LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 14/1

KOMISIJAS LĒMUMS

(2011. gada 29. jūnijs)

par valsts atbalstu C 35/08 (ex NN 11/08), ko Francija piešķīrusi publiskajai organizācijai “Institut Français du Pétrole”

(izziņots ar dokumenta numuru C(2011) 4483)

(Autentisks ir tikai teksts franču valodā)

(Dokuments attiecas uz EEZ)

(2012/26/ES)

EIROPAS KOMISIJA,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību (1) un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu,

ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu (2) un jo īpaši tā 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu,

uzaicinājusi ieinteresētās personas iesniegt savas piezīmes saskaņā ar iepriekš minētajiem pantiem (3),

tā kā:

1 PROCEDŪRA

(1) Saistībā ar formālo izmeklēšanas procedūru valsts atbalsta lietā C 51/05 par valsts atbalsta pasākumiem, ko Francija piešķīrusi Institut Français du Pétrole (4), Francijas iestādes 2006. gada 18. jūlija vēstulē, kas reģistrēta 2006. gada 19. jūlijā, informēja Komisijas dienestus, ka publiskā organizācija IFP, kas agrāk bija profesionāla organizācija normatīvā akta – 1943. gada 17. novembra likuma Nr. 43-612 par profesionālo interešu pārvaldi – izpratnē, pārveidota par publisku organizāciju, kas nodarbojas ar rūpnieciskiem un komerciāliem jautājumiem (turpmāk tekstā “EPIC”). Šī pārveide izriet no diviem dokumentiem, kurus Francijas iestādes pievienojušas vēstulei: i) 2006. gada 6. jūlija dekrēta Nr. 2006-797, ar ko nosaka jaunos publiskās organizācijas IFP statūtus, un ii) 2005. gada 13. jūlija likuma Nr. 2005-781 par programmu, ar kuru nosaka enerģētikas politikas virzienus (kura piemērošanai tika pieņemts minētais dekrēts).

(2) Ar 2007. gada 3. augusta un 2008. gada 7. maija vēstulēm Komisija Francijas iestādēm nosūtīja informācijas pieprasījumus, uz kuriem tās sniedza atbildes attiecīgi 2007. gada 28. septembra un 2008. gada 26. jūnija vēstulēs.

(3) Saistībā ar kādu agrāku lietu Komisija 2008. gada 16. jūlijā pieņēma lēmumu (turpmāk tekstā “Lēmums C 51/2005”) par pirmo atbalsta pasākumu, ko Francija sniegusi grupai IFP (5). Minētajā lēmumā Komisija uzsvēra, ka jautājums par papildu valsts atbalsta esību iespējamas neierobežotas valsts garantijas veidā, kas izriet no publiskās organizācijas IFP EPIC statusa, būtu jāizmeklē atsevišķi saistībā ar citu procedūru.

(4) Šī otrā procedūra, kas paredzēta LESD 108. panta 2. punktā, par kuru Komisija 2008. gada 16. jūlijā pieņēma lēmumu (6) (turpmāk tekstā “lēmums par procedūras sākšanu”), kas pieņemts atbilstoši Padomes 1999. gada 22. marta Regulai (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (7) (turpmāk tekstā “procedūras regula”) attiecībā uz neierobežotu valsts garantiju, kas, iespējams, piešķirta grupai IFP.

(5) Komisija 2008. gada 11. oktobrīEiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicētājā lēmumā par procedūras sākšanu aicināja trešās ieinteresētās personas iesniegt savas piezīmes par minēto pasākumu.

(6) Francija savus apsvērumus Komisijai nosūtīja 2008. gada 14. oktobra vēstulē.

(7) Ar 2008. gada 6. novembra vēstuli, ko Komisija reģistrēja tajā pašā dienā, sabiedrības UOP Limited valdes informēja Komisiju par sava klienta vēlmi paust apsvērumus par attiecīgo pasākumu. Ņemot vērā tulkošanai nepieciešamo laiku, tā lūdza pagarināt termiņu apsvērumu iesniegšanai līdz 2008. gada 30. novembrim. 2008. gada 7. novembra vēstulē Komisija norādīja, ka tā piekrīt šīs prasības pamatojumam un piešķir sabiedrībai UOP Limited atbildes sniegšanai papildu termiņu līdz 2008. gada 30. novembrim. 2008. gada 28. novembra vēstulē, ko Komisija reģistrēja tajā pašā dienā, sabiedrība UOP Limited nosūtīja sava klienta apsvērumus par lēmumu sākt procedūru.

(8) Ar to pašu 2008. gada 28. novembra vēstuli sabiedrības UOP Limited valdes lūdza atļauju, lai tās klients varētu iesniegt papildu piezīmes procedūras gaitā. 2008. gada 17. decembra vēstulē Komisija pauda piekrišanu pagarināt sabiedrībai UOP Limited atbildes iesniegšanas termiņu līdz 2009. gada 23. janvārim, lai tā varētu iesniegt iespējamos papildu apsvērumus. 2009. gada 23. janvāra vēstulē sabiedrības UOP Limited valdes nosūtīja sava klienta papildu apsvērumus.

(9) Ar 2009. gada 6. maija vēstuli Komisija nepieciešamajā konfidenciālajā versijā paziņoja Francijas iestādēm visus sabiedrības UOP Limited apsvērumus attiecībā uz lēmumu par procedūras sākšanu. Komisija uzaicināja Francijas iestādes apsvērumus nosūtīt ne vēlāk kā 2009. gada 8. jūnijā. 2009. gada 2. jūnija vēstulē Francijas iestādes lūdza pagarināt šo termiņu līdz 2009. gada 22. jūnijam, jo trešās personas iesniegtie apsvērumi pēc Francijas iestāžu domām bija sīki un padziļināti jāanalizē un tām bija nepieciešama apspriede ar vairākiem ministriju dienestiem. 2009. gada 9. jūnija vēstulē Komisija piešķīra pagarinājumu līdz 2009. gada 22. jūnijam. 2009. gada 22. jūnija vēstulē Francijas iestādes nosūtīja savas piezīmes par sabiedrības UOP Limited apsvērumiem.

(10) Ar 2009. gada 29. jūlija vēstuli Komisija Francijas iestādēm lūdza papildu informāciju un aicināja tās atbildi iesniegt līdz 2009. gada 24. augustam. 2009. gada 19. augusta vēstulē Francijas iestādes lūdza pagarināt atbildes iesniegšanas termiņu līdz 2009. gada 7. septembrim; Komisija ar 2009. gada 20. augusta vēstuli tām šo pagarinājumu piešķīra. 2009. gada 8. septembra vēstulē Francijas iestādes beidzot iesniedza prasīto informāciju.

(11) Ar 2009. gada 20. novembra vēstuli Komisija Francijas iestādēm lūdza jaunu papildu informāciju un aicināja tās atbildi sniegt divdesmit dienu laikā. 2009. gada 14. decembra vēstulē Francijas iestādes lūdza pagarināt atbildes iesniegšanas termiņu līdz 2010. gada 22. janvārim; Komisija ar 2009. gada 18. decembra vēstuli tām šo pagarinājumu piešķīra. 2010. gada 13. janvāra vēstulē Francijas iestādes beidzot iesniedza prasīto informāciju.

(12) Komisijas dienesti 2010. gada 20. maijā Briselē noorganizēja sanāksmi, lai kopā ar Francijas iestādēm apspriestu Komisijas 2010. gada 26. janvāra Lēmuma Nr. C 56/07 (ex E 15/05) par valsts atbalstu, kuru Francija piešķīrusi La Poste (8) (turpmāk tekstā “Lēmums C 56/2007”), ietekmi uz šo lietu. Tā kā La Poste ir publiska struktūra, kurai līdz tam bija statuss, kurš pielīdzināms publiskas organizācijas, kas nodarbojas ar rūpnieciskiem un komerciāliem jautājumiem (EPIC) (9), statusam, lietai saistībā arLa Poste (turpmāk tekstā “lieta La Poste” vai “Pasta lieta”), kas uz to attiecas, ir daudz kopīga ar attiecīgo pasākumu, tā kā Francijas iestādes savos apsvērumos par katru no abām lietām mutatis mutandis izvirzīja tos pašus argumentus. 2010. gada 4. jūnijā Francijai elektroniski tika nosūtīts papildu jautājumu saraksts, jo Komisijas dienesti vēlējās, lai būtu Francijas iestāžu rakstisks dokuments par dažādajiem šajā sanāksmē pārrunātajiem jautājumiem. 2010. gada 16. jūlijā Francijas iestādes paziņoja pieprasīto informāciju.

(13) Ar 2010. gada 29. septembra vēstuli Komisija lūdza Francijas iestādes iesniegt papildu informāciju un uzaicināja tās atbildi sniegt divdesmit dienu laikā. 2010. gada 7. oktobra vēstulē Francijas iestādes lūdza pagarināt atbildes iesniegšanas termiņu līdz 2010. gada 26. novembrim; 2010. gada 8. oktobra vēstulē Komisija tām piešķīra šo termiņa pagarinājumu. 2010. gada 26. novembra vēstulē Francijas iestādes beidzot iesniedza pieprasīto informāciju.

2 GRUPA IFP

(14) Kā Komisija norādīja lēmumā par procedūras sākšanu un iepriekšminētajā Lēmumā C 51/2005 (10), publiskajai organizācijai IFP ir trīs uzdevumi: — pētniecības un attīstības uzdevums naftas un gāzes krājumu izpētes jomā un naftas pārstrādes un naftas ķīmijas tehnoloģiju jomā, — inženieru un tehniskā personāla apmācības uzdevums un — nozaru informācijas un dokumentācijas sniegšanas uzdevums. Mērķu līgumā, kas noslēgts ar valsti, ir noteikti tās darbības galvenie virzieni piecu gadu laikposmiem.

(15) Turklāt publiskā organizācija IFP tieši vai netieši kontrolē komercsabiedrības, ar kurām tā noslēgusi ekskluzīvus pētniecības un licences līgumus. Pamatojoties uz vairākiem saskaņotiem elementiem, kuru detaļas aprakstītas 137. apsvērumā, Komisija iepriekšminētajā Lēmumā C 51/2005 pauda viedokli, ka apvienība, ko veido publiskās akciju sabiedrības Axens, Beicip-Franlab un Prosernat, kā arī to mātesuzņēmums – publiskā organizācija IFP, veido vienu saimniecisku grupu (turpmāk tekstā “grupa IFP”) konkurences tiesību izpratnē.

(16) Axens darbojas katalizatoru un naftas pārstrādes un naftas ķīmijas tehnoloģiju tirgū un 2006. gadā, kad mātesuzņēmums nomainīja statusu, tā kopējais apgrozījums bija 308,45 miljoni euro. Publisko organizāciju IFP un Axens vieno divi ekskluzīvi līgumi – kopējas licences līgums un produktu licences līgums, kā arī vienošanās par rūpniecisko izpēti (11). Kā atlīdzību par šiem līgumiem meitasuzņēmums mātesuzņēmumam pārskaita, no vienas puses, maksājumus, kas saņemti no licences līgumiem, un, no otas puses, atlīdzību […] (13) par piekļuvi publiskās organizācijas IFP pētniecības resursiem.

(17) Sabiedrība Beicip-Franlab izstrādā un izplata programmatūras naftas atradņu un naftas ieguves jomā, kā arī veic izpēti un sniedz konsultācijas. 2006. gadā tās apgrozījums bija 42 miljoni euro. Ekskluzīva vienošanās par izstrādi, pārdošanu un izmantošanu, kas noslēgta 2003. gadā uz desmit gadiem, nosaka, ka sabiedrībai Beicip-Franlab [publiskā organizācija IFP piedāvā rezultātus, kas gūti pētījumos] (**) par algoritmiem, modeļiem un metodoloģiju [kurus izstrādājusi] (**) publiskā organizācija IFP naftas atradņu un naftas ieguves jomā, un var pieprasīt IFP, pamatojoties uz šiem rezultātiem, izstrādāt noteiktus produktus. Beicip-Franlab sedz visas izmaksas, kas saistītas ar publiskās organizācijas IFP atbalstīto produktu izstrādi. Turklāt Beicip-Franlab maksā dažādas papildu atlīdzības […] (*), kas paredzētas, lai segtu uzturēšanu un izmantošanas tiesības. 2005. gadā tika parakstīta papildvienošanās, ar ko tika grozīta atlīdzības kārtība, saglabājot principu, ka Beicip-Franlab sedz visas izstrādes izmaksas.

(18) Sabiedrība Prosernat veic izpēti un sniedz pakalpojumus, kā arī piegādā iekārtu komplektus gāzes attīrīšanas un atsērošanas tehnoloģiju jomā. 2006. gadā tās apgrozījums bija 49,9 miljoni euro. Starp publisko organizāciju IFP un Prosernat2003. gada 18. augustā ar atpakaļejošu spēku no 2002. gada 1. janvāra uz desmit gadiem tika parakstīts kopējās licences līgums un vienošanās par rūpniecisko izpēti, kas paredz, ka Prosernat ir ekskluzīva licences koncesija attiecībā uz publiskās organizācijas IFP patentiem un [IFP piedāvā rezultātus] (**), kas gūti pētījumos […] (*) gāzes attīrīšanas un atsērošanas tehnoloģiju jomā. Atkarībā no gada apgrozījuma Prosernat mātesuzņēmumam maksā atlīdzību par licenci attiecībā uz metodēm, kā arī atlīdzību, ko attiecībā uz iekārtām aprēķina katrā konkrētajā gadījumā atsevišķi. Atlīdzība publiskajai organizācijai IFP, ko Prosernat maksā par piekļuvi izpētes rezultātiem, ir […] (*) % no Prosernat kopējā gada apgrozījuma.

(19) Atbilstoši iepriekš minētā Lēmuma C 51/2005 6. pantam 2009. gadā ekskluzīvajos līgumos tika iekļauta klauzula (14), kas regulē atlīdzību, ko meitasuzņēmumi Axens un Prosernat maksā publiskajai organizācijai IFP, lai nodrošinātu, ka mātesuzņēmumam maksā minimālo nefiksēto atlīdzību, kas segtu vismaz 25 % no izmaksām, kuras saistītas ar tehniskās iespējamības pētījumiem pirms rūpnieciskās izpētes darbiem, 50 % no rūpnieciskās izpētes izmaksām un vajadzības gadījumā 75 % no izmaksām, kuras saistītas ar pirmskonkurences izstrādes darbībām, ko atbilstoši Kopienas 1996. gada 17. februāra pamatnostādnēm par valsts atbalstu pētniecībai un attīstībai (15) (turpmāk tekstā “1996. gada PA pamatnostādnes”) publiskā organizācija IFP veic jomās, kurās darbojas meitasuzņēmumi (16).

(20) Atbilstoši lēmumam par procedūras sākšanu saistībā ar minētā pasākuma izmeklēšanu ir jāņem vērā iespējamā valsts garantijas ietekme, kas izriet no publiskās organizācijas IFP EPIC statusa, uz visām grupas IFP struktūrām (ko veido publiskā organizācija IFP un tās trīs meitasuzņēmumi, kas ir privāttiesību subjekti) (17).

3. PASĀKUMA APRAKSTS

(21) Līdz 2006. gadam publiskā organizācija IFP bija profesionāla organizācija privāttiesību juridiska persona atbilstoši normatīvajam aktam – 1943. gada 17. novembra Likumam Nr. 43-612 par profesionālo interešu pārvadi un atradās Francijas valdības ekonomiskā un finanšu kontrolē.

(22) Princips par IFP pārveidi par EPIC paredzēts 95. pantā 2005. gada 13. jūlija Likumā Nr. 2005-781 par programmu, ar kuru nosaka enerģētikas politikas virzienus. Šī pārveide stājās spēkā ar 2006. gada 6. jūlija Dekrēta Nr. 2006-797 par publiskās organizācijas IFP statusu publicēšanu Francijas Republikas Oficiālajā Vēstnesī.

(23) Kā EPIC publiskā organizācija IFP dienā, kad tika mainīts tās statuss, kļuva par publisko tiesību juridisku personu (18).

(24) Kvalificēšanas par EPIC tiesiskās sekas sīki izklāstītas iepriekš minētā Lēmuma C 56/2007 2. daļā (“Pasākuma apraksts”), kā arī lēmuma pa procedūras sākšanu 3.2.1. daļā (“IFP EPIC statusa juridiskās sekas”), uz ko Komisija norāda mutatis mutandis.

4. FORMĀLĀS IZMEKLĒŠANAS PROCEDŪRAS SĀKŠANAS IEMESLI

(25) Lēmumā par procedūras sākšanu Komisija vispirms uzskatīja, ka pasākums izraisa šaubas par to, vai pārmērīgais parastais tiesiskais regulējums EPIC labā bankrota jautājumā līdzinās neierobežotas valsts garantijas mehānismam, kurā iesaistīti valsts līdzekļi: — maksātnespējas un bankrota procedūru nepiemērojamība EPIC kā publisko tiesību juridiskām personām izriet no publisko tiesību juridisko personu īpašuma neaizskaramības vispārīgā principa, ko Francijas judikatūra un jo īpaši Kasācijas tiesa atzinusi kopš 19. gadsimta beigām (19). Sīkākai informācijai Komisija norāda uz lēmuma par procedūras sākšanu 3.2.1.1. sadaļu, kā arī uz 38.-40. apsvērumu (20); — 1980. gada 16. jūlija likums un tā piemērošanas noteikumi toties ir piemērojami EPIC. Tajos skaidri noteikts, ka valsts ir kompetentā iestāde attiecībā uz publisko iestāžu parādu piedziņu, ar tiem valstij tiek piešķirtas lielas pilnvaras, piemēram, rīkojums administratīvā kārtā un pietiekamu līdzekļu nodrošināšana, un izveidots valsts atbildības pēdējā instancē princips attiecībā uz publisko tiesību juridisko personu parādiem. Sīkākai informācijai Komisija norāda uz lēmuma par procedūras sākšanu 3.2.1.2. sadaļu, kā arī uz 41.-45. apsvērumu (21); — ja EPIC tiek likvidēta, parasti piemēro principu, ka tās parādi tiek nodoti valstij vai citai publiskai iestādei (22), lai nodrošinātu, ka neviens EPIC kreditors nezaudē savu prasījumu publiskai iestādei. Sīkākai informācijai Komisija norāda uz lēmuma par procedūras sākšanu 3.2.1.3. sadaļu, kā arī uz 46.-51. apsvērumu (23); — EPIC varētu būt priviliģēta piekļuve Valsts kases avansa kontiem. Sīkākai informācijai Komisija norāda uz lēmuma par procedūras sākšanu 3.2.1.4. sadaļu un uz 52. apsvērumu (24).

(26) Turklāt, kā precizēts lēmuma par procedūras sākšanu 65.-74. apsvērumā, uz kuriem Komisija norāda, lai iegūtu sīkāku informāciju, Francijas iestāžu piedāvātie skaidrojumi attiecībā uz tiesisko un normatīvo aspektu nešķiet pietiekami, lai a priori likvidētu šaubas.

(27) Turpmāk Komisija norādīja, ka nevar izslēgt, ka šī situācija rada selektīvu ekonomisku priekšrocību, galvenokārt izmantojot par labvēlīgākiem atzītus finansējuma nosacījumus, pat ja publiskā organizācija IFP un tās meitasuzņēmumu finanses nav novērtējusi ārēja novērtēšanas aģentūra. Grupai IFP varētu būt arī priekšrocības attiecībās ar klientiem un piegādātājiem, ciktāl tie varētu uzskatīt, ka saistībā ar saviem kredītiem viņi var izmantot valsts garantiju. Tāpēc iepriekšējās izmeklēšanas stadijā nevar izslēgt, ka preču vai pakalpojumu piegādes vai iegādes gadījumā, kas nozīmē parādsaistību atlīdzināšanu, attiecīgie piegādātāji vai klienti piešķir publiskajai organizācijai IFP labākus noteikumus kā tos, kurus viņi piešķirtu uzņēmumam, kam nav piešķirta valsts garantija.

(28) Turklāt, pamatojoties uz informāciju, kas iegūta iepriekšējās izmeklēšanas beigās, Komisija uzskatīja, ka garantijas neierobežotais raksturs, jo īpaši attiecībā uz tās ilgumu, summu un apjomu, ļoti apgrūtināja tirgus prēmijas summas aprēķināšanu, kas publiskajai organizācijai IFP būtu jāmaksā valstij par šī aizsardzības pasākuma piešķiršanu.

(29) Visbeidzot, Komisija norādīja, ka tai ir šaubas par valsts atbalsta saderību ar iekšējo tirgu, jo tas it īpaši prima facie neparādījās kā atbalsts, kas veicina noteiktas saimnieciskās darbības vai attīstību tautsaimnieciskajos apgabalos.

5. FRANCIJAS IESTĀŽU APSVĒRUMI UN PRIEKŠLIKUMI

5.1. FRANCIJAS IESTĀŽU SĀKOTNĒJIE APSVĒRUMI

(30) Saistībā ar lēmumu par procedūras sākšanu 2008. gada 14. oktobra vēstulē Francijas iestādes Komisijai paziņoja savus apsvērumus un priekšlikumus. Šī vēstule papildināja apsvērumus un priekšlikumus Francijas iestāžu iepriekšējās vēstulēs (25), kuri apkopoti lēmumā par procedūras sākšanu.

(31) Francijas iestādes 2008. gada 14. oktobra apsvērumos vispirms atgādināja, ka procedūra attiecībā uz grupu IFP tika uzsākta vienlaikus ar iepriekš minēto Pasta lietu, un tāpēc norādīja, ka tās mutatis mutandis izvirza tos pašus argumentus, kurus tās izvirzīja šīs lietas izmeklēšanas laikā (26). Neraugoties uz šo līdzību, Francijas iestādes tomēr uzskatīja par nepieciešamu norādīt publiskās organizācijas IFP īpatnības; runa ir par pētniecības struktūru, kurai ir trīskāršs vispārējas nozīmes uzdevums (izpēte, apmācība un dokumentēšana) un kuras darbības lielākoties nav saistītas ar tautsaimniecību, kas attaisno tai piešķirto valsts finansējumu. Turklāt tās precizēja iemeslus, kāpēc tās statuss tika pārveidots par EPIC - IFP darbības veidu un finansējuma modeļa, no vienas puses, un tās juridiskā statusa, no otras puses, saskaņošana varētu attaisnot statusa izmaiņas, lai IFP tuvinātu publiskajai jomai, atsakoties no privāttiesību profesionālas organizācijas veida.

(32) Francijas iestādes apstrīdēja valsts atbalsta esību tāpēc, ka, pēc to domām, nav izpildīti divi noteikumi no tiem, kas minēti LESD 107. panta 1. punktā, jo konkrētais mehānisms neparedz, no vienas puses, valsts finanšu līdzekļu pārskaitīšanu (5.1.1.) un, no otras puses, nekādu priekšrocību piešķiršanu publiskajai organizācijai IFP (5.1.2.).

5.1.1. VALSTS GARANTIJAS VALSTS RESURSU VEIDĀ NEESĪBA

(33) Francijas iestādes uzskata, ka, no vienas puses, publiskām organizācijām netiek piešķirta automātiska garantija, pamatojoties uz to statusu (A), un, no otras puses, Komisijas argumentācija lēmumā par procedūras sākšanu ir kļūdaina (B).

A. Neierobežotas valsts garantijas neesība

(34) Kā precizēts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 41.–45. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, Francijas iestādes izvirza piecus apsvērumus savu argumentu pamatošanai.

(35) Pirmkārt, nevienā tiesību aktā vai lēmumā nav minēts princips, saskaņā ar kuru valsts principā neierobežoti garantētu EPIC parādus

(36) Otrkārt, Valsts Padomes judikatūrā pausts viedoklis par garantiju neesību, jo īpaši spriedumā lietā Société de l'hôtel d'Albe (27), kā arī divos lēmumos, kas pieņemti lietā Campoloro (28).

(37) Treškārt, 2001. gada 1. augusta Budžeta noteikumu ietvara likumā (LOLF) ir paredzēts, ka garantiju var noteikt tikai ar finanšu tiesību aktu noteikumu (29), ko Valsts Padome skaidri apstiprināja 2006. gada pārskatā (30). Līdz ar to Francijas iestāžu norīkotais eksperts iepriekš minētajā Pasta lietā (31) uzskata, ka kopš LOLF stāšanās spēkā 2005. gada 1. janvārī nav iespējams likumīgi piešķirt netiešu garantiju. Attiecībā uz parādsaistībām, kuras uzņemtas kopš 2005. gada 1. janvāra, eksperts uzskata, ka, tā kā nav lēmuma par strīdu izskatīšanu, attiecīgi nav iespējams noteikt, vai pirms 2005. gada 1. janvāra piešķirto netiešo garantiju, kuru piešķiršana nebija skaidri paredzēta finanšu tiesību aktos, spēkā esību ir iespējams atcelt, pamatojoties uz kreditoru tiesībām, kas ir aizsargātas konstitūcijā.

(38) Ceturtkārt, Francija uzskata, ka, ja EPIC būtu pieejama valsts garantija, to statusa mainīšana nozīmētu, ka būtu jānodrošina kreditoru tiesību aizsardzības pasākumi. Tā kā šāds mehānisms nav bijis izstrādāts (32), tā secina, ka a contrario EPIC nav piešķirta nekāda valsts garantija.

(39) Piektkārt, Francijas iestādes atsaucas uz Valsts Padomes Strīdu izskatīšanas nodaļas bijušā priekšsēdētāja Labetoulle rakstu. (33) Viņš raksta, ka “tiesību akti neparedz automātisku minētās garantijas [valsts garantijas, kas ipso jure piemērojama valsts iestādēm] piešķiršanu, saņemšanu un darbības jomu”.

B. Kļūdainā Komisijas argumentācija (34)

(40) Francijas iestādes uzskata, ka attiecībā uz EPIC individuālo prasījumu atmaksa netiek garantēta (a), netiek garantēta arī publiskas iestādes darbības vai tās saistību saglabāšana (b).

a) Individuālo prasījumu atmaksa netiek garantēta

(41) Kā paskaidrots iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 46.-49. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, Francijas iestādes uzskata, ka 1980. gada 16. jūlija likums nenosaka garantiju; pamatojoties uz likuma sagatavošanas procesu, 1999. gada 10. novembra nolēmumu (35) un 2005. gada 18. novembra nolēmumu (36) Campoloro lietā, kā arī doktrīnas rakstiem (37), Francija norāda, ka tā uzskata, ka 1980. gada 16. jūlija likumā nav paredzēts, ka valstij jāuzņemas saistības par saviem līdzekļiem; 1. pantā lietotais formulējums “y pourvoit” norāda uz “aizstāšanas” pilnvaru, kura “ir balstīta uz principu, ka aizstājējam ir tādi paši uzdevumi kā aizstājamajai personai”. Tāpēc saistībā ar šo aizstāšanu valsts var pildīt tikai šī aizstātā vadošā darbinieka funkcijas, kurās neietilpst iespēja par valsts budžeta līdzekļiem piešķirt ārkārtas dotācijas, jo tas “neietilpst aizstāšanas pilnvaru lokā”.

(42) Turklāt, kā norādīts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 50.-53. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, Francijas iestādes apgalvo, ka valsts stingra atbildība, pamatota tikai ar aktīvu nepietiekamību, nav pieņemama. Patiešām, Francijas iestādes uzskata, ka garantija paredz, ka garantijas devējs uzņemas atbalstīt garantēšanas faktu. Tāpēc, ja ir jāuzņemas vaina vai stingras atbildības gadījumā – konkrētas rīcības sekas –, garantija nav piemērojama. Francija uzskata, ka jebkurā gadījumā valsts atbildība nav piemērojama, pamatojoties tikai uz to, ka prefekts vai uzraudzības iestāde nav spējusi veikt nekādus pasākumus prasījuma atmaksai, aizbildinoties ar publiskās iestādes finanšu vai kapitāla situāciju. Vaina jāizslēdz, jo prefekta vai uzraudzības iestādes atturēšanās no savu pilnvaru īstenošanas pati par sevi nenorāda uz vainu. Tomēr Francijas iestādes atzīst, ka 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktās procedūras īstenošanai valsts pārstāvja pienākums ir nodrošināt sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktību, taču uzskata, ka pat tādā gadījumā, ja tiesa lemj par atlīdzības izmaksu kreditoram, gala rezultātā kreditors nonāks tādā pašā situācijā, kādā nonāktu, piemērojot vispārējos tiesību aktus, jo otrajā gadījumā attiecīgais īpašums tiek nodots un visi kreditori saņem atbilstīgu summu. Tātad kreditoram tas nedod nekādas priekšrocības.

b) Publiskās organizācijas IFP vai tās saistību saglabāšana netiek garantēta

(43) Kā norādīts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 54.-56. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, Francijas iestādes uzskata, ka vispārējos tiesību aktos paredzētās sanācijas un likvidācijas procedūras nepiemērojamība publiskām personām neizslēdz EPIC bankrotēšanas iespēju vai pret to vērstas bankrota procedūras sākšanu. Tās apstrīd Komisijas analīzi, kuras pamatā ir paziņojums par valsts atbalstu garantiju veidā (38) (turpmāk tekstā “Paziņojums par garantijām”), un uzskata, ka šajā gadījumā Komisija nav pierādījusi “labvēlīgāku finansējuma noteikumu” pastāvēšanu, kas attiecināmi uz bankrota procedūras izslēgšanu, un tā nav konstatējusi, ka publiskā organizācija IFP nevar bankrotēt, nedz arī to, ka nav iespējama maksātnespējas procedūra, jo 1985. gada likums ir tikai procedūras likums. Šā likuma nepiemērojamība EPIC nenozīmē, ka EPIC nevar nonākt situācijā, kurā tiek pārtraukti maksājumi, kā arī tajā nav aizliegta sanācijas, likvidācijas vai ad hoc bankrota procedūras piemērošana EPIC.

(44) Turklāt, kā norādīts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 57.-67. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, Francijas iestādes apgalvo, ka 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktās “procedūras” piemērošana vispārējos tiesību aktos paredzētās maksātnespējas procedūras vietā nerada nekādas priekšrocības kreditoram. Tās apstrīd nepieciešamību ievērot publiskojamības (39) un līdzvērtības (40) kritērijus, kurus Komisija izvirzījusi lēmuma par procedūras sākšanu 81. apsvērumā, lai novērtētu, vai konkrētas procedūras piemērošana maksātnespējas gadījumā dod priekšrocības minētajai procedūrai pakļautajam subjektam salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kuriem ir piemērojamas komerctiesības (41), taču tās izmanto šos pašus kritērijus, lai analizētu procedūru, kas noteikta ar 1980. gada 16. jūlija likumu. Tās uzskata, ka attiecībā uz publiskojamības kritēriju reitinga aģentūras ir pareizi sapratušas, ka šī procedūra ir piemērojama EPIC maksātnespējas gadījumā, turpretī attiecībā uz līdzvērtības kritēriju tās izšķir gadījumus, kuros sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktības prasība ir piemērojama, un gadījumus, kuros tā nav piemērojama, vienlaikus atzīmējot, ka publiskās organizācijas IFP un tās meitasuzņēmumu finanšu stāvoklis padara mazticamu situāciju, kad grupas IFP aktīvi ir nepietiekami, kuru pieejamība un ieguldījumi (150,3 miljoni euro) 2007. gada beigās bija līdzvērtīgi aptuveni piecas reizes lielāki nekā aizņēmumu un finanšu parādu summa (25,2 miljoni euro): a) gadījumā, ja nav piemērojama neviena sabiedrisko pakalpojumu prasība, 1980. gada likumā noteiktās procedūras piemērošana publiskas iestādes aktīvu nepietiekamības gadījumā neradītu kreditoriem labvēlīgāku situāciju nekā tad, ja tiktu piemērota vispārējos tiesību aktos paredzētā procedūra - viņi būtu atguvuši tādu pašu summu kā tāda subjekta kreditori, kuram ir piemērojamas komerctiesības, proti, summu, kas iegūta aktīvu realizācijas gadījumā, un kreditoriem vairs nebūtu pieejams neviens tiesību aizsardzības līdzeklis (42), Francija uzskata, ka valsts atbildību nevar piemērot, tikai pamatojoties uz aktīvu nepietiekamību. Ir tikai divas atšķirības: — visu kreditoru gadījumu neizskatīšana vienlaikus: pretēji privāttiesībās paredzētajai procedūrai, saskaņā ar kuru visi prasījumi tiek izskatīti kopumā un tiek apmierināti dilstošā privilēģijas secībā un proporcionāli pieejamajām summām, 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktā procedūra ir īpaša ar to, ka tikai kreditora rīcība ļauj tam saglabāt savas tiesības. 1980. gada 16. jūlija likuma pamatā ir doma “kurš pirmais ierodas, tas pirmais tiek apkalpots”, — valsts pārstāvis, kas administratīvās tiesas uzraudzībā (smagas vainas uzraudzība saskaņā ar Valsts Padomes noteikto iepriekšminētajā nolēmumā Campoloro lietā) uzņemas likvidatoram un tiesu izpildītājam līdzvērtīgu funkciju; b) gadījumā, ja ir jānodrošina sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktība, Francijas iestādes pieļauj, ka valsts pārstāvis, īstenojot 1980. gada 16. jūlija likumā piešķirtās pilnvaras, varētu pieņemt lēmumu nenodot atsevišķus aktīvus, kuri nepieciešami sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu veikšanai. Atsevišķu īpašumu nenodošana nozīmētu to, ka gadījumā, ja valsts nepiešķirtu attiecīgu atlīdzību, tiktu pārdots mazāk aktīvu un attiecīgi samazinātos tās summas, kuras varētu atgūt kreditori. Francijas iestādes uzskata, ka publiskās organizācijas IFP kreditoru tiesības nebūtu plašākas kā gadījumā, ja tiktu piemērotas komerctiesības. Tomēr Francijas iestādes piekrīt, ka šajā gadījumā būtu iespējams piemērot valsts stingru atbildību un rezultātā kreditori varētu pieprasīt atlīdzību to zaudējumu apmērā, kādus tie cietuši (lielākais atbilstoši to aktīvu tirgus vērtībai, kurus valsts nolēmusi nenodot, lai saglabātu sabiedriskā pakalpojuma nepārtrauktību). Tālab kreditori nonāktu tādā pašā situācijā, kādā tie nonāktu, piemērojot vispārējo tiesību aktus. Francijas iestādes no tā secina, ka procedūra, kas noteikta ar 1980. gada 16. jūlija likumu, nepiešķir nekādas priekšrocības salīdzinājumā ar vispārējo tiesību aktos noteikto procedūru un ka nav pamata publiskajai organizācijai IFP tieši piemērot šādu procedūru.

(45) Kā paskaidrots Lēmuma C 56/2007 68. apsvērumā, uz kuru Komisija atsaucas mutatis mutandis, Francijas iestādes uzsver, ka dokumenti, kurus Komisija min lēmumā par procedūras sākšanu, jo īpaši tā 82. apsvērumā un jo īpaši 2002. gada 18. jūlija kodificējošais priekšraksts Nr. 02-060-M95 par valsts publisko iestāžu ar rūpniecisku un komerciālu raksturu finanšu un grāmatvedības organizāciju un 2006. gada 14. novembra Rokasgrāmata par valsts publisko iestāžu un publisko interešu grupu izveides, pārveidošanas un darbības izbeigšanas finanšu organizāciju, nav nedz piemērojami, nedz transponējami attiecībā uz publisko organizāciju IFP.

(46) Saistībā ar publiskās organizācijas IFP meitasuzņēmumu rekapitalizāciju Francijas iestādes vispirms uzskata, ka jautājums, par kuru ir runa lēmuma par procedūras sākšanu 80. apsvērumā, nebūtu jāvērtē, lai pierādītu iespējamas valsts garantijas esību, bet gan lai novērtētu šādas garantijas iespējamo ietekmi, kas vajadzības gadījumā nodrošinātu publiskajai organizācijai IFP un tās meitasuzņēmumiem preferenciālu situāciju labvēlīgāku rekapitalizācijas noteikumu dēļ. Tās arī uzskata, ka Komisijas argumenti balstīti uz diviem kļūdainiem priekšstatiem: — no vienas puses, Komisijas argumentācija ir kļūdaina attiecībā uz iespējamo atbalstu, ko publiskā organizācija IFP varētu sniegt saviem meitasuzņēmumiem, izmantojot līdzekļu pārskaitījumu grupas ietvaros, jo nosacījumi, kas ļauj grupas mātesuzņēmumam neatkarīgi no tā, vai tas ir publisko tiesību juridiska persona, sniegt atbalstu grūtībās nonākušiem meitasuzņēmumiem, ir stingri noteikti uzņēmējsabiedrības likumā (43) un nekādā veidā nav saistīti ar uzņēmuma jēdzienu konkurences tiesību izpratnē, — no otras puses, Francijas iestādes apstrīd, ka publiskās organizācijas IFP pielīdzināšana EPIC un valsts garantija, kas būtu saistīta ar šādu statusu, attiecīgā gadījumā ļautu tai rekapitalizēt savus meitasuzņēmumus vieglāk nekā grupas mātesuzņēmumus, uz kuriem attiecas privāttiesības. Francijas iestādes uzskata, ka tas, ka kāda uzņēmējsabiedrība īslaicīgi uzņemas kāda sava meitasuzņēmuma zaudējumus, ir normāla uzņēmējsabiedrību grupu darbība, ko jau turklāt atzinis Eiropas Savienības tiesnesis (44), un publiskais ieguldītājs, kurš darbotos atbilstoši tādiem pašiem rīcības noteikumiem kā privātais ieguldītājs, nevarētu uzskatīt, ka viņa darbībās ir valsts atbalsta elementi LESD 107. panta 1. punkta nozīmē (45). Jo īpaši tas attiektos uz publisko organizāciju IFP, kurai būtu juridiska iespēja (nevis pienākums) rekapitalizēt grūtībās nonākušu meitasuzņēmumu atbilstoši tādiem pašiem novērtējuma kritērijiem kā jebkuram saprātīgam ieguldītājam. Visbeidzot, Francijas iestādes apstrīd, ka EPIC rīcībā ir jebkāda “tiešās piekļuves” iespēja “Valsts kases kontiem”. Tās precizē, ka noteikumā par “kontu finansiālam atbalstam”, kas noteikts ar LOLF 24. pantu, paredzēta ierobežoto kredītu kontu izveide (kuru maksimālās summas nosaka finanšu likums), kas ļauj valstij, ja tā vēlas un var (jo īpaši attiecībā uz Eiropas Savienības tiesību aktiem) piešķirt avansus dažādām organizācijām. Francijas iestādes uzskata, ka EPIC nav “tiešas piekļuves” šiem kontiem.

5.1.2. JEBKĀDU PRIEKŠROCĪBU NEESĪBA ATTIECĪBĀ UZ PUBLISKO ORGANIZĀCIJU IFP UN TĀS MEITASUZŅĒMUMIEM

(47) Francijas iestādes vispirms uzskata, ka iepriekšminētais paziņojums par garantijām neļauj secināt par priekšrocību esību šajā konkrētajā gadījumā, ka šķietamo priekšrocību, kuras piešķirtas publiskajai organizācijai IFP, tās EPIC statusā attiecināšana arī uz šīs organizācijas meitasuzņēmumiem – vispārējo tiesību publiskām akciju sabiedrībām – ir pretrunā Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei un ka konkrētajā gadījumā nav pierādītas reālas tautsaimnieciskas priekšrocības attiecībā uz publisko organizāciju IFP un tās meitasuzņēmumiem.

(48) Francijas iestādes uzskata, ka Komisija kļūdaini interpretē iepriekš minētā paziņojuma par garantijām 1.2. punktu, kurā paredzēts, ka “(…) labvēlīgāki finansēšanas noteikumi uzņēmumam, kura juridiskās formas dēļ nav iespējams tā bankrots vai citas maksātnespējas procedūras, vai kam tiek sniegta nepārprotama valsts garantija, vai kam valsts nodrošina zaudējumu segšanu, tiek uzskatīti par atbalstu garantijas veidā”: — pirmkārt, Francijas iestādes apstrīd, ka publiskajai organizācijai IFP, kas pielīdzināma EPIC, ir tāds juridiskais statuss, kas izslēdz jebkādu bankrota vai maksātnespējas procedūru; Komisija to nekādā gadījumā nav pierādījusi, taču tā tikai sniedz pierādījumu, ka šis statuss neļauj piemērot īpašu procedūru (attiecīgajā gadījumā procedūru, kas noteikta ar 1985. gada 25. janvāra likumu); — otrkārt, Francijas iestādes noliedz automātisku saikni starp bankrota vai maksātnespējas procedūras neiespējamību no juridiskā un statusa viedokļa un labākiem finansējuma nosacījumiem tirgos; Komisijai, piemērojot iepriekš minētā paziņojuma par garantijām 1.2. punktu, lai uzskatītu, ka uzņēmums, kura juridiskais statuss izslēdz bankrota vai maksātnespējas procedūru, saņem atbalstu garantiju veidā, iepriekš jāpierāda labvēlīgāku finansējuma nosacījumu esība.

(49) Turklāt Komisija lēmumā par procedūras sākšanu, izmeklējot iespējamās priekšrocības publiskās organizācijas IFP meitasuzņēmumu līmenī, kuras izriet no neierobežotas garantijas esības EPIC, nav ievērojusi savu lēmumu pieņemšanas praksi. Komisija izmantojusi argumentāciju, kura ir pretrunā tai, ko Komisija pieņēmusi saistībā ar La Banque Postale (46) izveidi – lai gan La Banque Postale tāpat kā publiskās organizācijas IFP meitasuzņēmumi bija publiska akciju sabiedrība, kura 100 % piederēja struktūrai, kas pielīdzināma EPIC, Komisija uzskatīja (izņemot saistības, ko Francija uzņēmusies šajā lietā), ka šīs vispārējo tiesību publiskās akciju sabiedrības juridiskais statuss pats par sevi izslēdz jebkādas neierobežotas garantijas esību meitasuzņēmuma līmenī. Pēc Francijas iestāžu domām, tādas pašas argumentācijas rezultātam vajadzēja būt uzskatam, ka publiskās organizācijas IFP meitasuzņēmumi, kuriem arī ir vispārējo tiesību publiskās akciju sabiedrības statuss, arī nesaņem neierobežotas garantijas, kas tiem eventuāli pienāktos EPIC statusa dēļ.

(50) Visbeidzot, Komisija nav pierādījusi patiesas tautsaimnieciskas priekšrocības esību attiecībā uz publisko organizāciju IFP un tās meitasuzņēmumiem; tā tikai lēmumā par procedūras sākšanu minēja šķietamus labvēlīgākus finansējuma noteikumus, nesniedzot par to nekādus pierādījumus. Eiropas Savienības judikatūrā prasīts, ka šādā gadījumā Komisijai jāpierāda, ka publiskās organizācijas IFP EPIC statuss tai patiešām ļāvis saņemt labvēlīgākus finansējuma nosacījumus (47). Francijas iestādes procedūras gaitā paziņoja informāciju, kas apliecina, ka publiskās organizācijas IFP EPIC statuss nesniedza un nevarēja sniegt nekādas finansiālas priekšrocības publiskajai organizācijai IFP un tās meitasuzņēmumiem, tā kā publiskās organizācijas IFP izmaiņas notika, ievērojot vispārējo nepārtrauktības principu, jo īpaši tās darbības, organizācijas, tās grāmatvedības uzskaites un finanšu līmenī (grāmatvedības uzskaites un finanšu resursi un noteikumi), kā arī attiecībā uz tās nodokļu shēmu.

(51) Francijas iestādes uzskata, ka iepriekšminētie argumenti pierāda, ka: — publiskās organizācijas IFP un tās meitasuzņēmumu finanšu stāvoklis ir labs, tāpēc jautājums par tās iespējamo bankrotu ir nepamatots, un tāpēc nav nepieciešama valsts kā pēdējās instances intervence; — publiskās organizācijas IFP un tās meitasuzņēmumu īstermiņa finansējuma noteikumi katrai struktūrai ir atšķirīgi un izriet no pārrunām, kuras veiktas intuitu personae ar to attiecīgajām bankām; — publiskās organizācijas IFP un tās meitasuzņēmumu attiecības ar to piegādātājiem un klientiem arī nav pamats, lai piešķirtu tām priviliģētus nosacījumus, jo attiecībā uz minētajiem piegādātājiem un klientiem tiek gaidīta valsts garantija.

(52) Francijas iestādes secina, ka: — Komisijas veiktā analīze lēmumā par procedūras sākšanu ir apstrīdama; publiskajai organizācijai IFP un tās meitasuzņēmumiem nav piešķirtas nekādas valsts garantijas; — Komisija nav pierādījusi priekšrocību esību attiecībā uz publisko organizāciju IFP un tās meitasuzņēmumiem, kas izriet no IFP EPIC statusa; — tādējādi Komisija nav pierādījusi valsts atbalsta esību par labu publiskajai organizācijai IFP un tās meitasuzņēmumiem.

5.2. FRANCIJAS IESTĀŽU PRIEKŠLIKUMI

(53) Tomēr, lai kliedētu visas Komisijas šaubas, Francijas iestādes ir norādījušas, ka gadījumā, ja Komisija piekritīs slēgt procedūru, pieņemot lēmumu par atbalsta neesību saskaņā ar iepriekš minētās procedūras regulas 7. panta 2. punktu, tās ir gatavas veikt šādus pasākumus: — precizēt 1980. gada 16. jūlija likuma piemērošanas dekrētu, — ievietot norādi par garantijas neesību publiskās organizācijas IFP parādsaistību līgumos, — ievietot norādi par garantijas neesību publiskās organizācijas IFP meitasuzņēmumu finansējuma līgumos.

5.2.1. PRECIZĒŠANA PAR 1980. GADA 16. JŪLIJA LIKUMA PIEMĒROŠANAS DEKRĒTU

(54) Kā precizēts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 94.-96. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, Francijas iestādes ierosina precizēt 1980. gada 16. jūlija likuma interpretāciju, veicot grozījumus likuma piemērošanas dekrēta 3. panta 1. punkta 4. daļā (48). Tās uzskata, ka grozījumu mērķis ir kliedēt jebkādas šaubas par frāzes “y pourvoit” pielietojuma jomu prefektam piešķirto valsts pārstāvja vai uzraudzības iestādes pilnvaru organizācijā, jo tiem jāatbrīvo pašpārvaldes vai iestādes budžetā esošie resursi (49). Francijas iestādes uzskata, ka šis priekšlikums izslēdz iespēju, ka prefekts vai valsts pārstāvis paredzētās procedūras ietvaros varētu palielināt attiecīgās pašpārvaldes vai iestādes līdzekļus, izmantojot valsts dotāciju vai piešķirot publiskos līdzekļus.

5.2.2. NORĀDES PAR GARANTIJAS NEESĪBU IEKĻAUŠANA PUBLISKĀS ORGANIZĀCIJAS IFP PARĀDSAISTĪBU LĪGUMOS

(55) Kā precizēts iepriekšminētā lēmuma C 56/2007 97.-100. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, Francijas iestādes apstrīd Komisijas nostāju (50), atbilstoši kurai valsts atbildību varētu piesaistīt, pamatojoties vienīgi uz publiskās organizācijas IFP maksātnespēju. Tomēr tās ir izteikušas priekšlikumu, kas balstīts uz pieņemtā riska izņēmumu (sal. Valsts Padomes nolēmu Sille (51) lietā un Meunier (52) lietā), un ierosina, līdzīgi kā tās bija rīkojušās Pasta lietā, oficiāli apstiprināt publiskās organizācijas IFP kreditoriem, ka uz prasījumiem nav attiecināma valsts garantija un uzņēmuma maksātnespējas gadījumā valstij nebūs pienākuma sniegt finansiālu atbalstu prasījumu atmaksai. Tālab iespējamās ieinteresētās personas, apzināti pakļaujot sevi riskam un pilnībā apzinoties tā iemeslu, nevarēs atsaukties uz tiesībām saņemt kompensāciju. Francijas iestādes kopā ar publisko organizāciju IFP apņemas katrai darbībai iekļaut finansējuma līgumā (visiem finansējuma instrumentiem, uz kuriem attiecas līgums) šādu norādi: “Emisijai/programmai/aizņēmumam netiek nodrošinātas nekādas tiešas vai netiešas valsts garantijas. Maksātnespējas gadījumā valsts nav atbildīga par IFP parādu atmaksāšanu.”

(56) Kā precizēts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 101. apsvērumā, uz kuru Komisija atsaucas mutatis mutandis, Francijas iestādes ņēma vērā arī Komisijas bažas, ko tā paudusi lēmuma par procedūras sākšanu 71. apsvērumā, kurā norādīts, ka, no vienas puses, pieņemamā riska izņēmums ir ar judikatūru ieviests noteikums, kurā ir iespējamas izmaiņas, un, no otras puses, tāda noteikuma pamatā ir sekundāro tiesību instrumenti, kurus konflikta gadījumā var atcelt, un, visbeidzot, Francijas iestāžu priekšlikumā nav aplūkoti visi gadījumi, jo parādsaistības var būt ne tikai finansiāla, bet arī komerciāla vai cita rakstura.

(57) Kā precizēts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 102.-104. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, pēc tam, kad Francijas iestādes atgādināja principiāli pretējo viedokli saistībā ar Komisijas nostāju par to, ka valsts stingra atbildība nevar iestāties, pamatojoties tikai uz publiskās organizācijas IFP aktīvu nepietiekamību, tās sniedz papildu argumentus, lai kliedētu Komisijas šaubas: a) Francijas iestādes uzskata, ka Komisijas pirmais iebildums rosina uzskatīt, ka pat tādā gadījumā, ja dalībvalsts tiesību akti neparedz kādu noteikumu, risks, ka judikatūrā, t. i., valsts tiesībās, tiktu veiktas izmaiņas, vien varētu nozīmēt valsts atbalstu. Komisija nevar iespējamu atbalsta pasākumu pamatot ar varbūtējām izmaiņām tiesību aktos, kuras šajā konkrētajā gadījumā ir praktiski neiespējamas, jo pieņemamā riska izņēmums ir vispārējs publisko tiesību princips, kas ir plaši pielietots judikatūrā, nekad nav apstrīdēts un ir plaši komentēts, b) attiecībā uz otro iebildumu Francijas iestādes atzīst, ka likums un normatīvie akti prevalē pār līgumiem un ka apstrīdamā klauzula ir atceļama. Tomēr tās uzskata, ka šajā iebildumā nav ietverta atsauce uz augstāka līmeņa dokumentiem, un tāpēc tam nav pamatojuma, c) visbeidzot, attiecībā uz trešo iebildumu Francijas iestādes uzskata, ka tā pamatā ir vienkāršs pieņēmums par piegādātāju ticību vai iespējamu cerību par valsts garantiju esību attiecībā uz viņu parādsaistībām; šis pieņēmums nevar pamatot priekšrocību esību; tas jāpamato ar argumentu, kas nosaka, ka publiskajai organizācijai IFP un tās meitasuzņēmumiem reāli piešķirtas kādas saimnieciskas priekšrocības.

(58) Tomēr, kā precizēts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 106. apsvērumā, uz kuru Komisija atsaucas mutatis mutandis, Francijas iestādes norāda, ka tās būtu gatavas papildināt priekšlikumu, iekļaujot norādi par garantijas neesību visos ar parādsaistībām saistītajos līgumos, lai varētu izvairīties no jebkāda riska, ka valsts stingra atbildība varētu iestāties, pamatojoties tikai uz publiskās organizācijas IFP maksātnespēju.

5.2.3 NORĀDES IEKĻAUŠANA PAR GARANTIJAS NEESAMĪBU PUBLISKĀS ORGANIZĀCIJAS IFP MEITASUZŅĒMUMU AXENS, BEICIP-FRANLAB, PROSERNAT FINANSĒJUMA LĪGUMOS

(59) Turklāt, lai papildinātu piedāvāto noteikumu, Francijas iestādes izsaka Komisijai papildu priekšlikumu, kas līdzīgs tam, ko tās izvirzīja La Banque Postale dibināšanas laikā, apņemoties attiecībā uz publiskās organizācijas IFP meitasuzņēmumu (Axens, Beicip-Franlab, Prosernat) aizņēmumiem tirgos finansējuma līgumā (visiem finansējuma instrumentiem, uz kuriem attiecas līgums) rakstveidā iekļaut šādu norādi “atbilstoši Francijas tiesību aktiem (jo īpaši skaidras juridiskas atļaujas nepieciešamība katrai garantijai) attiecībā uz šo finansējuma darbību valsts nepiešķir ne tiešas, ne netiešas priekšrocības”.

(60) Kā precizēts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 107.–110. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, Francijas iestādes uzskata, ka abi iepriekš minētie precizēšanas pasākumi (sīkāk par tiem minēts 55. un 59. apsvērumā) sniegtu publiskās organizācijas IFP un tās meitasuzņēmumu kreditoriem lielāku skaidrību par to tiesībām, lai Franciju vairs neuzskatītu, kā Komisija to norādīja lēmuma par procedūras sākšanu 87. apsvērumā, par “atbildīgu par publiskās organizācijas IFP un tās meitasuzņēmumu kreditoru cerībām attiecībā uz garantijas esību”un ka tā tīši radījusi“juridiskā ziņā neskaidru situāciju”, kuras“rezultātā publiskajai organizācijai IFP tiek sniegtas priekšrocības un valstij var nākties atmaksāt publiskās organizācijas IFP parādus”.

5.3. FRANCIJAS IESTĀŽU PAPILDU APSVĒRUMI

(61) Ar 2010. gada 16. jūlija un 2010. gada 26. novembra vēstulēm Francijas iestādes sniedza papildu apsvērumus, kas, pēc to domām, apstiprina valsts atbalsta neesību attiecībā uz publisko organizāciju IFP.

(62) Iesākumā atgādinot par France Télécom lietu (53), tās 2010. gada 16. jūlija vēstulē uzsver, ka Eiropas Savienības tiesnesis atgādinājis Komisijas pienākumu pierādīt reālas priekšrocības, lai varētu konstatēt valsts atbalsta esību. Tās uzskata, ka konkrētajā gadījumā neierobežota garantija, kas, pēc Komisijas domām, izriet no publiskās organizācijas IFP statusa, patiesībā tai nesniedz nekādas tautsaimnieciskas priekšrocības. 2010. gada 26. novembra vēstulē Francijas iestādes precizē, ka tās uzskata, ka Komisijai ir pienākums pierādīt. Šajā sakarībā tās atgādina prasības, kas izvirzītas Eiropas Savienības judikatūrā attiecībā uz pierādījumiem un pamatojumiem, jo īpaši Vispārējās tiesas iepriekšminētajā spriedumā France Telecom lietā un Kopienu Tiesas spriedumā Krantz lietā (54) un nesenākā spriedumā Deutsche Post AG lietā (55). Francijas iestādes uzskata, ka Komisijas iesniegtā analīze šajā konkrētajā gadījumā “vairāk balstīta uz pieņēmumiem, nevis konkrētu analīzi”.

(63) Turklāt, pēc Francijas iestāžu domām, Komisija uzskata, ka publiskajai organizācijai IFP priekšrocības ir trīs līmeņos: (i) tās attiecību līmenī ar banku un finanšu iestādēm, (ii) tās attiecību līmenī ar piegādātājiem un (iii) tās attiecību līmenī ar trešiem rūpnieciskajiem partneriem, kuri izmanto pētniecības pakalpojumus.

(64) Attiecībā uz publiskās organizācijas IFP attiecībām ar banku un finanšu iestādēm Francijas iestādes uzskata, ka līdz šim publiskā organizācija IFP nav guvusi nekādas saimnieciskas priekšrocības no tās EPIC statusa. Tās Komisijai iesniedz informāciju, kas apliecina, ka i) ilgtermiņā publiskajai organizācijai IFP 2005., 2006. un 2007. gadā (56), kā arī 2008. un 2009. gadā nav bijis parādsaistību, ka ii) vidējā termiņā publiskā organizācija IFP, protams, ik gadu ar dažādām banku iestādēm vienojas par kredītlīnijas atvēršanu, par procentu likmēm, kas līdzvērtīgas tirgus likmēm, katrā ziņā tā nekad nav izmantojusi šīs kredītlīnijas un, ka visbeidzot, iii) īstermiņā attiecīgajā periodā publiskajai organizācijai IFP parādsaistību gandrīz nav vai nav vispār.

(65) Saistībā ar attiecībām ar piegādātājiem Francijas iestādes uzskata, ka uz publisko organizāciju IFP kā līgumslēdzēju pusi attiecas publiskošanas un konkursa rīkošanas pienākums, kas noteikts 2005. gada 6. jūnija rīkojumā Nr. 2005-649 (57), un ka tādējādi tai nav nekādu priekšrocību. 2010. gada 26. novembra vēstulē Francijas iestādes atkārto šo analīzi un precizē, ka tas, ka attiecībā uz publiskās organizācijas IFP pasūtījumiem jāievēro konkursa procedūra atbilstīgi Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvai 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (58), pēc šo iestāžu domām, ir pietiekama garantija, lai izvairītos no konkurences kropļošanas tirgū. Francija uzskata, ka, rīkojot piegādātāju konkursus, atbilstīgi tām saistībām, kuras izriet no Eiropas Savienības tiesību aktiem, publisko organizāciju IFP, ja nav nekādu īpašu pierādījumu, nevar apsūdzēt par to, ka tai piešķirtas nelikumīgas priekšrocības. Francijas iestādes uzsver, ka tieši valsts pasūtījuma efektivitātes dēļ tika atvieglota elektronisko iepirkuma sistēmu izmantošana atbilstīgi Direktīvas 2004/18/EK 13. apsvērumam, kurā norādīts, piemēram, ka “ar šo iepirkuma metodi līgumslēdzēja iestāde […] var panākt pretendentu loka paplašināšanos […] un tādējādi nodrošināt optimālu valsts līdzekļu izmantojumu vispārīgā konkurencē.” Šajā sakarībā tās min Komisijas ziņojumu (59), kurā ir secinājums par to, ka regulējumam valsts iepirkuma jomā ir pozitīva ietekme cenu samazināšanas aspektā; šis cenu samazinājums tiek minēts kā “sociālais labums”, ko sniedz taisnīgāka pretendentu konkurence. Tāpēc, “piedēvējot” šos ietaupījumus publiskās organizācijas IFP EPIC statusam, Komisijas viedoklis nesakrīt ar direktīvas garu, kurā atlases procedūras tiek vērtētas kā galvenais labākas konkurences līdzeklis, kura rezultātā samazinās valsts pasūtījuma izmaksas.

(66) Visbeidzot, saistībā ar publiskās organizācijas IFP attiecībām ar tās klientiem Francija precizē, ka attiecīgās darbības līgumpētniecības jomā attiecas uz pakalpojumiem, kurus publiskā organizācija IFP sniedz klientam pēc viņa, trešās personas vai meitasuzņēmuma lūguma jautājumā, kas ietilpst publiskās organizācijas IFP uzdevumu lokā, tie nav publiskās organizācijas IFP stratēģiskajās interesēs attiecībā uz rezultātu īpašumu, šie pētījumi bagātina publiskās organizācijas zināšanas un kompetences publiskās pētniecības un attīstības programmu īstenošanā, ko tā veic, tie neattiecas uz meitasuzņēmumu ekskluzīvu darbības jomu. Francijas iestādes atzīmē, ka, lai klientiem sniegtu pakalpojumus pētījumu jomā, nepieciešams īpašs aprīkojums un kompetence.

(67) Šajā sakarībā Francija uzsver, ka, pat ja publiskā organizācija IFP gūtu labumu no EPIC statusa, lai veiktu savu saimniecisko darbību, šīs priekšrocības nekādā materiālā veidā neietekmētu tirgu. Jo īpaši tās nevarētu kropļot konkurenci, ne arī iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm. Francijas iestādes tomēr atzīst, ka laikposmā no publiskās organizācijas IFP statusa maiņas (tā notika 2006. gada jūlijā) publiskā organizācija IFP varētu eventuāli būt saņēmusi izmaksu atvieglojumus, jo tā nav parakstījusi saistību izpildes garantiju, kas, pamatojoties uz banku un apdrošināšanas sabiedrību parasti pieprasītajām summām šāda veida pakalpojumu sniegšanai, tomēr ir neliela summa. Francijas iestādes secina, ka tāda ietekme nav priekšrocība, kas liek apšaubīt valsts atbalsta esību attiecībā uz publisko organizāciju IFP.

6. TREŠO PERSONU APSVĒRUMI UN FRANCIJAS IESTĀŽU PIEZĪMES

6.1. SABIEDRĪBAS UOP LIMITED APSVĒRUMI

(68) Ar 2008. gada 28. novembra vēstuli sabiedrība UOP Limited pirms dažu vispārēju piezīmju formulēšanas un pirms norādīt, ka tā uzskata, ka struktūra, ko tā dēvē par “IFP/Axens”, saņem valsts atbalstu, tā pamato interesi rīkoties kā procedūrā ieinteresētajai trešai personai (60): — apvienību, ko veido publiskā organizācija un tās meitasuzņēmums Axens - IFP/Axens -, tirgus neapšaubāmi uzskatot par publisku struktūru (5.1.1.), — IFP/Axens piešķirtais EPIC statuss tai ļaujot ievērojami kropļot konkurenci procesu tehnoloģiju tirgū, kurā sabiedrība UOP Limited darbojas, jo šā statusa piešķiršana piešķir priekšrocības attiecībās ar piegādātājiem, līdzekļu piešķīrējiem un klientiem (5.1.2.).

6.1.1. TIRGUS VIEDOKLIS PAR STRUKTŪRU IFP/AXENS

(69) UOP Limited uzskata, ka Francijas iestāžu arguments, atbilstoši kuram Axens tāpat kā citi IFP meitasuzņēmumi ir atsevišķas saimnieciskas struktūras, nav pieņemams. Komisija pareizi uzskata, ka (i) 100 % sabiedrības Axens kapitāla daļu pieder publiskajai organizācijai IFP; (ii) publiskās organizācijas IFP pētniecības un attīstības programmas īstenošana, ko veic Axens, atspoguļo valsts noteiktās stratēģiskās prioritātes; (iii) publiskās organizācijas IFO atbildīgie darbinieki piedaloties Axens pārvaldē; (iv) Axens izmantojot ekskluzīvu līgumu ar publisko organizāciju IFP, kas ir būtiski meitasuzņēmuma saimnieciskajā darbībā; un (v) jo īpaši pastāvot nolīgums, ar ko paredz priekšrocības pirmajā izmantošanā un darbinieku izmantošanā.

(70) Bez tiem elementiem, kuri norādīti iepriekšējā apsvērumā, sabiedrība UOP Limited piebilst, ka tēls, kādu IFP un Axens rada par savām attiecībām, tāpat kā tirgū pastāvošais priekšstats par šīm attiecībām arī ir svarīgi faktori: — IFP un Axens tirgū tiekot uztverti kā viena un tā pati saimnieciskā struktūra “IFP/Axens”. Axens tīmekļa vietnē jo īpaši minēts, ka “sabiedrības darbības pamatā gandrīz piecdesmit gadu ir panākumi pētniecībā un attīstībā, kā arī rūpnieciski panākumi (61)”. Turklāt Axens, reklamējot savu tehnoloģiju, atsaucas uz publisko organizāciju IFP. Axens un publiskās organizācijas IFP darbinieki dažkārt kopā apciemojot tos, kam izsniegtas licences, — rūpniecības jautājumos specializētajā presē ir piemērs, kāds priekšstats tirgū ir par IFP/Axens kā vienotu saimniecisko struktūru. Sabiedrība UOP Limited īpaši pievienoja izvilkumus no preses, kurā ir atsauce uz IFP/Axens darbību procesa tehnoloģijas licenču jomā vai min alternatīvu veidu, kad publiskā organizācija IFP šādas licences izsniedz ar sava meitasuzņēmuma Axens starpniecību. Turklāt sabiedrība UOP Limited iesniedza rakstu vai prezentāciju paraugus, kuros Axens darbinieki ļāvuši noprast, ka publiskā organizācija IFP uzskata Axens par tādu, kurā iekļautas “visas atbilstošās ar rūpniecības nodaļu un sabiedrību Procatalyse SA saistītās darbības”.

6.1.2. PRIEKŠROCĪBAS, KO SNIEDZ EPIC STATUSS

(71) Sabiedrība UOP Limited norāda, ka tas, ka Axens piegādātāji un klienti uzskata, ka tā rīcībā ir neierobežoti valsts līdzekļi, lai finansētu savu darbību, tam piešķir nozīmīgas priekšrocības tirgū. Lai arī runa ir tikai par priekšstatu tirgū, ņemot vērā pasaules ekonomikas kontekstu ekonomikas krīzes laikā, šā elementa nozīme pieaugs.

(72) Attiecībā uz klientiem struktūras IFP/Axens sniegtajām garantijām ir īpaša nozīme tirgū, kur klienti, pirms izvēlēties noteiktu tehnoloģiju, ņem vērā ilgtermiņa tautsaimniecības apsvērumus. Kā piemēru minot “aromātvielu grupas”, sabiedrība UOP Limited pēc būtības paskaidro, ka pirms šādu tehnoloģiju ieviešanas klientiem ir lielas summas jāiegulda koncepcijā, ražošanas infrastruktūras veidošanā, kam nepieciešami darbi vairāku gadu garumā. Šo rūpniecības grupu panākumi saistīti ar izmantoto tehnoloģiju veiktspējas līmeni, to klientu prasība galvenokārt ir, lai metožu pārdevēji sniegtu garantijas (62). Ja prasītais līmenis nav sasniegts, viņi nešaubīgi izraisīs cesionāra atbildības iestāšanos un prasīs stingru saistību ievērošanu attiecībā uz atjaunošanu. Cesionāra maksātspēja ilgtermiņā tāpēc būs svarīgs elements, pircējiem veicot izvēli, ne vien attiecībā uz līgumsaistību ievērošanu, bet arī attiecībā uz iespējām pētniecības un attīstības jomā, kas ir garantija turpmākiem uzlabojumiem pašreizējā procesā. Struktūrai IFP/Axens, kuru tirgus uzskata par atkarīgu no valsts, tādējādi būs priekšrocības salīdzinājumā ar konkurentiem, jo pircējiem nebūs pamata šaubīties par tā izdzīvošanu ilgtermiņā.

(73) Sabiedrība UOP Limited attiecībā uz piegādātājiem uzskata, ka salīdzinājumā ar konkurentiem struktūrai IFP/Axens var tikt piešķirti preferenciāli noteikumi; šajā sakarībā tā atsaucas uz IFP un Axens noslēgtajiem līgumiem, kas minēti lēmumā par procedūras sākšanu.

(74) Attiecībā uz finanšu tirgiem sabiedrība UOP Limited uzskata, ka struktūrai IFP/Axens ir preferenciāli noteikumi un procentu likmes kapitāla tirgos, ņemot vērā valsts kā garanta pēdējā instancē lomu. Turklāt finanšu krīzes kontekstā valsts klātbūtne un drošums, ko tā rada ieguldītājos, ļauj piesaistīt privātu kapitālu finanšu trūkuma situācijā. Konkurējošie uzņēmumi nevar piekļūt līdzvērtīgam finansējumam vai arī to var iegūt ar ne tik saimnieciski labvēlīgiem nosacījumiem. Sabiedrība UOP Limited uzskata, ka ekonomikas un finanšu krīzes ietekmē pasākums vēl vairāk izkropļo konkurenci.

(75) Sabiedrība UOP Limited2009. gada 23. janvāra vēstulē atsaucas uz iepriekšējiem apsvērumiem, kā arī uz tiem, kurus tā nosūtīja par procedūru saistībā ar iepriekšminēto Lēmumu C 51/2005. Tā uzskata, ka šī informācija sniegs pietiekami daudz elementu, kas pierāda, cik svarīga ir darījumu partneru maksātspēja attiecīgajā tehnoloģiju licenču tirgū. Tā atkārto argumentu, atbilstoši kuram struktūras IFP/Axens klienti uzskatītu, ka viņiem ir komerciālas attiecības ar valsts struktūru, kuras ilgtermiņa dzīvotspēja nerada nekādu risku. Visbeidzot, sabiedrība UOP Limited aicina Komisiju izpētīt nolīgumus, ko Axens noslēdzis ar saviem klientiem, norādot, ka tā ir pārliecināta, ka tajos nav neviena nosacījuma, kas ierobežotu atbildību Axens līmenī.

6.2. FRANCIJAS IESTĀŽU PIEZĪMES PAR SABIEDRĪBAS UOP LIMITED APSVĒRUMIEM

(76) Francijas iestādes 2009. gada 22. jūnija vēstulē pauda viedokli par to, ka sabiedrības UOP Limited apsvērumi “balstīti uz kļūdainiem vai pat pilnīgi nepareiziem apgalvojumiem, un katrā gadījumā to pamatojumam nav nekādu elementu, kas varētu pierādīt valsts atbalsta pastāvēšanu attiecībā uz publisko organizāciju IFP vai Axens.”

(77) Būtībā Francijas iestādes noliedz apgalvojumu atbilstību, saskaņā ar kuriem IFP/Axens tirgū tiek uztverta kā publiska struktūra, kurai ir priekšrocības attiecībā uz klientiem, piegādātājiem un finanšu tirgiem, un noliedz informāciju, saskaņā ar kuru struktūra IFP/Axens būtu valsts struktūra, kurai nav nekādu bažu par ilgtermiņa dzīvotspēju.

(78) Francijas iestādes sniedz divus argumentus: — pirmkārt, struktūra IFP/Axens nav valsts struktūra, kuras rīcībā ir neierobežoti resursi; turklāt nekas nepierāda to, ka tirgū šī struktūra kā tāda tiek uztverta (6.2.1.), — otrkārt, publiskās iestādes IFP EPIC statuss tirgū attiecībā uz Axens nerada nekādas priekšrocības (6.2.2.).

6.2.1. IFP/AXENS NAV VALSTS STRUKTŪRA, KURAS RĪCĪBĀ IR NEIEROBEŽOTI RESURSI

(79) Francijas iestādes pretēji tam, ko apgalvo sabiedrība UOP Limited, uzskata, ka struktūras IFP/Axens piegādātāji un klienti neuzskata šo uzņēmumu par valsts struktūru, kuras rīcībā ir neierobežoti resursi.

(80) Pirmkārt, Francijas iestādes norāda uz juridisko analīzi, ko tās iesniedza Komisijā, kā arī uz to iepriekšējiem apsvērumiem, kas, pēc to domām, pierāda, ka publiskās organizācijas IFP EPIC statuss nav pamats, lai tā saņemtu jebkādas valsts garantijas.

(81) Otrkārt, Francijas iestādes atzīmē, ka sabiedrība UOP Limited atsaucas uz “šķietamu ticību tam, ka IFP/Axens ir neierobežotas valsts garantijas”, kuras nav paredzētas tiesību aktos un kuras vienas pašas nav pamats valsts atbalsta pastāvēšanai.

(82) Treškārt, pat ja pieņem, ka publiskajai organizācijai IFP ir piešķirtas valsts garantijas, ko Francijas iestādes apstrīd, ir kļūdaini uzskatīt, ka šādas garantijas tiek mehāniski attiecinātas arī uz publiskās organizācijas IFP meitasuzņēmumiem, pamatojot ar to, ka šī organizācija un tās meitasuzņēmumi ir viena saimnieciska grupa konkurences tiesību nozīmē. Patiešām, Francija uzskata, ka publiskās organizācijas IFP meitasuzņēmumi un jo īpaši Axens kā privāttiesību struktūras, uz kurām attiecas uzņēmējdarbības tiesības, nesaņem šādas garantijas, jo meitasuzņēmumu autonomijas princips ir pretrunā jo īpaši sabiedrības UOP Limited piedāvātajai teorijai par garantiju “automātisku paplašināšanu” grupas ietvaros. Grupas jēdziens, kam var būt nozīme konkurences tiesībās, nav atzīts uzņēmējdarbības tiesībās, un uz garantiju piešķiršanu grupai attiecas stingri nosacījumi pēc formas un pēc būtības. Tas jo īpaši attiecas uz publisko organizāciju IFP, kuras valde saskaņā ar tās statūtu 7. pantu paredzējusi valdes atļauju. Turklāt Francijas iestādes uzskata, ka Komisija jau pieņēmusi zināšanai šo punktu, jo tā ir atzinusi, ka “la Banque Postale juridiskais statuss (privāttiesību juridiska persona) ir pats par sevi pietiekams, lai izslēgtu jebkādu neierobežotu garantiju pastāvēšanu la Banque Postale līmenī (63)”.

6.2.2. AXENS NAV NEKĀDU PRIEKŠROCĪBU TIRGŪ PUBLISKĀS ORGANIZĀCIJAS IFP EPIC STATUSA DĒĻ

(83) Francijas iestādes uzskata, ka argumentam, ko izvirzīja sabiedrība UOP Limited, atbalstoši kuram tirgū valda uzskats, ka struktūra IFP/Axens ir valsts struktūra, kurai ir neierobežoti resursi un kurai ir priekšrocības attiecībā uz klientiem, piegādātājiem, kā arī aizdevējiem, nav “nekāda nopietna pamata” un turklāt to “fakti neapstrīdami apgāž”.

(84) Francijas iestādes iesniedza Axens Juridisko lietu un līgumu direkcijas (AJA) dienesta paziņojumu “Axens drošības juridiskie principi” (64), kuros precizētas publiskās organizācijas IFP un Axens attiecības. Šīs attiecības skaidri regulē vispārējais noteikums, atbilstīgi kuram Axens nekādu iemeslu dēļ nelūdz mātesuzņēmuma garantijas. Francijas iestādes precizēja, ka nekādas atkāpes attiecībā uz šo noteikumu par garantiju neesamību nav iespējamas. Šis princips šajā dokumentā in extenso tiek minēts šādi: “IFP negarantē ne Axens darbību, ne bezdarbību”. Francijas iestādes precizēja, ka šis noteikums tiek piemērots visiem līgumiem vai projektiem, ko Axens varētu noslēgt vai īstenot ar saviem klientiem, piegādātājiem vai finanšu tirgos.

6.2.2.1. Par Axens un tās klientu attiecībām

(85) Francija uzskata, ka sabiedrība UOP Limited bez jebkāda pamatojuma izvirza tēzi par valsts garantiju nozīmi attiecībā uz Axens finanšu situāciju ilgtermiņā, jo īpaši attiecībā uz līgumu garantijām un uzturēšanas saistībām, kas parasti paredzētas licenču līgumos (65), tāpat tā arī nepamato iemeslus, kāpēc tā ir “pārliecināta, ka Komisija neatradīs nevienu punktu, kurā attiecībā uz Axens būtu ierobežota atbildība”.

(86) Attiecībā uz šiem punktiem Francijas iestādes precizēja, ka noteikums, kurš aprakstīts 84. apsvērumā (atbilstīgi kuram meitasuzņēmums no mātesuzņēmuma neprasa garantijas), attiecas arī uz visām garantijām, kuras Axens varētu apspriest vai noslēgt ar klientu. Francijas iestādes savu argumentu ilustrēja ar piemēru par “aromātvielu grupām”, ko sabiedrība UOP Limited minēja savās piezīmēs. Francijas iestādes precizēja, ka parasti Axens izvēlas ierobežot savu atbildību līdz samaksas daļai […] (*). Šī garantiju ierobežošanas politika, kas ir viens no Axens juridiskās drošības principiem, tādējādi ir ļoti atšķirīga no tā, kā rīkojas citi uzņēmumi, kuri darbojas šajā jomā, kuri atbilstoši Francijas iestāžu viedoklim parasti dažos gadījumos piešķir neierobežotas garantijas.

(87) Visbeidzot, Francijas iestādes atgādina, ka saistībās attiecībā uz uzturēšanu/remontu, kas piemērojamas katastrofas gadījumā, netiek izmantots publiskās organizācijas IFP finanšu nodrošinājums: a) Axens bankrota gadījumā tā kapacitāte, ko sniedz civiltiesiskās atbildības apdrošinātāji, izmantojot dažādas tā starptautiskās programmas apdrošināšanas līnijas, ir daudz lielāka par maksimālo Axens atbildību, par kuru tā līgumos vienojusies ar tiem, kuriem tā izsniegusi savu licenci; b) Axens resursu tūlītēja vai ātra mobilizācija, jo īpaši izmantojot tā zemo parādu līmeni, arī ir ļoti svarīga; c) publiskās organizācijas IFP un Axens nolīgumi gadījumā, ja bankrotē kāds, kam Axens izsniedzis licenci, skaidri ierobežo publiskās organizācijas IFP atbildību līdz summai, kas noteikti ir ierobežota, jo tā ir saistīta ar maksu, ko saņēmusi publiskā organizācija IFP; d) Axens civiltiesiskās atbildības apdrošinātāji skaidri atsakās celt jebkādas prasības pret publisko organizāciju IFP.

(88) Francijas iestādes no tā secina, ka sabiedrības UOP Limited apgalvojumi par šķietamu priekšrocību esību, ko Axens iegūst tehnoloģiju licenču tirgū, ir kļūdaini, jo īpaši tāpēc, ka Axens nemitīgi īsteno tās klientiem piešķirto atbildības garantiju ierobežošanas politiku.

(89) Francijas iestādes 2009. gada 8. septembra vēstulē precizēja, ka atbildības ierobežošana attiecībā uz klientiem ir paredzēta gan kopējā licences līgumā (66), gan produktu licenču līgumā (67), kas noslēgti starp publisko organizāciju IFP un Axens un kas stājās spēkā 2001. gada 1. janvārī. Šajos divos līgumos paredzēts, ka, ja Axens var pierādīt, ka tā bankrotu izraisīja publiskās organizācijas IFP sniegtie pakalpojumi, tās finansiālā atbildība tiks noteikta publiskās organizācijas IFP reāli saņemto summu procentu (68) robežās proporcionāli tai pārdošanas darbībai, par kuru saņemta sūdzība (produktu licence), un proporcionāli vienībai – apakšlicences objektam – vai pārdošanas darbībai, kas veikta saistībā ar apakšlicenci, kura izraisīja sūdzību (kopējā licence). Citiem vārdiem, publiskās organizācijas IFP atbildība nekad nedrīkst pārsniegt 100 % no iekasētās summas. Turklāt kopējā licencē paredzēts, ka Axens rīkojas ar finanšu garantijām, kas nodotas licences saņēmējiem attiecībā uz metodes tehnoloģiju veiktspēju. Tādējādi publiskā organizācija IFP neatbild par tehniskajām garantijām, ko Axens nodevis saviem klientiem.

(90) Turklāt jāprecizē, ka licenču līgumos, kas noslēgti starp Axens un tā klientiem, paredzēts, ka simetriski Axens finansiālā atbildība parasti tiek noteikta […] (*) % robežās no ieņēmumiem par licenci, kas iemaksāti par katru vienību, par kuru saņemta sūdzība. Publiskās organizācijas IFP atbildība ir pilnīgi neatkarīga no Axens atbildības, ja komerciālu iemeslu dēļ Axens klientam izsniegtā garantija izrādās lielāka par to, ko piešķīrusi publiskā organizācija IFP. Šis princips tiek piemērots visām licencēm, ko publiskā organizācija IFP izsniegs trešām personām, kas nav tās meitasuzņēmumi.

(91) Visbeidzot, Francijas iestādes piebilda, ka publiskās organizācijas IFP princips ir ierobežot savu atbildību attiecībā uz klientiem (meitasuzņēmumi vai tādi, kas neietilpst grupā), kad tā sniedz pakalpojumus to vārdā (pētījumi, pasūtījuma izpēte, pārbaudes utt.). Atbildība, kuru pieļauj publiskā organizācija IFP, ir saistības koriģēt veiktos darbus, turpretī finanšu aspektā princips ir ierobežot atbildību […] (*) % robežās no reāli saņemtās samaksas, kuras maksimālā summa eventuāli var sasniegt […] (*) % katrā atsevišķā gadījumā. Ja klients uzskata, ka publiskās organizācijas IFP veiktais darbs ir slikts, tas nekādā gadījumā nevar uzlikt par pienākumu darbu nebeidzami pārtaisīt.

6.2.2.2. Par Axens un tā piegādātāju attiecībām, kā arī par finansējuma noteikumiem finanšu tirgos

(92) Francijas iestādes noliedz jebkādu sabiedrības UOP Limited apgalvojuma atbilstību, saistībā ar kuru šķietamā pārliecība, ka tas, ka Axens labā pastāv neierobežoti finanšu resursi, tai piešķir preferenciālus noteikumus gan no piegādātāju, gan finanšu tirgu puses. Francija uzskata, ka sabiedrība UOP Limited nav sniegusi nekādus pierādījumus, lai pamatotu šo apgalvojumu.

(93) Francijas iestādes uzskata, ka noteikums, kas aprakstīts 84. apsvērumā, atbilstoši kuram meitasuzņēmums mātesuzņēmumam nepieprasa nekādas garantijas, ir pietiekams, lai sabiedrības UOP Limited izteikto pieņēmumu uzskatītu par nederīgu.

(94) Turklāt attiecībā uz Axens, tieši tāpat kā Beicip-Franlab un Prosernat, aizņēmuma noteikumiem finanšu tirgos Francijas iestādes atgādina, ka tās gatavojas Komisijai izteikt apņemšanos rakstveidā katrā finansējuma līgumā attiecībā uz katru darbību minēt, ka “atbilstoši Francijas tiesību aktiem (jo īpaši nepieciešamībai, lai attiecībā uz katru garantiju būtu nepārprotama atļauja tiesību aktos) šai finansēšanas darbībai netiek sniegtas nekādas – ne tiešas, ne netiešas – valsts garantijas (69)”.

7. VĒRTĒJUMS

7.1. VALSTS ATBALSTA ESĪBA LESD 107. PANTA 1. PUNKTA NOZĪMĒ

(95) LESD 107. panta 1. punktā noteikts: “Ja vien Līgumi neparedz ko citu, ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm”.

(96) Šajā konkrētajā gadījumā, lai noteiktu valsts atbalsta esību, vispirms jāpārbauda, vai tas, ka Francija 2006. gada 7. jūlijā piešķīrusi publiskajai organizācijai IFP EPIC statusu, tai dara pieejamus valsts resursus (7.1.1.), lai piešķirtu neierobežotas valsts garantijas saimnieciskajai darbībai (7.1.2.). Valsts garantiju nodrošinājuma segums un nodrošināto darbību raksturs ļaus noteikt šī lēmuma darbības jomu (7.1.3.), pēc tam būs jāpārbauda, vai attiecīgais pasākums IFP grupai piešķir selektīvas priekšrocības (7.1.4.), kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm (7.1.5.).

7.1.1. PIEKĻUVE VALSTS RESURSIEM NEIEROBEŽOTU GARANTIJU VEIDĀ

(97) Ņemot vērā īpašo saimnieciskās grupas struktūru konkurences tiesību nozīmē, jāņem vērā iespējamā valsts neierobežotās garantijas ietekme uz visām IFP grupas struktūrām, kas izriet no publiskās organizācijas IFP EPIC statusa; proti, uz pašu publisko organizāciju un tās meitasuzņēmumiem; tas veicams divos posmos: — attiecībā uz publisko organizāciju IFP neierobežotās garantijas ietekme izriet tieši no EPIC statusa; patiešām, uz publisko organizāciju IFP kā publisko tiesību juridisku personu neattiecas vispārējās tiesības attiecībā uz grūtībās nonākušu uzņēmumu sanācijas un likvidācijas procedūru tiesas ceļā. Ņemot vērā šo īpatnību, IFP grupas mātesuzņēmums var tieši veikt savu saimniecisko darbību ar labvēlīgākiem nosacījumiem kā citi tirgus dalībnieki, kuriem nav līdzvērtīgas aizsardzības (7.1.1.1.), — attiecībā uz darbībām, ko tieši veic grupas IFP privāttiesību meitasuzņēmumi, uz kuriem pilnībā attiecas vispārējās tiesības bankrotu jomā, tieša publiskās organizācijas un tātad valsts iesaistīšana nav iespējama. Tāpēc gadījumā, kad meitasuzņēmumam nav pietiekamu aktīvu, jānoskaidro, vai Axens, Prosernat un Beicip-Franlab kreditori var izmantot netiešu mehānismu, pamatojoties uz iespējamu mātesuzņēmuma atbildību par saviem meitasuzņēmumiem, kas līdzvērtīgs garantiju mehānismam (7.1.1.2).

7.1.1.1. Publiskās organizācijas IFP nodrošināšana ar neierobežotu valsts garantiju tās EPIC statusa dēļ

(98) Iepriekšminētajā Lēmumā C 56/2007 Komisija secināja (70), ka specifiskās iezīmes, kas ir cieši saistītas ar La Poste kā publiskās iestādes statusu (71), jo īpaši garantijas individuālo prasījumu atlīdzināšanai un La Poste esības un/vai pienākumu uzturēšanai, nozīmē, ka valstij ir pēdējās instances garantijas devēja loma attiecībā uz publiskas iestādes saimniecisko darbību.

(99) Šajā konkrētajā gadījumā Komisija uzskata, ka argumenti, kuri izmantoti iepriekšminētajā Lēmumā C 56/2007, galvenokārt ir transponējami uz publiskās organizācijas IFP EPIC statusu un ka tai ir īpaša juridiska situācija gan attiecībā uz prasījumu atmaksu, gan arī uz tās esības uzturēšanu maksātnespējas gadījumā. Šīs analīzes vajadzībām Komisija atsauksies uz argumentiem, kas norādīti iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 4.1. daļā (“Atbalsta esība”).

A. Individuālo prasījumu atlīdzināšanas garantijas

(100) Pirms pierādīt, ka gadījumā, ja publiskā organizācija IFP vairs nevarēs veikt maksājumus, tās kreditori varēs izmantot labvēlīgāku procedūru nekā to uzņēmumu kreditori, uz kuriem attiecas vispārējās tiesības, vispirms jāpārbauda, vai Francijas iestāžu arguments, atbilstīgi kuram šādu valsts garantiju EPIC labā izslēdz tiesību akti vai judikatūra (a).

a) Francijas iestāžu argumentu noraidīšana

(101) Pretēji tam, ko apgalvo Francijas iestādes, Komisija var secināt, ka Francijas tiesību akti pieļauj netiešu garantiju esību un konkrēti – valsts garantijas -, kuras izriet no publiskas iestādes statusa. Komisija noraida Francijas iestāžu argumentus šādu iemeslu dēļ.

(102) Pirmkārt, Komisija mutatis mutandis atsaucas uz iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 120. un 121. apsvērumu, kad Francijas iestādes apgalvo, ka nevienā tiesību aktā vai lēmumā nav noteikts princips, saskaņā ar kuru valstij būtu jāgarantē EPIC parādi. Komisija gluži otrādi uzskata, ka, kaut arī nav tiesību akta vai lēmuma, kurā būtu apstiprināta vai izslēgta tieša valsts garantija par labu EPIC, tas neizslēdz netiešas garantijas iespējamību.

(103) Otrkārt, Komisija mutatis mutandis atsaucas uz iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 122.–124. apsvērumu, kad Francijas iestādes apgalvo, ka ir formulēta judikatūra par garantiju neesību, īpaši spriedumā par Société de l'hôtel d'Albe (72) un spriedumos par Campoloro (73). Pirmajā lietā, kā Komisijas eksperts uzsvēra Pasta lietā, spriedums par Société de l'hôtel d'Albe neattiecas uz tādu situāciju, kurā būtu pamats izmantot garantijas (74). Attiecībā uz otro lietu (75) Komisija gluži pretēji uzskata, ka valsts atbildības režīmam publisko iestāžu parādu piedziņas īstenošanā piemīt visas garantijas mehānisma iezīmes.

(104) Treškārt, Komisija uzskata, ka Francijas iestāžu izvirzītais arguments Pasta lietā, atbilstīgi kuram uz parādsaistībām, kuras EPIC uzņēmusies kopš LOLF stāšanās spēkā 2005. gada 1. janvārī, nav attiecināma netieša garantija, nav pieņemams: a) Komisija uzsver, ka publiskās organizācijas IFP statusa maiņa notikusi 2006. gada 7. jūlijā, tātad pēc LOLF stāšanās spēkā. Šādos apstākļos nav nepieciešams izpētīt Francijas iestāžu eksperta izvirzītos argumentus Pasta lietā attiecībā uz iespējamajiem parādiem pirms 2005. gada 1. janvāra, lai gan savos apsvērumos Francijas iestādes uz tiem mutatis mutandis atsaucas. Patiešām, parādsaistības, ko publiskā organizācija IFP uzņēmusies pirms 2005. gada 1. janvāra, ir bijušas parādsaistības, kuras uzņēmusies profesionāla organizācija 1943. gada 17. novembra likuma Nr. 43-612 par profesionālo interešu pārvaldību (un tātad juridiska persona, uz kuru attiecas privāttiesības) nozīmē un tāpēc parādsaistību parakstīšanas brīdī (76) uz tām neattiecas neierobežotās garantijas, kuras sniedz EPIC statuss, b) Komisija tomēr atzīmē, līdzīgi, kā citstarp norādīja Komisijas eksperts Pasta lietā un kā tā jau paskaidroja iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 130. apsvērumā, uz kuru tā atsaucas mutatis mutandis, ka pienākuma nodrošināt valsts garantiju pieminēšanu finanšu tiesību aktos piemērošanas joma aprobežojas ar šādu garantiju “piešķiršanu”; un ka tāpēc garantijas piešķiršana ietver gadījumus, kuros valsts, skaidri paužot savu gribu, nolemj piešķirt garantiju kādai institūcijai vai darbībai; ka pienākuma ietvert garantijas finanšu tiesību aktos piemērošanas joma neietver garantijas, kuras rodas statusa vai no judikatūras izrietoša pienākuma dēļ un kurām ir netiešs un automātisks raksturs; ka šī otrā kategorija neizriet no valsts lēmuma, bet no tā, ka uz valsti attiecas noteikts tiesiskais regulējums, un garantija ir tikai tā rezultāts (77), c) Komisija secina, kā tā jau darījusi iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 131. apsvērumā, uz kuru tā mutatis mutandis atsaucas, ka Francijas iestāžu arguments, kura pamatā ir LOLF, nav pārliecinošs un tas, ka nevienā finanšu tiesību aktā nav precizēts, ka valsts piedāvā garantiju publiskajai organizācijai IFP tās statusa dēļ, neizslēdz netiešas garantijas esību; ka katrā ziņā Komisijai nav saistošs attiecīgā pasākuma kā garantijas statuss saskaņā ar Francijas tiesību aktiem, ne arī tas, ka garantijai būtu piemērojams LOLF; ka ir ņemams vērā tikai pasākuma statuss saskaņā ar Eiropas Savienības tiesību aktiem; ka ES tiesību aktos ir atzīta netiešas garantijas esība, ja dalībvalstij ir juridisks pienākums atlīdzināt citas personas parādsaistības tās saistību nepildīšanas gadījumā (78).

(105) Ceturtkārt, Komisija noraida Francijas iestāžu argumentu, atbilstoši kuram, ja pastāv valsts garantija EPIC labā, jebkuras jaunas EPIC izveidei (tostarp arī mainot statusu) nepieciešama garantijas pasākumu ieviešana, lai aizsargātu kreditoru tiesības, kuras radušās pirms šīm izmaiņām, kā arī tā kontrapozīciju (modus tollens), atbilstoši kurai, ja šāds mehānisms nekad nav izveidots (79), nav nekādu garantiju publiskās organizācijas IFP labā: a) kā Komisijas eksperts norādīja Pasta lietā un kā minēts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 133. apsvērumā, uz kuru tā atsaucas mutatis mutandis, Komisija uzskata, ka šāds apgalvojums izriet no īpašumtiesību konstitucionālās aizsardzības pārāk plašas interpretācijas, b) Komisija vēlas precizēt, kā tā jau darījusi iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 134. apsvērumā, uz kuru tā atsaucas mutatis mutandis, ka īpašumtiesības nenosaka, ka nepieciešams paredzēt kādu konkrētu pasākumu, lai garantētu kreditoru tiesības brīdī, kad EPIC tiek pārveidota par sabiedrību, kurai ir piemērojamas sanācijas un likvidācijas procedūras. Tāpēc šādu pasākumu neesība nav uzskatāma par netiešās garantijas neesības rādītāju, c) Komisija piebilst, kā jau paskaidrots iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 135. un 136. apsvērumā, uz kuriem tā atsaucas mutatis mutandis, ka tas, ka Francijas iestādes nolēma piešķirt tiešo garantijuLa Poste (80), kad tas 1990. gadā ieguva EPIC pielīdzināmu statusu, nenozīmē, ka bija izslēgta netiešā garantija tā labā.

(106) Visbeidzot, Komisija atsaucas uz šā lēmuma daļu par valsts atbildības iestāšanos, kā arī uz iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 4.1.1. A sadaļas b) apakšpunkta 3. daļu attiecībā uz Labetoulle rakstu, kuru citē Francijas iestādes (81), kā arī uz judikatūras analīzi Campoloro lietā (82).

(107) Pretēji tam, ko izvirza Francijas iestādes, ka tāda garantija tiesību aktos ir izslēgta, Komisija norāda, ka tādas netiešās garantijas pastāvēšanu, kas saistīta ar publiskās iestādes statusu, apstiprina Valsts Padomes 1995. gada paziņojums Crédit Lyonnais lietā, kas iedibina valsts netiešās garantijas pastāvēšanu, kas pamatota vienīgi ar struktūras publiskās iestādes raksturu (83).

(108) Kā paskaidrots iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 142.–145. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, tā nepiekrīt Francijas iestāžu sniegtajai interpretācijai, atbilstīgi kurai šis Valsts Padomes atzinums nebūtu attiecināms uz publisko organizāciju IFP. Tā jo īpaši atzīmē, ka šajā atzinumā nav minēts ne publiskā grāmatveža uzdevums, ne tā esība vai neesamība publiskā iestādē. Turklāt Francijas iestādes nepaskaidro, kāpēc tās uzskata, ka šis atzinums ir piemērojams tikai publiskām iestādēm ar publisku grāmatvedi. Komisija noraida arī Francijas iestāžu argumentus, atbilstoši kuriem atzinums nav piemērojams, jo tas ir izstrādāts pirms LOLF un ir pretrunā turpmākai Valsts Padomes judikatūrai, tā kā Komisija 104. apsvērumā, kā arī iepriekšminētajā Lēmumā C 56/2007 norādīja, ka LOLF nav šķērslis valsts netiešas garantijas pastāvēšanai par labu publiskajai organizācijai IFP.

(109) Visbeidzot, kā norādīts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 146. un 147. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, tā ņem vērā Ekonomikas, finanšu un rūpniecības ministra 2003. gada 22. jūlija paziņojumu “Pārskats par valsts piešķirto netiešo un tiešo garantiju noteikumiem”, kurā ir apstiprinājums par netiešo garantiju pastāvēšanu, kuras izriet no administratīva vai normatīva akta, “kas nosaka un ietver finanšu sekas valstij”. Minētais paziņojums pierāda, ka valsts garantija var izrietēt no ļoti dažādiem juridiskajiem aktiem (84), un atgādina par to, ka publiskas iestādes izveide ietver netiešu valsts garantiju par labu minētās iestādes kreditoriem (85).

b) Publiskās organizācijas IFP kreditoram ir grantēta tā prasījuma atmaksa.

(110) Līdzīgi tam, kas norādīts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 4.1.1.A sadaļas b) apakšpunktā, uz kuru Komisija atsaucas mutatis mutandis, tā turpmāk nodomājusi pierādīt, ka gadījumā, kad publiskā organizācija IFP nespēj atmaksāt parādus, tās kreditori būs labvēlīgākā situācijā nekā tāda uzņēmuma kreditori, uz kuru attiecas komerctiesības.

(111) Pirmkārt, attiecībā uz publiskām iestādēm nepastāv tradicionālie ierobežojumi, kas kavē prasījumu atmaksu struktūrai, kurai piemērojamas privāttiesības. Pamatojoties uz iepriekšminētā Lēmuma 56/2007 150.-154. apsvērumā detalizētāk izklāstītiem argumentiem, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, Komisija attiecībā uz šo pirmo punktu secina, ka: — pretēji to uzņēmumu kreditoriem, kuriem ir piemērojamas komerctiesības, publiskās organizācijas IFP kreditoriem (ņemot vērā, ka tai nav piemērojama vispārējos tiesību aktos paredzētā grūtībās nonākušu uzņēmumu sanācijas un likvidācijas procedūra tiesas ceļā) nedraud risks pilnībā vai daļēji zaudēt prasījumus likvidācijas procedūras noslēgumā; — tas, ka publiskā organizācija IFP ir juridiska persona, nerada šķēršļus valsts garantijas piešķiršanai; — tā kā nav tieša valsts atbildības ierobežojuma attiecībā uz publisko organizāciju IFP, tās kreditori var likumīgi pielietot principu, saskaņā ar kuru valsts sedz publiskās organizācijas IFP parādus, lai gan tai ir piešķirts juridiskas personas statuss.

(112) Otrkārt, to publisko iestāžu parādu atmaksāšana saistībā ar tiesas spriedumu, ar 1980. gada 16. jūlija likumu (un ar dažādiem piemērošanas aktiem (86) noteiktā procedūra 113.-117. apsvērumā izklāstīto iemeslu dēļ ir labvēlīgāka publiskās organizācijas IFP kreditoriem nekā vispārējo tiesību tiesvedība, ciktāl tās rezultātā netiek dzēstas publiskās organizācijas IFP parādsaistības.

(113) Atbilstoši analīzei, kas veikta iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 157.-161. apsvērumā, uz ko Komisija atsaucas mutatis mutandis, Komisija vispirms atzīmē, ka 1980. gada likumā (87) un tā piemērošanas pasākumos (88) ir paredzēts, ka valsts ir kompetentā iestāde attiecībā uz publisko iestāžu parādu piedziņu un tie piešķir valstij būtiskas priekšrocības - administratīvā kārtā izdotu rīkojumu un pietiekamu līdzekļu nodrošināšanu.

(114) Līdzīgi viedokļiem, kas izklāstīti Lēmuma C 56/2007 162.-168. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, tā uzskata, ka īpašā procedūra, kas noteikta ar 1980. gada likumu un tā piemērošanas aktiem, ir tikai prasījumu piedziņas, nevis likvidācijas procedūra, tās piemērošanas noslēgumā prasījums netiek atcelts, savukārt vispārējos tiesību aktos paredzētās likvidācijas procedūras piemērošanas rezultātā pieņemtais lēmums par slēgšanu aktīvu nepietiekamības dēļ bez soda piemērošanas ietver aizliegumu kreditoriem iesniegt jaunas prasības. Komisija arī atzīmē, ka 1980. gada likums un tā piemērošanas akti, paredzot rīkojuma atlikšanu un nevienā brīdī neparedzot maksātnespējas situāciju, rosina kreditorus uzskatīt, ka vienmēr būs paredzēti un pieejami publiskas struktūras prasījuma atmaksai nepieciešamie līdzekļi. Šie divi elementi tai ļauj secināt, ka līdzekļu nepietiekamības situācijā attiecīgā gadījumā tos nodrošinās valsts vai ka tai ir tikai pagaidu raksturs. Savukārt nevienā likvidācijas procedūrā nav paredzēta iespēja, kad par maksātnespējīgas personas parādiem atbildību uzņemas trešā persona, izņemot, protams, gadījumu, ja runa ir par garantijas devēju.

(115) Atbilstoši iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 170.-180. apsvērumā veiktajai analīzei, uz kuru Komisija atsaucas mutatis mutandis, tā uzskata, ka Francijas tiesību akti atļauj, pat iedrošina valsti piešķirt dotācijas publiskām iestādēm, nevis izmantot tradicionālos bankas aizdevumus gadījumā, ja izveidojusies līdzekļu nepietiekamība; minētās dotācijas var pildīt 1980. gada 16. jūlija likumā paredzēto “papildu līdzekļu” funkciju. Tā arī uzskata, ka kreditoriem ir zināms šo aktu saturs, tāpēc tiem ir pamats uzskatīt, ka uzraudzības iestāde varēs atrast nepieciešamos līdzekļus to prasījuma atmaksai. Tāpēc Komisija uzskata, ka maz ticama ir tāda situācija, kurā kreditoram neizdotos panākt prasījuma atmaksu, piemērojot 1980. gada 16. jūlija likumā paredzētās procedūras.

(116) Tomēr pretēji tam, ko Komisija iepriekšminētajā Lēmumā C 56/2007 secināja attiecībā uz La Poste, tā norāda, ka attiecīgajā gadījumā publiskās organizācijas IFP izmantojamie pašu resursi ir diezgan ievērojami, jo kā 44. apsvērumā paskaidroja Francijas iestādes, pieejamie resursi un ieguldījumi (150,3 miljoni euro) 2007. gada beigās bija aptuveni piecas reizes lielāki nekā aizņēmumi un finanšu parādi (25,2 miljoni euro). Komisija atzīst, ka pašreizējā finanšu situācijā vismaz tuvākajā nākotnē ir maz ticams, ka pašu resursu trūkums varētu radīt publiskajai organizācijai IFP tādus apstākļus, ka tā nespēj atmaksāt savus parādus un tai būtu nepieciešama valsts intervence.

(117) Kaut arī pašlaik maz ticama, šāda publiskās organizācijas IFP aktīvu nepietiekamības situācija ilgākā termiņā nav tik neiespējama. Šādos apstākļos nespēja iesaistīt līdzekļus, izmantojot īpašuma nodošanu, varētu izraisīt citu garantijas mehānismu izmantošanas nepieciešamību (avansi, valsts atbildības iesaistīšana utt.). Turklāt tas, ka likumdevējs nosaka īpašuma aizsardzības režīmu, varētu izraisīt strīdu par valsts stingru atbildību publiskās organizācijasIFP iespējamas maksātnespējas gadījumā (89). Šajā jautājumā Komisija ņem vērā Francijas iestāžu argumentu (90), atbilstīgi kuram, ja valsts uzskatīs, ka aktīvi, kas pieder publiskai iestādei, ir “nepieciešami” sabiedriskā pakalpojuma pienākuma veikšanai, un tāpēc iebildīs pret to nodošanu, tos tomēr nevar uzskatīt par kompensāciju, izmantojot garantijas mehānismu. Tā tomēr norāda, ka Francijas iestādes ir atzinušas (pat ja iebilst, ka tas varētu radīt priekšrocības publiskajai organizācijai IFP), ka valsts pārstāvim ir jāievēro sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktības prasība 1980. gada 16. jūlija likumā noteiktās procedūras (91) izpildes laikā. Komisija uzskata, ka šāda valsts varas izvēle – neveikt aktīvu nodošanu, atsaucoties uz sabiedriskā pakalpojuma saglabāšanas pienākumu –, varētu nozīmēt valsts stingru atbildību par publisko pienākumu vienlīdzības principa neievērošanu.

(118) Treškārt, to iemeslu dēļ, kuri jau izklāstīti iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 185.–226. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, tā uzskata, ka maz ticamā gadījumā, ja 1980. gada likumā noteiktā procedūra kreditoram liegtu iespēju saņemt atlīdzību, tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kas kreditoram būtu pieejami, lai uzliktu atbildību valstij, piemīt garantijas mehānisma iezīmes.

(119) Lai gan Francijas iestādes uzskata, ka valsts atbildība principā nevar iestāties neatkarīgi no tā, vai tā ir, vai nav stingra atbildība (92), tās tomēr atzīst, ka gadījumā, ja būtu jāievēro sabiedrisko pakalpojumu nepārtrauktības prasība un valsts pārstāvim tā būtu jāievēro, izpildot 1980. gada likumā noteikto procedūru, pastāvētu iespēja, ka tiesa kreditoram var piespriest atlīdzību. Tomēr šajā gadījumā Francijas iestādes uzskata, ka atlīdzība nozīmētu tikai to, ka kreditors nonāktu situācijā, kādā tas nonāktu vispārējo tiesību aktu piemērošanas gadījumā; tātad šāds risinājums kreditoram nerada nekādas priekšrocības. Šajā sakarībā Komisija norāda uz dažiem īpašiem īpašo tiesību punktiem, kas noteikti ar 1980. gada likumu: saskaņā ar vispārējiem tiesību aktiem likvidācijas gadījumā kreditori – katrā ziņā nenodrošinātie kreditori – principā neatgūst visu parāda summu. Turklāt likvidācijas procesā esoša uzņēmuma parādus visbiežāk neatmaksā trešās personas.

(120) Francijas iestādes apstrīd arī, ka kreditoriem pieejamās atlīdzības iespējas, ņemot vērā atbildību, var pielīdzināt garantijas formai. Gluži pretēji, Komisija uzskata, ka valsts atbildības (stingras vai ne) iestāšanās, īstenojot 1980. gada 16. jūlija likumā paredzēto publisko personu parādu piedziņas procedūru, ir pielīdzināma garantijas mehānismam Eiropas Savienības tiesību aktu izpratnē, jo tā nodrošina kreditoriem prasījuma atmaksu, uzliekot valstij par pienākumu to atmaksāt publiskās organizācijas IFP maksātnespējas gadījumā. Turklāt Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā “ECT”) judikatūra lietā Société de gestion du port de Campoloro et Société fermière de Campoloro c/Francija (93) (turpmāk tekstā “Campoloro lieta”) drīzāk atzīst automātiskas garantijas pastāvēšanu.

(121) Visbeidzot, līdzīgi pierādījumam, kas izklāstīts iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 181.–184. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, tā uzskata, ka Francijas iestāžu priekšlikums veikt precizējumus 1980. gada likuma piemērošanas dekrētā ir nepietiekams, lai izslēgtu, ka līdzekļu piesaistīšana notiek ar publisku līdzekļu piešķiršanu. a) Francijas iestādes ierosināja veikt šādus grozījumus 1980. gada likuma piemērošanas dekrētā: “Ja pēc noteiktā termiņa beigām prasība nokārtot parādus nav izpildīta, valsts pārstāvis vai uzraudzības iestāde ieraksta izdevumus saistības neizpildījušās pašpārvaldes vai publiskās iestādes budžetā. Vajadzības gadījumā nepieciešamos līdzekļus ņem no pašpārvaldes vai iestādes budžeta, vai nu samazinot apropriācijas, kuras paredzētas citiem izdevumiem un ir vēl pieejamas, vai arī palielinot līdzekļus” (grozījumi ir pasvītroti). b) Komisija tomēr, tāpat kā lēmuma par procedūras sākšanu 67. apsvērumā, uzsver, ka nedz noteikumu pašreizējā versija, nedz versija ar Francijas iestāžu piedāvātajiem grozījumiem neizslēdz to, ka līdzekļu piesaistīšana ir iespējama, palielinot līdzekļus ar dotāciju vai publisku līdzekļu piešķiršanu.

(122) Iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 204.–211. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, jau izklāstīto iemeslu dēļ tā turklāt uzskata, ka ECT spriedums Campoloro lietā uzskatāmi parāda, ka Francijas valsts atbildība šajā gadījumā izpaužas kā publisko iestāžu pasīvu netieša garantija un nav saistīta ar kaitējuma nosacījumu. a) Komisija jo īpaši atzīmē, ka ECT noraidīja Francijas iestāžu argumentus, kuras mēģināja izmantot par pamatojumu (94) valstij piedēvējamā izšķirīgā notikuma neesību, no vienas puses, un valsts garantijas neesību publiskām iestādēm, kurām ir juridiskas personas statuss, no otras puses, kā arī to, ka tā ņēma vērā prasītāju pretējos argumentus (95). b) Komisija secina, ka ECT galu galā konstatēja Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (turpmāk tekstā “Konvencija”) 6. panta 1. punkta pārkāpumu, īpaši attiecībā uz to, ka: “Ir jānodrošina šo spriedumu izpilde, un tiesa atgādina, ka valsts iestāde nevar aizbildināties ar līdzekļu nepietiekamību, lai neatmaksātu parādu, kura pamatā ir tiesas nolēmums […]”. ECT arī konstatēja minētās Konvencijas Protokola Nr. 1 1. panta pārkāpumu, jo prasītāji ir cietuši no iejaukšanās to īpašumtiesībās sakarā ar īpašu un pārmērīgu slogu, kas izriet no to summu neizmaksāšanas, kuras tiem vajadzēja saņemt (96). Ņemot vērā iepriekš teikto, ECT nodeva valsts pārziņā visus parādā esošo pilsētu parādus (97). c) Komisija uzskata, ka no šīs judikatūras izriet trīs svarīgi elementi: — ja prasītāji iegūst tiesas nolēmumu, kurā tiek atzīts to prasījums, tad valsts atbildība funkcionē kā netieša garantija (98), jo, no vienas puses, Francijas valstij ir jāatmaksā visa publiskās personas parāda summa (99), un, no otras puses, nav veikta nekāda pārdale, kas atspoguļotu parādā esošās pašpārvaldes maksātnespēju un iespējamos valstij piedēvējamos pārkāpumus (ECT nevienā brīdī nemeklēja veicinošo faktoru, kas būtu saistīts ar valsti, un ņēma vērā tikai parādnieka maksātnespējas situāciju); — šī atbildība ir attiecināma uz to publisko iestāžu parādiem, kurām ir juridiskas personas statuss. Francijas valdība īpaši atsaucās uz juridiskas personas statusu un pašu kapitālu kā uz argumentiem pret atbildības uzlikšanu Francijas valstij, taču ECT šos argumentus noraidīja; — valsts garantijas piemērošanas jomā ietilpst publiskās iestādes, kas atkarīgas no valsts. Līdz ar to garantija ir cieši saistīta ar parādnieka publisko tiesību subjekta statusu. d) Turklāt Komisija konstatē, ka ECT pieņemtais risinājums iepriekšminētajā Campoloro lietā nav izolēts – tas izriet no iedibinātas judikatūras, jo īpaši spriedumā lietā Artico pret Itāliju (100) un Bourdov pret Krieviju (101).

(123) To iemeslu dēļ, kas jau norādīti iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 212.-220. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, tā uzskata, ka Francijas iestāžu izteiktie argumenti nevar atspēkot šo izklāstu. Ņemot vērā iepriekš norādīto, līdzīgi kā tā secinājusi attiecībā uz Pasta lietu iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 222. apsvērumā un lēmumā par procedūras sākšanu, Komisija secina, ka saskaņā ar Francijas pašreizējiem tiesību aktiem publiskās organizācijas IFP kreditors, kam nav izdevies panākt prasījuma atmaksu, pielietojot 1980. gada 16. jūlija likumā paredzētās procedūras, var saņemt visu atbilstošo neatmaksātā prasījuma summu, atsaucoties uz valsts kā pēdējās instances atbildību, pretēji tam, kas notiek, piemērojot vispārējos tiesību aktos paredzēto likvidācijas procedūru, kuras ietvaros kreditora atlīdzības apjomu nosaka pieejamo aktīvu vērtība. Secinot no iepriekš minētā, Komisija uzskata, ka valsts atbildība tiek uztverta kā garantija, Francijas tiesību aktos tai netiek piemēroti nekādi ierobežojumi un tā ir cieši saistīta ar parādā esošās struktūras publisko tiesību subjekta statusu.

(124) Turklāt to iemeslu dēļ, kas jau norādīti iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 223.-226. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, tā ņem vērā Francijas priekšlikumu par attiecīgas klauzulas iekļaušanu visos publiskās organizācijas IFP līgumos, kas paredz parādsaistības, lai ierobežotu risku, ka valsts stingra atbildība varētu iestāties, pamatojoties tikai uz publiskās organizācijas IFP maksātnespēju. Komisija tomēr uzskata, ka šāds tiesiskais regulējums ir trausls un ka paliek šaubas par tā ilgstošumu, jo pieņemamā riska izņēmums ir judikatūrā iedibināts noteikums, kurš var mainīties. Tomēr Komisija uzskata, ka šāds priekšlikums ir nepietiekams, jo tas nav attiecināms uz visiem gadījumiem - tas neļauj izslēgt, ka valsts garantiju varētu izmantot attiecībā uz visu veidu atbildību (jo īpaši ārpuslīgumisku atbildību un kriminālatbildību). Turklāt līgumā nav iespējams attiecībā uz parādniekiem iepriekš paredzēt, ka valsts neatbild par publiskās organizācijas IFP parādiem, jo publiskā organizācija IFP var kļūt, piemēram, par trešās personas parādnieku, piemērojot dažādus juridiskus mehānismus, piemēram, ja tā pārņemtu citu struktūru (102) un tai būtu jāatmaksā šīs struktūras parādi trešām personām, kas nav uzreiz nosakāmas. Visbeidzot, attiecībā uz trešo personu izsniegtajiem individuālajiem prasījumiem Komisija uzskata, ka tikai vispārēji piemērojams akts, kurā norādīts, ka valsts nav publiskās organizācijas IFP garantijas devēja, un kurš piemērojams jebkurā situācijā un jebkura veida trešai personai un kurš varētu “atcelt” neierobežotu garantiju. Turklāt, pat ja Francijas priekšlikumi liegtu jebkādu iespēju publiskās organizācijas IFP kreditoram atsaukties uz valsts atbildību prasījuma atmaksai (Komisija uzskata, ka tas nav pierādīts), minētie priekšlikumi nesniedz skaidru informāciju par to, kas notiktu publiskās organizācijas IFP maksātnespējas gadījumā (103)

(125) Ceturtkārt, pat ja publiskas iestādes kreditora prasījums netiek apmierināts, tas var atsaukties uz likumīgu kļūdu, ko tas pieļāvis parādsaistību noformēšanas laikā, attiecībā uz paļāvību par šo saistību izpildi.

(126) Jau iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 227., 228. apsvērumā (1.-3. daļa) un 229. apsvērumā izklāstīto iemeslu dēļ, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, tā uzskata, ka šķietamības teorija (104) ļauj apstiprināt, ka publiskās organizācijas IFP kreditoriem ir pamats, pamatojoties uz vairākiem saskaņotiem rādītājiem, uzskatīt, ka tāda garantija skaidri pastāv (pat ja pieņem quod non, ka publiskās organizācijas IFP EPIC statuss nevar de iure tam nodrošināt Francijas valsts neierobežotas garantijas). Galvenie rādītāji, kas attiecināmi uz šķietamības teoriju, no vienas puses, saistīti ar to, ka dažādi tiesību akti (1980. gada likums un tā piemērošanas pasākumi) vai oficiāli dokumenti (budžeta dokumenti) ļauj kreditoram uzskatīt, ka valsts pārņems EPIC parādus naudas līdzekļu nepietiekamības gadījumā vai uzņemsies atbildību, no otras puses, tas, ka Francijas iestādes neieviesa skaidrību par tiesību stāvokli Campoloro lietas rezultātā un par Komisijas pirmajām sāktajām procedūrām par EPIC statusu vairo kreditoru ticību šādas garantijas esībai, un, visbeidzot, grūtības rada arī skaidru norāžu neesība par tādas situācijas ietekmi, kurā EPIC vairs nespēj veikt maksājumus.

(127) Šajā konkrētajā gadījumā Komisija vēlas piebilst, ka līdz 2006. gada 7. jūlijam iespējamajiem publiskās organizācijas IFP kreditoriem bija līgumattiecības ar profesionālu iestādi tiesību akta - 1943. gada 17. novembra likuma Nr. 43-612 par profesionālo interešu pārvaldi - nozīmē, kas bija privāttiesību juridiska persona, attiecībā uz kuru viņiem nebija nekāda iemesla uzskatīt, ka uz to attiecināmas jebkādas valsts garantijas. Tāpēc šķietamības teorijas piemērošana attiecīgajā gadījumā nav atbilstoša attiecībā uz parādsaistībām, kas radušās pēc publiskās organizācijas IFP statusa maiņas.

(128) Līdzīgi Komisijas eksperta secinājumiem Pasta lietā, Komisija secina, ka attiecībā uz parādsaistībām, kas noslēgtas pēc 2006. gada 7. jūlija, pat gadījumā, ja kreditors kļūdaini – kā to apgalvo Francijas iestādes – uzskatīs, ka valsts pienākums ir garantēt publisku iestāžu un jo īpaši publiskās organizācijas IFP parādus, tā kļūda, ņemot vērā iepriekšminētos elementus, būs leģitīma un attiecībā uz to varēs noteikt juridiskas sekas. Ja izņēmuma gadījumā kreditoram neizdotos panākt prasījuma atmaksu, kreditors tomēr varētu būt drošs, ka tā prasījums netiks atcelts.

B. Publiskās organizācijas IFP pastāvēšanas un/vai pienākumu nodrošināšanas garantija

(129) To iemeslu dēļ, kas jau norādīti iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 230.–250. apsvērumā, uz kuriem Komisija atsaucas mutatis mutandis, tā uzskata, ka pat tad, ja pēc saprātīga laika posma un iepriekšējā sadaļā aprakstīto procedūru pielietošanas EPIC kreditoram nav izdevies panākt prasījuma atmaksu, tas var būt drošs, ka tā prasījums netiks atcelts, pretēji tai situācijai, kādā atrodas likvidācijas procesā esoša privāttiesību struktūra, kurai nav nekāda nodrošinājuma attiecībā uz tās prasījuma atmaksu.

(130) Komisija uzsver, ka nav nevienas publiskas iestādes darbības pārtraukšanas/likvidācijas procedūras pēc valsts iestādes gribas ar publiskās iestādes tiesību un pienākumu atcelšanu - ja tiek pieņemts lēmums par publiskas iestādes darbības pārtraukšanu, lai gan nevienā tekstā tas skaidri nav noteikts, prakse administratīvo tiesību jomā un atsevišķi pamatprincipi rosina uzskatīt, ka publisko iestāžu, kuru darbība tiek pārtraukta, tiesības un pienākumi vienmēr tiek nodoti citam subjektam un tāda neesības gadījumā – valstij. Citiem vārdiem, publisko iestāžu parādi vienmēr tiek nodoti citai juridiskai personai, kurai nav tiesību no tiem atteikties, tāpēc ikviens kreditors var būt pārliecināts, ka tiesības, kas saistītas ar prasījumu, varēs īstenot attiecībā uz citu struktūru, līdz ar to tā prasījums netiks atcelts.

(131) Komisija atsaucas uz iepriekšminētā Lēmuma C 56/2007 233.-250. apsvērumā norādītās analīzes detaļām, kuras pamatā ir Komisijas eksperta pētījums Pasta lietā par publisko iestāžu organisko attīstību, un eksperts norāda trīs iemeslus publisko iestāžu darbības pārtraukšanai (105): publisko iestāžu darbības beigas, publisko iestāžu darbības izbeigšana uzdevuma neesības dēļ un – izplatītākais gadījums – uzdevuma nodošana, kas noteikti ietver arī tiesību un pienākumu nodošanu. a) Pirmkārt, pamatojoties uz šo pētījumu, var uzskatīt, pirmkārt, ka, ja nav vispārēja tiesiska regulējuma par to, kā organizēt publisko iestāžu darbības pārtraukšanu, prakse rāda, ka juridiskos aktos vienmēr ir paredzēta iestādes, kuras darbība tika pārtraukta, tiesību un pienākumu nodošana valstij vai subjektam, kas pārņem tās uzdevumu (106). b) Otrkārt, parasti notiek “tiesību un pienākumu” nodošana (termins “pienākumi” noteikti ietver parādus), atsevišķos tekstos ir izmantots “kapitāls” (107) (kurā arī ir iekļauti parādi). Vienīgais konstatētais pilnīgas un vienkāršas publiskās iestādes darbības pārtraukšanas piemērs jebkurā gadījumā paredz pašu “parādu” nodošanu citām publisko tiesību struktūrām (108). c) Treškārt, pat ja nav uzdevuma, praksē publiskas iestādes tiesības un pienākumus pārņem cita struktūra. d) Visbeidzot, ceturtkārt, pētījumā aprakstītā prakse atbilst 2002. gada 18. jūlija iepriekšminētajam Kodificējošajam priekšrakstam Nr. 02-060-M95 un iepriekšminētajai Rokasgrāmatai par valsts publisko iestāžu izveides, pārveidošanas un darbības izbeigšanas finanšu organizāciju (109), proti, ka likvidētas EPIC tiesības un pienākumus pārņem valsts vai juridiska persona, kas pārņem iestādes uzdevumu.

(132) Visbeidzot, ņemot vērā sava eksperta viedokli Pasta lietā, Komisija secina, ka praksē publisko iestāžu, kuras veikušas konkrētu uzdevumu, darbības pārtraukšanas gadījumā to parādi vienmēr tiek nodoti citai publisko tiesību juridiskai personai. Šis fakts publisko iestāžu, pie kurām ir pieskaitāma arī publiskā organizācija IFP, kreditoriem rada pārliecību, ka tiem neatmaksātie prasījumi netiks atcelti.

C. Secinājums par valsts garantijas esību par labu publiskajai organizācijai IFP

(133) Pamatojoties uz elementiem, kas izmantoti, lai pierādītu garantijas esību attiecībā uz individuālo prasījumu atmaksu un publiskās organizācijas IFP pienākumu uzturēšanu, Komisija secina, ka, sākot ar 2006. gada 7. jūlijā notikušo publiskās organizācijas IFP statusa maiņu: — publiskās organizācijas IFP kreditoriem nav jāsaskaras ar ierastajiem ierobežojumiem, kas izriet no privāttiesībām un publiskajām tiesībām un kas var apdraudēt pilnīgu prasījuma atmaksu; — publiskās organizācijas IFP kreditoriem prasījuma atgūšanai ir iespēja izmantot specifiskas procedūras,