No pieejamās informācijas tiek secināts, ka valstij piederošās bankas Ķīnā kontrolē vislielāko tirgus daļu un ir dominējošie dalībnieki Ķīnas finanšu tirgū; saskaņā ar Deutsche Bank veikto 2006. gada Pētījumu par Ķīnas banku sektoru valstij piederošo banku tirgus daļa var būt lielāka par 2/3 no Ķīnas tirgus. Attiecībā uz to pašu jautājumu PTO savā Ķīnas tirdzniecības politikas pārskatā norādīja, ka “lielais valsts īpašumā esošo struktūrvienību apjoms ir vēl viena vērā ņemama Ķīnas finanšu nozares iezīme” (5). Būtiski ir norādīt, ka četras lielākās valstij piederošās bankas (Lauksaimniecības banka, Ķīnas Banka, Celtniecības banka un Rūpniecības un komercbanka) pārstāv vairāk nekā pusi no Ķīnas banku nozares. Vairāk nekā 50 % politikas banku un citu valsts banku pieder valstij. Komisija pieprasīja informāciju arī par valsts īstenotās kontroles struktūru minētajās Ķīnas bankās un par valsts politikas vai interešu īstenošanu attiecībā uz papīra ražošanas nozari (t. i., direktoru padome un akcionāru padome, akcionāru/direktoru sapulču protokoli, aizdevumu politika un riska novērtēšana, ņemot vērā aizdevumus, kas nodrošināti sadarbībā iesaistītajiem ražotājiem eksportētājiem). Tomēr ne ĶV, ne bankas nesniedza šādu informāciju. Tās vienīgi vairākkārt atsaucās uz informāciju banku gada pārskatos, ko tās bija iesniegušas. Tomēr banku gada pārskati nesatur (un nevar saturēt) detalizētu informāciju nepieciešamajā līmenī.

Tātad Komisijai bija jāizmanto pieejamā informācija. Pamatojoties uz pieejamiem datiem, Komisija secināja, ka valdība kontrolē minētās bankas un tās darbojas kā valsts iestādes, veidā, kādā to darbības var tikt attiecinātas uz valsti. Atbilstošie dati, kas izmantoti, lai izdarītu minētos secinājumus, ir atvasināti no ĶV sniegtās informācijas, Ķīnas banku gada pārskatiem, kurus vai nu iesniedza ĶV, vai kuri bija publiski pieejami, no informācijas, kas izgūta no Deutsche Bank 2006. gada Pētījuma par Ķīnas banku sektoru, kā arī no sadarbībā iesaistīto ražotāju iesniegtās informācijas un sūdzībā ietvertās informācijas. Attiecībā uz ārvalstu bankām neatkarīgi avoti lēš, ka to daļa Ķīnas banku nozarē ir neliela un tādējādi tām ir maznozīmīga loma aizdevumu politikā; atbilstošā informācija liecina, ka šī daļa varētu būt tikai 1 % no Ķīnas tirgus (6). Arī atbilstošā publiski pieejamā informācija apstiprina, ka Ķīnas bankas, jo īpaši lielās komercbankas, joprojām paļaujas uz valstij piederošiem akcionāriem un valdību, lai papildinātu kapitālu gadījumos, kad tā nepietiek kredīta ekspansijas dēļ (7). No bankām, kas piešķīra aizdevumus sadarbībā iesaistītajiem ražotājiem eksportētājiem, lielais vairums ir valstij piederošas bankas. Patiešām, pamatojoties uz pieejamo informāciju, tika secināts, ka vismaz 13 no 19 bankām, par kurām tika ziņots, pieder valstij, tostarp politikas bankas (Ķīnas Eksporta un importa banka, Ķīnas Attīstības banka) un lielākās komercbankas Ķīnā, piemēram, Ķīnas Lauksaimniecības banka, Ķīnas Banka, Ķīnas Celtniecības banka un Ķīnas Rūpniecības un komercbanka.

Arī attiecībā uz atlikušajām valstij piederošajām bankām Komisija pieprasīja to pašu informāciju, kas minēta iepriekš — par valsts kontroli bankās un valsts politikas un interešu īstenošanu saistībā ar papīra ražošanas nozari. Atkal netika nodrošināta detalizēta šāda veida informācija, ja neskaita atkārtotu ierosinājumu meklēt informāciju attiecīgajos banku gada pārskatos, kas lielākoties bija iesniegti vienīgi ķīniešu valodā, bez tulkojuma angļu valodā. Tomēr banku gada pārskati nevar nodrošināt detalizētu informāciju nepieciešamajā līmenī. Attiecībā uz politikas bankām, izmeklēšana noskaidroja, ka nav skaidru tiesību normu, ar ko tiktu reglamentēta to loma un attiecības ar valsti. Tomēr, saskaņā ar ĶV apgalvojumiem pārbaudes uz vietas apmeklējuma laikā, šķiet, ka politikas bankas atbalsta valsts politikas Ķīnā un nedarbojas ar nolūku gūt peļņu. Iepriekšminētais apstiprina, ka valdība kontrolē minētās četras bankas un tās darbojas kā valsts iestādes, veidā, kādā to darbības var tikt attiecinātas uz valsti.