalībvalsts.

Izraidīšanas rīkojumu var izdot vai nu kopā ar atgriešanas lēmumu (viena posma procedūra), vai atsevišķi (divu posmu procedūra). Gadījumos, kad atgriešanas lēmums un izraidīšanas rīkojums ir izdots kopā, izmantojot viena posma procedūru, ir jāpaskaidro – tajā gadījumā, ja ir noteikts laikposms brīvprātīgai izceļošanai –, ka izraidīšana tiks veikta tikai tad, ja brīvprātīgai izceļošanai noteiktajā laikposmā nebūs izpildīts atgriešanās pienākums.

Ņemot vērā dalībvalstu pienākumu vienmēr ievērot neizdošanas (non-refoulement) principu, personu nevar izraidīt (fiziski izvest no dalībvalsts) uz nenorādītu galamērķi; izraidīt var tikai uz norādītu atgriešanās valsti. Atgriežamā persona ir iepriekš jāinformē par izraidīšanas procedūras galamērķi, lai tā varētu paust iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka izraidīšana uz ierosināto galamērķi būtu pretrunā neizdošanas (non-refoulement) principam, un izmantot tiesības iesniegt apelāciju. Komisija iesaka norādīt atgriešanās valsti atsevišķā izraidīšanas lēmumā (divu posmu procedūra) vai norādīt valsti, uz kuru persona tiks izraidīta atgriešanās pienākuma nepildīšanas gadījumā, apvienotā atgriešanas un izraidīšanas lēmumā (viena posma procedūra), vai arī informēt trešās valsts valstspiederīgo ar cita lēmuma vai akta palīdzību.

1.6. Bēgšanas iespējamība

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 3. panta 7. punkts, 6. apsvērums

Attiecīgā gadījumā, pamatojoties uz tiesību aktos noteiktiem objektīviem kritērijiem, ir iemesls uzskatīt, ka trešās valsts valstspiederīgais, uz ko attiecas atgriešanas procedūras, varētu aizbēgt.

Bēgšanas iespējamības esība (vai neesība) ir izšķirīgs faktors, lai noteiktu, vai ir jānosaka laikposms brīvprātīgai izceļošanai, kā arī lai lemtu par to, vai jāpiemēro turēšana apsardzībā.

Dalībvalstīm jāpamato bēgšanas iespējamības novērtējums uz objektīviem kritērijiem, kuri noteikti valsts tiesību aktos. To netieši apstiprina Tiesas spriedums lietā C-528/15, Al Chodor (11), saistībā ar Dublinas regulas 2. panta n) apakšpunktā (12) noteikto “bēgšanas iespējamības” definīciju, kuras teksts būtībā ir identisks Atgriešanas direktīvas 3. panta 7. punktā noteiktajai definīcijai. Tiesa šajā spriedumā noteica, ka šādi objektīvi kritēriji ir skaidri jānosaka vispārējas piemērojamības saistošos noteikumos un ka nepietiek tikai ar valsts iedibināto judikatūru, kas apstiprina pastāvīgo administratīvo praksi. Tiesa arī secināja, ka turēšana apsardzībā ir jāatzīst par nelikumīgu, ja šādi kritēriji vispārējas piemērojamības saistošos noteikumos nav noteikti.

Lai gan dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, nosakot šādus kritērijus, tām ir pienācīgi jāņem vērā tālāk minētie kritēriji, kas norāda uz to, ka trešās valsts valstspiederīgais, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, varētu aizbēgt:

— dokumentu neesība,

— dzīvesvietas, pastāvīgas uzturēšanās vietas vai ticamas adreses trūkums,

— nereģistrēšanās attiecīgajās iestādēs,

— skaidri redzams nodoms nepildīt ar atgriešanu saistītās prasības (piemēram, atgriešanas lēmumu, prasības bēgšanas novēršanai),

— kriminālsodāmība, tostarp par smagu noziedzīgu nodarījumu citā dalībvalstī (13),

— notiekoša kriminālizmeklēšana un kriminālprocess,

— atgriešanas lēmuma nepildīšana, tostarp atgriešanās pienākuma nepildīšana noteiktajā brīvprātīgas izceļošanas laikposmā,

— iepriekšējā rīcība (piemēram, bēgšana),

— finanšu līdzekļu trūkums,

— attiecīgs citā dalībvalstī izsniegts atgriešanas lēmums,

— netiek pildīta prasība doties uz citas dalībvalsts teritoriju, kura piešķīrusi derīgu uzturēšanās atļauju vai citu atļauju, kas dod uzturēšanās tiesības,

— nelikumīga ieceļošana ES dalībvalstu un Šengenas asociēto valstu teritorijā.

Valsts tiesību aktos var noteikt citus objektīvus kritērijus, lai noteiktu bēgšanas iespējamības esību.

Savienības tiesību aktu vispārējie principi un īpaši proporcionalitātes princips nosaka, ka visi lēmumi, kas pieņemti saskaņā ar Atgriešanas direktīvu, ir jāpieņem, novērtējot katru gadījumu atsevišķi. Iepriekš minētie kritēriji būtu jāņem vērā kā atsevišķas situācijas vispārīgā novērtējuma elements, bet tie nevar būt vienīgais pamatojums, lai automātiski pieņemtu “bēgšanas iespējamību”, jo bieži vien tikai vairāku iepriekš minēto kritēriju kopums var būt pamatojums secinājumam par šādas iespējamības esību. Jāizvairās no jebkādiem automātiskiem secinājumiem, piemēram, ka nelikumīga ieceļošana vai dokumentu trūkums nozīmē bēgšanas iespējamības esību. Minētajā atsevišķajā novērtējumā ir jāņem vērā visi būtiskie faktori, tostarp attiecīgo personu vecums, veselības stāvoklis un sociālie apstākļi, kas var tieši ietekmēt iespējamību, ka trešās valsts valstspiederīgais varētu aizbēgt, un atsevišķos gadījumos tajā var secināt, ka bēgšanas iespējamība nepastāv arī tad, ja ir konstatēta atbilstība vienam vai vairākiem valsts tiesību aktos noteiktajiem kritērijiem.

Papildus iepriekš minētajiem kritērijiem, kas var norādīt uz bēgšanas iespējamību, un neierobežojot attiecīgo trešo valstu valstspiederīgo tiesības tikt uzklausītiem un tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, valsts tiesību aktos var arī noteikt, ka atsevišķi objektīvi apstākļi pamato atspēkojamu pieņēmumu, ka pastāv bēgšanas iespējamība (piemēram, trešās valsts valstspiederīgajam būtu jāatspēko pieņēmums, ka neatkarīgi no tālāk minēto apstākļu pastāvēšanas šāda iespējamība nepastāv), piemēram:

— atsacīšanās sadarboties identificēšanas procesā, nepatiesu vai viltotu personu apliecinošo dokumentu izmantošana, esošo dokumentu iznīcināšana vai cita veida atbrīvošanās no tiem, vai atsacīšanās sniegt pirkstu nospiedumus,

— vardarbīga vai krāpnieciska pretošanās atgriešanas procedūrai,

— tādas prasības nepildīšana, kuras mērķis ir novērst bēgšanu (sk. 6.2. iedaļu),

— spēkā esoša ieceļošanas aizlieguma neievērošana,

— neatļautas sekundāras kustības veikšana uz citu dalībvalsti.

Komisija iesaka paredzēt šādus atspēkojamus pieņēmumus valsts tiesību aktos.

1.7. Brīvprātīga izceļošana

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 3. panta 8. punkts

Atgriešanās pienākuma izpilde laikposmā, kas šim mērķim paredzēts atgriešanas lēmumā.

Brīvprātīga izceļošana saskaņā ar Savienības tiesību aktu kopumu atgriešanas jomā attiecas uz brīvprātīgu pienākuma atgriezties trešajā valstī izpildi. Jēdziens “brīvprātīga izceļošana” neattiecas uz gadījumiem, kad trešo valstu valstspiederīgie, kuri likumīgi uzturas dalībvalstī, paši vēlas atgriezties atpakaļ savā piederības valstī. Šāda “patiesi” brīvprātīga atgriešanās (1. scenārijs tālāk ievietotajā attēlā) Atgriešanas direktīvas darbības jomā neietilpst, jo attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri likumīgi uzturas valstī. Trešo valstu valstspiederīgos, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kuri vēl nav atklāti vai aizturēti (piemēram, personas, kas pārsniedz uzturēšanās termiņu), var uzskatīt par tādiem, uz kuriem ir attiecināma “brīvprātīgas izceļošanas” definīcija. Uz minētajām personām jau attiecas “abstrakts” atgriešanās pienākums saskaņā ar Atgriešanas direktīvu, un attiecībā uz tām var pieņemt atgriešanas lēmumu, kā arī ieceļošanas aizliegumu, tiklīdz iestādes ir ieguvušas informāciju par šo personu nelikumīgo uzturēšanos (vēlākais robežkontroles punktā, izceļojot no valsts – sk. 5.1. un 11.3. iedaļu).

Tāpēc Atgriešanas direktīva attiecas tikai uz tālāk minēto 2. un 3. scenāriju:

Došanās no vienas dalībvalsts teritorijas uz citas dalībvalsts teritoriju saskaņā ar 6. panta 2. punktu (sk. tālāk 5.4. iedaļu) nav uzskatāma par brīvprātīgu izceļošanu. Brīvprātīgas izceļošanas definīcija vienmēr attiecas uz izceļošanu uz trešo valsti. Īpaši noteikumi par sauszemes transporta tranzītu, šķērsojot citu dalībvalstu teritorijas, saistībā ar brīvprātīgu izceļošanu ir noteikti 6.4. iedaļā.

1.8. Mazāk aizsargātas personas

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 3. panta 9. punkts

Nepilngadīgie, nepavadīti nepilngadīgie, invalīdi, vecāka gadagājuma cilvēki, grūtnieces, vientuļi vecāki ar nepilngadīgiem bērniem un personas, kas ir spīdzinātas, izvarotas vai cietušas no citas nopietnas psiholoģiskas, fiziskas vai seksuālas vardarbības.

Pretēji mazāk aizsargātu personu definīcijai, kura izmantota tiesību aktu kopumā patvēruma jomā (piemēram, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/33/ES (14) (“Uzņemšanas nosacījumu direktīva”) 21. pants vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (15) (“Kvalifikācijas direktīva”) 20. panta 3. punkts), Atgriešanas direktīvā šī definīcija ir izstrādāta pilnīga saraksta veidā.

Tomēr īpašā uzmanība, kas saistībā ar atgriešanu jāvelta mazāk aizsargātu personu situācijai un šo personu īpašajām vajadzībām, jāvelta ne tikai 3. panta 9. punktā precīzi uzskaitītajām mazāk aizsargātu personu kategorijām. Komisija iesaka dalībvalstīm pievērst uzmanību arī citiem īpašiem neaizsargātības gadījumiem, piemēram, tiem, kas minēti tiesību aktu kopumā patvēruma jomā: cilvēku tirdzniecības upuriem vai sievietēm, kas kļuvušas par dzimumorgānu kropļošanas upuriem, personām, kas cieš no smagas slimības vai garīgiem traucējumiem.

Īpašas uzmanības veltīšana mazāk aizsargātu personu situācijai nav attiecināma tikai uz gadījumiem, kas precīzi norādīti Atgriešanas direktīvā (brīvprātīgas izceļošanas laikposmā, laikā, kad atgriešana ir atlikta, un turēšanas apsardzībā laikposmā). Tāpēc Komisija iesaka dalībvalstīm pievērst uzmanību mazāk aizsargātu personu vajadzībām visos atgriešanas procedūras posmos, katra gadījuma konkrēto apstākļu novērtējuma ietvaros.

2. DARBĪBAS JOMA

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 2. pants un 4. panta 4. punkts

Atgriešanas direktīvas darbības joma ir plaša un tā attiecas uz visiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas kādas dalībvalsts teritorijā. Atgriešanas direktīva patlaban ir saistoša šādām dalībvalstīm:

— visām ES dalībvalstīm, izņemot Apvienoto Karalisti un Īriju,

— Šveicei, Norvēģijai, Islandei un Lihtenšteinai.

Dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu attiecībā uz noteiktām trešo valstu valstspiederīgo kategorijām:

— “robežas šķērsošanas gadījumos” saskaņā ar Atgriešanas direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu (sk. 2.1. iedaļu), un

— “krimināltiesiskos gadījumos” saskaņā ar Atgriešanas direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu (sk. 2.2. iedaļu).

Dalībvalsts lēmums izmantot atkāpi no direktīvas noteikumiem un nepiemērot direktīvu “robežas šķērsošanas gadījumos” vai “krimināltiesiskos gadījumos” ir iepriekš skaidri jānorāda valsts īstenošanas tiesību aktos (16), pretējā gadījumā ir iespējams, ka šādam lēmumam nav tiesisku seku. Attiecībā uz paziņošanu par šādu lēmumu nav īpašu oficiālu prasību. Tomēr ir svarīgi, lai valsts tiesību aktos būtu skaidri (tieši vai netieši) norādīts, vai un cik lielā mērā dalībvalsts izmanto minēto atkāpi.

Ja dalībvalsts nav iepriekš publiskojusi savu lēmumu izmantot atkāpes saskaņā ar Atgriešanas direktīvas 2. panta 2. punkta a) vai b) apakšpunktu, šos noteikumus nevar izmantot kā pamatojumu Atgriešanas direktīvas nepiemērošanai atsevišķos gadījumos.

Nekas neliedz dalībvalstīm ierobežot atkāpes no Atgriešanas direktīvas 2. panta 2. punkta a) vai b) apakšpunkta izmantošanu attiecībā uz noteiktām personu kategorijām (piemēram, tikai ieceļošanas atteikumi pie gaisa telpas robežām vai jūras robežām), ar nosacījumu, ka tas ir skaidri noteikts valsts īstenošanas tiesību aktos.

Dalībvalstis var pieņemt lēmumu izmantot atkāpi vēlākā posmā, pēc Atgriešanas direktīvas sākotnējās transponēšanas valsts tiesību aktos. Tomēr tas nedrīkst radīt nelabvēlīgas sekas tām personām, kurām Atgriešanas direktīvas iedarbība jau bija piemērojama (sk. Tiesas spriedumu lietā C-297/12, Filev un Osmani (17): “[…] ja vien dalībvalsts vēl nav izmantojusi šo iespēju […] tā nevar atsaukties uz tiesībām ierobežot šīs direktīvas piemērojamību personām saskaņā ar tās 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu attiecībā uz personām, kurām minētās direktīvas iedarbība jau bija piemērojama”).

2.1. “Robežas šķērsošanas gadījumi” – 2. panta 2. punkta a) apakšpunkts

Personām, kurām atteikta ieceļošana un kuras atrodas tranzīta zonā vai dalībvalsts pierobežas apgabalā, dalībvalstīs bieži piemēro īpašus noteikumus – pamatojoties uz “juridisku pieņēmumu”, dažkārt netiek uzskatīts, ka šādas personas “uzturas attiecīgās dalībvalsts teritorijā”, un tām tiek piemēroti īpaši noteikumi. Atgriešanas direktīvā šī pieeja nav izmantota, un tajā uzskatīts, ka ikviens trešās valsts valstspiederīgais fiziski uzturas dalībvalsts teritorijā, uz kuru attiecas tās darbības joma.

Tomēr dalībvalstis var brīvi pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu “robežas šķērsošanas gadījumiem”, kas definēti kā trešo valstu valstspiederīgie:

— uz kuriem attiecas ieceļošanas atteikums saskaņā ar Šengenas Robežu kodeksa (18) 13. pantu vai

— kurus kompetentās iestādes ir aizturējušas vai notvērušas saistībā ar nelikumīgu dalībvalsts ārējās (zemes, jūras vai gaisa) robežas šķērsošanu un kuri vēlāk nav ieguvuši atļauju vai tiesības palikt attiecīgajā dalībvalstī.

Šīs atkāpes izmantošana var būt lietderīga, piemēram, dalībvalstīs, kas ir robežvalstis un izjūt ievērojamu migrācijas spiedienu, kad tā var nodrošināt efektīvākas procedūras; šādos gadījumos Komisija iesaka izmantot šādu atkāpi.

“Robežas šķērsošanas gadījumiem” paredzētajās valsts procedūrās ir jāievēro starptautisko tiesību aktu vispārējie principi un attiecīgo trešo valstu valstspiederīgo pamattiesības, kā arī Atgriešanas direktīvas 4. panta 4. punktā noteiktās garantijas (sk. 2.2. iedaļu).

Papildu skaidrojums

— 2. panta 2. punkta a) apakšpunkts paredz tiešu laika un telpas saikni ar ārējās robežas šķērsošanu. Tāpēc tas attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kurus kompetentās iestādes ir aizturējušas vai notvērušas tieši ārējās robežas nelikumīgas šķērsošanas laikā vai šīs ārējās robežas tuvumā pēc tās šķērsošanas – sk. Tiesas spriedumu lietā C-47/15, Affum (72. punkts).

— Uz tālāk norādītajām personu kategorijām attiecas, piemēram, jēdziens “kurus kompetentās iestādes ir aizturējušas vai notvērušas saistībā ar nelikumīgu dalībvalsts ārējās […] robežas šķērsošanu”, jo tam ir TIEŠA saistība ar nelikumīgu robežas šķērsošanu: — personas, kuras nelikumīgi ierodas ar kuģi un kuras ir aizturētas ierašanās brīdī vai neilgi pēc ierašanās, — personas, kuras policija aizturējusi brīdī, kad tās pārrāpušās pār robežas žogu, — nelikumīgie ieceļotāji, kuri izkāpj no vilciena/autobusa, ar ko tie nogādāti tieši dalībvalsts teritorijā (bez iepriekšējas apstāšanās dalībvalsts teritorijā).

— Uz tālāk norādītajām personu kategorijām, neattiecas jēdziens “kurus kompetentās iestādes ir aizturējušas vai notvērušas saistībā ar nelikumīgu dalībvalsts ārējās […] robežas šķērsošanu”, jo tam vairs nav TIEŠAS saistības ar nelikumīgu robežas šķērsošanu: — nelikumīgie ieceļotāji, kuri aizturēti dalībvalsts teritorijā noteiktā laikposmā pēc nelikumīgās ieceļošanas, — nelikumīgie migranti, kuri aizturēti pierobežas reģionā, ja vien tam nav tiešas saistības ar nelikumīgu robežas šķērsošanu, — nelikumīgie migranti, kuri izkāpj no autobusa, kas ierodas no trešās valsts, ja autobuss jau ir veicis vairākas apstāšanās ES teritorijā, — nelikumīgie migranti, kuri iepriekš ir bijuši izraidīti un kuri pārkāpj joprojām spēkā esošo ieceļošanas aizliegumu (ja vien aizturēšanai nav tiešas saistības ar nelikumīgu robežas šķērsošanu), — nelikumīgie migranti, kuri šķērso iekšējo robežu – sk. Tiesas spriedumu lietā C-47/15, Affum (69. punkts), direktīvas 2. panta 2. punktu attiecībā uz ārējām robežām un ŠRK 14. pantu, ko piemēro pie ārējām robežām, — trešo valstu valstspiederīgie, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kuri izceļo no dalībvalstu un Šengenas asociēto valstu teritorijām – sk. Tiesas spriedumu lietā C-47/15, Affum (71. punkts).

— Praktisks piemērs gadījumiem, uz kuriem attiecas klauzula “un kuri vēlāk nav ieguvuši atļauju vai tiesības uzturēties attiecīgajā dalībvalstī”, kuriem atkāpi nepiemēro: — nelikumīgie ieceļotāji, kuri aizturēti pie ārējās robežas un vēlāk ieguvuši tiesības palikt valstī kā patvēruma meklētāji. Arī tajā gadījumā, kad pēc patvēruma pieteikuma galīgās noraidīšanas viņi atkal kļūst par “personām, kuras dalībvalstī uzturas nelikumīgi”, viņus nedrīkst izslēgt no direktīvas darbības jomas kā “robežas šķērsošanas gadījumus”, — trešās valsts valstspiederīgais, kuram atteikta ieceļošana un kurš uzturas lidostas tranzīta zonā (un tādējādi viņam var nepiemērot šo direktīvu), medicīnisku iemeslu dēļ tiek pārvests uz slimnīcu, un viņam ir dalībvalsts izsniegta īstermiņa uzturēšanās atļauja (nevis tikai izraidīšanas atlikšana saskaņā ar 9. panta 2. punkta a) apakšpunktu) uz hospitalizācijas laiku.

— Attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem saskaņā ar 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu nepiemēro Atgriešanas direktīvu, pieņemto lēmumu veidu, saturu un tiesiskās aizsardzības līdzekļus reglamentē valsts tiesību akti.

— Ieceļošanas atteikums saskaņā ar ŠRK 14. pantu attiecas uz ikvienu personu, kura nav izpildījusi ieceļošanas noteikumus saskaņā ar ŠRK 6. panta 1. punktu.

— Personām, kurām atteikta ieceļošana lidostas tranzīta zonā vai kuras atrodas robežšķērsošanas vietā, kas atrodas dalībvalsts teritorijā, piemēro Atgriešanas direktīvu (jo tās jau fiziski atrodas dalībvalsts teritorijā). Tomēr dalībvalstis var izmantot atkāpi no 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta, norādot, ka dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot direktīvu minētajos gadījumos.

— Izņēmumus robežu šķērsošanas gadījumiem saskaņā ar 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu piemēro tikai tad, ja aizturēšana veikta pie ārējām robežām, nevis iekšējām robežām – sk. Tiesas spriedumu lietā C-47/15, Affum.

— Iekšējās robežkontroles pagaidu ieviešana nepadara iekšējās robežas par ārējām robežām. Tāpēc šī situācija neietekmē Atgriešanas direktīvas darbības jomu.

— Robežu šķērsošanas gadījumi un līdzīgi gadījumi, kuriem var nepiemērot direktīvu saskaņā ar 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu, nav tas pats, kas šīs direktīvas 12. panta 3. punktā minētie gadījumi (vienkāršota procedūra nelikumīgas ieceļošanas gadījumā). Nelikumīga ieceļošana (12. panta 3. punktā minētais termins) nav sinonīms “robežu šķērsošanas un līdzīgiem” gadījumiem, kas minēti Atgriešanas direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā. Piemērs: trešās valsts valstspiederīgajam, kurš nelikumīgi uzturas dalībvalstī un kurš ir aizturēts dalībvalsts teritorijā pēc trim mēnešiem kopš viņa nelikumīgās ieceļošanas, nepiemēro Atgriešanas direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu, bet var piemērot šīs direktīvas 12. panta 3. punktu.

2.2. Īpaši aizsardzības pasākumi robežas šķērsošanas gadījumiem

Ja dalībvalstis izvēlas nepiemērot direktīvu robežas šķērsošanas gadījumiem, tām tomēr ir jāievēro neizdošanas (non-refoulement) princips un jānodrošina – saskaņā ar Atgriešanas direktīvas 4. panta 4. punktu –, ka personu, uz kurām tā attiecas, aizsardzība nav mazāk labvēlīga, nekā noteikts Atgriešanas direktīvas pantos par:

— piespiedu līdzekļu izmantošanas ierobežojumiem,

— izraidīšanas atlikšanu,

— neatliekamo medicīnisko aprūpi un nepieciešamo slimību ārstēšanu, ievērojot mazāk aizsargātu personu īpašās vajadzības; un

— turēšanas apsardzībā apstākļiem.

Turklāt jāuzsver, ka aizsardzības pasākumus saskaņā ar Savienības tiesību aktu kopumu patvēruma jomā (piemēram, īpaši attiecībā uz patvēruma procedūras pieejamību) nekādā gadījumā nevar atcelt ar dalībvalstu lēmumu nepiemērot Atgriešanas direktīvu robežas šķērsošanas gadījumiem. Savienības tiesību aktu kopumā patvēruma jomā noteiktās saistības ietver dalībvalstu pienākumu:

— informēt trešo valstu valstspiederīgos, kuri varētu vēlēties pieteikties starptautiskajai aizsardzībai, par šādu iespēju,

— nodrošināt, ka robežsargiem un citām kompetentajām amatpersonām ir pieejama atbilstīgā informācija un ka personāls saņem vajadzīgo apmācību par to, kā noteikt pieteikuma iesniedzējus, un norādījumi pieteikuma iesniedzēju informēšanai par starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniegšanas vietu un veidu,

— nodrošināt tulka pakalpojumus, ciktāl tas vajadzīgs, lai vienkāršotu piekļuvi procedūrai,

— nodrošināt efektīvu piekļuvi organizācijām un personām, kuras sniedz konsultācijas pieteikuma iesniedzējiem, kuri atrodas robežšķērsošanas vietās, tostarp tranzīta zonā, pie ārējām robežām.

Papildu skaidrojums

— Minēto noteikumu praktiska piemērošana gadījumos, kad atteikta ieceļošana pie robežas – ir divas iespējas: persona fiziski atrodas dalībvalsts teritorijā pēc tam, kad tā ir saņēmusi ieceļošanas atteikumu pie robežas (piemēram, lidostas tranzīta zonā), vai persona fiziski neatrodas dalībvalsts teritorijā (piemēram, persona, kura saņēmusi ieceļošanas atteikumu pie sauszemes robežas un kura joprojām fiziski atrodas trešās valsts teritorijā). Pirmajā gadījumā jāpiemēro Atgriešanas direktīvas 4. panta 4. punktā minētās garantijas; otrajā gadījumā 4. panta 4. punktu nepiemēro.

— Neizdošanas (non-refoulement) principa ievērošana, kas atzīts Atgriešanas direktīvas 4. panta 4. punkta b) apakšpunktā – un noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (CFR) 19. panta 2. punktā, kā arī Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (ECTK) 3. pantā –, ir absolūta, un to nekādā gadījumā nedrīkst ierobežot, pat tad, ja ārvalstnieki apdraud sabiedrisko kārtību vai ir izdarījuši īpaši smagu noziegumu. Šādām personām var atņemt bēgļa vai alternatīvās aizsardzības statusu, bet tās joprojām nedrīkst nosūtīt atpakaļ uz teritoriju, kurā šīs personas var tikt spīdzinātas vai nogalinātas.

2.3. Krimināltiesiskie un izdošanas gadījumi

Dalībvalstis var brīvi pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem:

— kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai kā krimināltiesiskai sankcijai,

— kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju rezultātā, vai

— kuriem piemēro izdošanas procedūras.

Papildu skaidrojums

— Šajos noteikumos paredzētie krimināltiesiskie gadījumi ir tādi gadījumi, kurus dalībvalstu valsts tiesiskajā sistēmā parasti uzskata par noziegumiem. — Lietā C-297/12, Filev un Osmani, Tiesa skaidri norādīja, ka valsts tiesību aktu narkotisko vielu jomā noteikumu pārkāpumi un notiesāšana par narkotisko vielu tirdzniecību var būt gadījumi, kuriem ir piemērojams šis izņēmums. — Lietā C-329/11, Achoughbabian, Tiesa apstiprināja, ka šo izņēmumu nevar piemērot attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir izdarījuši pārkāpumu, kas saistīts tikai ar nelikumīgu uzturēšanos valstī, tā, ka Atgriešanas direktīva zaudē savu mērķi un saistošo iedarbību. — Sīki pārkāpumi migrācijas jomā, piemēram, nelikumīga ieceļošana vai uzturēšanās, nevar būt pamatojums šā izņēmuma piemērošanai.

— Izdošanas procedūras ne vienmēr ir saistītas ar atgriešanas procedūrām. 1957. gada Eiropas Padomes konvencijā (19) izdošanas jēdziens ir ierobežots kā to personu nodošana no valsts valstij, “attiecībā uz kurām Pieprasītājas Puses kompetentās varas iestādes ir uzsākušas procesuālās darbības sakarā ar nodarījumu vai arī attiecībā uz kurām minētās varas iestādes vēlas izpildīt sodu vai aresta orderi”. Tomēr minētās procedūras var pārklāties, un šīs atkāpes mērķis ir skaidri noteikt, ka dalībvalstīm, īstenojot atgriešanas procedūru saistībā ar izdošanas procedūrām, ir iespēja nepiemērot Atgriešanas direktīvā ietvertās procesuālās garantijas.

3. LABVĒLĪGĀKI NOTEIKUMI

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 4. pants

Lai gan Atgriešanas direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu atgriešanas procedūras, tajā skaidri norādīts, ka tā neierobežo labvēlīgākus noteikumus, kas ietverti divpusējos vai daudzpusējos starptautiskos nolīgumos (4. panta 1. punkts).

Atgriešanas direktīva neskar “noteikumus, kas varētu būt labvēlīgāki trešās valsts valstspiederīgajiem, kuri noteikti Kopienas tiesību aktos imigrācijas un patvēruma jomā” (4. panta 2. punkts), kā arī “dalībvalstu tiesības pieņemt vai saglabāt noteikumus, kas ir labvēlīgāki personām, uz kurām tie attiecas, ar nosacījumu, ka šādi noteikumi atbilst šai direktīvai” (4. panta 3. punkts).

Papildu skaidrojums

— Ņemot vērā, ka Atgriešanas direktīvas mērķis ir nodrošināt kopīgus obligātos standartus attiecībā uz personu pamattiesību ievērošanu atgriešanas procedūru laikā, jēdzienu “labvēlīgāks” vienmēr interpretē kā “labvēlīgāks atgriežamajai personai”, nevis labvēlīgāks izraidošajai/nosūtošajai valstij.

— Dalībvalstis nevar brīvi piemērot stingrākus standartus jomās, uz kurām attiecas Atgriešanas direktīva: sk. Tiesas spriedumu lietā C-61/11, El Dridi (20) (33. punkts): “[…] Direktīvā 2008/115/EK […] dalībvalstīm tomēr nav ļauts saistībā ar tajā reglamentēto jomu piemērot stingrākus noteikumus.”

— Soda naudas uzlikšana atgriešanas lēmuma pieņemšanas vietā Atgriešanas direktīva neļauj ieviest mehānismu, kurā ir paredzēts, ka trešās valsts valstspiederīgā nelikumīgas uzturēšanās dalībvalsts teritorijā gadījumā atkarībā no apstākļiem piemēro vai nu naudas sodu, vai izraidīšanu, jo šie pasākumi ir savstarpēji izslēdzoši (sk. Tiesas spriedumu lietā C-38/14, Zaizoune (21)).

— Atsevišķu Atgriešanas direktīvas daļu piemērošana personām, uz kurām neattiecas 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts, ir saderīga ar direktīvu, un var uzskatīt, ka uz to attiecas 4. panta 3. punkts, jo šāda prakse būtu labvēlīgāka attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam.

4. SANKCIJAS PAR MIGRĀCIJAS NOTEIKUMU PĀRKĀPŠANU

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – kā interpretējusi Tiesa lietās C-61/11, El Dridi, C-329/11, Achoughbabian, C-430/11, Sagor, C-297/12, Filev un Osmani, C-38/14, Zaizoune, C-290/14, Celaj, C-47/15, Affum

Dalībvalstis var brīvi noteikt efektīvas, samērīgas un preventīvas sankcijas, tostarp brīvības atņemšanu kā krimināltiesisku sankciju, par migrācijas noteikumu pārkāpumiem, ar nosacījumu, ka šādi pasākumi neietekmē Atgriešanas direktīvas piemērošanu un nodrošina pamattiesību ievērošanu pilnā mērā, it īpaši to, kas noteiktas CFR un interpretētas saskaņā ar attiecīgajiem ECTK noteikumiem. Migrācijas noteikumu pārkāpumu veidus, par kuriem piemērojamas sankcijas, nosaka valsts tiesību aktos.

Dalībvalstis var savas krimināltiesības brīvi attiecināt uz migrācijas noteikumu pārkāpumiem, kuri izdarīti arī citās dalībvalstīs, un ņemt vērā šādus pārkāpumus savās krimināltiesībās.

Ieceļošanas aizlieguma nepildīšana Dalībvalstis var piemērot krimināltiesiskas sankcijas pret tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, kuri ir tikuši nosūtīti atpakaļ, bet, pārkāpjot ieceļošanas aizliegumu, atkārtoti ieceļo dalībvalsts teritorijā. Šāda krimināltiesiska sankcija ir pieļaujama tikai ar nosacījumu, ka attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo izdotais ieceļošanas aizliegums atbilst direktīvas noteikumiem. Šādām krimināltiesiskām sankcijām ir pilnā mērā jāatbilst pamattiesībām un 1951. gada Ženēvas Konvencijai (22), proti, 31. panta 1. punktam (23) (sk. Tiesas spriedumu lietā C-290/14, Celaj (24)).

— Atgriešanas direktīva neliedz piemērot kriminālsodu, ievērojot valsts kriminālprocesa normas, attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem saskaņā ar Atgriešanas direktīvu izveidotās atgriešanas procedūras piemērotas nesekmīgi un kuri nelikumīgi uzturas dalībvalstu teritorijā bez pamatotiem iemesliem, lai neīstenotu personas atgriešanu. Kriminālsodam, kura mērķis ir atturēt šādas atgriežamās personas no nelikumīgas uzturēšanās dalībvalstī, ir pilnā mērā jāatbilst pamattiesībām, it īpaši tām, kas noteiktas ECTK (sk. Tiesas spriedumu lietā C-329/11, Achoughbabian, 48. un 49. punkts), un tam jāatbilst proporcionalitātes principam.

— Komisija iesaka dalībvalstīm paredzēt valsts tiesību aktos efektīvas, samērīgas un preventīvas sankcijas (piemēram, naudas sodi, dokumentu izņemšana, pabalstu/maksājumu samazināšana vai atteikums piešķirt pabalstus/maksājumus, atteikums izsniegt darba atļauju) attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ar nodomu traucē atgriešanas procesam (piemēram, iznīcinot ceļošanas dokumentu, sniedzot nepatiesas ziņas par savu identitāti, pretojoties identificēšanai, atkārtoti atsakoties iekāpt transportlīdzeklī), ar nosacījumu, ka šādas sankcijas neapdraud Atgriešanas direktīvas mērķa sasniegšanu un pilnā mērā atbilst pamattiesībām.

— Kriminālatbildības noteikšana par nelikumīgu uzturēšanos Dalībvalstis nevar piemērot brīvības atņemšanas sodu saskaņā ar valsts krimināltiesībām, tikai pamatojoties uz nelikumīgu uzturēšanos, pirms atgriešanas procedūru īstenošanas vai atgriešanas procedūru īstenošanas laikā, jo tas kavētu atgriešanu (sk. Tiesas spriedumu lietā C-61/11, El Dridi). Tomēr Atgriešanas direktīva neaizliedz dalībvalstīm noteikt brīvības atņemšanas sodu, lai sodītu par izdarītajiem pārkāpumiem, kuri neizriet no nelikumīgas uzturēšanās, tostarp situācijās, kad atgriešanas procedūras vēl nav pabeigtas (sk. Tiesas spriedumu lietā C-47/15, Affum, 65. punkts).

— Finansiāli sodi (Samērīga) naudas soda uzlikšana saskaņā ar valsts krimināltiesībām par nelikumīgu uzturēšanos dalībvalstī pati par sevi nav nesavienojama ar Atgriešanas direktīvas mērķiem, jo tā nekavē atgriešanas lēmuma pieņemšanu un īstenošanu, pilnībā ievērojot Atgriešanas direktīvas noteikumus (sk. Tiesas spriedumu lietā C-430/11, Sagor). Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts – nelikumīgas uzturēšanās valstī gadījumā – piemērot vai nu naudas sodu, vai izraidīšanu, ir pretrunā Atgriešanas direktīvai, jo šie divi pasākumi ir savstarpēji izslēdzoši, mazinot Direktīvas lietderīgo iedarbību (sk. Tiesas spriedumu lietā C-38/14, Zaizoune).

— Saskaņā ar 5. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2009/52/EK (25) (“Direktīvā par sankcijām pret darba devējiem”) darba devējiem, kas bez atļaujas nodarbina trešo valstu valstspiederīgos, kuri dalībvalstīs uzturas nelikumīgi, ir piemērojamas finansiālas sankcijas, kas ietver maksājumus atgriešanas izdevumu segšanai gadījumos, kad īsteno atgriešanas procedūras. Dalībvalstis var pieņemt lēmumu ietvert finansiālajās sankcijās vismaz atgriešanas procedūras vidējās izmaksas.

— Tūlītēja izraidīšana saskaņā ar valsts krimināltiesībām (gadījumos, kuri nav izslēgti no Atgriešanas direktīvas darbības jomas saskaņā ar 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu – sk. iepriekš 2.3. iedaļu) – tā ir atļauta tikai ciktāl spriedumā noteikts, ka šis sods atbilst visām Atgriešanas direktīvā noteiktajām garantijām (tostarp par atgriešanas lēmuma formu, tiesiskajām garantijām un par iepriekšēju brīvprātīgas izceļošanas iespējas apsvēršanu) (sk. Tiesas spriedumu lietā C-430/11, Sagor).

— Mājas arests saskaņā ar valsts krimināltiesībām To var noteikt tikai tad, ja ir nodrošinātas garantijas, ka mājas arests nekavē atgriešanu un ka tas tiek noņemts, tiklīdz ir iespējama attiecīgās personas fiziska izvešana no attiecīgās dalībvalsts (sk. Tiesas spriedumu lietā C-430/11, Sagor).

Papildu skaidrojums

— “Pamatoti iemesli, lai neīstenotu personas atgriešanu”, var ietvert: — vai nu iemeslus, ko atgriežamā persona nevar ietekmēt (piemēram, sliktās sadarbības ar trešo valstu iestādēm dēļ kavējas vajadzīgo dokumentu saņemšana no trešām valstīm; droša atgriešanās nav iespējama, jo atgriešanās valstī ir krīzes situācija; atgriešana tiek oficiāli atlikta noteiktām atgriežamo personu kategorijām), vai — iemeslus, kas skar atgriežamo personu un kuri Savienības vai valsts tiesību aktos ir atzīti par likumīgiem vai pamatotiem (piemēram, veselības problēmas vai ģimenes apstākļi, kuru dēļ izraidīšana tiek atlikta; norisinās pārsūdzības procedūra, kuras dēļ atgriešana ir atlikta; lēmums sadarboties ar iestādēm liecinieka statusā). Subjektīvu vēlmi palikt ES nekad nevar uzskatīt par “pamatotu iemeslu”.

— “Nepamatoti iemesli, lai neīstenotu personas atgriešanu”, var būt iemesli, kurus atgriežamā persona var ietekmēt un kuri Savienības vai valsts tiesību aktos nav atzīti par likumīgiem vai pamatotiem (piemēram, atsacīšanās sadarboties, lai iegūtu ceļošanas dokumentus, atsacīšanās sadarboties, lai noteiktu personas identitāti, dokumentu iznīcināšana, bēgšana, izraidīšanas centienu kavēšana).

5. AIZTURĒŠANA UN PIENĀKUMS PIEŅEMT ATGRIEŠANAS LĒMUMU

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 6. panta 1. punkts

Dalībvalstis pieņem atgriešanas lēmumu par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā.

Dalībvalstu pienākums ir pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā, ja vien Savienības tiesību aktos nav skaidri noteikts izņēmums (sk. tālāk izņēmumu sarakstu). Dalībvalstis nedrīkst praktiski pieļaut, ka trešo valstu valstspiederīgie nelikumīgi uzturas šo valstu teritorijā, bez atgriešanas procedūras sākšanas vai uzturēšanās tiesību piešķiršanas. Dalībvalstu pienākums sākt atgriešanas procedūras vai piešķirt uzturēšanās tiesības ir noteikts, lai mazinātu “pelēkās zonas”, novērstu trešo valstu valstspiederīgo, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, ekspluatāciju un palielinātu juridisko noteiktību visām iesaistītajām personām.

Dalībvalstīm ir jāpieņem atgriešanas lēmums neatkarīgi, no tā, vai trešās valsts valstspiederīgajam ir derīgs personu apliecinošs vai ceļošanas dokuments, un neatkarīgi no tā, vai atpakaļuzņemšana trešā valstī ir iespējama.

Atgriešanas lēmumu spēkā esamības termiņs nebūtu jāierobežo. Kompetentajām valsts iestādēm būtu jāspēj izpildīt atgriešanas lēmumi, tā lai procedūru nevajadzētu atkārtot pēc noteikta laikposma (piemēram, viena gada), ar nosacījumu, ka attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā konkrētā situācija nav ievērojami mainījusies ne faktiski, ne arī juridiski (piemēram, juridiskā statusa izmaiņas, izdošanas (refoulement) risks), un neierobežojot to tiesības tikt uzklausītiem un tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību.

Parasti attiecīgais kritērijs tās dalībvalsts noteikšanai, kura ir atbildīga par atgriešanas procedūru sākšanu, ir aizturēšanas vieta. Piemērs: ja neatbilstīgaismigrants ir ieradies ES caur A dalībvalsti (nepamanīts), pēc tam ir ceļojis caur B dalībvalsti un C dalībvalsti (nepamanīts) un visbeidzot ir aizturēts D dalībvalstī, atbildīga par atgriešanas procedūras veikšanu ir D dalībvalsts. Iekšējās robežkontroles starp Šengenas valstīm pagaidu ieviešana neskar šo principu. Izņēmumi no minētā vispārējā noteikuma ir norādīti tālāk 5.2., 5.3., 5.4., 5.5. un 5.8. iedaļā.

Papildu skaidrojums

— Administratīvo naudas sodu saskaņā ar valsts tiesību aktiem par nelikumīgu uzturēšanos dalībvalstī var uzlikt kopā ar atgriešanas lēmuma pieņemšanu. Minētais administratīvais naudas sods tomēr nevar aizstāt dalībvalstu pienākumu pieņemt atgriešanas lēmumu un īstenot izraidīšanu (sk. Tiesas spriedumu lietā C-38/14, Zaizoune).

— Atgriešanas lēmumos jānorāda, ka attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam ir pienākums izceļot no dalībvalsts, kas šo lēmumu pieņēmusi, lai nokļūtu trešā valstī saskaņā ar “atgriešanas” definīciju (sk. 1.3. iedaļu) vai, citiem vārdiem sakot, ka trešās valsts valstspiederīgajam ir jāizceļo no ES dalībvalstu un Šengenas asociēto valstu teritorijām. Skaidrības trūkums par trešās valsts valstspiederīgā pienākumu var radīt nevēlamas sekas un neatļautas sekundāras kustības risku.

— Atgriešanas lēmums saskaņā ar Atgriešanas direktīvu ir jāpieņem arī tad, ja atgriešanas procedūra tiek veikta, izmantojot atpakaļuzņemšanas nolīgumu – atpakaļuzņemšanas nolīgumu ar trešo valsti (skar attiecības starp ES dalībvalstīm un trešām valstīm) izmantošana neietekmē Atgriešanas direktīvas pilnīgu un visaptverošu piemērošanu (skar attiecības starp izraidošo valsti un atgriežamo personu) katrā atsevišķā atgriešanas gadījumā. Faktiski ir pieņemts, ka pirms atpakaļuzņemšanas nolīguma izmantošanas ir jāpieņem atgriešanas lēmums.

— Valsts tiesību aktos var paredzēt, ka trešās valsts valstspiederīgajam ir pienākums pamest ES teritoriju, ja viņš uzturas dalībvalstī nelikumīgi. Šāds abstrakts juridisks pienākums nav atgriešanas lēmums. Tas katrā gadījumā ir jāpamato ar individuālu atgriešanas lēmumu.

— Kompetentajām valsts iestādēm ir pilnībā jāizmanto Savienības attiecīgās IT sistēmas, piemēram, Šengenas Informācijas sistēma II (“SIS II”), Eurodac un Vīzu informācijas sistēma (“VIS”), lai veicinātu identifikāciju un katra gadījuma atsevišķu novērtējumu, kā arī lai veicinātu un atbalstītu sadarbību starp dalībvalstīm atgriešanas un atpakaļuzņemšanas procedūru jomā.

— Dalībvalstīm ir jāveic efektīvi un samērīgi pasākumi, lai atrastu, konstatētu un aizturētu trešo valstu valstspiederīgos, kas to teritorijā uzturas nelikumīgi, ņemot vērā pienākuma izpildi attiecībā uz atgriešanas lēmumu pieņemšanu. Šajā sakarā jāatgādina, ka ŠRK 13. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāaiztur un jāsāk atgriešanas procedūras attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi šķērsojuši ārējo robežu un kuriem nav tiesību uzturēties ES. Turklāt Direktīvas par sankcijām pret darba devējiem 14. pantā paredzēts, ka Dalībvalstis nodrošina, ka to teritorijā veic efektīvas un pienācīgas pārbaudes, lai kontrolētu vai netiek nodarbināti to trešo valstu valstspiederīgie, kuri dalībvalstīs uzturas nelikumīgi.

Aizturēšanas prakse – pamattiesību ievērošana

Dalībvalstu pienākums pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš uzturas to teritorijā, ietver pamattiesību ievērošanu, tostarp proporcionalitātes principa ievērošanu (24. apsvērums). Nelikumīgas migrācijas novēršanas likumīgo nolūku var saskaņot ar citām likumīgām valsts interesēm, piemēram, sabiedrības veselības apsvērumiem, valsts interesēm noziedzības novēršanas nolūkā, interesēm ieviest visaptverošu dzimšanas reģistrācijas sistēmu, bērna interešu ievērošanu (skaidri uzsvērts 22. apsvērumā), Ženēvas konvenciju (uzsvērta 23. apsvērumā), kā arī attiecīgās pamattiesības, kas atzītas CFR.

Komisija atsaucas uz Pamattiesību aģentūras 2012. gada dokumentā “Neatbilstīgā situācijā esošu migrantu aizturēšana – pamattiesību apsvērumi” (Padomes dok. Nr. 13847/12) izklāstītajiem apsvērumiem kā norādījumiem attiecībā uz to, kā var īstenot aizturēšanas praksi attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo pamattiesībām, vienlaikus nodrošinot efektīvas atgriešanas procedūras. Praksi, kas īstenota dalībvalstīs, kuras ievēro minētos norādījumus, var neuzskatīt par pienākuma saskaņā ar Atgriešanas direktīvas 6. panta 1. punktu pieņemt atgriešanas lēmumus par trešās valsts valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas dalībvalstī, pārkāpumu.

Piekļuve veselības aprūpei

Neatbilstīgā situācijā esošus migrantus, kuri lūdz medicīnisko palīdzību, nevajadzētu aizturēt medicīnas iestādēs vai to tiešā tuvumā.

Medicīnas iestādēm nebūtu jāuzliek pienākums sniegt migrantu personas datus tiesībaizsardzības iestādēm iespējamas atgriešanas nolūkā.

Piekļuve izglītībai

Neatbilstīgā situācijā esošus migrantus nebūtu jāaiztur skolās vai to skolu tuvumā, kuras apmeklē šo migrantu bērni.

Skolām nebūtu jāuzliek pienākums sniegt migrantu personas datus tiesībaizsardzības iestādēm iespējamas atgriešanas nolūkā.

Ticības brīvība

Neatbilstīgā situācijā esošus migrantus nebūtu jāaiztur atzītās reliģiskās iestādēs, kuras tie apmeklē, vai to tiešā tuvumā.

Dzimšanas reģistrācija

Neatbilstīgā situācijā esošiem migrantiem jābūt iespējai reģistrēt savu bērnu dzimšanu un iegūt dzimšanas apliecību bez riska tikt aizturētiem.

Civilstāvokļa reģistrācijas iestādēm nebūtu jāuzliek pienākums sniegt migrantu personas datus tiesībaizsardzības iestādēm iespējamas atgriešanas nolūkā.

Tiesu iestāžu pieejamība

Noziedzības novēršanas nolūkā dalībvalstis var apsvērt iespējas nodrošināšanu cietušajiem un lieciniekiem ziņot par noziegumu bez riska tikt aizturētiem. Šajā saistībā var apsvērt šādus labas prakses pasākumus:

— ieviest iespēju ziņot anonīmi vai daļēji anonīmi vai citu efektīvu ziņošanas veidu,

— sniegt smagos noziegumos cietušajiem un lieciniekiem iespēju vērsties policijā ar trešo pušu starpniecību (piemēram, migrantu ombuds, īpaši norīkoti ierēdņi; vai iestādes, kas sniedz humāno un juridisko palīdzību),

— noteikt nosacījumus, saskaņā ar kuriem noziegumā, tostarp no vardarbības ģimenē, cietušajiem vai lieciniekiem varētu nodrošināt uzturēšanās atļaujas, pamatojoties uz Padomes Direktīvā 2004/81/EK (26) un Direktīvā 2009/52/EK noteiktajiem standartiem,

— apsvērt vajadzību nesaistīt no vardarbības cietušas personas migrācijas statusu ar galveno atļaujas turētāju, kurš vienlaikus ir nozieguma pastrādātājs,

— sadarbībā ar darba inspekciju vai citām attiecīgām iestādēm sagatavot informatīvas lapas, lai sistemātiski un objektīvi informētu migrantus, kuri aizturēti darba vietās, par iespēju iesniegt sūdzības par saviem darba devējiem, pamatojoties uz Direktīvu 2009/52/EK un šajā saistībā veicot pasākumus, lai saglabātu attiecīgos pierādījumus.

Nelikumīgā situācijā esošos migrantus, kuri meklē juridisko palīdzību, nebūtu jāaiztur arodbiedrībās vai citās iestādēs, kuras sniedz šādu palīdzību, vai šādu iestāžu tiešā tuvumā.

Turklāt Komisija iesaka, ka nelikumīgā situācijā esošus trešo valstu valstspiederīgos, kuri vēlas piekļūt valsts dienestiem, kuros reģistrē starptautiskās aizsardzības pieteikumus vai pieteikumus bezvalstnieka statusam, nebūtu jāaiztur šādās iestādēs vai to tiešā tuvumā.

Īpaši gadījumi:

5.1. Aizturēšana robežkontroles punktā, izceļojot no valsts

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 6. pants

Atgriešanas lēmumu noteiktos apstākļos var pieņemt arī tad, ja trešās valsts valstspiederīgais, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, izceļojot no ES teritorijas, ir aizturēts pie ES ārējās robežas, analizējot katru gadījumu atsevišķi un ņemot vērā proporcionalitātes principu. To varētu pamatot gadījumos, kad uzturēšanās ievērojami ilgāk par atļauto laiku vai nelikumīga uzturēšanās ir konstatēta robežkontroles laikā, izceļojot no valsts. Šādos gadījumos dalībvalstis varētu sākt atgriešanas procedūru, kamēr tiek iegūta informācija par nelikumīgo uzturēšanos, un turpināt šo procedūru, in absentia pieņemot atgriešanas lēmumu kopā ar ieceļošanas aizliegumu, ievērojot tālāk 11.3. un 12. iedaļā noteiktās procesuālās garantijas.

Atgriešanas lēmuma pieņemšanai var būt nozīme arī tad, ja šādā specifiskā situācijā attiecīgā persona jebkurā gadījumā ir sagatavojusies izceļot no ES, jo šāda lēmuma pieņemšana ļauj dalībvalstīm pieņemt arī ieceļošanas aizliegumu un tādējādi nepieļaut turpmāku ieceļošanu un iespējamo nelikumīgas uzturēšanās risku.

Komisija aicina dalībvalstis izstrādāt procedūras atgriešanas lēmumu pieņemšanai un – ja tādi piemērojami – ieceļošanas aizliegumu noteikšanai tieši lidostā, citos ārējās robežas šķērsošanas punktos vai ieceļošanas aizliegumu noteikšanai in absentia (sk.11.3. iedaļu) šādos īpašos gadījumos.

Ja trešās valsts valstspiederīgais ir pārsniedzis atļauto vīzas vai uzturēšanās atļaujas termiņu pirmajā dalībvalstī un izceļo no Savienības caur otro/tranzīta dalībvalsti, atgriešanas lēmumu un ieceļošanas aizliegumu vajadzēs pieņemt otrajai dalībvalstij (“uzturēšanās laika pārsniedzējs” parasti ir arī “persona, kas nelikumīgi uzturas” otrajā dalībvalstī Atgriešanas direktīvas izpratnē).

5.2. Citas dalībvalsts pieņemta atgriešanas lēmuma saņēmēji

Juridiskais pamats: Padomes Direktīva 2001/40/EK (27)

Atgādinājums/skaidrojums: uz vienas dalībvalsts atgriešanas lēmuma ietekmi citā dalībvalstī attiecas Komisijas 2005. gada priekšlikuma par Atgriešanas direktīvu V nodaļa (“Aizturēšana citās dalībvalstīs”). Minētā nodaļa un Komisijas priekšlikuma 20. pants, kurā bija paredzēts atcelt Direktīvu 2001/40/EK, sarunu gaitā tomēr tika svītrots, un Direktīva 2001/40/EK palika spēkā. Direktīvā 2001/40/EK skaidri sniegta iespēja atzīt izraidīšanas lēmumu, ko izdevusi kādas dalībvalsts kompetentā iestāde attiecībā uz kādu trešās valsts valstspiederīgo, kurš atrodas citas dalībvalsts teritorijā. Atgriešanas direktīvas 6. pantā nav skaidri norādīts gadījums, kad otrā dalībvalsts atzīst atgriešanas lēmumu, ko izdevusi pirmā dalībvalsts saskaņā ar Direktīvu 2001/40/EK. Direktīvas 6. panta burtiska interpretācija, kas šādā gadījumā nozīmētu, ka dalībvalsts, kura atzinusi šo lēmumu, pieņem arī otru atgriešanas lēmumu saskaņā ar Direktīvu 2008/115/EK, mazinātu Direktīvas 2001/40/EK pievienoto vērtību. Lai Direktīvas 2001/40/EK turpmākā spēkā esība būtu lietderīga (effet utile), bija jāpanāk tāda interpretācija, kas pamatotu abu minēto direktīvu turpmāku līdzāspastāvēšanu.

Ja A dalībvalsts aiztur personu, kura jau saņēmusi B dalībvalsts pieņemtu atgriešanas lēmumu, A dalībvalstij ir iespēja vai nu:

a) pieņemt jaunu atgriešanas lēmumu saskaņā ar Atgriešanas direktīvas 6. panta 1. punktu; vai

b) nosūtīt attiecīgo personu atpakaļ uz B dalībvalsti saskaņā ar spēkā esošo divpusējo vienošanos atbilstīgi Atgriešanas direktīvas 6. panta 3. punktam; vai

c) atzīt atgriešanas lēmumu, ko pieņēmusi B dalībvalsts saskaņā ar Direktīvu 2001/40/EK.

Ja A dalībvalsts atzīst atgriešanas lēmumu, ko B dalībvalsts pieņēmusi saskaņā ar Direktīvu 2001/40/EK, tai joprojām ir pienākums piemērot garantijas saistībā Atgriešanas direktīvā paredzēto atgriešanu (izraidīšanu), izpildot atzīto atgriešanas lēmumu.

Atgriešanas lēmumu savstarpēja atzīšana var nodrošināt būtisku pievienoto vērtību – galvenokārt saistībā ar atgriežamo personu tranzītu pa sauszemi (sk. tālāk 6.4. iedaļu). Komisija mudina dalībvalstis izmantot savstarpējas atzīšanas iespēju, ja tā var paātrināt atgriešanas procedūras un samazināt administratīvo slogu.

5.3. Saistība ar Dublinas regulas noteikumiem

Juridiskais pamats: Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 604/2013 (28) (“Dublinas regula”) – 19. un 24. pants

Atgriešanas direktīvas 6. pantā nav skaidri norādīts, kādā gadījumā otrā dalībvalsts izmanto Dublinas regulā 604/2013 paredzēto iespēju pieprasīt pirmajai dalībvalstij uzņemt atpakaļ trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi. Direktīvas 6. panta burtiska interpretācija, kas šādā gadījumā nozīmētu, ka (otrā) dalībvalsts, kura veic pieprasījumu, arī pieņem atgriešanas lēmumu saskaņā ar Direktīvu 2008/115/EK, atņemtu Dublinas regulas noteikumiem to pievienoto vērtību. Šī problēma tiek risināta Dublinas regulā, un tajā ir skaidri noteikti noteikumi attiecībā uz Atgriešanas direktīvas un Dublinas regulas piemērošanu.

Gadījumi, kad trešās valsts valstspiederīgais ir iesniedzis patvēruma pieteikumu un ieguvis uzturēšanās tiesības kā patvēruma meklētājs otrajā dalībvalstī, neattiecas uz Atgriešanas direktīvas darbības jomu, jo trešās valsts valstspiederīgajam ir uzturēšanās atļauja kā patvēruma meklētājam un tādēļ to nevar uzskatīt par personu, kura nelikumīgi uzturas otrajā dalībvalstī.

Gadījumi, kad trešās valsts valstspiederīgais nav iesniedzis patvēruma pieteikumu un nav ieguvis tiesības uzturēties otrajā dalībvalstī kā patvēruma meklētājs, savukārt attiecas uz Atgriešanas direktīvas darbības jomu. Vajadzētu paredzēt šādas situācijas (29):

a) Trešās valsts valstspiederīgajam ir piešķirts patvēruma meklētāja statuss pirmajā dalībvalstī (notiekoša procedūra, galīgais lēmums nav pieņemts): Dublinas regulu piemēro, pamatojoties uz pamatprincipu, ka attiecībā uz katru trešās valsts valstspiederīgo, kurš iesniedz patvēruma pieteikumu kādā no dalībvalstīm, starptautiskās aizsardzības nepieciešamība būtu pilnībā jānovērtē vienai dalībvalstij. Dalībvalsts nevar atgriezt šo trešās valsts valstspiederīgo atpakaļ uz trešo valsti; tā vietā dalībvalsts var nosūtīt šo personu uz atbildīgo dalībvalsti saskaņā ar Dublinas regulu, lai šī dalībvalsts izskatītu attiecīgās personas pieteikumu;

b) Trešās valsts valstspiederīgais ir atsaucis savu patvēruma pieteikumu pirmajā dalībvalstī: ja pieteikuma atsaukšanas rezultātā pieteikums ir noraidīts (pamatojoties uz pārskatītās Patvēruma procedūru direktīvas 27. vai 28. pantu), var piemērot tālāk minētos c) punkta noteikumus (izvēle starp Dublinas regulas vai Atgriešanas direktīvas piemērošanu). Ja pieteikuma atsaukšanas rezultātā pieteikums nav noraidīts, piemēro Dublinas regulu (kā lex specialis), pamatojoties uz pamatprincipu, ka attiecībā uz katru trešās valsts valstspiederīgo, kurš iesniedz patvēruma pieteikumu kādā no dalībvalstīm, starptautiskās aizsardzības nepieciešamība būtu pilnībā jānovērtē vienai dalībvalstij.

c) Trešās valsts valstspiederīgais ir saņēmis galīgo lēmumu pirmajā dalībvalstī par patvēruma pieteikuma noraidījumu: var izdarīt izvēli starp Dublinas regulas vai Atgriešanas direktīvas piemērošanu. Dublinas regulā šī izvēle ir skaidri noteikta 24. panta 4. pantā, un ir pievienots skaidrojums, ka no brīža, kad iestādes pieņem lēmumu veikt pieprasījumu saskaņā ar Dublinas regulu, Atgriešanas direktīvas piemērošana un atgriešanas procedūras tiek apturētas un tiek piemēroti tikai Dublinas regulas noteikumi (tas skar arī noteikumus attiecībā uz turēšanu apsardzībā un tiesiskās aizsardzības līdzekļiem).

d) Trešās valsts valstspiederīgajam jau ir bijusi sekmīgi piemērota atgriešana/izraidīšana (pēc patvēruma pieteikuma noraidīšanas vai atsaukšanas) no pirmās dalībvalsts uz trešo valsti: ja trešās valsts valstspiederīgais atkārtoti ieceļo ES teritorijā, Dublinas regulas 19. panta 3. punktā ir noteikts, ka pirmā dalībvalsts vairs nevar būt atbildīga par trešās valsts valstspiederīgo – tādējādi nevar plānot personas nodošanu šai dalībvalstij. Tāpēc piemēro Atgriešanas direktīvu.

Praktiski piemēri

— Pieteikuma par starptautisko aizsardzību A dalībvalstī iesniedzējs, kuram nav tiesību izceļot, dodas uz kaimiņos esošo B dalībvalsti (šķērsojot iekšējās robežas), kur šo personu aiztur policija. Šī persona kā Dublinas regulas subjekts tiek nosūtīta no B dalībvalsts atpakaļ uz A dalībvalsti. Vai B dalībvalstij šajā gadījumā būtu jāpieņem atgriešanas lēmums attiecībā uz minēto personu par nelikumīgu uzturēšanos dalībvalsts teritorijā? — Dublinas regulas noteikumiem ir augstāks spēks. B dalībvalsts nevar pieņemt atgriešanas lēmumu.

— Vai A dalībvalsts (iepriekš minētajā gadījumā) var pati pieņemt atgriešanas lēmumu (kopā ar ieceļošanas aizliegumu, kas tiks atlikts līdz patvēruma procedūras beigām)? — Nē. Kamēr personai ir tiesības patvēruma meklētāja statusā uzturēties A dalībvalstī, šīs personas uzturēšanās tās teritorijā nav nelikumīga Atgriešanas direktīvas izpratnē, un A dalībvalsts nevar pieņemt atgriešanas lēmumu.

— Trešās valsts valstspiederīgais, kuram A dalībvalsts ir piešķīrusi starptautisko aizsardzību, nelikumīgi uzturas B dalībvalstī (piemēram, uzturēšanās laiks pārsniegts par 90 dienām). Vai šādos gadījumos piemēro Atgriešanas direktīvu? Kādas procedūras jāpiemēro, ja persona atsakās brīvprātīgi doties atpakaļ uz pirmo dalībvalsti, kurā tai piešķirta aizsardzība? — Dublinas regulā nav noteikumu par starptautiskās aizsardzības saņēmēju atpakaļuzņemšanu. Tādējādi piemēro Atgriešanas direktīvas 6. panta 2. punktā paredzēto “vispārējo režīmu”. Tas nozīmē, ka B dalībvalstij būs jāpieprasa, lai persona dodas atpakaļ uz A dalībvalsti, un, ja persona to nedara brīvprātīgi, B dalībvalstij ir jāizskata atgriešanas lēmuma pieņemšana, ņemot vērā visas Atgriešanas direktīvā paredzētās garantijas, tostarp neizdošanas (non-refoulement) principu. Noteiktos apstākļos, kad atgriešana/izraidīšana uz trešo valsti nav iespējama un personas “nosūtīšanu atpakaļ” uz citu dalībvalsti var uzskatīt par “labvēlīgāku nosacījumu” (sk. 3. iedaļu), B dalībvalsts var īstenot personas “nosūtīšanu atpakaļ” uz A dalībvalsti; procedūras saistībā ar trešo valstu valstspiederīgo, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, “nosūtīšanu atpakaļ” uz citu dalībvalsti, reglamentē valsts tiesību akti.

— Trešās valsts valstspiederīgais, kuram noņemti pirkstu nospiedumi pēc nelikumīgas ierašanās A dalībvalstī un kurš nav lūdzis patvērumu A dalībvalstī, vēlāk ir aizturēts B dalībvalstī. Vai B dalībvalsts var nosūtīt šo personu atpakaļ uz A dalībvalsti saskaņā ar Dublinas regulu? — Nē. Ņemot vērā, ka šim gadījumam nav nekādas saistības ar patvēruma procedūru, Dublinas regulu nepiemēro.

5.4. Trešās valsts valstspiederīgais, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kuram ir tiesības uzturēties citā dalībvalstī

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 6. panta 2. punkts

Trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas kādas dalībvalsts teritorijā un kuriem ir derīga citas dalībvalsts izsniegta uzturēšanās atļauja vai cita atļauja, kas sniedz tiem tiesības tur uzturēties, lūdz nekavējoties doties uz šīs dalībvalsts teritoriju. Ja minētais trešās valsts valstspiederīgais nepilda šo lūgumu vai ja trešās valsts valstspiederīgā nekavējoša izceļošana ir vajadzīga sabiedriskās kārtības vai valsts drošības nodrošināšanai, piemēro 1. punktu.

Šajos noteikumos – kas aizstāj līdzīgus noteikumus, kas ietverti Šengenas līguma īstenošanas konvencijas (SIC) (30) 23. panta 2. un 3. punktā – paredzēts, ka atgriešanas lēmumu nepieņem attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kuram ir derīga uzturēšanās atļauja, kas sniedz tiesības uzturēties citā dalībvalstī. Šādos gadījumos trešās valsts valstspiederīgajam vispirms pieprasa nekavējoties doties atpakaļ uz dalībvalsti, kurā tam ir tiesības uzturēties. Atgriešanas lēmumu pieņem tikai tad, ja persona nepilda šo prasību vai tad, ja ir apdraudēta sabiedriskā kārtība vai valsts drošība.

Papildu skaidrojums

— Pieprasījuma “nekavējoties doties uz citas dalībvalsts teritoriju” izdošanas veidu nosaka saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Ir ieteicams izdot lēmumu rakstveidā un norādot iemeslus. Lai novērstu neskaidrību, šo lēmumu nevajadzētu dēvēt par “atgriešanas lēmumu”.

— Laikposms izceļošanai atpakaļ uz citu dalībvalsti: nav iespējams sniegt vispārējus norādījumus par laikposmu, kāds vajadzīgs no brīža, kad izdots pieprasījums doties uz citas dalībvalsts teritoriju, līdz brīdim, kad tiek pieņemts atgriešanas lēmums saskaņā ar 6. panta 1. punktu. Atbilstīgo laikposmu izvēlas saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ņemot vērā konkrētos apstākļus, proporcionalitātes principu un to, ka jēdziens “nekavējoties” ir lietots tiesību normā. Laiku no pieprasījuma doties uz citu dalībvalsti izdošanas līdz atgriešanas lēmuma pieņemšanai saskaņā ar 6. panta 1. punktu nedrīkst uzskatīt par iespējamo brīvprātīgās izceļošanas laikposmu, jo šāds laikposms ir atgriešanas lēmuma elements un tas sākas, tikai pieņemot atgriešanas lēmumu.

— Izceļošanas uz citu dalībvalsti kontrole: Savienības tiesību aktos nav noteikts, kā veicama pienākuma doties atpakaļ uz citu dalībvalsti izpildes kontrole. Dalībvalstis saskaņā ar valsts tiesību aktiem nodrošina, lai to lēmumu izpilde tiktu atbilstīgi pārbaudīta.

— Citas dalībvalsts izsniegtu atļauju derīguma pārbaude: saistībā ar šo jautājumu patlaban nav ieviesta centrāla sistēma informācijas apmaiņai starp dalībvalstīm. Dalībvalstis tiek mudinātas sadarboties divpusēji un nekavējoties sniegt viena otrai attiecīgo informāciju saskaņā ar valsts tiesību aktiem un divpusējās sadarbības nolīgumu. Šajā nolūkā var izmantot arī esošos valstu kontaktpunktus (piemēram, tos, kuri uzskaitīti Šengenas rokasgrāmatas (31) 2. pielikumā).

— Jēdziens “uzturēšanās atļauja vai cita atļauja, kas sniedz tiesības uzturēties” (32) ir ļoti vispārināts un attiecas uz visu veidu statusu vai atļaujām, ko piešķīrusi dalībvalsts, kura nodrošina likumīgas uzturēšanās tiesības, nevis tikai atgriešanas/izraidīšanas pagaidu atlikšanas apstiprinājums. Jēdziens attiecas uz šādiem gadījumiem: — ilgtermiņa vīza (nepārprotami nodrošina uzturēšanās tiesības), — humānu apsvērumu dēļ izsniegta pagaidu uzturēšanās atļauja (ja šāda atļauja piešķir tiesības uzturēties valstī, nevis tikai uz laiku atliek atgriešanu), — uzturēšanās atļauja, kurai beidzies derīguma termiņš, bet kura pamatota uz joprojām spēkā esošu starptautiskās aizsardzības statusu (starptautiskās aizsardzības statuss nav atkarīgs no to apliecinošā dokumenta derīguma termiņa), — derīga vīza nederīgā (beidzies derīguma termiņš) ceļošanas dokumentā – saskaņā ar attiecīgajiem Savienības tiesību aktiem nedrīkst izsniegt vīzu, kuras derīguma termiņš pārsniedz pases derīguma termiņu. Tādējādi praksē nekad nevar būt gadījums, kad nederīgā pasē ir derīga vīza. Ja šāds gadījums tomēr notiek, attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais nebūtu nepamatoti jāsoda. Plašākus norādījumus par attiecīgajiem vīzu noteikumiem sk. atjauninātās Rokasgrāmatas par vīzu izsniegšanu II daļas 4.1.1. un 4.1.2. punktā (33). Jēdziens neattiecas uz šādiem gadījumiem: — uzturēšanās atļauja, kurai beidzies derīguma termiņš un kura pamatota ar spēkā neesošu uzturēšanās statusu, — viltotas pases vai uzturēšanās atļaujas, — dokuments, kas apliecina izraidīšanas pagaidu atlikšanu, — pieļaujamas uzturēšanās atļauja (ja vien pieļaujama uzturēšanās nenozīmē likumīgas uzturēšanās tiesības).

— Izraidīšana uz citu dalībvalsti parasti netiek veikta: ja trešās valsts valstspiederīgais nepiekrīt brīvprātīgi atgriezties saskaņā ar 6. panta 2. punktu dalībvalstī, kura tam izsniegusi uzturēšanās atļauju, piemēro 6. panta 1. punktu un pieņem atgriešanas lēmumu, ar noteikumu, ka tiek pieņemta tieša atpakaļnosūtīšana uz trešo valsti. Personu nevar ar varu nosūtīt atpakaļ uz citu dalībvalsti, ja vien spēkā esošajā dalībvalstu divpusējā nolīgumā, kas jau bija spēkā2009. gada 13. janvārī (sk. 5.5. iedaļu) šāda iespēja nav skaidri noteikta vai konkrētos apstākļos atgriešana/izraidīšana uz trešo valsti nav iespējama un dalībvalsts, kas izsniegusi uzturēšanās atļauju, nepiekrīt uzņemt personu atpakaļ.

— Ja piemēro 6. panta 2. punktu, ieceļošanas aizliegumu neizdod: nosūtot trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, uz citu dalībvalsti saskaņā ar 6. panta 2. punktu, ieceļošanas aizliegumu var izdot saskaņā ar 11. pantu, jo šo pantu piemēro tikai saistībā ar atgriešanas lēmuma pieņemšanu, nevis gadījumos, kad tiek veikta nosūtīšana atpakaļ uz citu dalībvalsti. Turklāt praktiskā ziņā nav nozīmes izdot ieceļošanas aizliegumu, ja persona turpina likumīgi uzturēties citā dalībvalstī.

— Nekavējoša izceļošana vajadzīga sabiedriskās kārtības vai valsts drošības nolūkā: izņēmuma gadījumos saskaņā ar 6. panta 2. punktu (2. teikums) (2. gadījums) personai nekavējoties piemēro atgriešanas lēmumu un izraida uz trešo valsti. Par šo faktu informē dalībvalsti, kurā attiecīgā persona ir tiesīga uzturēties.

Praktisks piemērs

— Kādus Atgriešanas direktīvas noteikumus jāpiemēro attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgajiem, kuri aizturēti A dalībvalstī un kuriem ir derīga uzturēšanās atļauja, kas izsniegta B dalībvalstī, bet attiecībā uz kuriem C dalībvalsts ir izdevusi SIS brīdinājumu (ieceļošanas aizliegumu)? — A dalībvalstij būtu jāpiemēro direktīvas 6. panta 2. punkts un jāpieprasa, lai persona dodas atpakaļ uz B dalībvalsti. C dalībvalsts izdotā ieceļošanas aizlieguma un B dalībvalsts izsniegtās uzturēšanās atļaujas līdzāspastāvēšana jārisina divpusēji dalībvalstij, kas izdod brīdinājumu (C) un dalībvalstij, kura izsniegusi atļauju (B) saskaņā ar Šengenas līguma īstenošanas konvencijas 25. panta 2. punktu.

5.5. Trešās valsts valstspiederīgais, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un uz kuru attiecas spēkā esošie starp dalībvalstīm noslēgtie divpusējie nolīgumi

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 6. panta 3. punkts

— Spēkā esošo starp dalībvalstīm noslēgto divpusējo atpakaļuzņemšanas nolīgumu saraksts sniegts šajā tīmekļa vietnē: http://rsc.eui.eu/RDP/research/analyses/ra/.

Dalībvalstis var atturēties pieņemt atgriešanas lēmumu par trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā, ja attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo uzņem atpakaļ cita dalībvalsts, ievērojot divpusējus nolīgumus vai vienošanās, kas ir spēkā dienā, kad stājas spēkā šī direktīva (piemēram, 2009. gada 13. janvārī). Šajā gadījumā dalībvalsts, kura ir uzņēmusi atpakaļ attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo, piemēro 1. punktu.

Minētie noteikumi – kā izņēmums un atturēšanās no jebkādas darbības klauzulas veidā – paredz iespēju dalībvalstīm nosūtīt nelikumīgos migrantus atpakaļ uz citu dalībvalsti saskaņā ar divpusējiem nolīgumiem, kuri bija spēkā 2009. gada 13. janvārī.

Iepriekšējais atgādinājums/skaidrojums: šie noteikumi tika iekļauti Atgriešanas direktīvā sarunu noslēdzošajā kārtā pēc tam, kad atsevišķas dalībvalstis stingri uzstāja, ka ar Atgriešanas direktīvu tām nevar noteikt pienākumu mainīt vispāratzīto praksi attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, atpakaļuzņemšanu/nosūtīšanu atpakaļ uz citām dalībvalstīm saskaņā ar divpusējiem nolīgumiem.

Atgriešanas direktīva ir pamatota uz principu par trešo valstu valstspiederīgo, kuri uzturas dalībvalstī nelikumīgi, tiešu nosūtīšanu atpakaļ uz trešām valstīm. Tāpēc direktīvas 6. panta 3. punkts paredz izņēmumu, kas attiecas tikai uz tās dalībvalsts pienākumu pieņemt atgriešanas lēmumu, kuras teritorijā atrodas trešās valsts valstspiederīgais, un vēlāk šis pienākums attiecas uz dalībvalsti, kas uzņem to atpakaļ. Tas neparedz izņēmumus attiecībā uz Atgriešanas direktīvas darbības jomu papildus tiem izņēmumiem, kas noteikti 2. panta 2. punktā – sk Tiesas spriedumu lietā C-47/15, Affum (82.–85. punkts).

Papildu skaidrojums

— Divpusējo nolīgumu starp A-B un B-C dalībvalstīm turpmāka izmantošana: Atgriešanas direktīvā, proti, tās 6. panta 3. punktā – nav nepārprotami aizliegta “domino efekta” atpakaļuzņemšana saskaņā ar spēkā esošajiem divpusējiem nolīgumiem. Tomēr ir svarīgi, lai visu atgriešanas procedūru saskaņā ar Atgriešanas direktīvu īstenotu viena dalībvalsts. Ņemot vērā, ka šādas turpmākas procedūras rada lielas izmaksas pārvaldēm un papildu diskomfortu atgriežamajai personai, dalībvalstis tiek mudinātas atturēties no šādas prakses izmantošanas.

— Ja piemēro 6. panta 3. punktu, Eiropas mēroga ieceļošanas aizliegumu neizdod: nosūtot trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, uz citu dalībvalsti saskaņā ar 6. panta 3. punktu, aizliegumu ieceļošanai ES nevar izdot saskaņā ar 11. pantu, jo šo pantu piemēro tikai saistībā ar atgriešanas lēmuma pieņemšanu, nevis gadījumos, kad tiek veikta tikai nosūtīšana atpakaļ uz citu dalībvalsti. Turklāt no praktiskā viedokļa nav nozīmes izdot aizliegumu ieceļošanai ES, ja persona vēl nav izceļojusi no ES. Attiecībā uz iespēju ārkārtas gadījumos saskaņā ar SIC 25. panta 2. punktu izdot ieceļošanas aizliegumus, ko nosaka tikai dalībvalstis, sk. tālāk 11.8. iedaļu.

— Lēmums par trešās valsts valstspiederīgā nosūtīšanu uz citu dalībvalsti: šāds lēmums ir viens no pasākumiem, kas paredzēti Atgriešanas direktīvā, lai izbeigtu nelikumīgu uzturēšanos dalībvalstī, un tas ir sagatavošanās posms personas izraidīšanai no Savienības teritorijas. Tāpēc dalībvalstīm ir jāpieņem šāds lēmums rūpīgi un ātri, lai nosūtīšana uz dalībvalsti, kas ir atbildīga par atgriešanas procedūru, notiktu pēc iespējas drīzāk – sk. Tiesas spriedumu lietā C-47/15, Affum (87. punkts).

— Ņemot vērā, ka jēdziens “atgriešana” saskaņā ar Atgriešanas direktīvu vienmēr nozīmē atgriešanu uz trešo valsti, ir ieteicams dēvēt šādu dalībvalstu lēmumu par “pārsūtīšanas lēmumu” vai “atpakaļnosūtīšanas lēmumu”, nevis par “atgriešanas lēmumu”.

— Atturēšanās no jebkādas darbības klauzula: Direktīvas 6. panta 3. punkts ir skaidri noteikta “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula. Dalībvalstis var tikai izmantot iespēju, ko 6. panta 3. punkts sniedz saistībā ar divpusējiem atpakaļuzņemšanas nolīgumiem, kuri stājušies spēkā pirms 2009. gada 13. janvāra. Spēkā esošajiem nolīgumiem, kuri no jauna apspriesti vai atjaunināti pēc 2009. gada 13. janvāra, var piemērot 6. panta 3. punktu, ja no jauna apspriestais/atjauninātais nolīgums ir jau spēkā esoša nolīguma grozījums un ir skaidri apzīmēts kā šāds grozījums. Ja no jauna apspriestais/atjauninātais nolīgums ir aliud (pilnīgi jauns nolīgums ar atšķirīgu saturu), tam vairs nepiemēro 6. panta 3. punktu.

— Atpakaļuzņemšanas nolīgumi starp Šengenas dalībvalstīm un Apvienoto Karalisti: direktīvas 6. panta 3. punkta interpretēšanas nolūkā Apvienoto Karalisti uzskata par dalībvalsti.

5.6. Trešās valsts valstspiederīgais, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kuram humānu (vai citu) apsvērumu dēļ ir izsniegta uzturēšanās atļauja

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 6. panta 4. punkts

Dalībvalstis var katrā laikā pieņemt lēmumu piešķirt atsevišķu uzturēšanās atļauju vai citu atļauju, kas dod tiesības uzturēties trešās valsts valstspiederīgajam, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā, ar līdzjūtību saistītu iemeslu, humānu vai citu iemeslu dēļ. Šādā gadījumā atgriešanas lēmumu nepieņem. Ja atgriešanas lēmums jau ir pieņemts, to atceļ vai atliek uz uzturēšanās atļaujas vai citu likumīgas uzturēšanās tiesību derīguma laiku.

Dalībvalstis var jebkurā laikā piešķirt uzturēšanās atļauju vai tiesības uzturēties dalībvalstī trešās valsts valstspiederīgajam, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi. Šajā gadījumā ir jāpārtrauc visas nepabeigtās atgriešanas procedūras un jāatceļ vai uz laiku jāatliek jau pieņemtais atgriešanas lēmums vai atgriešanas rīkojums, ņemot vērā atļaujas veidu. Tas pats attiecas uz gadījumiem, kuros dalībvalstīm ir jāpiešķir tiesības uzturēties to teritorijā, piemēram, pēc patvēruma pieteikuma iesniegšanas.

Dalībvalstis var pašas lemt, kuru pieeju (atgriešanas lēmuma atcelšana vai atlikšana uz laiku) piemērot, ņemot vērā piešķirtās uzturēšanās atļaujas vai uzturēšanās tiesību veidu un iespējamo termiņu, un nepieciešamību nodrošināt efektīvas atgriešanas procedūras. Tomēr saskaņā ar Tiesas spriedumu lietā C-601/15, J.N (34) (75.–80. punkts), ja dalībvalsts piešķir tiesības palikt tās teritorijā trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu un kuram pirms tā iesniegšanas jau ir piemērots atgriešanas lēmums, dalībvalstij būtu jāpārtrauc atgriešanas lēmuma izpilde (bet nav jāatceļ minētais lēmums) līdz brīdim, kad tiek pieņemts lēmums attiecībā uz starptautiskās aizsardzības pieteikumu (sk. arī 7. iedaļu).

5.7. Trešās valsts valstspiederīgais, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un attiecībā uz kuru ir uzsākta procedūra uzturēšanās atļaujas atjaunošanai

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 6. panta 5. punkts

Ja attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā, ir uzsākta procedūra viņa uzturēšanās atļaujas vai citas atļaujas atjaunošanai, kas dod tiesības uzturēties, attiecīgā dalībvalsts, neskarot 6. punktu, var nepieņemt atgriešanas lēmumu, līdz uzsāktā procedūra ir pabeigta.

Dalībvalstis var atturēties no atgriešanas lēmuma pieņemšanas attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi un kuri gaida lēmumu par uzturēšanās atļaujas atjaunošanu. Šie noteikumi paredzēti, lai aizsargātu tos trešo valstu valstspiederīgos, kuri likumīgi uzturas dalībvalstī noteiktā laikposmā un kuru uzturēšanās dalībvalstī uzturēšanās atļaujas procedūras kavēšanās dēļ uz laiku kļuvusi nelikumīga. Šie noteikumi attiecas uz uzsāktuprocedūru uzturēšanās atļaujas atjaunošanai tikai tajā dalībvalstī, kurā persona aizturēta (“attiecīgā dalībvalsts”). Dalībvalstis tiek mudinātas piemērot šos noteikumus arī tajos gadījumos, kuros pastāv iespēja, ka pieteikums uz atļaujas atjaunošanu būs sekmīgs, un nodrošināt, ka attieksme pret attiecīgajām personām ir līdzīga kā attieksme pret atgriežamajām personām brīvprātīgai izceļošanai noteiktajā laikposmā vai laikā, kamēr atgriešanas procedūra ir atlikta.

Šie noteikumi neattiecas uz uzsāktu procedūru uzturēšanās atļaujas atjaunošanai citā dalībvalstī. Tas, ka attiecībā uz personu ir uzsākat procedūra uzturēšanās atļaujas atjaunošanai citā dalībvalstī, tomēr īpašos apstākļos var pamatot atgriešanas atlikšanu saskaņā ar 9. panta 2. punktu vai labvēlīgāku nosacījumu piemērošanu saskaņā ar 4. panta 3. punktu.

5.8. Īpaši noteikumi direktīvās par likumīgu migrāciju attiecībā uz atpakaļuzņemšanu dalībvalstu starpā gadījumos, kas saistīti ar mobilitāti Savienības iekšienē

Juridiskais pamats: Eirpas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/66/ES (35) (“Pārcelšanas uzņēmuma ietvaros direktīva”) – 23. pants; Padomes Direktīva 2003/109/EK (36) (“Pastāvīgo iedzīvotāju direktīva”) (grozīta ar Padomes Direktīvu 2011/51/ES (37)) – 12. un 22. pants; Padomes Direktīva 2009/50/EK (38) (“Zilās kartes direktīva”) – 18. pants

Iepriekš minētās direktīvas satur īpašus noteikumus par atpakaļuzņemšanu dalībvalstu starpā gadījumos, kas saistīti ar noteiktu kategoriju trešo valstu valstspiederīgo (uzņēmuma ietvaros pārceltās personas, ES Zilās kartes turētāji, pastāvīgie iedzīvotāji) mobilitāti ES iekšienē. Šos noteikumus uzskata par leges speciales (konkrētāki noteikumi), kuri jāpiemēro vispirms tajos gadījumos, uz kuriem attiecas iepriekš minētās direktīvas.

6. BRĪVPRĀTĪGA IZCEĻOŠANA

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 7. panta 1. punkts

Atgriešanas lēmumā brīvprātīgai izceļošanai nosaka pienācīgu laika posmu no septiņām dienām līdz trīsdesmit dienām, neskarot 2. un 4. punktā minētos izņēmumus. Dalībvalstis savos valsts tiesību aktos var paredzēt, ka šādu laika posmu nosaka tikai, pamatojoties uz attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā iesniegtu pieteikumu. Tādā gadījumā dalībvalstis informē attiecīgos trešo valstu valstspiederīgos par iespēju iesniegt šādu pieteikumu.

Viens no Atgriešanas direktīvas pamatmērķiem ir brīvprātīgas izceļošanas veicināšana. Ja nav pamata uzskatīt, ka tas varētu negatīvi ietekmēt atgriešanas mērķi, pienākuma atgriezties brīvprātīga izpilde ir vēlamāka par izraidīšanu trejādu iemeslu dēļ, jo tas ir cieņpilnāks, drošāks un parasti izmaksu ziņā lietderīgāks atgriešanas veids.

Brīvprātīgas izceļošanas laikposmā uz attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo attiecas atgriešanās pienākums, lai gan šis pienākums nevar tikt izpildīts līdz šāda laikposma beigām vai, ja pastāv bēgšanas iespējamība vai tiek apdraudēta sabiedriskā kārtība, sabiedrības drošība vai valsts drošība, vai likumīgas uzturēšanās pieteikums ir atzīts par nepārprotami nepamatotu vai tā pamatā ir krāpšana (sk. 6.3. iedaļu). Dalībvalstis tiek mudinātas sniegt iespēju brīvprātīgi izceļot pēc iespējas lielākam atgriežamo personu skaitam un atturēties no šādas iespējas tajos gadījumos, kad pastāv risks, ka tas var traucēt atgriešanas procedūras nolūkam.

7. panta 1. punkta pēdējais teikums ļauj dalībvalstīm noteikt laikposmu brīvprātīgai izceļošanai, pamatojoties uz trešās valsts valstspiederīgā iesniegtu pieteikumu. Tādā gadījumā attiecīgie trešo valstu valstspiederīgie personiski jāinformē par iespēju iesniegt pieteikumu attiecībā uz laikposmu brīvprātīgai izceļošanai. Vispārīgas informācijas lapas sabiedrībai (piemēram, paziņojums par iespēju iesniegt šādu pieteikumu imigrācijas dienesta tīmekļa vietnē vai reklāmas drukāšana un izvietošana uz informācijas stendiem vietējo imigrācijas dienestu telpās) var būt noderīgas, tomēr papildus tām personiski jāinformē attiecīgā persona. Šāda informācija jāsniedz nepilngadīgajiem veidā, kas piemērots bērniem un atbilst to vecumam un situācijai, un īpaša uzmanība būtu jāvelta nepavadītiem nepilngadīgajiem.

Dalībvalstis var arī noteikt laikposmu brīvprātīgai izceļošanai, pamatojoties uz pieteikumu, ko iesniedz atsevišķu kategoriju trešo valstu valstspiederīgo, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi (piemēram, tie, kuru likumīgas uzturēšanās pieteikums ir noraidīts kā nepārprotami nepamatots vai tā pamatā ir krāpšana), vai atbalsta iegūšanai (piemēram, palīdzība reintegrācijai), un noteikt to bez iepriekšēja pieteikuma citos gadījumos.

Komisija iesaka noteikt laikposmu brīvprātīgai izceļošanai, pamatojoties uz attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā iesniegtu pieteikumu, vienlaikus nodrošinot visas pieteikuma iesniegšanai nepieciešamās informācijas sniegšanu trešo valstu valstspiederīgajiem pienācīgā un sistemātiskā veidā.

Atbalstītas brīvprātīgas atgriešanas programmas: Atgriešanas direktīvā nav noteikta prasība dalībvalstīm izveidot atbalstītas brīvprātīgas atgriešanas programmu, taču tās 10. apsvērumā ir uzsvērts, ka, “lai sekmētu brīvprātīgu atgriešanos, dalībvalstīm būtu jāsniedz lielāka atgriešanās palīdzība un konsultācijas, kā arī pēc iespējas labāk jāizmanto attiecīgas finansēšanas iespējas”. Tāpēc dalībvalstis ir stingri mudinātas darīt pieejamas atbalstītas brīvprātīgas atgriešanas programmas visās procedūrās, kā daļu no centieniem, lai veicinātu cilvēcīgāku un cieņas pilnu atgriešanu un kopumā palielinātu atgriešanas efektivitāti. Lai atvieglotu piekļuvi tādām shēmām un nodrošinātu to, ka attiecīgie trešo valstu valstspiederīgie pieņem uz informāciju balstītu lēmumu, dalībvalstīm būtu jānodrošina atbilstīga informācijas par brīvprātīgu izceļošanu un atbalstītas brīvprātīgas atgriešanas programmām izplatīšana, tostarp sadarbībā ar valsts iestādēm, kam var būt tieša saskare ar trešo valstu valstspiederīgajiem (piemēram, izglītības iestādes, sociālie un veselības aprūpes dienesti), nevalstiskajām organizācijām un citām iestādēm. Nepilngadīgajiem šāda informācija jāsniedz veidā, kas piemērots bērniem un atbilst to vecumam un situācijai. Valsts programmās būtu jāņem vērā nesaistošie vienotie standarti atbalstītas brīvprātīgas atgriešanas (un reintegrācijas) programmām, ko īsteno dalībvalstis (39), kurus izstrādāja Komisija sadarbībā ar dalībvalstīm, un 2016. gada 9.-10. jūnija secinājumos (40) apstiprināja Tieslietu un iekšlietu padome.

Eiropas migrācijas tīkla (EMT) ekspertu grupas atgriešanas jomā (REG) darbības mērķis ir veicināt labāku praktisko sadarbību valstu un ieinteresēto personu starpā atgriešanas, atbalstītas brīvprātīgas atgriešanas un reintegrācijas programmu jomā. Tai jābūt kā informācijas apkopošanas un izplatīšanas pamatinstrumentam, un dalībvalstis tiek mudinātas to aktīvi izmantot.

Papildu skaidrojums

— Septiņu līdz 30 dienu termiņš ir vispārējs princips. Dalībvalstīm ir saistošs pienākums noteikt laikposmu, kurā tiek ievērots minētais termiņš, ja vien termiņa pagarināšana nav pamatota ar konkrētā gadījuma īpašiem apstākļiem saskaņā ar Atgriešanas direktīvas 7. panta 2. punktu (sk. 6.1. iedaļu).

— 60 dienu termiņš kā vispārējs noteikums nebūtu savienojams ar saskaņošanu un “vienoto kārtību”, kas paredzēta Atgriešanas direktīvā, lai noteiktu 7–30 dienu termiņu, tādēļ tas nav attaisnojams kā labvēlīgāks nosacījums saskaņā ar 4. panta 3. punktu. Tomēr 30–60 dienu termiņam (pārsniedz 1. punktā saskaņoto laikposmu), kas tiek piešķirts tikai īpašu apstākļu dēļ (minēti 2. punktā), piemēro Atgriešanas direktīvas 7. panta 2. punktu.

— Ņemot vērā prasības, kas izriet no tiesībām tikt uzklausītam, kas atzītas CFR 41. panta 2. punktā, dalībvalstīm ir jānodrošina atgriežamajai personai iespēja noteikt konkrētos apstākļus un vajadzības, kas jāņem vērā, nosakot laikposmu gadījumos, kad brīvprātīgai izceļošanai paredzētais laikposms tiek noteikts ex-officio, un gadījumos, kad šis laikposms tiek noteikts, pamatojoties uz atgriežamās personas pieteikumu.

— Lai gan Atgriešanas direktīva aizliedz piespiedu kārtā atgriezt trešās valsts valstspiederīgo, kas nelikumīgi uzturas dalībvalstī, brīvprātīgas izceļošanas laikposmā, tas neliedz dalībvalstīm uzsākt šajā laikposmā nepieciešamās administratīvās procedūras, ņemot vērā iespējamo atgriešanas lēmuma izpildi (piemēram, sazināšanās ar trešo valstu iestādēm, lai iegūtu ceļošanas dokumentus, loģistikas organizēšana izraidīšanas procedūrai).

Pamatojoties uz trešās valsts valstspiederīgā situācijas atsevišķu novērtējumu un it īpaši ņemot vērā atgriešanas izredzes un trešās valsts valstspiederīgā vēlmi sadarboties ar kompetentajām iestādēm, Komisija iesaka dalībvalstīm noteikt brīvprātīgai izceļošanai īsāko laikposmu, kas ir nepieciešams atgriešanas organizēšanai un īstenošanai. Par septiņām dienām ilgāks laikposms būtu jāpiešķir tikai tad, ja trešās valsts valstspiederīgais aktīvi sadarbojas atgriešanas procesa jomā.

6.1. Brīvprātīgai izceļošanai noteiktā laikposma pagarinājums

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 7. panta 2. punkts

Dalībvalstis vajadzības gadījumā pagarina brīvprātīgai izceļošanai noteikto laika posmu uz piemērotu laiku, ņemot vērā konkrētā gadījuma īpašos apstākļus, piemēram, uzturēšanās ilgumu, to, vai ir bērni, kuri apmeklē skolu, vai citi ģimenes locekļi un sociālās saites.

Nav iepriekš noteikta maksimālā termiņa brīvprātīgai izceļošanai noteiktā laikposma pagarināšanai, un katrs konkrētais gadījums būtu jāizskata atsevišķi saskaņā ar valsts īstenošanas tiesību aktiem un administratīvo praksi. Dalībvalstīm ir ievērojama rīcības brīvība, nosakot, vai brīvprātīgai izceļošanai noteiktā laikposma pagarinājums būtu “piemērots”. Ņemot vērā atsauci tekstā uz bērniem, kuri apmeklē skolu, brīvprātīgai izceļošanai noteiktā laikposma pagarinājumu līdz semestra vai mācību gada beigām, vai uz termiņu līdz vienam mācību gadam var piešķirt ar nosacījumu, ka tas ir bērna interesēs un ka visi attiecīgie gadījuma apstākļi ir pienācīgi ņemti vērā.

30 dienu laikposma pagarināšanu var nodrošināt sākumposmā (atgriešanas lēmuma pieņemšanas brīdī), ja to pamato šī gadījuma apstākļu atsevišķais novērtējums. Nav vajadzīgs vispirms noteikt 30 dienu laikposmu un pēc tam to pagarināt.

Jēdziens “vajadzības gadījumā” attiecas uz apstākļiem gan atgriežamās personas gadījumā, gan atgriešanās valsts gadījumā. Dalībvalstīm ir rīcības brīvība attiecībā uz valsts īstenošanas tiesību aktu saturu un reglamentēšanas pakāpi šajā jautājumā.

Dalībvalstu īstenošanas tiesību aktos un administratīvajā praksē ir jāievēro 7. panta 2. punktā minētie trīs gadījumi (uzturēšanās ilgums, bērni, kuri apmeklē skolu, ģimenes saites). Dalībvalstu administratīvie noteikumi var būt sīkāk izklāstīti, un var arī paredzēt citus iemeslus termiņa pagarināšanai, tomēr tie nedrīkst būt neprecīzāki un vājināt saskaņošanu.

6.2. Pienākumi brīvprātīgai izceļošanai noteiktajā laikposmā

Juridiskais pamats: Atgriešanas direktīva – 7. panta 3. punkts

Attiecībā uz brīvprātīgai izceļošanai noteikto laika posmu var paredzēt dažus pienākumus, kuru mērķis ir novērst bēgšanas iespējamību, piemēram, regulāru reģistrēšanos attiecīgās iestādēs, atbilstošas finanšu garantijas depozītu, dokumentu iesniegšanu vai pienākumu uzturēties no