(53)

Argumentus, kurus Apvienotā Karaliste iesniedza 2015. gada 31. martā pret Lēmumu par procedūras izvēršanu, var apkopot šādi: 1) nav pierādījumu par to, ka nodokļu nolēmumi būtu selektīvi. Nodokļu nolēmumu praksē Gibraltārā nekad nav bijis neviena elementa, kas liecinātu par individuālu vai īpašu režīmu, vai sarunu elementa, vai jebkādas ietekmes vai apsvērumu, izņemot tos, kuru pamatā ir Gibraltārā piemērojamo nodokļu tiesību aktu noteikumi. Nodokļu nolēmums ir vienkāršs Gibraltāra ienākuma nodokļa komisāra paziņojums par to, ka, pamatojoties uz komisāram izklāstītajiem faktiem un piemērojamo tiesību aktu parastu un pareizu interpretāciju, attiecīgajam uzņēmumam nav jāmaksā ienākuma nodoklis par aprakstītajiem ienākumiem vai ieņēmumiem. Nav pierādījumu par to, ka kādā izdotajā nolēmumā būtu izdarīta atkāpe no nodokļu tiesību aktu parastas un pareizas interpretācijas. Turklāt nodokļu iestādes nevar īstenot rīcības brīvību, kā arī nav pierādījumu par to, ka tās jebkad būtu apzināti vai tīšām atturējušās veikt pienācīgus novērtējumus vai tīšām novirzījušās no piemērojamajiem valsts nodokļu tiesību aktiem. Septiņas nolēmumu kategorijas, kuras Komisija bija identificējusi Pirmajā lēmumā par procedūras sākšanu, nav selektīvas salīdzinājumā ar citiem nodokļu nolēmumiem, jo nevienā no minētajiem nolēmumiem nav pieļauta novirze no piemērojamajiem valsts nodokļu tiesību aktiem; 2) nav pierādījumu par to, ka nodokļu nolēmumi radītu konkurences izkropļojumus. Pasākums var radīt konkurences izkropļojumus tikai tajā nozarē, uz kuru tas attiecas, vai kādā cieši saistītā nozarē. Nodokļu nolēmumi, uz kuriem attiecas minētais lēmums, ir piemērojami ļoti daudzās un dažādās nozarēs. Komisija nav norādījusi, ka jebkāds atsevišķs nolēmums ir radījis konkurences izkropļojumus nozarē, uz kuru tas attiecās, bet ir norādījusi vienīgi to, ka ir ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm, kas draud radīt konkurences izkropļojumus, neprecizējot, vai kāds nolēmums ir radījis šādus izkropļojumus; 3) ir skaidri pierādījumi par to, ka Lēmumā par procedūras izvēršanu minētie nolēmumi ir tikai daļa no pastāvīgās prakses, kas sākās ilgi pirms Apvienotās Karalistes iestāšanās Savienībā. Šādas prakses pamatā bija 1952. gada LIN 3. panta 1. punkts, kas tagad gandrīz identiski ir formulēts 2010. gada LIN 2. panta 1. un 2. punktā. Tāpēc, ja tiktu konstatēts kāds valsts atbalsta elements, tas noteikti būtu “pastāvošs”, nevis “jauns” atbalsts; 4) Lēmuma par procedūras izvēršanu pamatā ir nepareiza izpratne par svarīgiem faktiem. Diemžēl Apvienotās Karalistes iestādes Gibraltāra valdības vārdā bija nepareizi informējušas Komisiju par to, ka procedūra, kas ļauj Gibraltāra komisāram izdot nodokļu nolēmumus, ar kuriem apstiprina to, ka rezidentam uzņēmumam ir vai nav jāmaksā nodokļi Gibraltārā, ir izklāstīta 2010. gada LIN 42. pantā, tika ieviesta ar minēto likumu un nepastāvēja 1952. gada LIN, taču vajadzēja informēt, ka ar 42. pantu tika skaidri noteikts tikai tiesiskais pamats konkrētam nolēmumu veidam, kas neattiecas uz šo lietu, un ka nolēmumi par teritoriālās sistēmas piemērošanu tiek izdoti kopš 1952. gada saskaņā ar 1952. gada LIN 3. panta 1. punktu vai 2010. gada LIN 2. panta 1. un 2. punktu. Lai gan šis pārpratums radās tādēļ, ka Apvienotās Karalistes iestādes iesniedza nepareizu informāciju, Apvienotā Karaliste uzskata, ka, iespējams, šīs nepareizās informācijas dēļ Komisija ir pieņēmusi, ka nodokļu nolēmumus, kas tiek izdoti kopš 2010. gada, varētu uzskatīt par “jaunu atbalstu”; 5) Lēmums par procedūras izvēršanu liecina, ka Komisija uzskata, ka minētā prakse varētu būt atbalsta “shēma” un ka tajā ir iesaistīts viens vai vairāki individuāli valsts atbalsta gadījumi. Nav pierādījumu, kas apstiprinātu kādu no šiem uzskatiem. Šāda nenoteiktība liek procesuāli apšaubīt minēto lēmumu (vismaz daļēji), jo to, vai nolēmumu prakse pēc būtības ir shēma, nevar noskaidrot ar izvēlēto procedūru, tāpēc ka šī prakse acīmredzami ir pastāvošs atbalsts, ja tiek secināts, ka tas vispār ir atbalsts. Turklāt nav pierādījumu, kas liecinātu, ka nodokļu nolēmumi bija paredzēti citam nolūkam, nevis kā spēkā esošo nodokļu tiesību aktu normāla un pareiza interpretācija un piemērošana; 6) Lēmums par procedūras izvēršanu tika pieņemts pirms tam, kad Komisijas rīcībā bija visa informācija, lai tā varētu pilnīgi novērtēt savu nostāju attiecībā uz nodokļu nolēmumiem. Komisija un Apvienotā Karaliste tikai divas reizes apmainījās ar informāciju par nodokļu nolēmumu praksi pirms tam, kad Komisija pieņēma Lēmumu par procedūras izvēršanu. Šajā periodā Komisija nekad nenorādīja, uz kāda pamata kādu nodokļu nolēmumu varētu uzskatīt par tādu, kas jebkādā veidā rada konkurences izkropļojumus.