LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 289/1

KOMISIJAS LĒMUMS

(2012. gada 25. janvāris)

par pasākumu C 36/07 (ex NN 25/07), ko ieviesusi Vācija attiecībā uz Deutsche Post AG

(izziņots ar dokumenta numuru C(2012) 184)

(Autentisks ir tikai teksts vācu valodā)

(Dokuments attiecas uz EEZ)

(2012/636/ES)

EIROPAS KOMISIJA,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu (1),

vērsusies pie ieinteresētajām personām ar aicinājumu iesniegt apsvērumus saskaņā ar iepriekš minētajiem punktiem (2) un ņemot vērā viņu apsvērumus,

ņemot vērā Eiropas Ekonomikas zonas līgumu un jo īpaši tā 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu,

tā kā:

I. PROCEDŪRA

I.1. Valsts atbalsta procedūras

I.1.1. 1999. gada lēmums uzsākt procedūru un 2002. gada negatīvais lēmums

(1) United Parcel Service (turpmāk UPS) 1994. gadā iesniedza sūdzību par nelikumīga valsts atbalsta piešķiršanu Deutsche Bundespost Postdienst (turpmāk Postdienst).

(2) Pēc procedūras uzsākšanas 1999. gada 23. oktobrī (turpmāk 1999. gada lēmums uzsākt procedūru) Vācija 1999. gada 16. septembrī iesniedza apsvērumus. Pēc 1999. gada lēmuma uzsākt procedūru publicēšanas Komisija saņēma apsvērumus no 14 ieinteresētajām personām, kas 1999. gada 15. decembra vēstulē tika atbilstoši pārsūtīti Vācijas valdībai, dodot tai iespēju izteikt komentārus par šiem apsvērumiem. Vācijas iestādes nosūtīja atbildi 2000. gada 1. februāra vēstulē, kas tika reģistrēta 2000. gada 2. februārī.

(3) Komisija 2002. gada 19. jūnijā pieņēma galīgo negatīvo lēmumu (3) (turpmāk 2002. gada lēmums), konstatējot, ka Postdienst un tā pārņēmējs Deutsche Post AG (turpmāk DPAG; Postdienst un DPAG abi kopā – Deutsche Post) piedāvāja paku sūtījumus no vienas vietas uz citu zem pieauguma izmaksām un ka šī agresīvā cenu politika neietilpa Deutsche Post pienākumā sniegt universālo pakalpojumu. Radušies EUR 572 miljonu zaudējumi, pārkāpjot LESD 106. un 107. pantu, galu galā tika finansēti no valsts līdzekļiem, kas tika izsniegti Deutsche Post dažādās formās (piemēram, valsts kompensācijas maksājumi no meitasuzņēmuma Deutsche Bundespost Telekom (turpmāk Telekom), valsts garantēti aizdevumi un valsts subsīdijas pensiju finansēšanai pasta valsts ierēdņiem).

(4) Pēc Komisijas pieprasījuma Vācija no DPAG atguva neatbilstošo valsts atbalstu EUR 572 miljonu apmērā. Deutsche Post iesniedza apelācijas sūdzību Savienības tiesās.

(5) Savā 2008. gada spriedumā (4) Vispārējā tiesa (turpmāk Tiesa) anulēja Komisijas 2002. gada negatīvo lēmumu, jo Komisija nebija veikusi visu universālā pakalpojuma ieguvumu un izmaksu visaptverošu analīzi, lai noteiktu, vai Deutsche Post ir piešķirta pārāk maza vai pārāk liela kompensācija.

(6) Vācija attiecīgi atmaksāja atgūto Deutsche Post piešķirto valsts atbalstu EUR 572 miljonu apmērā un uzkrātos procentus.

(7) Tiesa 2010. gada 2. septembrī noraidīja Komisijas apelācijas sūdzību pret Vispārējās tiesas spriedumu (5).

I.1.2. Turpmākas sūdzības pēc 2002. gada negatīvā lēmuma

(8) UPS2004. gada 13. maijā pēc 2002. gada noraidošā lēmuma iesniedza turpmāku sūdzību par nelikumīgu valsts atbalstu, kas piešķirts Deutsche Post. UPS apgalvoja, ka 2002. gada lēmumā netika apskatīti visi pasākumi, kas iekļauti sākotnējā 1994. gada sūdzībā, un ka Deutsche Post guva ievērojami lielākas finansiālās priekšrocības nekā neatbilstošais atbalsts EUR 572 miljonu apmērā. UPS uzskata arī, ka Deutsche Post izmantoja valsts līdzekļus, lai paplašinātu savas paku sūtījumu darbības (piemēram, citu uzņēmumu iegādei) un pārdotu pakalpojumus par neatbilstoši zemām transfertcenām saviem meitasuzņēmumiem Postbank AG un Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG (turpmāk DPEED), kas attiecīgi darbojās banku pakalpojumu un biznesa paku izplatīšanas jomās ar zīmolu DHL.

(9) Komisija 2004. gada 9. novembrī un 2005. gada 1. aprīlī nosūtīja informācijas pieprasījumus Vācijai. Vācija attiecīgi nosūtīja savas atbildes 2004. gada 2. decembrī un 2005. gada 3. jūnijā.

(10) TNT Post AG & Co KG (turpmāk TNT) 2004. gada 16. jūlijā iesniedza sūdzību arī par to, ka Deutsche Post pārdeva pakalpojumus par neatbilstoši zemām transfertcenām Postbank AG. Tā apgalvoja, ka, tā kā Postbank AG maksāja tikai mainīgās izmaksas par sniegtajiem pakalpojumiem, kopējās fiksētās izplatīšanas tīkla izmaksas Deutsche Post finansēja pilnībā no sava vēstuļu monopola ieņēmumiem.

(11) Komisija 2004. gada 11. novembrī un 2005. gada 25. aprīlī nosūtīja Vācijai informācijas pieprasījumus. Vācija nosūtīja savas atbildes 2004. gada 17. decembrī un 2005. gada 23. jūnijā.

I.1.3. 2007. gada lēmums par pagarinājumu

(12) Pēc turpmākām sūdzībām Komisija 2007. gada 12. septembra vēstulē (6) (turpmāk 2007. gada lēmums par pagarinājumu) informēja Vāciju par savu lēmumu paplašināt sākotnēji 1999. gadā uzsāktās procedūras darbības jomu. 2007. gada lēmuma par pagarinājumu mērķis bija ietvert jauno iesniegto informāciju un rūpīgi pārbaudīt visus iespējamos konkurences izkropļojumus, kas var rasties no valsts pasākumiem, kuri tika veikti attiecībā uz Deutsche Post (sīkāku aprakstu par valsts kompensācijas maksājumiem, valsts garantijām, pensiju subsīdijām un ekskluzīvo licenci attiecībā uz vēstuļu nosūtīšanas pakalpojumiem sk. I.1.14. iedaļā).

(13) Komisija uzskatīja, ka detalizēti jāatjauno Deutsche Post pārskati no 1990. gada līdz 2007. gadam, lai gūtu skaidrību par valsts atbalsta ietekmi uz dažādu Deutsche Post sniegto pakalpojumu ieņēmumiem un izmaksām.

I.1.4. Vācijas apsvērumi par 2007. gada lēmumu par pagarinājumu

(14) Vācija iesniedza savus apsvērumus 2007. gada 14. decembrī, un Deutsche Post apstrīdēja 2007. gada lēmumu par pagarinājumu (sk. arī I.3.1. iedaļu).

I.1.5. Trešo personu apsvērumi par 2007. gada lēmumu par pagarinājumu un Vācijas komentāri par trešo personu apsvērumiem

(15) UPS un TNT2007. gada 16. novembrī iesniedza savus apsvērumus.

(16) Pēc 2007. gada 20. decembra pieprasījuma pagarināt termiņu Vācija 2008. gada 12. martā iesniedza savus komentārus par TNT un UPS apsvērumiem.

I.1.6. Ārējā speciālista izvēle

(17) Komisija 2008. gada 23. janvārī publiski izsludināja konkursu par speciālista pētījumu, lai palīdzētu Komisijai noteikt, vai Deutsche Post saņēma pārāk lielu kompensāciju par saviem pienākumiem sniegt universālo pakalpojumu no 1990. gada līdz 2007. gadam (7).

(18) Komisija 2008. gada 18. jūnijā noslēdza līgumu ar WIK Consult GmbH, kas specializējas pasta nozares izmaksu uzskaitē.

I.1.7. Vācijas komentāri par atbilstošu izmeklējamā laikposma ilgumu

(19) Vācija 2008. gada 10. jūnija un 18. jūnija vēstulēs paziņoja, ka tā neatbalsta paredzēto izmeklēšanas laikposma ilgumu (1990.–2007. gads), un apgalvoja, ka būtu pietiekami veikt izmeklēšanu par laikposmu no 1990. gada līdz 1994. gadam, kad tika veikti valsts kompensācijas maksājumi, jo zaudējumi šajā laikposmā bija lielāki nekā valsts kompensācijas maksājumi, tāpēc Deutsche Post noteikti nesaņēma pārāk lielu kompensāciju. Saskaņā ar Kopienas pamatprincipiem par valsts atbalstu kompensācijas par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu formā (turpmāk 2005. gada pamatprincipi) (8), kuros pārāk lielas kompensācijai aprēķināšanai noteiktais ierobežojums ir četri gadi, grāmatvedības informācijas sniegšana par laikposmu pēc 1994. gada būtu neproporcionāla.

(20) Vācija 2008. gada 27. jūnijā iesniedza speciālista viedokli par Komisijas pienākumu izmeklēt atsevišķi valsts kompensācijas maksājumus, valsts garantijas un pensiju subsīdiju (9). Turklāt Vācija apgalvoja, ka valsts garantijas un pensiju subsīdijas novērtējumam grāmatvedības datu pārbaude nebija vajadzīga.

(21) Vācijas iestādes vēlreiz uzsvēra to pašu nostāju 2008. gada 29. maija un 15. jūlija sanāksmēs ar Komisijas departamentiem.

I.1.8. 2008. gada 17. jūlija informācijas pieprasījums

(22) Komisija 2008. gada 17. jūlijā nosūtīja informācijas pieprasījumu Vācijai par visiem valsts atbalsta pasākumiem, kuriem tiek veikta izmeklēšana, kopā ar jautājumiem par Deutsche Post ieņēmumiem un izmaksām no 1990. gada līdz 2007. gadam. Informācijas pieprasījums tika sagatavots sadarbībā ar WIK Consult. Vācija 2008. gada 5. augustā pieprasīja atvērtu termiņa pagarinājumu, jo tai vispirms bija jāizveido piekļuve konkrētiem datiem.

I.1.9. 2008. gada 12. un 22. augusta pasākumi pēc informācijas pieprasījuma

(23) Komisija 2008. gada 12. augustā paskaidroja, kāpēc Deutsche Post ieņēmumu un izmaksu pārbaude jāveic par laikposmu no 1990. gada līdz 2007. gadam, un uzstāja, ka jāiesniedz pieprasītā informācija.

(24) Vācija savā 2008. gada 14. augusta paziņojumā saglabāja nostāju, ka nebija iemesla pārbaudīt Deutsche Post ieņēmumus un zaudējumus pēc 1994. gada. Komisija 2008. gada 22. augustā paziņoja, ka tā saglabā tiesības izdot rīkojumu sniegt informāciju saskaņā ar Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK Līguma 93. panta piemērošanai (10) 10. panta 3. punktu, ja Vācija nesniegs pieprasīto informāciju.

(25) Vācija savā 2008. gada 29. septembra paziņojumā ietvēra vēl viena eksperta atzinumu, kas bija iesniegts 2008. gada 2. oktobrī, – lai atbalstītu savu pozīciju, ka grāmatvedības analīze pēc 1994. gada nebija vajadzīga un ka atbilstošais izmeklēšanas laikposms ir no 1990. gada līdz 1994. gadam (11).

(26) Vācija 2008. gada 28. oktobrī iesniedza informāciju par valsts garantiju un pensiju subsīdiju.

I.1.10. 2008. gada 30. oktobra rīkojums sniegt informāciju

(27) Komisija neapstiprināja Vācijas iebildumus un uzstāja, ka analīze līdz 2007. gadam bija nepieciešama, lai pilnībā novērtētu piešķirto valsts atbalsta pasākumu ietekmi uz konkurenci. Pēc diviem informācijas sniegšanas atgādinājumiem 2008. gada 12. un 22. augustā Komisija 2008. gada 30. oktobrī izdeva rīkojumu sniegt informāciju, liekot Vācijai nosūtīt visu nepieciešamo informāciju par grāmatvedību visā laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam.

(28) Vācija un Deutsche Post apstrīdēja rīkojuma sniegt informāciju pamatotību (sk. I.3.2. iedaļu).

(29) Vācija 2008. gada 27. novembrī iesniedza pieprasīto informāciju par grāmatvedību par laikposmu no 1990. gada līdz 1994. gadam. Vācija 2008. gada 5. un 16. decembrī atjaunināja informāciju par grāmatvedību, kas bija iesniegta 2008. gada 27. novembrī.

I.1.11. Informācijas par grāmatvedību iesniegšana par laikposmu no 1990. līdz 2007. gadam

(30) Vācija un Deutsche Post pēc 2009. gada 6. februāra sanāksmes, kurā piedalījās Vācijas valsts sekretārs Pfaffenbach kungs, DPAG izpilddirektors Appel kungs un par konkurences politiku atbildīgais Komisijas loceklis, vienojās sniegt informāciju par grāmatvedību pēc 1994. gada.

(31) Vācija 2009. gada 3. martā iesniedza informācijas par grāmatvedību pirmo daļu par visu izmeklēšanas laikposmu no 1990. gada līdz 2007. gadam.

(32) Deutsche Post un Komisijas departamentu sanāksmes notika 2009. gada 3. martā Briselē un 2009. gada 12. martā, 2. aprīlī, 28. maijā, 23. jūnijā un 18. septembrī Bonnā. Vācija 2009. gada 26. martā, 7. maijā un 22. jūnijā iesniedza attiecīgās Deutsche Post datu prezentācijas.

(33) Pēc šīm sanāksmēm un diviem jautājumu sarakstiem, ko Komisija 2009. gada 4. jūnijā un 30. jūlijā iesniedza Deutsche Post, Vācija 2009. gada 9. jūlijā, 31. jūlijā, 17. augustā, 8. septembrī, 10. septembrī un 15. oktobrī iesniedza atjauninātu informāciju par grāmatvedību un turpmākus skaidrojumus.

(34) Komisijas dienesti 2009. gada 16. un 24. septembrī iesniedza turpmākus jautājumus, uz kuriem Vācija 2009. gada 14. oktobrī sniedza atbildes.

I.1.12. WIK pētījuma iesniegšana

(35) Grāmatvedības datu novēlotas iesniegšanas dēļ līgums ar WIK Consult bija vairākas reizes jāpagarina. Beidzot 2009. gada 9. novembrīWIK Consult (turpmāk WIK pētījums) iesniedza savu speciālistu pētījumu.

(36) Vācija 2010. gada 14. un 21. janvārī iesniedza komentārus par WIK pētījumu. Vācija 2010. gada 11. februārī iesniedza KPMG (turpmāk KPMG pētījums) speciālistu pētījumu par pārnesto maksājumu juridisko raksturu (12) (Ablieferungen), kas Deutsche Post bija jāiemaksā valsts budžetā līdz 1995. gadam, un Deloitte (13) (turpmāk Deloitte I pētījums) speciālistu pētījumu par WIK pētījumā izmantoto peļņas atsauces punktu.

(37) Vācija 2010. gada 23. aprīlī iesniedza turpmāku Deloitte pētījumu (turpmāk Deloitte II pētījums) par saprātīgas peļņas līmeni, ko izmantot Deutsche Post universālajiem pakalpojumiem.

(38) Vācija 2010. gada 9. augustā iesniedza turpmākus komentārus par pārāk lielas kompensācijas aprēķināšanu un tirgus ieguldītāja principa piemērošanu valsts kompensācijas maksājumu novērtēšanai.

I.1.13. Komentāri par 2002. gada negatīvā lēmuma anulēšanu

(39) Vācija 2010. gada 5. novembrī iesniedza turpmāku speciālistu viedokli par sprieduma lietā C-399/08 Komisija/Deutsche Post (sk. I.3.5. iedaļu) nozīmi turpmākā izmeklēšanā (14).

I.1.14. 2011. gada lēmums par pagarinājumu

(40) Komisija 2011. gada 10. maija vēstulē paziņoja Vācijai savu lēmumu paplašināt sākotnēji 1999. gadā uzsāktās un 2007. gadā paplašinātās procedūras darbības jomu saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu, lai veiktu detalizētu izmeklēšanu par pensiju subsīdiju, ko Deutsche Post ir saņēmusi kopš 1995. gada (turpmāk 2011. gada lēmums par pagarinājumu).

(41) Pēc sākotnējā 2011. gada 23. maija pieprasījuma pagarināt termiņu Vācija 2011. gada 29. jūlijā iesniedza savus komentārus kopā ar turpmākiem speciālistu pētījumiem par nepieciešamību aprēķināt pārāk lielas kompensācijas piešķiršanu, lai pierādītu iespējamo šķērssubsidēšanu (15), par Deutsche Post sociālās apdrošināšanas izmaksu un vidējo tirgus sociālās apdrošināšanas izmaksu salīdzinājumu (16), kā arī par Deutsche Post radušos sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu (17).

(42) UPS2011. gada 4. oktobrī iesniedza savus apsvērumus. Tiem sekoja Free and Fair Postal Initiative (turpmāk FFIP) 2011. gada 5. oktobrī iesniegtie apsvērumi un Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (turpmāk BIEK) 2011. gada 7. oktobrī iesniegtie apsvērumi. Komisija 2011. gada 13. oktobrī paziņoja Vācijai ieinteresēto personu apsvērumus.

(43) Vācija 2011. gada 14. novembrī iesniedza savus komentārus par trešo personu apsvērumiem.

(44) Komisija 2011. gada 18. novembrī nosūtīja turpmāku informācijas pieprasījumu par pensiju finansējuma datiem laikposmā pēc 2007. gada. Vācija 2012. gada 2. un 19. janvārī nosūtīja atbildes. Komisija 2011. gada 16. decembrī nosūtīja Vācijai Charles River Associates (18) speciālistu pētījumu (turpmāk CRA pētījums) par peļņas atsauces punktu, lai tā sniegtu savus komentārus, uz kuru Vācija atbildēja 1012. gada 16. janvārī.

I.2. Rīcība saskaņā ar LESD 102. pantu

(45) Pamatojoties uz UPS 1994. gada sūdzību, Komisija atklāja, ka Deutsche Post bija pārkāpis LESD 102. pantu ar agresīvām cenām uzņēmēju sūtītajām pakām patērētājiem no 1990. gada līdz 1995. gadam. Deutsche Post tika uzlikta EUR 24 miljonu liela soda nauda (19).

(46) UPS2004. gada 22. aprīlī iesniedza nākamo sūdzību par Deutsche Post dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu saskaņā ar LESD 102. pantu. UPS apgalvoja, ka Deutsche Post ir piemērojis pārmērīgi augstas pastmarku cenas saviem regulētajiem vēstuļu pakalpojumiem.

(47) Komisija izmeklēšanas laikā 2004. gada 5. novembrī saņēma dokumentus attiecībā uz Vācijas pasta regulēšanas aģentūras (turpmāk Pasta pakalpojumu regulators) lēmumu par maksimālo cenu Deutsche Post regulētajiem vēstuļu pakalpojumiem laikposmā no 2003. gada 1. janvāra (turpmāk 2002. gada lēmums par maksimālo cenu). Vācija 2007. gada 13. jūnija vēstulē piekrita, ka šos dokumentus var izmantot arī valsts atbalsta tiesvedībā.

(48) Komisija 2008. gada 25. martā nolēma izbeigt izmeklēšanu par konkurences ierobežošanu, jo bija maza ticamība, ka ir noticis šāds pārkāpums atbilstoši LESD 102. pantam (20).

I.3. Tieslietas

I.3.1. Lieta T-421/07 Deutsche Post AG/Komisija

(49) Deutsche Post apstrīdēja 2007. gada lēmuma par pagarinājumu pamatotību, apgalvojot, ka 2002. gada negatīvais lēmums radīja tiesisku ticamību, ka Komisija neapkopos savu veikto izmeklēšanu.

(50) Vispārējā tiesa 2011. gada 8. decembrī noraidīja šo iebildumu kā nepieņemamu (21).

I.3.2. Lieta T-570/08 Deutsche Post AG/Komisija un lieta T-571/08 Vācija/Komisija

(51) Vācija un Deutsche Post apstrīdēja Komisijas 2008. gada 30. oktobra rīkojuma sniegt informāciju pamatotību, jo uzskatīja, ka rīkojums sniegt informāciju ietvēra neatbilstošu informāciju un uzlika nesamērīgi lielu slogu Deutsche Post.

(52) Vispārējā tiesa 2010. gada 16. jūlijā paziņoja abas rīcības par neatbilstošām, jo ne Deutsche Post, ne Vācijas procesuālās tiesības netika pārkāptas, izdodot rīkojumu sniegt informāciju.

I.3.3. Lieta C-463/10 P Deutsche Post AG/Komisija un lieta C-475/10 P Vācija/Komisija

(53) Deutsche Post un Vācija 2010. gada 27. septembrī iesniedza apelācijas sūdzību pret Vispārējās tiesas spriedumu un saglabāja viedokli, ka ar rīkojumu sniegt informāciju ir pārkāptas to tiesības. Tiesa 2011. gada 13. oktobrī anulēja Vispārējās tiesas 2010. gada 16. jūlija spriedumu (22). Attiecīgi lieta tika nosūtīta atpakaļ Vispārējai tiesai un joprojām nav pabeigta.

I.3.4. Lieta T-344/10 UPS/Komisija

(54) UPS2010. gada 20. augustā iesniedza prasību Vispārējā tiesā, apgalvojot, ka Komisija nelikumīgi nav reaģējusi attiecībā uz 2007. gada valsts atbalsta izmeklēšanu. Tā kā kopš 2007. gada lēmuma par pagarinājumu bija pagājuši gandrīz trīs gadi, UPS uzskatīja, ka Komisijai ir bijušas plašas iespējas izmeklēt minētos pasākumus un novērtēt faktiskos un likumīgos apstākļus, lai pieņemtu galīgo lēmumu un slēgtu izmeklēšanas procedūru. Lieta joprojām nav pabeigta.

I.3.5. Lieta T-388/11 Deutsche Post AG/Komisija

(55) Deutsche Post2011. gada 22. jūlijā apstrīdēja 2011. gada lēmuma par pagarinājumu pamatotību, jo uzskatīja, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu savā sākotnējā novērtējumā par pensiju subsīdiju kā valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē un kā jaunu valsts atbalstu LESD 108. panta 1. punkta nozīmē. Lieta joprojām nav pabeigta.

II. VALSTS PASĀKUMU SĪKS APRAKSTS

(56) Deutsche Post kopš 1989. gada ir saņēmis valsts palīdzību vairāku dažādu pasākumu formā. — Pensiju subsīdiju, pamatojoties uz: — Likumu par bijušā Deutsche Bundespost (Postpersonalrechtsgesetz 1994) personālu (23) (turpmāk PostPersRG 1994). — Valsts kompensācijas maksājumus un garantijas, pamatojoties uz: — Likumu par pasta pakalpojumu organizāciju (Postverfassungsgesetz 1989) (24) (turpmāk PostVerfG 1989), — Likumu par pasta pakalpojumu reorganizāciju (Postumwandlungsgesetz 1994) (25) (turpmāk PostUmwG 1994). — Ekskluzīvas tiesības un cenas regulēšanu, pamatojoties uz: — Likumu par pasta sistēmu (Gesetz über das Postwesen 1989) (26) (turpmāk PostG 1989), — Pasta likumu (Postgesetz 1997) (turpmāk PostG 1997).

II.1. Pensiju subsīdija saistībā ar sociālajiem pabalstiem un sociālās apdrošināšanas iemaksu shēmām valsts ierēdņiem un līgumdarbiniekiem

(57) Kopš 1995. gada ar pensiju subsīdiju ir finansēta liela daļa no Deutsche Post pensionēto valsts ierēdņu pensijām. Lai pilnībā saprastu pensiju subsīdijas ietekmi novērtējumā, turpmākajās iedaļās sīkāk aprakstīti valsts ierēdņu sociālie pabalsti un sociālās apdrošināšanas iemaksas salīdzinājumā ar obligātajām sociālās apdrošināšanas shēmām darbiniekiem ar privāttiesību līgumiem (turpmāk līgumdarbinieki).

II.1.1. Sociālie pabalsti valsts ierēdņiem

(58) Valsts ierēdņiem pienākas vecuma pensijas, veselības aprūpe un slimības aprūpe. Deutsche Post valsts ierēdņiem paredzētie pabalsti ir tādi paši kā visiem citiem valsts ierēdņiem piešķirtie pabalsti. — Pensijas apjoms ir iepriekš noteikts saskaņā ar BeamtVG 14. pantu (27), un tas ir konkrēta procentuālā daļa no valsts ierēdņa pēdējās algas. Piemēram, valsts ierēdnis, kas aizgājis pensijā 2010. gadā un ir nostrādājis obligāto gadu skaitu, saņem pensiju 71,75 % apmērā no savas pēdējās algas. — Valsts ierēdņiem tiek atmaksāti 50–70 % no veselības un slimības aprūpes izdevumiem, un atlikušās izmaksas tiem jāapmaksā pašiem. Precīzs veselības aprūpes izdevumu sadalījums ir atkarīgs no dažādiem kritērijiem, piemēram, no bērnu skaita. Valsts ierēdnis var izvēlēties, vai izņemt brīvprātīgās apdrošināšanas papildu summu vai arī samaksāt naudā savu daļu par veselības aprūpes izmaksām.

II.1.2. Postdienst valsts ierēdņu sociālo pabalstu finansēšana 1989.–1994. gadā

(59) Pēc pirmās pasta reformas 1989. gadā saskaņā ar PostVerfG 1989 54. panta 2. punktu Postdienst, Telekom un Postbank bija pilnībā jāfinansē pensiju maksājumi un veselības aprūpes izmaksas pensionētajiem valsts ierēdņiem, kas bija iedalīti attiecīgos segmentos atkarībā no viņu iepriekš veiktajām darbībām. Saskaņā ar šo noteikumu, lai gan valsts ierēdņa prasība joprojām ir pret valsti, valstij ir tiesības attiecīgi pieprasīt visu summu no Postdienst, Telekom un Postbank.

II.1.3. Sociālo pabalstu finansēšana DPAG valsts ierēdņiem kopš 1995. gada

(60) Ar otro pasta reformu 1994. gadā valsts ierēdņi, kas bija strādājuši Postdienst, tika pārcelti uz DPAG saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 1. punktu. Saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 3. punktu ierēdņi saglabāja savu esošo juridisko statusu. Saskaņā ar PostPersRG 1994 1. panta 1. punktu DPAG pārņēma visas darba devēja tiesības un pienākumus no federālās valsts un saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 3. punktu uzņēmās visas valsts ierēdņu finanšu prasības.

(61) Saskaņā ar PostPersRG 1994 15. pantu pensiju un veselības aprūpes maksājumus pensionētajiem valsts ierēdņiem pārņēma jaunizveidotais pensiju fonds īpaši Deutsche Post valsts ierēdņiem. Pensiju fondi Deutsche Post, Deutsche Telekom AG un Postbank AG2001. gada 1. jūlijā tika apvienoti pensiju fondā pasta valsts ierēdņiem (Postbeamtenversorgungskasse) (turpmāk kopā saukti “pensiju fonds” visā laikposmā, sākot ar 1995. gada 1. janvāri).

(62) Saskaņā ar PostPersRG 1994 16. panta 1. punktu Deutsche Post bija jāmaksā pensiju fondam gada maksa EUR 2,045 miljardi laikposmā no 1995. gada līdz 1999. gadam, kas kopā bija EUR 10,225 miljardi. No 2000. gada, pamatojoties uz PostPersRG 1994 16. panta 2. punktu, Deutsche Post bija jāmaksā pensiju fondam gada maksa 33 % apmērā no kopējā valsts ierēdņu algu apmēra (t. i., no EUR 735 miljoniem 2000. gadā līdz EUR 540 miljoniem 2010. gadā).

(63) Saskaņā ar PostPersRG 1994 16. panta 2. punktu pensiju subsīdija nosedz atlikušo iztrūkumu (t. i., starpību starp pensijām pensionētajiem valsts ierēdņiem un Deutsche Post iemaksu pensiju fondā). Pensiju subsīdija palielinājās no EUR 151 miljona 1995. gadā līdz EUR 3,203 miljardiem 2010. gadā, un kopējā summa laikposmā no 1995. gada līdz 2010. gadam bija EUR 37,121 miljards. 1. attēls. Pensiju fonda finansēšana (miljonos EUR)

II.1.4. Obligātās sociālās apdrošināšanas shēmas līgumdarbiniekiem un papildu pensiju apdrošināšana Deutsche Post līgumdarbiniekiem

(64) Līgumdarbiniekiem jābūt iesaistītiem četrās sociālās apdrošināšanas shēmās – pensiju, bezdarba, veselības un slimības aprūpes apdrošināšanā (28). Salīdzinājumā ar valsts ierēdņu shēmu obligātās sociālās apdrošināšanas shēmas piedāvā atšķirīgu seguma līmeni pensiju un veselības apdrošināšanas shēmām: — pensijas līmenis nav noteikts procentos no galīgās mēnešalgas, bet no vidējās algas dzīves laikā, — veselības un slimības aprūpes izmaksas tiek nosegtas pilnībā.

(65) Pastāv arī būtiskas atšķirības sociālo pabalstu finansēšanā salīdzinājumā ar valsts ierēdņiem. Obligātās sociālās apdrošināšanas shēmas līgumdarbiniekiem finansē kopējās darba devēja un darbinieka iemaksas visā darbinieka darba mūžā (turpmāk obligātās sociālās apdrošināšanas iemaksas). Kopējo sociālās apdrošināšanas iemaksu likmi formāli iedala darbinieka un darba devēja daļās aptuveni uz pusēm. Tomēr darba devējam ir formāls pienākums maksāt pilnu iemaksu likmi sociālās apdrošināšanas shēmās. 2. attēls. Obligātās sociālās apdrošināšanas likmes procentos no līgumdarbinieku bruto algas (sk. arī pielikumu)

(66) Iepriekš 2. attēls parāda, ka obligāto sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes kopš 1995. gada ir bijušas 38–42 % no bruto algas (= neto alga + darbinieka daļa). Darba devēja un darbinieka daļas sociālās apdrošināšanas iemaksu likmē ir bijušas 19–21 % no bruto algas (detalizētu aprakstu pa laikposmiem sk. pielikumā).

(67) Deutsche Post līgumdarbinieki ir guvuši labumu ne tikai no obligātajām sociālās apdrošināšanas shēmām, bet arī no papildu pensiju apdrošināšanas. Līgumdarbiniekiem, kas sāka strādāt pirms 1997. gada, tika piedāvāta papildu pensiju apdrošināšana, kas viņiem ļautu saņemt valsts ierēdņiem līdzīgu pensiju. Papildu pensiju apdrošināšana sedza starpību starp līgumdarbinieku obligāto sociālās apdrošināšanas pensiju, kas ir vienāda ar konkrētu procentu daļu no vidējās algas dzīves laikā, un valsts ierēdņa pensiju, kas ir konkrēta procentu daļa no pēdējās algas apmēra. Detalizēti noteikumi ir iekļauti Vācijas pasta pensiju institūta hartā (Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost – VAP) (29).

(68) Līdz 1997. gadam Deutsche Post finansēja papildu pensijas pensionētajiem līgumdarbiniekiem, piemaksājot aptuveni [5–10 %] (30) no aktīvo līgumdarbinieku bruto algas. Kopš 1997. gada Deutsche Post ir izveidojis noteikumu nenomaksātajām VAP saistībām (sk. arī 4. apgrūtinājuma aprakstu II.3.1.3. iedaļā).

(69) Kopš 1997. gada no jauna pieņemtajiem līgumdarbiniekiem tika piedāvāta būtiski samazināta papildu pensiju apdrošināšana, par kuru Deutsche Post samaksāja [0–5 %] no bruto algas no 1997. gada līdz 2007. gadam.

II.2. Valsts kompensācijas maksājumi un garantijas saistībā ar Deutsche Post ekskluzīvajām tiesībām un pienākumu sniegt universālos pasta pakalpojumus

II.2.1. Ekskluzīvās tiesības līdz 2007. gadam

(70) Līdz 1998. gadam ar PostG 1989 2. pantu Deutsche Post bija piešķirtas ekskluzīvas tiesības izveidot un ekspluatēt iekārtas vēstuļu pasta transportēšanai. Attiecībā uz citiem pasta pakalpojumiem – paku, avīžu un žurnālu transportēšanu – Deutsche Post nebija ekskluzīvu tiesību un tie bija atvērti konkurencei. Saskaņā ar PostVerfG 1989 37. pantu no šiem ekskluzīvo tiesību vēstuļu pakalpojumiem gūtā peļņā bija jāizmanto, lai finansētu zaudējumus no universālajiem pakalpojumiem, kas tika piedāvāti konkurencei atvērtos tirgos. Saskaņā ar Likuma par Telekomunikāciju un pasta pakalpojumu regulējumu – PTRegG 1994 (31) 4. pantu Pasta un Telekomunikāciju federālais ministrs bija atbildīgs par cenu apstiprināšanu rezervētajiem vēstuļu pakalpojumiem.

(71) No PostG 1997 spēkā stāšanās 1998. gadā Deutsche Post rezervēto pakalpojumu darbības joma tika pakāpeniski samazināta. Saskaņā ar PostG 1997 51. pantu ekskluzīvās tiesības attiecās uz vēstuļu un adresēto katalogu, kas ir vieglāki par 200 gramiem, transportēšanu 1997. gadā, bet svara ierobežojums pēc tam tika samazināts līdz 50 gramiem 2006. gadā. Ekskluzīvās tiesības beidzās 2007. gada 31. decembrī.

II.2.2. Pienākums sniegt universālos pasta pakalpojumus līdz 2007. gadam

(72) Pienākums sniegt universālos pakalpojumus Deutsche Post tika noteikts ar diviem oficiāliem pilnvarojuma aktiem: — Pasta obligāto pakalpojumu regula (32) (turpmāk Obligāto pakalpojumu regula) piešķīra Deutsche Post universālo pasta pakalpojumu sniedzēja statusu attiecībā uz vēstulēm un pakām, kas nepārsniedz 20 kg, pilnvarojot to sniegt šos pakalpojumus visā Vācijā par vienotiem tarifiem, — PostG 1997 un attiecīgā 1999. gada īstenošanas regula (33) (turpmāk 1999. gada Universālo pakalpojumu regula) saglabāja šīs DPAG piešķirtās pilnvaras.

(73) PostG 1997 11. pantā universālais pakalpojums tika definēts kā pasta pakalpojumu pamatkomplekts, ko piedāvā visā valstī par pieņemamām cenām. Šie pakalpojumi ietver vēstuļu, adresētu paku, kuru svars nepārsniedz 20 kg, grāmatu, katalogu, avīžu un žurnālu transportēšanu (turpmāk universālie pakalpojumi).

(74) Universālā pakalpojuma minimālās kvalitātes prasības noteiktas 1999. gada Universālo pakalpojumu regulā: — visā Vācijā jābūt vismaz 12 000 pasta nodaļām, — gadā vidēji 80 % vēstuļu un paku jāpiegādā konkrētā termiņā (viena darba diena vēstulēm un divas darba dienas pakām) un darba dienās jāveic vismaz viena piegāde dienā, — tā kā galvenā prasība attiecībā uz universālo pakalpojumu cenām ir pieejamība, DPAG bija jāpiemēro vienotas cenas attiecībā uz vēstuļu pakalpojumiem, kas sniegti saskaņā ar ekskluzīvajām tiesībām, kuras beidzās 2007. gadā. Tomēr DPAG ir zināma cenu noteikšanas elastība attiecībā uz pakalpojumiem, uz kuriem attiecas ekskluzīvās tiesības, jo tā var noslēgt individuālas vienošanās par cenām ar klientiem, kas nosūta vismaz 50 vienības vienā darījumā.

(75) PostG 1997 52. pantā tika saglabātas DPAG pilnvaras attiecībā uz universālo pakalpojumu sniegšanu līdz 2007. gada 31. decembrim, t. i., līdz datumam, kurā beidzās tā ekskluzīvās tiesības sniegt vēstuļu pakalpojumus. Pēc ekskluzīvo tiesību termiņa beigām nevienam pasta operatoram Vācijā nav piešķirtas pilnvaras attiecībā uz pienākumu sniegt universālos pakalpojumus, kas nozīmē, ka visiem pasta pakalpojumu sniedzējiem jāsniedz universālie pasta pakalpojumi (“tirgus cenas”). Ja ir atklāts vai ir iemesls uzskatīt, ka universālais pakalpojums netiek sniegts atbilstoši vai pienācīgi, PostG 1997 ir noteikti juridiskie instrumenti, lai uzraudzītu šo pakalpojumu sniegšanu.

(76) Kā parādīja WIK pētījums (sk. 3. attēlu), universālie pakalpojumi bija aptuveni 88 % no kopējiem ieņēmumiem 1990.–2007. gadā. Lielākajai daļai no universālajiem vēstuļu pakalpojumiem tika piemērota cenu regulēšana, ņemot vērā Deutsche Post dominējošo stāvokli šajos tirgos (sk. II.2.1. iedaļu). Bez šiem cenas regulētajiem pakalpojumiem, kas bija aptuveni 62 % no kopējiem ieņēmumiem, Deutsche Post sniedza universālos paku sūtījumu pakalpojumus (aptuveni 15 % no kopējiem ieņēmumiem) un citus universālos vēstuļu pakalpojumus, kurus neregulē cena (aptuveni 11 % no kopējiem ieņēmumiem), konkurējot ar citiem operatoriem.

(77) Turklāt Deutsche Post piedāvāja arī komercpakalpojumus (piemēram, privātus banku pakalpojumus Postbank, tirdzniecības pakalpojumus Telekom, neadresētu pasta vienību piegādi u. c.). Kopā komercpakalpojumi bija 12 % no Deutsche Post ieņēmumiem 1990.–2007. gadā.

II.2.3. Valsts kompensācijas maksājumi

(78) Kopš tā dibināšanas 1950. gadā Deutsche Bundespost bija īpašs federālās valdības aktīvs (turpmāk Sondervermögen). Saskaņā ar Vācijas administratīvajiem tiesību aktiem Sondervermögen nav no valsts neatkarīga juridiska persona, bet tam ir savs budžets un tas nav atbildīgs par vispārējiem valsts parādiem.

(79) Pirmā pasta reforma 1989. gadā noteica, ka Sondervermögen ir trīs atsevišķas struktūrvienības: Postdienst, Postbank un Telekom, kas ir klasificētas kā “valsts uzņēmumi”, bet tās joprojām nav no valsts neatkarīgas juridiskas personas.

(80) Saskaņā ar PostVerfG 1989 37. panta 2. un 3. punktu, lai gan bija paredzēts, ka katrs šo trīs struktūrvienību pakalpojums būs pašfinansējošs, šķērsfinansēšana starp trim struktūrvienībām bija pieļaujama tādā mērā, ja no pienākuma sniegt universālos pakalpojumus radās zaudējumi. Uz šī pamata Postdienst no 1990. gada līdz 1993. gadam no Telekom saņēma pārskaitījumus EUR 2,844 miljardu apmērā, lai segtu savus zaudējumus.

(81) Otrās pasta reformas laikā, kas stājās spēkā 1995. gada 1. janvārī, trīs Sondervermögen struktūrvienības tika pārveidotas valsts sabiedrībās ar ierobežotu atbildību: Postdienst kļuva par DPAG, Postbank – par Postbank AG un Telekom – par Telekom AG. Saskaņā ar PostUmwG 1994 2. panta 2. punktu Telekom AG uzņēmās visas saistības par aizdevumiem, kas attiecās uz Sondervermögen kopumā, bet saglabāja tiesības pieprasīt atpakaļ līdzekļus no DPAG un Postbank AG tādā mērā, ja šīs aizdevumu saistības varētu attiecināt uz to tiesiskajiem priekšgājējiem.

(82) Tomēr saskaņā ar PostUmwG 1994 7. pantu Telekom AG tiesības (ko piešķir ar PostUmwG 1994 2. panta 2. punktu) iesniegt prasības pret DPAG līdz Postdienst uzkrāto zaudējumu apjomam beidzās 1994. gada 31. decembrī. Tā rezultātā aktīvi EUR 2,822 miljardu vērtībā tika pārvesti no Telekom AG uz DPAG. Vācija apgalvoja, ka pārvedums no Telekom AG, tāpat kā iepriekšējie pārvedumi saskaņā ar PostVerfG 1989 37. panta 3. punktu, bija nepieciešams DPAG, lai izpildītu savus pienākumus sniegt universālos pakalpojumus.

(83) No 1990. gada līdz 1995. gadam Postdienst saņēma kopā EUR 5,666 miljardus kompensācijai par savu pienākumu sniegt universālos pakalpojumus.

II.2.4. Valsts garantija parāda instrumentiem, kas emitēti līdz 1995. gadam

(84) Kopš 1953. gada PostVwG 1953 22. panta 4. punktā (34) bija noteikts, ka Deutsche Bundespost emitētajiem parāda instrumentiem ir tāda pati juridiska vērtība kā parāda instrumentiem, ko emitējusi Vācijas Federatīvā Republika. Kad PostVwG 1953 tika atcelts ar PostVerfG 1989, tas pats noteikums tika iekļauts PostVerfG 1989 40. pantā.

(85) Pēc trīs struktūrvienību izveidošanas 1989. gadā Postdienst pats neemitēja parāda obligācijas. Postbank pārvaldīja šos darījumus visās Deutsche Bundespost struktūrvienībās. Parāda instrumenti tika iedalīti Postdienst, Telekom un Postbank saskaņā ar to finanšu prasībām.

(86) Pēc 1995. gada saskaņā ar PostUmwG 1994 2. panta 4. punktu Vācijai saglabājās visas parāda saistības, ko Deutsche Bundespost bija uzņēmies līdz 1995. gadam un kas attiecīgi iedalītas Postdienst, Telekom un Postbank. Tomēr Vācija neuzņēmās nekādas saistības attiecībā uz parāda instrumentiem, ko pēc tam emitēja DPAG.

II.3. Ieņēmumi no regulētām cenām kā papildu kompensācija pensiju izmaksām un universālo pakalpojumu neto izmaksām

(87) PostG 1997 izveidoja arī Bundesnetzagentur (turpmāk pasta pakalpojumu regulators) rezervēto un liberalizēto vēstuļu tirgu pārvaldīšanai. Saskaņā ar PostG 1997 19. pantu pasta pakalpojumu regulatoram ir pilnvaras regulēt Deutsche Post cenas vēstuļu tirgos, kuros Deutsche Post ir dominējošs stāvoklis. Deutsche Post bija dominējošs stāvoklis ne tikai attiecībā uz rezervētajiem pakalpojumiem saskaņā ar PostG 1997 51. pantu, bet arī gandrīz uz visiem citiem vēstuļu pakalpojumiem, kas jau bija atvērti konkurencei. Cenu regulēšanu var veikt ex ante maksimālas cenas formā vai ex post cenas kontroles formā.

(88) Saskaņā ar tirgus pētījumiem, ko veica pasta pakalpojumu regulators, Deutsche Post vidējā tirgus daļa cenas regulētos vēstuļu tirgos bija 90–97 %. Savā jaunākajā ziņojumā pasta pakalpojumu regulators izsaka nožēlu par to, ka pakāpeniskā tirgus atvēršana kopš 1997. gada nav radījusi efektīvu konkurenci Vācijas vēstuļu tirgū (35).

(89) Cenas regulētie vēstuļu pakalpojumi veido lielāko daļu no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem (piemēram, aptuveni 62 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem 1990.–2007. gadā (sk. 3. attēlu) un aptuveni 56 % 2008.–2010. gadā).

(90) Visi citi universālie pakalpojumi un komercpakalpojumi, uz kuriem neattiecas cenu regulēšana saskaņā ar PostG 1997 19.–27. pantu (36), tiek uzskatīti par pakalpojumiem, ko neregulē cena.

(91) Attiecībā uz regulētās cenas pakalpojumiem PostG 1997 20. panta 1. un 2. punktā noteikts, ka cenām jāatspoguļo efektīvā pakalpojuma izmaksas. Tomēr, ja ir objektīvs pamatojums, pasta pakalpojumu regulatoram cita starpā atbilstoši jāņem vērā: — universālo pasta pakalpojumu sniegšanas izmaksas, un — pensiju un veselības aprūpes pabalstu finansēšanas izmaksas darbiniekiem, kas tika pārcelti no Postdienst.

(92) PostG 1997 57. pantā un federālā ekonomikas un tehnoloģiju ministra 2000. gada 27. marta ministrijas dekrētā regulētās cenas tika saglabātas 1997. gada līmenī līdz 2002. gada 31. decembrim.

II.3.1. 2002. gada lēmums par maksimālo cenu.

(93) Tikai 2002. gadā pasta pakalpojumu regulators pieņēma savu pirmo lēmumu par maksimālo cenu regulētiem vēstuļu pakalpojumiem no 2003. gada 1. janvāra līdz 2007. gada 31. decembrim (turpmāk 2002. gada lēmums par maksimālo cenu). Maksimālās cenas regula ir pakalpojumu kopuma cenu regulēšanas sistēma, kurā katra pakalpojuma individuālā cena netiek kontrolēta, bet ir noteikti visa cenu kopuma svērtā vidējā apjoma griesti. Saskaņā ar PostG 1997 19. pantu ex ante maksimālās cenas regula aptvēra visus pasta pakalpojumus, kuros Deutsche Post bija dominējošs stāvoklis.

(94) Deutsche Post 2002. gada lēmuma par maksimālo cenu nolūkos pirmo reizi iesniedza pasta pakalpojumu regulatoram reglamentēto ieņēmumu un izmaksu pārskatus (turpmāk 2002. gada reglamentētie pārskati) par 1998.–2006. gadu. Reglamentētie pārskati bija balstīti uz rezultātiem līdz 2001. gadam un uz prognozēm par turpmākajiem gadiem.

(95) Deutsche Post 2002. gadā ziņoja par “finanšu apgrūtinājumiem” universālo pakalpojumu sniegšanā un to valsts ierēdņu un līgumdarbinieku nodarbināšanā, kas tika pārcelti no Postdienst. Šie apgrūtinājumi ir izmaksas, kas Deutsche Post nebūtu citādi radušās bez pienākuma sniegt universālos pakalpojumus un bez Postdienst personāla un infrastruktūras pārcelšanas (detalizētu sarakstu sk. 1. tabulā). 1. tabula. Apgrūtinājumi, kas apstiprināti 2002. gada lēmumā par maksimālo cenu (miljonos EUR, nominālās vērtības) # Apgrūtinājumi no 2002. gada lēmuma par maksimālo cenu Vidējais apgrūtinājums (1998.–2006. gads) miljonos EUR % 1 Algu izmaksu pārsniegums (…) (…) 2 Sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums (…) (…) 3 Infrastruktūras apgrūtinājuma pasta nodaļas (…) (…) 4 Papildu pensiju apdrošināšana darbiniekiem (VAP) (…) (…) 5 Infrastruktūras apgrūtinājuma vedmaksa (…) (…) 6 Sociālās un veselības izmaksas (BAnstPT) (…) (…) 7 Personāla pārstrukturēšana (…) (…) 8 Iztrūkuma segums valsts ierēdņu veselības apdrošināšanai (…) (…) Kopējais vidējais apgrūtinājums (…) 100 %

(96) Pasta pakalpojumu regulators galu galā apstiprināja Deutsche Post iebildumu, ka tam nebūtu radušies šie apgrūtinājumi bez pienākuma sniegt universālos pakalpojumus (3. un 5. apgrūtinājums par universālo pakalpojumu izmaksām) un pienākuma integrēt valsts ierēdņus un līgumdarbiniekus no Postdienst (1., 2., 4., 6., 7. un 8. apgrūtinājums). Tāpēc pasta pakalpojumu regulators apstiprināja paaugstinātās regulētās vēstuļu cenas, lai finansētu prasības par vidējo apgrūtinājumu gadā – EUR […] miljardi no 2002. gada līdz 2006. gadam no regulēto vēstuļu pakalpojumu ieņēmumiem. Saskaņā ar 2002. gada lēmumu par maksimālo cenu apgrūtinājumi 100 % apmērā ir iedalīti cenām, uz kurām attiecas ex ante maksimālā cena.

II.3.1.1. Algu izmaksu pārsniegums (1. apgrūtinājums)

(97) Pirmais apgrūtinājums rāda, ka uzrādītais algu izmaksu pārsniegums pasta darbiniekiem ir virs nozares vidējā rādītāja. Deutsche Post par “konkurējošo” algas atsauces punktu izmantoja algas, ko maksāja jaunajiem darbiniekiem pēc 2002. gada, kas tika noteiktas saskaņā ar darba koplīgumu (Entgelttarifvertrag) ar arodbiedrībām (turpmāk ETV algas). Tomēr, aprēķinot 1. apgrūtinājumu, šis atsauces punkts ir piemērots visiem darbiniekiem. Tas ir piemērots iesniegtajos pārskatos ar atpakaļejošu datumu līdz 1998. gadam.

II.3.1.2. Sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums (2. apgrūtinājums)

(98) Pasta pakalpojumu regulators apstiprināja arī Deutsche Post iebildumu, ka tam bija jāmaksā augstākas sociālās apdrošināšanas iemaksas saviem līgumdarbiniekiem un valsts ierēdņiem, nekā konkurējošiem privātuzņēmumiem parasti būtu jāmaksā saviem līgumdarbiniekiem.

(99) Deutsche Post balsta savus aprēķinus uz sociālās apdrošināšanas iemaksu likmi, ko tas uzskata par “konkurējošu” (turpmāk reglamentētā iemaksu likme) valsts ierēdņiem un līgumdarbiniekiem. Šo reglamentēto likmi nosaka kā summu no: — Darba devēja daļas līgumdarbinieka sociālās apdrošināšanas iemaksās (aptuveni 19–21 %, kas ir aptuveni puse no kopējās sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes, kā parādīts 2. attēlā), — iemaksas negadījumu apdrošināšanas shēmā ([0–5 %]; Deutsche Post ir pievienojis šo iemaksu reglamentētajai iemaksu likmei kopš 2001. gada, — iemaksas papildu pensiju shēmā ([0–5 %]; Deutsche Post ir pievienojis šo iemaksu reglamentētajai iemaksu likmei kopš 1997. gada, jo šī iemaksa papildu pensiju apdrošināšanas shēmā tiek uzskatīta par “konkurējošu”. Likme ir balstīta uz papildu pensiju apdrošināšanu, ko Deutsche Post kopš 1997. gada ir piedāvājis jaunajiem līgumdarbiniekiem).

(100) Regulētie ieņēmumi finansē visas sociālās apdrošināšanas iemaksas, kas pārsniedz reglamentēto iemaksu likmi (turpmāk sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums). Izmantojot kā piemēru sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsnieguma aprēķinus ierēdņiem 2001. gadā, 2. tabulā parādīts, ka faktiskās sociālās apdrošināšanas iemaksas valsts ierēdņiem ir gandrīz divreiz lielākas par “konkurējošām” sociālās apdrošināšanas iemaksām, kas balstās uz reglamentēto iemaksu likmi. 2. tabula. Sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma aprēķins valsts ierēdņiem 2001. gadā, pamatojoties uz 2002. gada reglamentēto pārskatu (miljonos EUR) % no faktiskajām algām (1) Iemaksu likme pensiju fondā 33 % (2) Valsts ierēdņu kopējā alga […] (3) =(1)*(2) Iemaksa pensiju fondā […] (4) Veselības aprūpes izmaksas […] (5) =(3)+(4) Faktiskās sociālās apdrošināšanas iemaksas […] [40–45 %] (6) Darba devēja daļa sociālās apdrošināšanas iemaksās 20,43 % (7) Negadījumu apdrošināšana […] (8) Papildu pensiju apdrošināšana […] (9) =(6)+(7)+(8) Reglamentētā iemaksu likme […] (10) =(2)*(9) Reglamentētās atsauces punkta sociālās apdrošināšanas izmaksas […] [20–25 %] (11) =(5)-(10) Sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums […] [15–20 %]

(101) Faktiskās sociālās apdrošināšanas iemaksas ietver Deutsche Post maksājumu pensiju fondā 33 % apmērā no faktiskās valsts ierēdņu algas (ikgadējais vienreizējais maksājums EUR 2,045 miljardu apmērā no 1995. gada līdz 1999. gadam), kā arī iemaksas ierēdņu veselības aprūpes izmaksās. Kopā faktiskās sociālās apdrošināšanas iemaksas bija [40–45 %] no faktiskās valsts ierēdņa algas 2001. gadā.

(102) Lai gan sociālās apdrošināšanas iemaksu likmi nosaka kā procentu daļu no līgumdarbinieku bruto algas (neto alga + darba devēja daļa sociālās apdrošināšanas iemaksās), lai aprēķinātu regulēto atsauces punktu, Deutsche Post reizina reglamentēto iemaksu likmi [20–25 %] ar faktisko valsts ierēdņu algu.

II.3.1.3. Papildu pensiju apdrošināšana līgumdarbiniekiem (4. apgrūtinājums)

(103) Ceturtais apgrūtinājums ir paredzēts, lai kompensētu noteikuma ievērošanu saistībām līdz 1997. gadam no papildu pensiju apdrošināšanas shēmas VAP Deutsche Post līgumdarbiniekiem.

(104) Kā paskaidrots II.1.4. iedaļā, Deutsche Post līgumdarbiniekiem, kas pieņemti darbā līdz 1997. gadam, tika piedāvāta papildu pensiju apdrošināšana, lai viņiem nodrošinātu valsts ierēdņiem līdzīgu pensiju. Tomēr Postdienst neizveidoja atbilstošu noteikumu par pensiju maksājumiem nākotnē. Tikai pēc tam, kad bija izveidots DPAG, tika pieņemti noteikumi par EUR 8,153 miljardiem budžetā.

II.3.1.4. Dažādi sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumi (6., 7., 8. apgrūtinājums)

(105) Sestais apgrūtinājums ietver Deutsche Post maksājumu Pasta un telekomunikāciju federālajam institūtam (Bundesanstalt für Post und Telekommunikation – BanstPT), kas nodrošina konkrētus sociālos pabalstus (piemēram, sociālos mājokļus) valsts ierēdņiem un līgumdarbiniekiem, kas tika pārcelti no Postdienst. 7. apgrūtinājums ietver Deutsche Post iemaksas, lai segtu valsts ierēdņu veselības apdrošināšanas shēmas iztrūkumu. 8. apgrūtinājums par personāla pārstrukturēšanu attiecas gan uz valsts ierēdņiem, gan līgumdarbiniekiem.

II.3.1.5. Universālo pakalpojumu apgrūtinājumi (3. un 5.)

(106) Šie apgrūtinājumi parāda izmaksu ietaupījumus, ko Deutsche Post varēja iegūt, ja tas būtu varējis izveidot savu pasta nodaļu un paku sūtījumu tīklu, pamatojoties tikai uz komerciāliem apsvērumiem. Izmaksu ietaupījumus aprēķina, balstoties, piemēram, uz pasta nodaļu nosacīto skaitu, ko Deutsche Post būtu izveidojis, ja nebūtu pienākuma sniegt universālos pakalpojumus.

II.3.2. 2007. un 2011. gada lēmumi par maksimālo cenu

(107) Pasta pakalpojumu regulators 2007. gada 7. novembrī apstiprināja maksimālo cenu laikposmam no 2008. gada 1. janvāra līdz 2011. gada 31. decembrim (turpmāk 2007. gada lēmums par maksimālo cenu). Pasta pakalpojumu regulators 2011. gada 14. novembrī apstiprināja maksimālo cenu laikposmam no 2012. gada 1. janvāra līdz 2013. gada 31. decembrim (turpmāk 2011. gada lēmums par maksimālo cenu).

(108) Kopš 2007. gada lēmuma par maksimālo cenu vairāk nekā 50 vēstuļu sūtīšanas maksimālo cenu vairs nekontrolē ex ante, bet tām veic ex post cenas kontroli saskaņā ar PostG 1997 25. pantu (37). Cenas visiem citiem pasta pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem Deutsche Post ir dominējošs stāvoklis, turpina apstiprināt ex ante saskaņā ar PostG 1997 19. pantu.

(109) Komisija šajā lēmumā lieto terminu “cenas regulētie pakalpojumi”, ar ko apzīmē tos pakalpojumus, attiecībā uz kuriem Deutsche Post ir dominējošs stāvoklis un kuriem veic ex ante cenas kontroli saskaņā ar PostG 1997 19. pantu vai ex post cenas kontroli saskaņā ar PostG 1997 25. pantu. Visi citi pakalpojumi, attiecībā uz kuriem Deutsche Post nav dominējošs stāvoklis un kuriem nav jāveic cenu kontrole, tiek definēti kā “pakalpojumi, kurus neregulē cena”.

(110) Deutsche Post turpināja ziņot par apgrūtinājumiem attiecībā uz algu un sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumiem saistībā ar personāla pārcelšanu no Postdienst (piemēram, vidējais 2. apgrūtinājums saistībā ar sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu EUR […] miljoni sākot no 2008. gada), kā arī ar pienākuma sniegt universālos pakalpojumus apgrūtinājumu. Tāpat kā ar 2002. gada lēmumu par maksimālo cenu, pasta pakalpojumu regulators apstiprināja šo apgrūtinājumu finansēšanu no cenas regulētajiem ieņēmumiem un noteica maksimālo cenu atbilstoši augstākā līmenī. Tāpēc šo pasta pakalpojumu regulatora atzinums attiecībā uz šiem apgrūtinājumiem 2002., 2007. un 2009. gada lēmumos par maksimālo cenu ir palicis nemainīgs attiecībā uz pakalpojumiem, ko neregulē cena.

II.4. DPAG finanšu rezultāti

(111) DPAG finanšu rezultāti no 1995. gada līdz 2006. gadam ir parādīti 2. attēlā par 2007. gada lēmumu par pagarinājumu. Rezultāti no 1995. gada līdz 1999. gadam bija dažādi (dažos gados bija zaudējumi un dažos – peļņa), bet no 2000. gada līdz 2006. gadam DPAG bija pastāvīga peļņa pirms nodokļu nomaksas EUR 1–2 miljardi.

(112) No 2007. gada līdz 2010. gadam DPAG bija šāda neto peļņa: EUR 1,8 miljardi (2007. gadā); EUR 2,0 miljardi (2008. gadā); EUR 0,7 miljardi (2009. gadā); EUR 2,6 miljardi (2010. gadā).

(113) Publicētajos DPAG pārskatos peļņu nevar iedalīt dažādiem pakalpojumiem. Tāpēc nav iespējams izmantot publicētos pārskatus, lai noskaidrotu, vai cenas regulētie universālie pakalpojumi kopumā nesa zaudējumus vai peļņu.

III. PROCEDŪRAS UZSĀKŠANAS PAMATOJUMS

(114) Kā Vispārējā tiesa apstiprināja savā spriedumā lietā T-421/07 (38), visi izmeklētie pasākumi ietilpa procedūrā, kas tika uzsākta ar 1999. gada lēmumu uzsākt procedūru un turpināta ar 2007. gada lēmumu par pagarinājumu.

III.1. Pensiju subsīdija

(115) 2011. gada lēmumā par pagarinājumu bija noteikts, ka pensiju subsīdija bija jauns atbalsta pasākums, jo Deutsche Post pirms 1995. gada pensiju reformas bija pilnībā atbildīgs par pensiju izmaksu finansēšanu no pašu līdzekļiem. Turklāt 2011. gada lēmumā par pagarinājumu tika noraidīts Vācijas apgalvojums, pamatojoties uz spriedumu Combus lietā (39), ka pensiju subsīdija nebija atbalsts.

(116) Pensiju subsīdiju kā kompensācijas par agrākajām pensiju izmaksām (piemēram, saskaņā ar Komisijas lēmumu par Francijas La Poste (turpmāk La Poste lēmums) (40) atbilstības novērtējumā 2011. gada lēmumā par pagarinājumu tika ņemts vērā, ka uzrādītais sociālo apdrošināšanas izmaksu pārsniegums tika kompensēts ne tikai ar pensiju subsīdiju, bet arī ar cenas regulētiem ienākumiem (piemēram, 2. apgrūtinājums saistībā ar pārāk lielām sociālās apdrošināšanas iemaksām).

(117) Aprēķini 2011. gada lēmumā par pagarinājumu, kuros tika ņemti vērā abi kompensācijas avoti, parādīja, ka Deutsche Post faktiski varēja piemērot sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes, kas bija par 10–14 procentu punktiem zemākas nekā kopējās obligātās sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes (darba devēja un darbinieka daļa), kas bija jāmaksā konkurējošiem privātuzņēmumiem.

(118) Tāpēc 2011. gada lēmumā par pagarinājumu tika izteiktas šaubas par pensiju subsīdijas, vērtējot to kā kompensāciju par agrākajām pensiju izmaksām, atbilstību saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.

III.2. Kompensācija par universālo pakalpojumu sniegšanu

(119) Vācija atsaucās uz LESD 106. panta 2. punktu kā pamatojumu valsts kompensācijas maksājumu un valsts garantijas kā pienākuma sniegt universālo pakalpojumu kompensācijas atbilstībai.

(120) Pamatojoties uz spriedumu Altmark lietā (41), Komisija ņēma vērā viedokli 2007. gada lēmumā par pagarinājumu par to, ka valsts kompensācijas maksājumi un valsts garantija ir valsts atbalsts LESD 107. gada 1. punkta nozīmē.

(121) Lēmumā par pagarinājumu 2007. gadā Komisija izteica šaubas, vai valsts kompensācijas maksājumi un garantija bija nepieciešami, lai izpildītu pienākumu sniegt universālos pakalpojumus, un vai tie attiecīgi bija proporcionāli. Īpaši Komisija uzskatīja par vajadzīgu pārskatīt izmaksu sadalījumu starp universālajiem pakalpojumiem un komercpakalpojumiem saskaņā ar 2005. gada pamatprincipos noteiktajiem principiem. Tā izteica šaubas arī attiecībā uz saprātīgas peļņas noteikšanu, kurā bija jāņem vērā vidējais ienesīgums nozarē un Deutsche Post riska pozīcija.

IV. WIK PĒTĪJUMS

(122) WIK pētījums tika pasūtīts, lai palīdzētu Komisijai pārskatīt Deutsche Post pārskatus no 1990. gada līdz 2007. gadam un noteiktu, vai Deutsche Post ir saņēmis pārāk lielu kompensāciju par saviem pienākumiem sniegt universālos pakalpojumus. Konkrētāk, WIK Consult GmbH tika uzdoti šādi uzdevumi: — saprātīgas peļņas atsauces punkta noteikšana, — iekšējo izmaksu sadalījuma un pārvedumu cenu noteikumu pārskats, un — pienākuma sniegt universālos pakalpojumus neto izmaksu pārāk lielas kompensācijas aprēķins.

IV.1. 2009. gada reglamentēto ieņēmumu un izmaksu pārskatu apraksts

(123) Pēc tam, kad Komisija 2008. gada 30. oktobrī izdeva rīkojumu sniegt informāciju, Vācija 2009. gadā beidzot iesniedza pilnu reglamentēto pārskatu apkopojumu par laikposmu no 1990. gada līdz 2007. gadam (turpmāk 2009. gada reglamentētie pārskati).

IV.1.1. Ieņēmumi

(124) Deutsche Post ieņēmumus var klasificēt trīs lielās kategorijās. — Universālie cenas regulētie vēstuļu pakalpojumi (62 % no kopējiem ieņēmumiem 1990.–2007. gadā) Cenas regulētie vēstuļu pakalpojumi ir visi universālie pakalpojumi, ko sniedz tirgos, kuros Deutsche Post bija dominējošs tirgus stāvoklis, tostarp pakalpojumi, attiecībā uz kuriem Deutsche Post bija ekskluzīvas tiesības. Šie pakalpojumi veidoja 62 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam (42). — Universālie pakalpojumi, kurus neregulē cena (26 % no kopējiem ieņēmumiem 1990.–2007. gadā) Universālie paku sūtīšanas pakalpojumi vienmēr ir sniegti tirgos, kas ir atvērti konkurencei, kuros Deutsche Post vidējā tirgus daļa bija 30 %. Laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam universālie paku sūtījumu pakalpojumi bija 15 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem. Universālie vēstuļu pakalpojumi, kurus neregulē cena (piemēram, katalogi, pārrobežu sūtījumi), bija aptuveni 11 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem. — Komercpakalpojumi, kurus neregulē cena (12 % no kopējiem ieņēmumiem 1990.–2007. gadā) Deutsche Post bija izmantojis savu pasta nodaļu tīklu ne tikai pasta pakalpojumu izplatīšanai, bet arī produktu un pakalpojumu pārdošanai Postbank AG un – mazākā mērā – Deutsche Telekom. Šie komercpakalpojumi bija aptuveni 6 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem. Komerciālie paku un vēstuļu sūtījumu pakalpojumi (piemēram, adresēti reklāmas bukleti) ir aptuveni 4 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem. Visbeidzot Deutsche Post sniedza dažādus citus pakalpojumus, piemēram, kā kontrolakciju sabiedrība starptautiskajiem meitasuzņēmumiem, kas darbojas citos uzņēmējdarbības segmentos (piemēram, Danzas, DHL). Šie citi komercpakalpojumi bija aptuveni 2 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem. 3. attēls. Vidējās ieņēmumu daļas laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam (pamatojoties uz nominālajām vērtībām)

(125) WIK pētījums aptver tikai komercpakalpojumus, kas tika sniegti kopā ar juridiskās vienības DPAG un tā priekšgājēja Postdienst sniegtajiem universālajiem pakalpojumiem. Komercpakalpojumi (piemēram, DHL kurjerpasta darījumi visā pasaulē), ko sniedza dažādas juridiskās vienības Deutsche Post pasaules tīklā (turpmāk DPWN), netika izmeklēti.

IV.1.2. Apgrūtinājumu aprēķins 2009. gada reglamentētajos pārskatos

(126) Pretēji reglamentētajiem pārskatiem, ko Deutsche Post iesniedza regulatoram par 2002., 2007. un 2011. gada lēmumiem par maksimālo cenu, 2009. gada reglamentētie pārskati – kas nav tikuši iesniegti pasta pakalpojumu regulatoram – ietver ievērojami augstāku apgrūtinājumu apjomu, ko Deutsche Post iedala cenas regulētajiem pakalpojumiem.

(127) Pamatojoties uz 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem, Deutsche Post uzskata, ka vidējais apgrūtinājums laikposmā no 1990. gada līdz 2006. gadam bija EUR […] miljardi salīdzinājumā ar EUR […] miljardiem 2002. gada reglamentētajos pārskatos. 4. attēls. Apgalvoto universālo pakalpojumu apgrūtinājumu, pamatojoties uz 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem, salīdzinājums ar apstiprinātajiem apgrūtinājumiem, pamatojoties uz 2002. gada lēmumu par maksimālo cenu (gada vidējā nominālā vērtība miljonos EUR) […]

(128) Otrais apgrūtinājums (sociālo apdrošināšanas izmaksu pārsniegums) un ceturtais apgrūtinājums (papildu pensiju apdrošināšana) ievērojami neatšķiras 2002. un 2009. gada reglamentētajos pārskatos, bet pirmais apgrūtinājums (algu pārsniegums) bija gandrīz EUR […]. Pretēji 2002. gada reglamentētajiem pārskatiem Deutsche Post tagad vairs neizmanto ETV algas kā “konkurējošu” algu atsauces punktu. Tā vietā tas izmanto minimālo algu pasta nozarē, pamatojoties uz Federālās darba ministrijas 2007. gada izdoto regulu (turpmāk 2007. gada minimālā alga). Tomēr jāuzsver, ka Federālā administratīvā tiesa pēc tam šo regulu paziņoja par nelikumīgu un tā nekad tiesiski nestājās spēkā.

(129) Turklāt 2009. gada reglamentētajos pārskatos Deutsche Post uzrāda, ka jaunais “infrastruktūras pasta” apgrūtinājums sedz sestās piegādes dienas pieauguma izmaksas (vidēji EUR […] miljoni gadā). Aprēķina pamatā ir pieņemtais scenārijs, ka bez pienākuma sniegt universālos pakalpojumus Deutsche Post būtu piegādājis pastu piecās, nevis sešās dienās.

(130) Trešo, infrastruktūras, apgrūtinājumu (pasta nodaļu tīkls) aprēķina atšķirīgi no 2002. gada reglamentētajiem pārskatiem. Tagad apgrūtinājums sedz pieņemtos izmaksu ietaupījumus, kas būtu radušies, ja visas pasta nodaļas kopš 1990. gada būtu darbojušās kā aģentūras. Tas ir aprēķināts, pamatojoties uz atlīdzību, ko Deutsche Post maksāja trešām personām par tirdzniecības pakalpojumiem 2007. gadā.

IV.1.3. Tīrā peļņa 2009. gada reglamentētajos pārskatos

(131) Apgrūtinājumu sadalīšana cenas regulētajiem universālajiem vēstuļu pakalpojumiem ir būtisks atvieglojums neregulēto cenu pakalpojumiem no tādām izmaksām kā alga un sociālās apdrošināšanas izmaksas. Šī pārdalīšana rada ievērojami pozitīvu tīro peļņu [15–25 %] apmērā no komercpakalpojumu pārdošanas un zaudējumus gandrīz [0–10 %] apmērā no cenas regulēto vēstuļu pakalpojumu pārdošanas.

(132) Lai gan Deutsche Post ziņo par ļoti lielu peļņu savā vēstuļu segmentā gada pārskatos (sk. arī V.3. iedaļu), šī peļņa galvenokārt nosedz apgrūtinājumus, kas ir pārcelti no pakalpojumiem, kurus neregulē cena, uz cenas regulētajiem pakalpojumiem. 5. attēls. Vidējie ieņēmumi no tirdzniecības, pamatojoties uz 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem […]

IV.2. Peļņas atsauces punkta izveidošana

IV.2.1. Deutsche Post vērtības ķēde – zemas tehnoloģijas operācijas un zema līmeņa uzņēmējdarbības risks

(133) Vērtības ķēdes un saistīto uzņēmējdarbības risku analīze ir obligāta, lai noteiktu peļņas atsauces punktu un izmaksu sadalīšanas attīstību. Tikai tad, ja ir zināmas funkciju un riska īpašības, ir iespējams meklēt “salīdzināmu” uzņēmumu kopumu un aprēķināt atsauces punktu saprātīgai peļņai, ko varētu gūt Deutsche Post.

IV.2.1.1. Zemas tehnoloģijas uzņēmējdarbības vērtības ķēde

(134) Deutsche Post vērtības ķēdi var iedalīt divās galvenajās funkcijās: — piegādes tīkls vēstuļu un paku izplatīšanai visā valstī, — pasta nodaļu tīkls visā valstī.

(135) Paku un vēstuļu sūtījumu tīkla loģistika ir zemas tehnoloģijas uzņēmējdarbība, kurai nav vajadzīga īpaša izpēte vai attīstīšanas pasākumi. Tāpēc visi citi operatori nozarē strādā līdzīgā un standartizētā veidā. Attiecīgi šādas darbības bieži sauc par standarta funkcijām. Augstais ārpakalpojumu līgumu līmenis, ko Deutsche Post nodod trešām personām, arī pierāda šo darbību standarta raksturu. Tas pats attiecas uz tirdzniecības pakalpojumiem, ko veic pasta nodaļu tīklā visā valstī, kas arī arvien vairāk tiek nodoti tālāk kā ārpakalpojumi.

(136) Bez šīm standarta funkcijām galvenās Deutsche Post nemateriālās vērtības ir tā klientu bāze, zīmols un stabilā tirgus pozīcija, jo īpaši vēstuļu tirgos. Tomēr WIK pētījumā uzskatīts, ka šīs nemateriālās vērtības būtībā ir radušās nevis Deutsche Post centienu vai ieguldījumu rezultātā, bet gan vēsturiski – ekskluzīvo tiesību dēļ. Deutsche Post nebija jāveic īpaši ieguldījumi tirgzinības funkcijās. Līdz 2007. gadam tas varēja paļauties uz savu juridiski garantēto tirgus pozīciju. Tāpēc Deutsche Post nevajadzētu ļaut saņemt nekādu atlīdzību par šīm nemateriālajām vērtībām.

IV.2.1.2. Zems risks valsts pasākumu dēļ

(137) Deutsche Post bija pakļauts zemākam riskam salīdzinājumā ar konkurentiem gan attiecībā uz regulētajiem, gan neregulētajiem pakalpojumiem vairāku iemeslu dēļ.

(138) Pirmkārt, līdz 2007. gadam Deutsche Post bija tiesisks monopols attiecībā uz vēstuļu pakalpojumiem. Turklāt regulēto vēstuļu pakalpojumu darbības jomā Deutsche Post guva labumu no 90 % tirgus daļas un neesošas vai zema līmeņa konkurences. Cenas regulētie pakalpojumi bija gandrīz divas trešdaļas no Deutsche Post ieņēmumiem.

(139) Otrkārt, pasta pakalpojumu regulators apstiprināja maksimālo cenu regulētajiem vēstuļu pakalpojumiem. Maksimālā cena tika noteikta virs efektīva uzņēmuma izmaksām, lai cita starpā ļautu kompensēt saistītos izmaksu pārsniegumus attiecībā uz pakalpojumiem, kurus neregulē cena. Nevienam no DPAG konkurentiem nebija ekskluzīvu tiesību vai dominējoša stāvokļa, kas tiem ļautu šķērssubsidēt sociālās apdrošināšanas izmaksas. Tāpēc ekskluzīvās tiesības un dominējošs stāvoklis būtiski samazināja uzņēmējdarbības riskus ne tikai attiecībā uz regulētajiem pakalpojumiem, bet arī uz universālajiem pakalpojumiem un komercpakalpojumiem, kurus neregulē cena.

(140) Treškārt, citi valsts pasākumi arī būtiski samazināja risku gan universālajiem pakalpojumiem, gan komercpakalpojumiem. Valsts kompensācijas maksājumi nosedza 90. gadu sākuma zaudējumus, un valsts garantija ļāva Deutsche Post ņemt aizdevumus par valsts likmi līdz 1995. gadam, neraugoties uz uzņēmuma grūto finansiālo situāciju 90. gadu sākumā.

(141) Kopumā Deutsche Post bija ievērojami mazāki tirgus un izmaksu riski nekā konkurentiem, jo tam nebija jāveido klientu bāze un tas varēja pāriet uz izmaksu palielināšanu ar augstākām regulētajām cenām. Pamatojoties uz šiem spriedumiem, WIK pētījumā tiek secināts, ka labākie salīdzināmie konkurenti būtu pasta uzņēmumi, kas veic tikai standarta funkcijas (piemēram, būtiski neiegulda tirgzinībā un zīmolos) un nav pakļauti augsta līmeņa riskam (piemēram, var paļauties uz ilgtermiņa līgumiem).

IV.2.2. Peļņas atsauces punktu kvantēšana

(142) Pamatojoties uz funkciju un riska analīzes rezultātiem, WIK pētījumā veikta finanšu datu bāzes analīze (piemēram, izmantojot ORBIS datu bāzi, kas aptver aptuveni 10 miljonus uzņēmumu visā pasaulē), lai sameklētu salīdzināmus pasta uzņēmumus. Kontrolētas kvantitatīvās un kvalitatīvās izvēles darbības norāda uz salīdzināmu uzņēmumu kopumu, kas sniedz pasta pakalpojumus konkurējošos tirgos.

(143) WIK pētījumā izvēlēta salīdzināma grupa no 26 pasta uzņēmumiem, kas sniedz galvenokārt paku sūtījumu pakalpojumus un veic tipiskas pasta operatoru standartdarbības. Visi salīdzināmie konkurenti darbojas “pasta un kurjeru darbību” nozarē (NACE (43) kods Nr. 641).

(144) Ir būtiski uzsvērt, ka salīdzināmo konkurentu skaits ir ierobežots, jo privātie uzņēmumi līdz šim ir reti snieguši liela mēroga vēstuļu pakalpojumus valsts pasta iestādes ekskluzīvo tiesību dēļ, kas aptver ievērojamu vēstuļu pakalpojumu daļu. Turklāt WIK pētījumā kā konkurenti nav iekļautas valsts pasta iestādes citās valstīs, jo tām, tāpat kā Deutsche Post, ir ekskluzīvas tiesības un tās nav īpaši aktīvas konkurējošos tirgos.

(145) Lai izmērītu “saprātīgu” peļņu, WIK pētījumā izmantota apgrozījuma rentabilitāte (ROS), kas ir grāmatvedības peļņa (ieņēmumi pirms procentiem un nodokļiem (EBIT)), kura sadalīta pa ieņēmumiem. Turklāt WIK pētījumā ir aprēķināta peļņa no aktīviem (ROA), piemēram, EBIT kā procenti no kopējā kapitāla un kapitālā pamatots peļņas atsauces punkts. 3. tabula. ROS un ROA atsauces punkts WIK pētījumā Apgrozījuma rentabilitāte (ROS) Peļņa no aktīviem (ROA) Vidējais 3,48 % 7,33 % Augšējā robeža (75. procentīle) 6,77 % 13,41 %

(146) No izvēlētā piemēra pasta nozares konkurējošajā daļā vidējā ROS bija 3,48 % laikposmā no 1998. gada līdz 2007. gadam. Tomēr WIK pētījumā attēloti ne tikai vidējie ieņēmumi, bet arī saprātīgas peļņas augšējā robeža, t. i., trešā kvartīle no salīdzināmo konkurentu peļņas, kas pielīdzināma ROS – 6,77 %. Citiem vārdiem sakot, 75 % no salīdzināmajiem konkurentiem peļņas ROS ir zemāka par 6,77 % (44).

(147) Attiecībā uz peļņu no aktīviem WIK pētījumā uzrādīta vidējā ROA – 7,33 % un augšējā robeža – 13,41 %.

(148) Tā kā Deutsche Post ir pakļauts ievērojami mazākam riskam nekā salīdzināmie konkurenti, kas darbojas augstas konkurences tirgos (piemēram, kurjerpasta paku sūtījumu tirgū), WIK pētījumā apstrīdēts, ka vidējā ROS 3,48 % apmērā ir piesardzīgs un konservatīvs peļņas atsauces punkts attiecībā uz Deutsche Post. Tajā nav ieteikts izmantot augstāku likmi līdz trešās kvartīles ROS – 6,77 %. Zemāks atsauces punkts varētu būt pat pamatots, jo vidējā ROS 3,48 % apmērā ir izteikta ROA 7,33 % apmērā, kas joprojām būtu ievērojami virs procentu likmes bez riska.

IV.3. Izmaksu sadalījuma pārskats

(149) WIK pētījumā kritizēts apgrūtinājumu sadalījums 2009. gada reglamentētajos pārskatos, jo komercpakalpojumu ROS peļņa [15–25 %] apmērā ir ievērojami virs nozares vidējā rādītāja (45). Tā kā privātajiem konkurentiem ir ienesīgums, neraugoties uz ievērojami zemāku tīro peļņu, WIK pētījumā secināts, ka augstāka izmaksu daļa būtu jāiedala Deutsche Post komercpakalpojumiem, un attiecīgi samazināts apgrūtinājums cenas regulētajiem pakalpojumiem.

(150) WIK pētījumā atklāts, ka visi komercpakalpojumi, neraugoties uz to izmaksu daļu, tomēr dod peļņu atbilstoši konkurentu vidējai ROS – 3,48 %. Tāpēc ziņojums veido pamatu, lai samazinātu cenas regulēto pakalpojumu vidējo gada apgrūtinājumu par EUR […] miljoniem visā laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam.

(151) Tā kā liela tirdzniecības komercpakalpojumu daļa tika sniegta saistītajiem uzņēmumiem Postbank un Telekom, WIK pētījumā izmeklēts arī tas, vai tiem piemērotās galīgās cenas var uzskatīt par darījumiem, kas atbilst vienlīdzīga tirgus nosacījumiem (arm’s length transactions), un attiecīgi par atbilstošu atsauces punktu izmaksām, kas būtu jāattiecina uz tirdzniecības komercpakalpojumiem. Pamatojoties uz pieejamajiem pierādījumiem, WIK pētījumā uzskatīts, ka līgumi starp Deutsche Post un šiem saistītajiem uzņēmumiem atspoguļo nosacījumus, ko būtu uzņēmušās arī neatkarīgas trešās personas. Tā kā ne Postbank, ne Telekom nebija nekādas reālas izvēles izmantot ārējās piegādes tīklus 90. gadu sākumā, tie piekrita dalīt radušās izmaksas. Tomēr, tā kā Postbank un Telekom bija vieglāk atrast citus izplatīšanas tīklus un universālo pakalpojumu tīkla izmaksas samazinājās, attiecīgi līgums tika izmainīts, ieviešot uz ieņēmumiem pamatotu komisijas maksu, kas bija atbilstošāka tipiskam tirdzniecības pakalpojuma līgumam (46).

IV.4. 2009. gada reglamentēto pārskatu korekcija

(152) WIK pētījumā izdarītas vairākas korekcijas 2009. gada reglamentētajos pārskatos, izmantojot šādu metodi: 4. tabula. Gada pārsnieguma rezultātu aprēķina metode, pamatojoties uz 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem un WIK pētījumu Universālo pakalpojumu ieņēmumi – Universālo pakalpojumu izmaksas – Saprātīga peļņa + Valsts kompensācijas maksājumi Pārsnieguma rezultāts

IV.4.1. Universālo pakalpojumu ieņēmumu korekcija

(153) Deutsche Post pārdeva ievērojamu sava nekustamā īpašuma daļu (piemēram, nekustamo īpašumu, kas bija kļuvis lieks pasta operāciju pārstrukturēšanas dēļ). Šie ieņēmumi būtu jāiedala universālajam pakalpojumam, kas bija pirmais šo aktīvu lietotājs un izīrēja tos komercpakalpojumiem.

(154) Attiecīgā korekcija radīja vidējo gada palielinājumu EUR […] miljonu apmērā universālo pakalpojumu ieņēmumos visā laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam.

IV.4.2. Universālo pakalpojumu izmaksu korekcija

IV.4.2.1. Izmaksu pārskatu sadalījums

(155) 2009. gada reglamentētie pārskati neuzrāda pareizu iekšējo pārvedumu cenu sadalījumu. Kopējā gūtā peļņa no universālajiem pakalpojumiem nav uzrādīta, jo peļņa, kas rodas no konkrētām funkcijām (piemēram, pasta nodaļas), nav sadalīta starp universālajiem pakalpojumiem un komercpakalpojumiem (piemēram, individuālo pakalpojumu izmaksas), bet tā ir kopīga un par to tiek ziņots kā par komerciālu peļņu. Tāpēc Deutsche Post nav varējis izveidot atsevišķus pārskatus, kā tika noteikts Komisijas 2006. gada 16. novembra Direktīvā 2006/111/EK par dalībvalstu un publisku uzņēmumu finansiālo attiecību pārredzamību, kā arī par dažu uzņēmumu finanšu pārredzamību (47).

(156) Tā kā Deutsche Post sniedza informāciju par aptuvenu iekšējo izmaksu uzskaites sadalījumu līdz 1997. gadam, WIK pētījumā bija jāveic korekcijas pārskatos no 1997. gada. Nepareizi iedalītās izmaksas bija jāpārceļ no universālo pakalpojumu pārskatiem uz komercpakalpojumu pārskatiem.

(157) Attiecīgā korekcija radīja ikgadējo universālo pakalpojumu izmaksu pazeminājumu vidēji EUR […] miljonu apmērā laikposmā no 1998. gada līdz 2007. gadam.

IV.4.2.2. Korekcija apgrūtinājumiem starp cenas regulētajiem pakalpojumiem un pakalpojumiem, kurus neregulē cena

(158) Kā iepriekš paskaidrots, WIK pētījumā korekcijas nav veiktas katram apgrūtinājumam atsevišķi. Tā pārrēķina pamatā ir komercpakalpojumu gala cenas, kas tika uzskatītas par nozares vidējo izmaksu stabiliem atsauces punktiem. Attiecīgi visa virspeļņa no komercpakalpojumiem (48) tiek izmantota, lai finansētu sākotnēji uzrādītos apgrūtinājumus. Apgrūtinājumu vidējais pazeminājums gadā sasniedz EUR […] miljonus visā laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam.

IV.4.2.3. Ārpusbilances izmaksas ar papildu pensiju apdrošināšanu (4. apgrūtinājums)

(159) Ar 4. apgrūtinājumu (papildu pensiju apdrošināšana) Deutsche Post papildināja izmaksas, kas nav uzrādītas tā gada pārskatos. Tā kā ROS atsauces punktu aprēķina, pamatojoties uz salīdzināmo konkurentu likumos noteiktajiem pārskatiem, var ietvert tikai tās izmaksas, kas ir atļautas arī saskaņā ar valstu grāmatvedības standartiem vai starptautiskajiem grāmatvedības standartiem (IAS). Tāpēc jebkādas papildu izmaksas, kas parasti nav iekļautas IAS pārskatos, nevar apstiprināt kā izmaksu veidus, bet tās ir jāfinansē no (atsauces punkta) tīrās peļņas.

(160) Attiecīgā korekcija radīja vidējo gada samazinājumu EUR […] miljonu apmērā 4. apgrūtinājumam (papildu pensiju apdrošināšana) visā laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam.

IV.4.3. Kapitāla izmaksu korekcija saprātīgai peļņai

(161) Deutsche Post piedēvēja kapitāla izmaksas 2009. gada reglamentētajos pārskatos, kas sākotnēji nebija iekļautas likumos noteiktajos pārskatos – piemēram, […] izmaksas un […] izmaksas. WIK pētījumā nav iekļautas […] izmaksas, kā arī […] un aizstātas ar atsauces punktu saprātīgai peļņai.

IV.4.3.1. Laikposms no 1996. gada līdz 2007. gadam

(162) Saprātīgo peļņu aprēķina, pamatojoties uz pielāgotajiem ieņēmumiem no universālajiem pakalpojumiem un ROS atsauces punkta 3,48 % apmērā, kā rezultātā gada vidējā peļņa ir EUR […] miljoni. Vidējās kapitāla izmaksas gadā EUR […] miljonu apmērā (interešu izmaksas EUR […] miljoni un palielinātā regulētā vērtības krišanās EUR […] miljoni) nav iekļautas 2009. gada reglamentētajos pārskatos.

(163) Ir svarīgi atzīmēt, ka salīdzinājumā ar 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem atsauces punkta ROS 3,48 % apmērā dod saprātīgu peļņu, kas ir visādā ziņā lielāka nekā Deutsche Post uzrādītās kapitāla izmaksas (piemēram, procentu izmaksas, ko aprēķina, pamatojoties uz iekšējo ieņēmumu likmi aptuveni EUR […] apmērā no iesaistītā kapitāla, un palielināto vērtības krišanos, pamatojoties uz tirgus vērtību).

IV.4.3.2. Laikposms no 1990. gada līdz 1995. gadam

(164) Saskaņā ar PostVerfG 63. panta 1. punktu līdz 1995. gadam Deutsche Post bija jāmaksā pārnestie maksājumi (49) Federālajai valdībai EUR 5,838 miljardu apmērā jeb aptuveni 8 % no pārdošanas summas. Tomēr PostVerfG 63. panta 4. punkts atbrīvoja Deutsche Post no pienākuma maksāt jebkādas dividendes papildus pārnestajiem maksājumiem.

(165) Tāpēc WIK pētījumā “saprātīgā peļņa” nav pievienota laikposmā līdz 1995. gadam, jo pārnestie maksājumi jau nosedza Deutsche Post pamatkapitāla izmaksas. Attiecīgi Deutsche Post vidējās kapitāla izmaksas gadā EUR […] miljonu apmērā (interešu izmaksas EUR […] miljoni un palielinātā regulētā vērtības krišanās EUR […] miljoni) nav iekļautas 2009. gada reglamentētajos pārskatos un attiecīgi ir samazinātas universālo pakalpojumu izmaksas.

IV.4.4. Secinājumi

(166) Reglamentētie pārskati 2009. gadā un WIK pētījums parādīja, ka universālo pakalpojumu ieņēmumi nebija pietiekami, lai nosegtu to izmaksas līdz 1996. gadam. Tomēr, tā kā Deutsche Post ir saglabājies uzkrātais deficīts, arī ņemot vērā valsts kompensācijas maksājumus 2009. gada reglamentētajos pārskatos, WIK pētījumā secināts, ka kompensācijas maksājumi bija pietiekami, lai ļautu Deutsche Post sasniegt līdzsvaru 1997. gadā.

(167) Reglamentētajos pārskatos 2009. gadā redzams niecīgs uzlabojums universālo pakalpojumu ienesīgumā līdz 1999. gadam. Tikai no 2000. gada universālie pakalpojumi dod ieņēmumus pret vidējām segtajām izmaksām. Toties WIK pētījumā uzrādīta ievērojama peļņa no universālajiem pakalpojumiem virs vidējā ROS 3,48 % apmērā kopš 2000. gada, neraugoties uz to, ka universālo paku sūtījumu pakalpojumi ir nesuši ienākumus, kas ir tikai zem vidējā rādītāja ieņēmumiem […] apmērā no tirdzniecības (6. attēls). 6. attēls. Gada pārsnieguma rezultātu no universālajiem pakalpojumiem salīdzinājums laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam (miljonos EUR, nominālās vērtības gadā)

V. IEINTERESĒTO PERSONU APSVĒRUMI

(168) Ieinteresētās personas iesniedza apsvērumus par 1999. gada lēmumu uzsākt procedūru, 2007. gada lēmumu par pagarinājumu un 2011. gada lēmumu par pagarinājumu. Vissvarīgākie apsvērumi par visiem trim lēmumiem ir apkopoti šajā iedaļā.

V.1. Ekskluzīvās tiesības izmantot Federālās finanšu ministrijas izdotās pastmarkas

(169) TNT uzdod jautājumu, vai Deutsche Post ir samaksājusi maksu par ekskluzīvajām tiesībām izmantot Federālās finanšu ministrijas izdotās pastmarkas. Saskaņā ar PostG 1997 43. pantu atļauja izdot markas ar uzrakstu “Vācija” ir tikai Federālajai finanšu ministrijai. Pasta operatoram, kas iesniedz pieteikumu izmantot šīs markas, jāmaksā maksa, lai segtu saistītās izmaksas. Saskaņā ar PostG 54. pantu līdz 2007. gada 31. decembrimDeutsche Post bija ekskluzīvas tiesības izmantot pastmarkas, ko izdevusi Federālā finanšu ministrija.

(170) Ja Deutsche Post ir izmantojis Federālās finanšu ministrijas izdotās markas bez maksas, TNT uzskata, ka tas ir nelikumīgs valsts atbalsts.

(171) Komisija uzsver, ka šis pasākums nebija apskatīts 1999. gada lēmumā uzsākt procedūru, 2007. gada lēmumā par pagarinājumu un 2011. gada lēmumā par pagarinājumu. Tāpēc tas neietilpst šīs direktīvas darbības jomā.

V.2. Pensiju subsīdija

(172) UPS apgalvo, ka Deutsche Post bija piešķirtas priekšrocības, jo tas bija daļēji atbrīvots no maksāšanas pienākuma, kas tam bija līdz 1995. gadam. Tā kā parastie operatori paši sedz pensiju izmaksas, Deutsche Post atradās labākā pozīcijā nekā tā konkurenti. Turklāt UPS atbalsta Komisijas viedokli, ka atbalstu nevar uzskatīt par pastāvošu atbalstu, ņemot vērā būtiskās izmaiņas Deutsche Post pozīcijā un jauna tiesību akta ieviešanu, lai atceltu daļu no Deutsche Post pienākumiem uzņemties savu valsts ierēdņu pensiju izmaksas. UPS apgalvo, ka šādas būtiskas izmaiņas sistēmā nav uzskatāmas par vienkāršiem formāla un administratīva rakstura grozījumiem.

(173) UPS atbalsta Komisijas sākotnējo secinājumu, ka pensiju subsīdiju nevar uzskatīt par saderīgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Ņemot vērā apgalvotā ienesīguma līmeni, kā arī Deutsche Post ekskluzīvās tiesības, ir pamatoti apšaubīt nepieciešamību pēc jebkāda atbrīvojuma no uzrādītajām agrākajām izmaksām. Turklāt piešķirtā subsīdija nav proporcionāla kopējo interešu mērķim, kā to apgalvo Vācija, jo īpaši tā kā agrākās izmaksas kompensē gan ar augstākām vēstuļu cenām, gan pensiju subsīdiju. UPS norāda, ka Vācijai ir jāpierāda pasākuma proporcionalitāte. Tomēr Vācija līdz šim nav sniegusi precīzus norādījumus par ieguvumiem, ko Deutsche Post ir guvis no šī pasākuma.

(174) UPS apgalvo, ka Deutsche Post saņemtais atbalsts ļāva tam iegūt izdevīgu pozīciju ne tikai Vācijā, bet arī citos Eiropas tirgos, kuros tas konkurē ar citiem pasta operatoriem, piemēram, ar UPS. Tā kā pensiju subsīdijas ir ļāvušas Deutsche Post stiprināt tā pozīciju tirdzniecības nozarē, radot zaudējumus citiem operatoriem, tā konkurenti ir cietuši no konkurences izkropļošanas.

(175) UPS pieprasa, lai Komisija papildus novērtē jebkādu pensiju subsīdiju nepieciešamību un proporcionalitāti, kā noteikts 2011. gada lēmumā par pagarinājumu laikposmam no 2007. gada līdz 2011. gadam, un pārbauda, vai Deutsche Post joprojām saņem nelikumīgu valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.

(176) Visbeidzot UPS pieprasa Komisijai sniegt papildu informāciju par to, kā tā izdarīja secinājumu, ka Deutsche Post saņēma nesaderīgu atbalstu. Īpaši UPS pieprasa WIK pētījuma kopiju, lai iegūtu skaidrību attiecībā uz apmēru, kādā WIK pētījuma atklājumi tika izmantoti, lai novērtētu pensiju subsīdiju, 2011. gada lēmumā par pagarinājumu.

V.3. Kompensācija par universālo pakalpojumu sniegšanu

(177) UPS pilnībā atbalsta Komisijas veikto izmeklēšanu un pilnībā piekrīt 2007. gada lēmuma par pagarinājumu saturam attiecībā uz universālo pakalpojumu kompensācijas novērtējumu. Turklāt UPS iesniedza atjauninātu (50) NERA 2006. gada oktobra pētījumu (51), uz ko Komisija atsaucās 2007. gada lēmuma par pagarinājumu 58. apsvērumā.

(178) NERA 2006. gada pētījumā tika prognozēti vidējie ieņēmumi no piesaistītā kapitāla virs 20 % DPWN vēstuļu segmentam laikposmā pēc 1999. gada (52), bet atjauninātajā pētījumā uzsvērts, ka ieņēmumi no piesaistītā kapitāla 2000.–2005. gadā būtu palikuši pat augstāki par 50 %. 2003.–2005. gadā ieņēmumi no piesaistītā kapitāla bija plānoti lielāki par 100 %. UPS secina, ka īpaši ienesīgo regulēto vēstuļu pakalpojumu peļņai būtu jābūt vairāk nekā pietiekamai, lai segtu universālo pakalpojumu radītos zaudējumus.

(179) Turklāt UPS apgalvo, ka Deutsche Post pašu izmaksu uzskaites dati nav labs pamats ienesīguma un apgrūtinājumu analīzei un apzināšanai rezervētajā nozarē. Tāpēc jāveic pamatīga analīze par izmaksu sadalījumu starp regulētajiem, universālajiem un komerciālajiem pakalpojumiem. Visi Deutsche Post saņemtie ieguvumi, lai segtu tā agrākos apgrūtinājumus, piemēram, kapitāla ieguldījumi, ko Deutsche Post piešķīra Vācija 1995. gadā, kā arī aktīvi nekustamā īpašuma un infrastruktūras formā būtu jāņem vērā, nosakot atbalsta apjomu vai kompensācijas pārāk lielo apmēru.

(180) Attiecībā uz iekšējā pārveduma cenu noteikšanas noteikumiem UPS apgalvo, ka vienlīdzības princips būtu jāsaglabā saskaņā ar spriedumu Chronopost lietā (53). Tāpēc Komisijai būtu jāpārskata līguma noteikumi, kas nosaka attiecības starp Deutsche Post un DPEED, jo īpaši vienošanās starp pusēm par cenu noteikšanu.

V.4. Vēstuļu cenu pārsniegums

(181) FFPI pilnībā atbalsta 2011. gada lēmumu par pagarinājumu. FFPI nosaka, ka juridiskās un administratīvās izmaiņas, kuru rezultātā palielinās pensiju izmaksas, ir parasts uzņēmējdarbības risks, kas var ietekmēt uzņēmējdarbības ienesīgumu. Tā kā uzņēmumiem, kas darbojas parastos tirgus apstākļos, šādas papildu izmaksas jāsedz no pašu līdzekļiem, Deutsche Post nebūtu jāsaņem pensiju subsīdijas no Vācijas.

(182) Turklāt FFPI norāda, ka Deutsche Post savā 2000. gada ziņojumā uzsvēra pensiju reformas nozīmi, apgalvojot, ka zemākas iemaksas pensiju fondā valsts ierēdņiem bija galvenais iemesls EBITA palielinājumam par 98,6 % korporatīvo pasta sūtījumu segmentā. Attiecīgi pensiju reforma nebūtu jāuztver kā mazāk nozīmīga vai tikai administratīva.

(183) Saskaņā ar FFPI no 2001. gada līdz 2008. gadam veikto pētījumu marku cenas Vācijā 2009. gadā standarta vēstulēm, kuru svars ir līdz 20 g un kuras nosūtītas ar pirmās klases pastu, bija vienas no augstākajām. Toties cena par pakas, kuras svars ir līdz 500 g, sūtīšanu ar pirmās klases pastu bija salīdzinoši zema, norādot, ka pastāv šķērssubsidēšana.

(184) FFPI ir pārliecināts, ka atbalsta Deutsche Post mērķis nebija veicināt Vācijas pasta tirgus vai konkrētu pasta pakalpojumu izaugsmi. Laikposmā, par kuru tiek veikta izmeklēšana, Deutsche Post bija ienesīgs uzņēmums, kas spēja stiprināt savu dominējošo stāvokli Vācijas tirgū, uzlabot savu darbību un paplašināt uzņēmējdarbību. Tāpēc pensiju subsīdijas nebūtu jāuzskata par saderīgām ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.

V.5. Tīrā peļņa

(185) BIEK uzskata, ka citus pasta operatorus ir negatīvi ietekmējusi Deutsche Post prakse izmantot tās dominējošo stāvokli konkrētos vēstuļu tirgos, lai šķērsfinansētu vēstuļu un paku sūtījumu pakalpojumu izmaksas tirgos, kuros pastāv lielāka konkurence. Īpaši, tā kā Deutsche Post var paaugstināt savas cenas tirgos, kuros tam bija ekskluzīvas tiesības un kuros tam joprojām ir par 90 % lielāka tirgus daļa, tas var šķērsfinansēt pakalpojumu izmaksas tirgos, kuros pastāv lielāka konkurence.

(186) Turklāt BIEK apgalvo, ka, neraugoties uz saistītām agrākajām izmaksām, Deutsche Post ir ievērojami ienesīgāks nekā līdzīgi uzņēmumi citās Eiropas valstīs, kā apstiprina ROS peļņa 10–20 % apmērā tā iekšzemes pasta sūtījumu segmentā. Šo tīro peļņu var pat vēl vairāk izkropļot, jo iekšzemes pasta sūtījumu segments ietver arī iekšzemes paku sūtījumu pakalpojumu, kuriem vidēji ir zemāka peļņa nekā vēstuļu pakalpojumiem.

(187) Attiecībā uz Deutsche Post uzrādīto apgrūtinājumu no palielinātām algu izmaksām BIEK uzsver, ka Deutsche Post izmantoja vidējās algas transporta nozarē kā atsauces punktu, lai aprēķinātu atšķirības algu izmaksās, kas rodas Deutsche Post salīdzinājumā ar tā konkurentiem. Tā kā Komisija apstiprināja šos rādītājus 2011. gada lēmumā par pagarinājumu kā atsauces punktus saviem aprēķiniem, BIEK apgalvo, ka Deutsche Post konkurentu maksātās algas ir vismaz 15 % lielākas par vidējām algām. Attiecīgi saistītais algu pārsniegums, kas radās Deutsche Post, ir ievērojami zemāks, nekā tas apgalvo. BIEK argumentē, ka atlikusī algu izmaksu starpība nerodas no agrākajām izmaksām, bet gan no Deutsche Post apjoma un dominējošā stāvokļa tirgū.

(188) Visbeidzot BIEK uzskata, ka Deutsche Post agrākās izmaksas, tostarp pensiju izmaksas, ir tikušas bagātīgi kompensētas ar paaugstinātajām regulētajām vēstuļu cenām. Atbalsta pasākums, ko Komisija pašlaik novērtē, ir iznīcinājis konkurenci vēstuļu pakalpojumu jomā un būtiski izkropļojis konkurenci paku sūtījumu pakalpojumu jomā.

VI. VĀCIJAS APSVĒRUMI

VI.1. Apsvērumi par pensiju subsīdiju

VI.1.1. Nekādu finanšu priekšrocību no kompensācijas par sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu

(189) Pamatojoties uz spriedumu Combus lietā (54), Vācija uzskata, ka bijušo valsts universālo pakalpojumu sniedzēju privatizācijas laikā valsts kompensācija par pensiju izmaksām, kas ir augstāka par līmeni, kādu parasti piemēro konkurējošiem privātuzņēmumiem, nav atbalsts.

(190) Vācija piekrīt Komisijai, ka jāveic salīdzinājums starp Deutsche Post un konkurentu maksātajām sociālās apdrošināšanas izmaksām. Tomēr šis salīdzinājums būtu bijis jāveic saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, nevis pēc tam atbilstības novērtējuma posmā saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.

VI.1.2. Nekādu finanšu priekšrocību salīdzinājumā ar situāciju līdz 1995. gadam

(191) Vācija uzskata, ka pensiju subsīdija nav atbrīvojusi Deutsche Post no izmaksām, kas tam parasti būtu bijušas jāsedz no saviem resursiem. Tādējādi Deutsche Post nav guvis priekšrocības LESD 107. panta 1. punkta nozīmē. Vācija uzskata, ka Deutsche Post nebija juridiskas prasības vai arī tas nebija ekonomiski spējīgs maksāt pensijas valsts ierēdņiem pirms un pēc 1995. gada.

(192) Pirmkārt, Vācija apgalvo, ka saskaņā ar PostVerfG 1989 46. pantu tie valsts ierēdņi, kas bija pārcelti uz Deutsche Post 1989. gadā, palika federālās valdības ierēdņi. Pēc otrās pasta reformas 1995. gadā saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 3. punktu un Konstitūcijas jauno 143. panta b) punktu Deutsche Post valsts ierēdņi arī palika federālās valdības ierēdņi.

(193) Tāpēc, tā kā federālā valdība vienmēr ir bijusi vienīgais debitors valsts ierēdņu pensiju saistībām, Deutsche Post nekad nav bijis juridiska pienākuma izmantot pašu resursus.

(194) Lai arī Deutsche Post bija pienākums saskaņā ar PostVerfG 1989 54. panta 2. punktu finansēt valsts ierēdņu pensiju izmaksas, Vācija paliek pie viedokļa, ka šis noteikums bija iekšējās kārtības noteikums, lai piesaistītu līdzekļus valsts budžetam (tāpat kā pienākums maksāt pārnestos maksājumus saskaņā ar PostVerfG 1989 63. pantu). Tas nenoteica nekādas saistības Deutsche Post pret valsts ierēdņiem.

(195) Pēc otrās pasta reformas 1995. gadā saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 3. punktu un PostPersRG 1994 14. un 16. punktu federālā valdība atkal palika kā vienīgais debitors valsts ierēdņiem, kuriem pienākas pensija. Tāpēc, tāpat kā pienākumi saskaņā ar PostVerfG 1989 54. panta 2. punktu, pienākumi Deutsche Post saskaņā ar PostPersRG 16. panta 1. punktu veikt iemaksas pensiju fondā vienkārši samazina apgrūtinājumu valsts budžetam. Tie nemaina vienīgi federālās valdības pienākumu saistībā ar valsts ierēdņu pensijām.

(196) Tāpat saskaņā ar privāttiesībām federālajai valdībai nebūtu bijis iespējams nodot savas saistības valsts ierēdņu pensiju tiesībām 1995. gadā jaunizveidotajam DPAG. Saskaņā ar privāttiesību vispārīgajiem principiem, ja esošās pensiju saistības nodod juridiski neatkarīgam meitasuzņēmumam, mātesuzņēmumam tomēr saglabājas saistības maksāt trešās personas finansiālās prasības.

(197) Otrkārt, Vācija apgalvo, ka Deutsche Post nekad nav bijuši pietiekami pašu līdzekļi, lai finansētu pensiju izmaksas. gada līdz 1995. gadam Postdienst vienmēr bija zaudējumi, kas bija jāfinansē ar valsts pārvedumiem EUR 5,6 miljardu apmērā. Kad Postdienst 1995. gadā kļuva par DPAG, uzkrātās valsts ierēdņu pensiju saistības bija aptuveni EUR […] miljardi. Ar šīm saistībām bilancē nebūtu bijis iespējams izveidot DPAG par uzņēmumu, kas ir privāttiesību subjekts, jo federālā valdība nebija nodrošinājusi pietiekamu kapitālu, lai DPAG būtu ekonomiski dzīvotspējīgs.

VI.1.3. Pensiju subsīdija kā pastāvošs atbalsts saskaņā ar LESD 108. panta 1. punktu

(198) Vācija uzskata, ka, ja pensiju subsīdija būtu jāklasificē kā valsts atbalsts, tas būtu jāuzskata par pastāvošu atbalstu saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta b) punkta i) apakšpunktu, jo valsts būtu bijis vienīgais debitors un atbildīgā persona par valsts ierēdņu pensiju finansēšanu kopš attiecīgā noteikuma spēkā stāšanās Vācijas 1953. gada Pamatlikumā. Vācija uzskata, ka ne pirmā pasta reforma 1989. gadā, ne otrā pasta reforma 1995. gadā neizmainīja valsts pensiju finansēšanas saistības. Vācija uzskata, ka Deutsche Post nebija ne juridiski atbildīgs, ne ekonomiski spējīgs samaksāt valsts ierēdņu pensijas ne pirms, ne pēc 1995. gada.

(199) Turklāt Vācija atsaucas uz Komisijas apgalvojumu Vispārējai tiesai lietā T-266/02. Vācija uzskata, ka no sprieduma 54. panta ir skaidrs, ka Komisija diskutētā lēmuma nolūkā ir pieņēmusi viedokli, ka tikai pārveduma maksājumi, ko veicis DB-Telekom, ir tam devis priekšrocības (55).

(200) Vācija no šā apgalvojuma secina, ka Komisija jau bija atzinusi, ka pensiju subsīdija nesniedza Deutsche Post nekādu finansiālu priekšrocību. Tāpēc tā bija efektīvi pieņēmusi lēmumu necelt pretenzijas Regulas (EK) No 659/1999 4. panta nozīmē. Turklāt saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta b) punkta ii) apakšpunktu šāds pozitīvs lēmums nozīmētu, ka pensiju subsīdija tiek klasificēta kā pastāvošs atbalsts.

VI.1.4. Pensiju subsīdija kā saderīga kompensācija agrākajām izmaksām saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu

(201) Ņemot vērā Komisijas apsvērumus La Poste lēmumā, Vācija uzskata, ka pensiju subsīdija ir saderīgs atbalsts saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu šādu iemeslu dēļ. — Vācija uzsver, ka Deutsche Post vienmēr ir veicis lielākus sociālās apdrošināšanas maksājumus nekā darba devēja iemaksas pensiju, veselības un slimības aprūpes apdrošināšanā. — Vācija iebilst pret Komisijas salīdzinošo priekšrocību aprēķinu, jo tas ir balstīts uz pieņēmumu, ka cenas regulētie pakalpojumi sedz apgalvoto 2. apgrūtinājumu (sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums). La Poste – tāpat kā jebkura cita pasta iestāde – ir arī refinansējusi savas sociālās apdrošināšanas izmaksas ar augstākām regulētām vēstuļu cenām, bet Komisija to neņēma vērā savā La Poste lēmumā. — Lai gan Vācija principā piekrīt, ka cenas regulētiem ieņēmumiem būtu jāsedz apgalvotie apgrūtinājumi, Komisija nav pierādījusi, ka pasta pakalpojumu regulators apstiprināja Deutsche Post prasību finansēt sociālo apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu no regulētajiem ieņēmumiem vai ka regulētie ieņēmumi faktiski bija pietiekami augsti, lai finansētu šo sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu.

(202) Turklāt Vācija akcentē, ka Komisija savā 2007. gada lēmumā par procedūras uzsākšanu Royal Mail lietā (56) uzsvēra bijušo valsts uzņēmumu pensiju izmaksu novērtēšanas nozīmi, izmantojot pastāvīgus kritērijus pastāvīgas lēmumu pieņemšanas prakses interesēs. Attiecīgi Komisijai būtu jāņem vērā savs La Poste lēmums un sākotnējais novērtējums Royal Mail lietā. Pēdējā gadījumā Komisija neiebilda pret pensiju kompensācijas iztrūkumu, lai gan 2008. gada Hooper ziņojums rāda, ka Royal Mail pensiju izmaksas daļēji sedza palielinātās regulētās vēstuļu cenas.

VI.1.4.1. Atsauces punkts, kam jābūt konkurējošo sociālās apdrošināšanas izmaksu pamatā

(203) Pamatojoties uz profesora Ehlermann2011. gada 19. jūlija speciālista pētījumu (57), Vācija apgalvo, ka Komisija pieļāva divas kļūdas, aprēķinot atsauces punktu Deutsche Post sociālās apdrošināšanas izmaksām.

(204) Darbinieka daļa nebūtu jāietver atsauces punktā, jo privātā sektora darba devējam nebūtu jābūt juridiskām saistībām maksāt darbinieka daļu. Darba devējs tikai administratīvu iemeslu dēļ veic kopējo sociālās apdrošināšanas iemaksu maksājumu, bet tas neuzliek darba devējam juridiskas saistības. Turklāt darbinieka daļas ietveršana atsauces punktā būtu arī pretrunā ar iepriekšējo lēmumu pieņemšanas praksi (sk. La Poste lēmumu).

(205) Atsauces punkta sociālās apdrošināšanas izmaksu aprēķināšana būtu jābalsta uz konkurējošo algu atsauces punktu (58), jo valsts ierēdņu algas ir bijušas ievērojami augstākas nekā tirgus vidējās algas.

VI.1.4.2. Cenas regulētie ieņēmumi nav pietiekami, lai nosegtu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu

(206) Pirmkārt, Vācija uzsver, ka pieņēmums, ka cenas regulētie ieņēmumi pilnībā sedz 2. apgrūtinājumu, ir tikai hipotētisks, jo nav iespējams noteikt, vai regulētās cenas faktiski tika palielinātas, lai atlīdzinātu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu. 2002. gada maksimālās cenas lēmums nav atklāts, vai un kādā mērā pasta pakalpojumu regulators ir ņēmis vērā apgalvotos apgrūtinājumus saistībā ar sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu. gada līdz 2002. gadam cenas tika saglabātas apstiprinātajā 1997. gada līmenī, un nav iespējams noteikts, vai šīs cenas ietvēra kompensāciju par neregulēto pakalpojumu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu.

(207) Vācija uzskata, ka nebūtu pietiekami parādīt, ka pakalpojumi, kurus neregulē cena, guva priekšrocības no zemākām sociālās apdrošināšanas iemaksām nekā konkurentiem. Jāpārbauda arī, vai cenas regulētie pakalpojumi faktiski varēja finansēt sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma no to ieņēmumiem apgalvotos apgrūtinājumus.

(208) Finanšu priekšrocība Deutsche Post no tā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma kompensācijas būtu tikai tad, ja piešķirtā kompensācija būtu lielāka nekā kopējais sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums, kas Deutsche Post radies tā valsts ierēdņiem.

(209) Attiecīgi Vācija nožēlo, ka nav veikts visaptverošs aprēķins, lai noteiktu, vai Deutsche Post kopumā bija saņēmis pārāk lielu vai pārāk mazu kompensāciju par valsts ierēdņu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu. Tā uzsver nepieciešamību pēc šāda aprēķina, lai noteiktu finansiālas priekšrocības esamību LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.

a) Sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma pārāk zema kompensācija, pamatojoties uz speciālista pētījumu

(210) Lai labotu šo trūkumu, Vācija iesniedza profesora Weber speciālista pētījumu (59), lai noteiktu Deutsche Post finansiālo neizdevīgumu saistībā ar sociālās apdrošināšanas izmaksām, kas rodas no valsts ierēdņu nodarbināšanas. Pirmkārt, speciālista pētījumā noteikts, par cik Deutsche Post sociālās apdrošināšanas izmaksas par valsts ierēdņiem pārsniedza konkurējošā privātuzņēmuma sociālās apdrošināšanas izmaksas par līgumdarbiniekiem (speciālista pētījumā sauktas par DPAG“sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu” vai “strukturālo nepilnību”. Otrkārt, speciālista pētījumā šis sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums salīdzināts ar kompensāciju par 2. apgrūtinājumu.

(211) Kā parādīts 5. tabulā, speciālista pētījumā ietvertas šādas sociālās apdrošināšanas izmaksas, kas radušās valsts ierēdņu nodarbināšanas dēļ: Deutsche Post iemaksas pensiju fondā un citās sociālās apdrošināšanas izmaksās, piemēram, Deutsche Post iemaksas veselības aprūpes izmaksās, negadījumu apdrošināšanā un dažādos apdrošināšanas maksājumos.

(212) Speciālista pētījumā noteiktas sociālās apdrošināšanas izmaksas par līgumdarbinieku nodarbināšanu, piemēram: darba devēja daļa no iemaksu likmes obligātajās pensiju, bezdarba, veselības un slimības apdrošināšanas shēmās, reizināta ar “konkurējošām” algām (piemēram, 2007. gada minimālā alga lielākajai daļai valsts ierēdņu).

(213) Sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums ir Deutsche Post sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums, kas radies valsts ierēdņiem salīdzinājumā ar noteikto sociālās apdrošināšanas izmaksu atsauces punktu, pamatojoties uz darba devēja daļu līgumdarbiniekiem paredzētajās sociālās apdrošināšanas iemaksās. 5. tabula. Neto rezultātu aprēķināšana saskaņā ar Vācijas speciālista pētījumu – Iemaksa pensiju fondā – Citas sociālās apdrošināšanas izmaksas + “Konkurējošo” sociālās apdrošināšanas izmaksu atsauces punkts (pamatojoties uz darba devēja sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes daļu un “konkurējošajām” algām (piemēram, 2007. gada minimālā alga)) Sociālo apdrošināšanas izmaksu pārsniegums + Kompensācija no regulētajiem ieņēmumiem (2. apgrūtinājums – sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums) Neto rezultāti (pārāk maza vai pārāk liela kompensācija)

(214) Laikposmā no 1995. gada līdz 2007. gadam aprēķini rāda, ka 2. apgrūtinājums nebija pietiekams, lai segtu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu. Faktiski speciālists apgalvo, ka Deutsche Post ir saņēmis par EUR […] miljardiem mazāku kompensāciju, nekā nepieciešams. Speciālists secina: pat ja cenas regulētie ieņēmumi ietvertu 2. apgrūtinājumu, Deutsche Post būtu saņēmis pārāk mazu kompensāciju par tā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu.

b) 2009. gada reglamentētie pārskati apstiprina, ka cenas regulētie ieņēmumi nebija pietiekami, lai segtu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu.

(215) Vācija apgalvo, ka, tā kā cenas regulētie pakalpojumi rada zaudējumus, kas ir augstāki nekā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums, nevar noteikt, ka regulētie ieņēmumi faktiski kompensēja sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu. Šajā saistībā Vācija iesniedza speciālista pētījumu, pamatojoties uz 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem (60), lai parādītu, ka zaudējumi no cenas regulētajiem pakalpojumiem bija pastāvīgi augstāki nekā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums.

(216) Aprēķinu pamatā ir 2009. gada reglamentētie pārskati un pieņēmums, ka no cenas regulētajiem pakalpojumiem būtu jāgūst saprātīga peļņa ar ROS 7 % apmērā (pamatojoties uz Deloitte II pētījumu, kas sīkāk aprakstīts VI.3.2. iedaļā). Pēc saprātīgās peļņas atskaitīšanas cenas regulētie pakalpojumi rada zaudējumus EUR […] miljardu apmērā, kas ir vairāk nekā apgalvotais sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums laikposmā no 1995. gada līdz 2007. gadam. Tāpēc cenas regulētie ieņēmumi nebija pietiekami, lai segtu apgalvoto sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu.

VI.2. Apsvērumi saistībā ar kompensāciju par universālo pakalpojumu sniegšanu

VI.2.1. Valsts kompensācijas maksājumi

(217) Vācija apgalvo, ka valsts kompensācijas maksājumi nesniedz nekādas finansiālas priekšrocības Deutsche Post, jo valsts kompensācijas maksājumi EUR 5 666 miljardu apmērā kompensēja tikai pārnestos maksājumus EUR 5,838 miljardu apmērā, kas Deutsche Post bija jāmaksā līdz 1995. gadam.

(218) Kā paskaidrots 2007. gada lēmumā par pagarinājumu, pārnesto maksājumu izcelsme bija iepriekšējā pasta administrācijā, kurai bija pienākums aptuveni 10 % no tās ikgadējiem darbības ieņēmumiem ieskaitīt valsts budžetā. 1989.–1995. gadā pārnestie maksājumi tika pakāpeniski samazināti saskaņā ar PostVerfG 1989 63. panta 1. punktu. gada līdz 1993. gadam Deutsche Post bija jāmaksā 10 % no tā darbības ieņēmumiem. No 1993. gada pārnestie maksājumi tika pamazām samazināti, piemēram, līdz 10 % no darbības ieņēmumiem mīnus EUR 153 miljoni 1993. gadā. 1994. gadā pārnestie maksājumi sasniedza 70 % no 1993. gada pārnestajiem maksājumiem. Deutsche Post 1995. gadā maksāja 50 % no 1993. gada apjoma. Kopā no 1990. gada līdz 1995. gadam Deutsche Post samaksāja EUR 5,838 miljardus.

(219) PostVerfG 1989 63. panta 4. punktā bija noteikts, ka visas samaksātās dividendes jāatskaita no pārnestajiem maksājumiem. Pamatojoties uz šo noteikumu un atvieglojumu no visiem tiešajiem vai netiešajiem nodokļiem, 2007. gada lēmumā par pagarinājumu Komisija apgalvoja, ka pārnestie maksājumi jāuztver kā aizstājējs atvieglojumiem no tiešajiem un netiešajiem nodokļiem, kā arī atlīdzība valstij par tās ieguldīto kapitālu kā akcionāram.

(220) Atbildot uz šo argumentu, Vācija iesniedza KPMG pētījumu, kurā secināts, ka pārnestos maksājumus nevarēja uzskatīt par aizstājēju nodokļiem un dividendēm vairāku iemeslu dēļ.

(221) Saskaņā ar KPMG pētījumu pārnestos maksājumus nevar uzskatīt par uzņēmuma ienākuma nodokli, jo tie ir aprēķināti kā procenti no darbības ieņēmumiem kopš 1931. gada. Tā rezultātā tie bija jāmaksā arī tajos gados, kad Deutsche Post bija zaudējumi. Turpretī uzņēmuma ienākuma nodoklis ir atkarīgs no faktiskās gada peļņas. Pārnesto maksājumu klasificēšana par uzņēmuma ienākuma nodokli būtu pretrunā arī konstitūcijas likuma prasībām, ka uzņēmuma ienākuma nodoklis jābalsta uz maksātspēju.

(222) Turklāt pētījumā atklāts, ka pārnestie maksājumi nav salīdzināmi ar pievienotās vērtības nodokli. Tā kā nebija iespējas atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, kas samaksāts par ieguldījumiem no pārnestajiem maksājumiem, pārnesto maksājumu aprēķins ievērojami atšķīrās no parastajām uzņēmējdarbības pievienotās vērtības nodokļa saistībām.

(223) Otrkārt, Vācija apgalvo, ka pārnestos maksājumus varētu klasificēt kā dividendi. Dividenžu sadalījums attiecas uz iepriekšējā finanšu gadā vai iepriekšējos gados gūto peļņu. Tomēr no 1990. gada līdz 1995. gadam Deutsche Post neguva peļņu, bet veica pārnestos maksājumus. Tā rezultātā pārnestos maksājumus nevar klasificēt kā dividendes.

(224) KPMG pētījumā secināts, ka pārnestos maksājumus nevar klasificēt kā nodokli vai dividendes, bet tie jāuzskata par sui generis nodevu, kas bija jāmaksā tikai Deutsche Bundespost un tā pārņēmējiem.

(225) Balstoties uz KPMG pētījumu, Vācija noraida Komisijas pieņēmumu, ka pārnestie maksājumi būtu jāuzskata par aizstājēju nodokļu un dividenžu maksājumiem. Vācija saglabā viedokli, ka pārnestie maksājumi Deutsche Post bija apgrūtinājums, ko nevar pamatot ar objektīviem vai ekonomiskiem nosacījumiem. Tā kā valsts kompensācijas maksājumi atbrīvoja Deutsche Post tikai no pārnestajiem maksājumiem, tie nedeva ekonomiskas priekšrocības, tāpēc nebija atbalsts.

(226) Kā alternatīvu Vācija min vēl divus pamatojumus, kāpēc valsts kompensācijas maksājumi nav atbalsts. Pirmkārt, tie atbilst tirgus ekonomikas ieguldītāja principam, jo tiem ir ievērojami ieņēmumi no ieguldījuma turpmākajos gados un lieli ienākumi no Deutsche Post akciju tirgus izveidošanas. Otrkārt, tie nav atbalsts, jo gan 2009. gada reglamentētajos pārskatos, gan WIK pētījumā parādīts, ka par universālo pakalpojumu sniegšanu uzkrātie zaudējumi no 1990. gada līdz 1994. gadam bija lielāki nekā valsts kompensācijas maksājumi. Tāpēc Deutsche Post saņēma pārāk mazu kompensāciju par savu pienākumu sniegt universālos pakalpojumus.

VI.2.2. Valsts garantija

(227) Vācija apgalvo, ka ilgstoša valsts garantija saskaņā ar PostUmwG 1994 2. panta 4. punktu parāda instrumentiem, kas tika emitēti līdz 1995. gadam, nedeva Deutsche Post nekādu selektīvu priekšrocību pēc 1995. gada vairāku iemeslu dēļ.

(228) Pirmkārt, jebkurš privātuzņēmums, kas izveido meitasuzņēmumu, joprojām būtu atbildīgs par saistībām, kas ir šim meitasuzņēmumam. Privātuzņēmums joprojām būtu atbildīgs par nenomaksātajiem parādiem arī pēc šo parādu pārdošanas trešai personai. Turklāt jāuzsver, ka sākotnējā valsts garantija par parāda instrumentiem tika pieprasīta tikai tāpēc, ka Postdienst nebija neatkarīgas juridiskas personas statusa. Tāpēc PostVerfG 1989 40. pantam, kurā bija noteikts, ka Deutsche Bundespost emitētajiem parāda instrumentiem bija tāda pati juridiska vērtība kā Vācijas emitētajiem parāda instrumentiem, bija tikai paskaidrojoša nozīme.

(229) Otrkārt, DPAG nebūtu guvis priekšrocības no Postdienst parāda instrumentu pārņemšanas, jo 1995. gadā DPAG būtu varējis refinansēt pats sevi par zemākām procentu likmēm. Postdienst parāda instrumentu vērtība 1995. gada 1. janvārī bija EUR 931 miljoni ar vidējo procentu likmi 7,17 % un 8,8 gadu termiņu. Tā kā īstermiņa procentu likme 1995. gada 1. janvārī bija 5,0–5,5 %, DPAG bija par 1,7 % lielākas izmaksas, kā rezultātā gada procentu likme bija augstāka un sasniedza aptuveni EUR 15,3 miljonus.

(230) Treškārt, salīdzinot vidējās tirgus procentu likmes parāda instrumentiem, ko emitējuši privātuzņēmumi, ar procentu likmēm Postdienst parāda instrumentiem ar atsauci uz datumu, kad instrumenti tika sākotnēji emitēti, Vācija lēš, ka Postdienst ņēma aizņēmumus par procentu likmēm, kas bija virs vidējā tirgus līmeņa. Vācija neveica visaptverošu izmeklēšanu, bet tikai salīdzināja konkrētu Postdienst parāda instrumentu procentu likmes ar apkopoto tirgus vidējo rādītāju.

(231) Alternatīvā gadījumā Vācija apgalvo, ka valsts garantijas ir pastāvošs atbalsts saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta b) punkta i) apakšpunktu. Tā kā Deutsche Bundespost līdz 1994. gada beigām bija valsts administrācijas daļa, parāda instrumenti tika pielīdzināti valdības parādam kopš Deutsche Post dibināšanas 1950. gadā. Ja valsts garantija būtu devusi Deutsche Post jebkādas priekš