Rezolūcija par atbalsta efektivitāti un definīciju valsts atbalstam attīstības jomā



Oficiālais Vēstnesis 061 , 16/03/2009 Lpp. 0026 - 0031



Rezolūcija [1] par civiliedzīvotāju aizsardzību ANO un reģionālo organizāciju miera uzturēšanas operāciju laikā ĀKK un ES Apvienotā parlamentārā asambleja, - tiekoties Portmorsbijā (Papua-Jaungvinejā) 2008. gada 25.– 28. novembrī, - ņemot vērā tās Reglamenta 17. panta 1. punktu, - ņemot vērā Ženēvas konvencijas, jo īpaši Ceturto ( 1949. gada 12. augusts) par civiliedzīvotāju aizsardzību kara laikā un tās 1977. un 2005. gada papildprotokolus, - ņemot vērā Kājnieku mīnu aizliegšanas līgumu (Otavas līgumu), kas parakstīts 1997. gada septembrī, un Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) Konvenciju par noteiktiem parastiem ieročiem, kas noslēgta 1980. gada 10. oktobrī Ženēvā un stājusies spēkā 1983. gada decembrī, un papildprotokolus, - ņemot vērā ANO 1948. gada 10. decembra Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju un Vīnes deklarāciju un rīcības programmu, kas tika pieņemta Pasaules cilvēktiesību konferencē 1993. gada 14.– 25. jūnijā, - ņemot vērā 1998. gadā pieņemtos Romas statūtus, ar ko ievieš Starptautisko krimināltiesu, jo īpaši to 6., 7. un 8. pantu, - ņemot vērā Partnerattiecību nolīgumu starp Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna valstu grupu no vienas puses un Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm no otras puses, kas parakstīts 2000. gada 23. jūnijā Kotonū (Kotonū nolīgums) [2] un grozīts Luksemburgā 2005. gada 25. jūnijā [3], jo īpaši tā 8. pantu, 17. panta 2. punktu, 20., 31., 33., 96. un 97. pantu, - ņemot vērā rezolūciju par pēckonflikta rehabilitāciju ĀKK valstīs, ko pieņēma 9. sesijā, kura notika Bamako 2005. gada 21. aprīlī [4], - ņemot vērā rezolūciju par reģionālās integrācijas nozīmi miera un drošības veicināšanā, ko pieņēma 11. sesijā, kura notika Vīnē 2006. gada 22. jūnijā [5], - ņemot vērā ANO Drošības padomes ģenerālsekretāra 1998. gada 13. aprīļa ziņojumu Drošības padomei Nr. S/1998/318 "Konfliktu iemesli un ilgstoša miera un ilgtspējīgas attīstības veicināšana Āfrikā", - ņemot vērā ANO ģenerālsekretāra ziņojumus Drošības padomei, kas ietverti 1999. gada 8. septembra dokumentā Nr. S/1999/957, 2001. gada 30. marta dokumentā Nr. S/2001/331, 2002. gada 30. novembra dokumentā Nr. S/2002/1300, 2004. gada 28. maija dokumentā Nr. S/2004/431, 2005. gada 28. novembra dokumentā Nr. S/2005/740 un 2007. gada 28. oktobra dokumentā Nr. S/2007/643 par civiliedzīvotāju aizsardzību bruņotu konfliktu gadījumā, - ņemot vērā ANO Drošības padomes 1999. gada 17. septembra rezolūciju Nr. 1265, 2000. gada 19. aprīļa rezolūciju Nr. 1296, 2006. gada 28. aprīļa rezolūciju Nr. 1674 un 2006. gada 23. decembra rezolūciju Nr. 1738 par civiliedzīvotāju aizsardzību bruņotu konfliktu gadījumā, kurās atkārtoti apstiprināts, ka bruņota konflikta puses ir primāri atbildīgas par civiliedzīvotāju aizsardzību bruņotā konfliktā, un kurās arī atzīts reģionālo organizāciju būtiskais ieguldījums civiliedzīvotāju aizsardzībā bruņotu konfliktu laikā, - ņemot vērā ANO Drošības padomes priekšsēdētāja 2002. gada 15. marta un 2003. gada 15. decembra paziņojumus un "Atgādni par jautājumu izskatīšanu, kas attiecas uz civiliedzīvotāju aizsardzību Drošības padomes apspriedēs par miera uzturēšanas uzdevumiem", - ņemot vērā ANO Drošības padomes 2000. gada 31. oktobra rezolūciju Nr. 1325 un 2008. gada 19. jūnija rezolūciju Nr. 1820, kur uzsvērts sieviešu vienlīdzīgas dalības un pilnīgas iesaistīšanās nozīmīgums un nepieciešamība veicināt visus centienus miera un drošības uzturēšanai, - ņemot vērā ES Operāciju centra galīgo ziņojumu par dzimumu darbu EUFOR RD Congo ietvaros, - ņemot vērā ziņojumu "Drošāka pasaule: mūsu kopējā atbildība" (2004. g.), ko publicējusi augsta līmeņa speciālistu grupa par draudiem, izaicinājumiem un izmaiņām, veicinot aktīvu starptautiskās sabiedrības atsaucību, - ņemot vērā 2005. gada septembrī Ņujorkā pieņemto Pasaules sammita deklarāciju, - ņemot vērā Eiropas Padomes Parlamentārās asamblejas 2004. gada 23. jūnija rezolūciju Nr. 1385(2004) un tās rekomendāciju Nr. 1665(2004) "Konfliktu novēršana un atrisināšana: sieviešu nozīme", - ņemot vērā ANO Drošības padomes 2001. gada 30. augusta rezolūciju Nr. S/2001/1366 par Drošības padomes lomu bruņotu konfliktu novēršanā, - ņemot vērā ANO Drošības padomes 2003. gada 26. augusta rezolūciju Nr. S/2003/1502 par humānās palīdzības personāla, ANO personāla un asociētā personāla aizsardzību konfliktu zonās un 1994. gada 9. decembra Konvenciju par Apvienoto Nāciju Organizācijas un asociētā personāla drošību un tās 2005. gada 8. decembra fakultatīvo protokolu, - ņemot vērā ANO ģenerālsekretāra vietnieka humānās palīdzības jautājumos divreiz gadā sniegtos paziņojumus Drošības padomei par civiliedzīvotāju aizsardzību bruņotu konfliktu gadījumā, - ņemot vērā ANO Miera uzturēšanas operāciju departamenta (DPKO) galveno definīciju, kas izskaidro miera uzturēšanu kā "veidu, kā palīdzēt konfliktu skartajām valstīm radīt ilgtspējīga miera apstākļus. ANO miera uzturētāji — karavīri un militārie ierēdņi, policija un civilais personāls no dažādām valstīm — pārrauga un novēro miera procesu pēckonflikta situācijās un palīdz konfliktējošām pusēm ieviest pušu parakstīto miera līgumu. Šāda palīdzība tiek sniegta dažādos veidos, tostarp, veicinot iedzīvotāju drošību, pašapziņas celšanas pasākumus, dalītas pārvaldības norunas, elektorāta atbalstu, likuma spēka stiprināšanu un ekonomisko un sociālo attīstību", - ņemot vērā Politikas lietu komitejas ziņojumu (ACP-EU/100.291/08/galīgā redakcija), A. tā kā klasiskā izpratne par miera uzturēšanas misiju, kas sākotnēji bija galvenokārt paredzēta, lai nodalītu konfliktējošās puses pēc vienošanās parakstīšanas par uguns pārtraukšanu, laika gaitā mainās un tagad ietver arī robežu novērošanu, demilitarizētu zonu veidošanu un, ja to paredz vienošanās, cietumnieku apmaiņas un demilitarizācijas pārraudzību, un tādējādi tiek uztverta par "rutīnas procesa" sastāvdaļu, kas paredzēta pušu politiskās vides nodrošināšanai un uzturēšanai, lai veiktu pārrunas un atrisinātu nesaskaņas; B. tā kā Pasaules sammita deklarācijā, ko pieņēma 2005. gada septembrī Ņujorkā, 109 neatkarīgas valdības identificēja valstu un ANO pienākumu pasargāt iedzīvotājus no genocīda, kara noziegumiem, noziegumiem pret cilvēci un etniskās tīrīšanas; C. tā kā mandātos ir ietverts ļoti daudz uzdevumu attiecībā uz civiliedzīvotāju aizsardzību, miera uzturēšanas spēkus novirza dažādos virzienos un arvien biežāk iesaista "vieglās drošības" jautājumu risināšanā, piemēram, attīstības veicināšanā, rekonstrukcijā un ilgtermiņa miera veidošanā, kuru darbībām militāros spēkus parasti nemāca; D. tā kā viena no miera uzturēšanas misiju problēmām, aizsargājot civiliedzīvotājus, ir pietiekama novērtējuma trūkums attiecībā uz potenciālo nozīmi un iespējām, kas piemīt pastāvīgajiem civiliedzīvotājiem — proti, daudznacionālam, labi apmācītam, profesionālam civilajam personālam, kuru var ātri mobilizēt un kuram ir piemērotas spējas tādu uzdevumu veikšanā, kas ir tieši saistīti ar civiliedzīvotāju aizsardzību, piemēram, cilvēktiesību pārraudzību, sabiedrības līmeņa starpniecību, padomiem attiecībā uz dzimumu jautājumiem, kopienas mobilizēšanu, informācijas sniegšanu; E. tā kā ANO un Āfrikas Savienība (ĀS), ko dažreiz atbalsta Eiropas Savienība (ES), šogad palielina miera uzturētāju skaitu kontinentā, uzsākot jaunas misijas, tostarp Sudānas Dārfūras reģionā, Čadā, Centrālāfrikas Republikā un Somālijā; F. tā kā Āfrikas Savienības miera uzturēšanas spēki ir saņēmuši palīdzību no EAF Miera mehānisma; G. tā kā līdz ar 1997. gada Amsterdamas līguma pieņemšanu ES Eiropas Drošības un aizsardzības politikai (EDAP) 1992. gadā Pētersbergā ir noteikts miera uzturēšanas, civiliedzīvotāju aizsardzības un humānās palīdzības aizsardzības uzdevums; H. tā kā šīs misijas īsteno saskaņā ar ANO mandātu un tā kā Āfrikā tiek vai ir īstenotas piecas šādas misijas; I. tā kā ES, ANO un reģionālajām organizācijām pirms miera uzturēšanas operāciju uzsākšanas vajadzētu veikt konflikta un draudu analīzi, lai labāk izprastu vidi, kurā tie darbojas, un tādējādi izvairītos no tā, ka iejaukšanās rada negatīvu ietekmi, piemēram, papildu spriedzi un konfliktu; J. tā kā militārie dalībnieki — kā starptautiskas vai trešās puses iejaukšanās pārstāvji — vēl nav pieraduši identificēt un aizsargāt civiliedzīvotājus naidīgā vidē, turklāt militāro personālu miera uzturēšanai bieži rekrutē nevis ANO vai reģionālās organizācijas, bet gan karaspēku nodrošinošās valstis, kuras saglabā jurisdikciju pār mācībām un disciplinārajiem pasākumiem, ko pieņem attiecībā uz karaspēku; K. tā kā atšķiras humānās palīdzības dalībnieku, piem., NVO un ANO aģentūru, un miera uzturēšanas spēku pienākumi un pieeja civiliedzīvotāju aizsardzībai; L. tā kā pienākums noteikt starpniecības rīcību attiecībā uz aizsardzību bieži tiek uzticēts atsevišķiem aizsardzības ierēdņiem norises vietā, nevis tiek veidots saskaņā ar skaidrām vadlīnijām, kas izstrādātas institucionālā līmenī; M. tā kā vardarbība pret civiliedzīvotājiem konflikta skartajās valstīs, jo īpaši pret sievietēm un bērniem, bieži tiek lietota kā kara metode, lai pazemotu un psiholoģiski novājinātu cietušos, kas baidās ziņot par seksuālu izmantošanu un pāridarījumiem, kurus nodara jebkurš, ieskaitot miera uzturēšanas spēkus un humānās palīdzības darbiniekus; N. tā kā miera uzturēšanas misijas mērogs, jo īpaši attiecībā uz papildus piesaistītajiem, neapbruņotajiem civiliedzīvotājiem, kas piedalās miera uzturēšanā, un tās ģeogrāfiskā pieejamība ir būtisks faktors civiliedzīvotāju aizsardzības pakāpes palielināšanā; Civiliedzīvotāju aizsardzības definēšana 1. Uzsver, ka primāro atbildību attiecībā uz civiliedzīvotāju aizsardzību un to pamatvajadzību nodrošināšanu uzņemas valstis vai citas varas institūcijas vai dalībnieki, kam pār to ir faktiska kontrole, un ka ārēju vai trešo pušu miera uzturēšanas operāciju loma ir sekundāra šajā lietā; 2. Norāda, ka neiejaukšanās princips nedrīkst izraisīt iecietību pret smagiem noziegumiem, piemēram, genocīdu un masveida slepkavībām, etnisko tīrīšanu, izraidīšanu un masveida izvarošanu, bet drīzāk ka šajā gadījumā starptautiskā kopiena ir atbildīga par aizsardzību un pretpasākumu veikšanu, jo īpaši par apdraudēto iedzīvotāju aizsardzību, pēc iespējas iesaistot reģionālās organizācijas konfliktu risināšanā; 3. Uzsver, ka ir ļoti svarīgi atzīt, ka miera uzturēšanas operācijām (MUO) vajadzētu būt pietiekamām pilnvarām, lai varētu atjaunot mieru un likuma varu, ieskaitot pāreju uz drošības sektora reformu (DSR); paziņo, ka tāpēc ir jāizstrādā integrēta drošības stratēģija, kas nodrošina arī civilo drošības spēku (policijas) mācības, atbalsta demobilizācijas pasākumus un nosaka skaidrus pārstrukturēšanas mērķus; 4. Atkārtoti pauž bažas par vieglo un mazkalibra ieroču skaita straujo pieaugumu un pauž nostāju, ka miera uzturēšanas operāciju neatņemamai sastāvdaļai jābūt atbruņošanai, demobilizācijai un reintegrācijai; 5. Uzsver, ka attiecībā uz centieniem uzlabot civiliedzīvotāju aizsardzību ir svarīgi ņemt vērā plašāku problēmu un draudu sarežģītību, ar ko sastopas civiliedzīvotāji, un uzskata, ka palielināta savstarpējā sadarbība starp dažādiem neapbruņotiem civilajiem dalībniekiem ir pievienotā vērtība aizsardzības stratēģiju ieviešanā; 6. Uzsver, ka militārās stratēģijas pašas par sevi nevar būt sekmīgas, ja tās nepapildina visaptveroši humanitāri pasākumi un politiskie mērķi attiecībā uz mieru; paziņo, ka aizsardzības stratēģijā ir skaidri jāiekļauj precīzs pilnvarojums, kas var būt nepieciešams konfliktā iesaistīto pušu nesaskaņu pārvarēšanai un samierināšanas un restrukturēšanas panākšanai; 7. Norāda, ka vairākas valstis ir izveidojušas civilu miera dienestu un tādējādi guvušas ievērojamus panākumus, tostarp pēckonflikta vidē bijušās Diendidslāvijas valstīs; iesaka citām valstīm un reģionālajām organizācijām, piemēram, Āfrikas Savienībai un ES, arī izveidot pastāvīgu civilu miera dienestu; 8. Atzinīgi vērtē to, ka arvien vairāk miera uzturētāju pienākumos tiek iekļauti darbības mandāti civiliedzīvotāju aizsardzībai, un uzsver nepieciešamību izstrādāt vadlīnijas šādu mandātu īstenošanai, lai nodrošinātu daudz plašākus risinājumus tautas attīstības, cilvēktiesību, humānās palīdzības un cilvēku drošības nodrošināšanai, un tādēļ pieprasa ANO un reģionālās organizācijas precizēt, kā civiliedzīvotāju aizsardzība ir interpretēta viņu misiju mandātos un apvienotajās misijās, un vairāk atbalstīt miera uzturēšanas spēku un personāla sagatavošanu šādām operācijām; 9. Uzsver nepieciešamību pastāvīgi uzlabot spēju rīkoties, tostarp izveidot civilos miera uzturēšanas spēkus — labi aprīkotu koordinācijas biroju operācijas galvenajā mītnē un, iespējams, reģionālā līmeņa centrus, kā arī ātri mobilizējamu, pietiekami lielu civilo personālu; 10. Norāda uz nepieciešamību aizsargāt civiliedzīvotājus ne tikai pret vardarbīgiem uzbrukumiem, bet arī pret noziedzīgām darbībām, piemēram, bandu uzbrukumiem un laupīšanu; 11. Atbalsta ES Padomes lēmumu izveidot civilās aizsardzības mehānismu un jauno ES finanšu instrumentu, kas paredzēts ārkārtas civilās aizsardzības palīdzības mobilizēšanai un koordinēšanai gan ES, gan ārpus tās; 12. Iesaka miera uzturēšanas operāciju militārajās stratēģijās, kurās ir iekļauti īpaši aizsardzības mandāti, ietvert arī praktiskus līdzekļus šo mandātu efektīvai īstenošanai, piemēram: neapbruņotu civilo aizsardzību, nakts patruļas un radiosakarus, ciemu aizsardzības komitejas izveidi miera uzturētāju brīdināšanai, antenas pārklājumus, ātrās reaģēšanas spēku iesaistīšanu nemieru gadījumā, satelītu izmantošanu pārraudzīšanai un pārtveršanai, kā arī paredzēt stabilitātes policijas izveidi, lai atbalstītu misijas un nodrošinātu izejas stratēģiju miera uzturēšanas operācijām; 13. Uzsver, ka konflikta reģionos miera uzturēšanas spēkiem jāaizsargā arī humānās palīdzības jomā iesaistītās personas, lai padarītu viņu darbību drošu vietējā mērogā; 14. Uzsver, ka līdzdalības pieeja miera uzturēšanas operācijās, iesaistot vietējos valsts pārstāvjus un pilsonisko sabiedrību, palīdzēs noteikt vājās vietas, lai varētu izstrādāt piemērotus reaģēšanas veidus, un norāda, ka labāka koordinācija starp ekonomiskiem, politiskiem, civilajiem un militārajiem spēkiem ir būtiski nozīmīga; 15. Aicina ES dalībvalstis un starptautisko sabiedrību īstenot ANO Drošības padomes rezolūciju Nr. 1325/2000 un 1820/2008 par sievietēm un bērniem bruņotos konfliktos un izstrādāt valstu rīcības plānus un stratēģiskos dokumentus; 16. Uzsver, ka miera uzturēšanas misijās būtiska nozīme ir sieviešu klātbūtnei, jo tā samazina vardarbību pret sievietēm konflikta un pēckonflikta zonās, un ka miera uzturēšanas misijas dalībnieces bieži vien kļuvušas par paraugu vietējām sievietēm un motivējušas tās iesaistīties pēckonflikta rekonstrukcijā, jo īpaši demokrātijas veidošanā un ekonomiskajā attīstībā; 17. Aicina pienācīgi ņemt vērā ANO Drošības padomes rezolūciju Nr. 1325/2000 par sieviešu pārstāvību mehānismos, kas izveidoti konfliktu novēršanai, pārvaldībai un atrisināšanai; 18. Sevišķi nosoda gadījumus, kad miera uzturēšanas dalībnieki ļaunprātīgi izmanto varu un iesaistās civiliedzīvotāju seksuālā izmantošanā vai korupcijā, un uzsver, ka vietējo pārstāvju reaģēšana šādos gadījumos ir ļoti nozīmīga; uzstāj, ka varas iestāžu pienākums ir piespriest stingru sodu par šādiem kriminālnoziegumiem nozieguma veicēja mītnes valstī vai Starptautiskajā krimināltiesā; noraida jebkādas imunitātes piešķiršanu ANO darbiniekiem vai ANO pilnvarotiem karavīriem attiecībā uz šādiem kriminālnoziegumiem; 19. Iesaka katru miera uzturēšanas misiju atbalstīt vienībām, kuru īpašais uzdevums ir uzraudzīt, vai netiek pārkāpti starptautiskie tiesību akti cilvēktiesību jomā un cilvēktiesību likums, izmeklēt šādus pārkāpumus un publiski paziņot par tiem, un atsevišķai izmeklēšanas vienībai, kuras uzdevums ir izmeklēt iespējamus seksuālās izmantošanas gadījumus, ko paveikuši miera uzturētāji, un ieviest pienācīgu palīdzības sistēma šādas ļaunprātīgas izmantošanas upuriem un bērniem, kas dzimuši tās rezultātā; 20. Mudina izveidot pārraudzības mehānismu jeb "sargsuni", lai nodrošinātu, ka sūdzības tiek izmeklētas pārredzami un efektīvi un tiek taisnīgi izskatītas valsts līmenī; 21. Uzsver nepieciešamību kontaktpersonām iesaistīties starptautiskās ANO un NVO iniciatīvās, lai novērstu seksuālu un ļaunprātīgu izmantošanu un reaģētu uz to; 22. Ierosina, ka kontaktpersonas varētu garantēt kopienām iespēju iesniegt sūdzības, izveidojot kopīgu sūdzību reģistrēšanas mehānismu; paziņo, ka mehānismam jābūt pieejamam visām aģentūrām un kontaktpersonām, lai kopienas izprastu, kur ir iesniedzamas sūdzības; Mandātu sekas, iesaistīšanas un mācību noteikumi 23. Apstiprina nepieciešamību uzlabot pirmsmisijas mācības, kā arī mācības dienesta laikā (jo īpaši attiecībā uz starptautiskiem tiesību aktiem cilvēktiesību jomā, cilvēktiesībām, miera uzturēšanas operāciju valstu mandātu ieviešanu, ieskaitot seksuālas vardarbības novēršanu un reaģēšanu uz to), ja tiek mobilizēts daudznacionāls karaspēks — gan valsts, gan starptautiskā līmenī —, un nosoda, ka attiecībā uz ANO vadīto misiju militāro personālu to uzskata tikai par valsts pienākumu; 24. Saskaņā ar Apvienotās parlamentārās asamblejas vadlīnijām par bērniem un bruņotiem konfliktiem aicina nodrošināt īpašas mācības attiecībā uz bērnu aizsardzību; 25. Pieprasa "karavīra kartes" izdošanu — tādu, kādu izmanto EUFOR Kongo Demokrātiskajā Republikā —, kura ietvertu vadlīnijas miera uzturētājiem par to, kā izturēties pret civiliedzīvotājiem; pieprasa izstrādāt līdzīgu karti, kas īpaši attiecas uz bērniem; 26. Atzīst ANO DPKO centienus nodrošināt pirmsmobilizācijas mācības augstākā līmeņa personālam un karaspēku piešķīrējiem, jo īpaši pievēršot uzmanību iesaistīšanas noteikumiem, taču izsaka nožēlu par to, ka valstu dalība nav obligāta; 27. Iesaka ANO dalībvalstīm izveidot kopīgu mācību akadēmiju, kura paredzēta miera misijām un kurā vismaz komandējošam personālam tiek nodrošinātas standarta starpvalstu pamatmācības attiecībā uz humānās palīdzības un tehniskās palīdzības uzdevumiem civiliedzīvotāju uzraudzīšanai un aizsardzībai; 28. Iesaka ANO reģionālajām un subreģionālajām organizācijām izstrādāt standartizētākus mācību moduļus un uzlabot divpusējus un daudzpusējus mācību uzdevumus, īpaši iekļaujot izpratnes veidošanas pasākumus par cilvēktiesību ievērošanu saskaņā ar principu, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi un ir vienādi jāciena neatkarīgi no viņu vecuma, dzimuma, rases vai etniskās piederības, reliģijas vai ticības; 29. Atzinīgi vērtē ES centienus labāk saskaņot dalībvalstīs tās pieeju civiliedzīvotāju aizsardzībai, jo īpaši nodrošinot kopīgas mācības, un uzsver, ka globālās pilsoniskās sabiedrības profesionālo iniciatīvu mācībās ir obligāti jāiekļauj izpratnes veidošana par civiliedzīvotāju aizsardzību un bērnu aizsardzību; 30. Pieprasa, lai seksuālās izmantošanas un vardarbības novēršana kļūtu par vienu no standartjautājumiem, ko izskata iesaistīto valstu personāla mācībās, un ka paralēli operācijām vajadzētu apstiprināt līdzekļus un kompensāciju mehānismus miera uzturēšanas personāla ļaunprātīgu nodarījumu upuriem; 31. Mudina ANO un reģionālā miera uzturēšanas personāla mācību moduļos lielu uzmanību pievērst jautājumam par aizskarošu attieksmi, jo pārāk bieži ANO misijas personālam nav izpratnes par to, kā ziņot par nodarījumiem un kas notiks ar vainīgo; 32. Mudina katrā EDAP misijā iekļaut profesionālu bērnu aizsardzības konsultantu; 33. Atzinīgi vērtē to faktu, ka šobrīd ANO DPKO izvieto novērtēšanas komandas, lai identificētu trūkumus mācībās, un piedāvā apstiprināt, ka valstu organizētās mācības miera uzturēšanas spēkiem atbilst ANO standartiem; 34. Norāda, ka ES arī ievieš līdzīgas izstrādes attiecībā uz Headline Goal un Civilian Headline Goal, taču uzsver, ka tai vēl joprojām nav sistemātiskas pieejas, jo mācību organizēšana ietilpst katras valsts kompetencē; 35. Atgādina ES dalībvalstīm, ka saskaņā ar starptautiskajiem tiesību aktiem to pienākums ir nodrošināt atbilstošas civilā un militārā personālā mācības atbilstoši starptautiskajiem humanitārajiem standartiem un nodrošināt, ka tiek izstrādātas un pārskatītas attiecīgās vadlīnijas, lai garantētu cieņu pret vietējiem iedzīvotājiem, kultūrām un dzimumiem; norāda, ka ir svarīgi ņemt vērā cilvēktiesības un dzimumu vienlīdzību; 36. Aicina Eiropas militārā personāla nodrošinātajās mācībās Āfrikas militārajam personālam atbilstoši "Euro Recamp" programmai ietvert regulāras mācības attiecībā uz cilvēktiesībām un civiliedzīvotāju aizsardzību un piešķirt pietiekamu budžetu šādu mācību nodrošināšanai; 37. Uzsver, ka ir nepieciešams pienācīgi apsvērt gūto pieredzi un labo praksi, jo tā var palīdzēt uzlabot ES mācības, jo īpaši pieredze, kas gūta operācijās, kuras notikušas saskaņā ar nepārprotamu aizsardzības mandātu, piemēram, ARTEMIS un EUFOR Kongo Demokrātiskajā Republikā; iesaka jo īpaši pievērst uzmanību publiskotās informācijas precizitātei un veicināt pozitīvu attieksmi pret operāciju, to varētu panākt, ja lielākā daļa ES karaspēka spētu sazināties ar iedzīvotājiem tiem saprotamā valodā; Sakaru uzlabošana 38. Atkārtoti apstiprina ES un ĀKK Apvienotās parlamentārās asamblejas būtisko nozīmi izpratnes radīšanā un diskusiju sākšanā par to, kā ES EDAP operāciju un citu reģionālo organizāciju miera uzturēšanas misiju mandātu centrā izvirzīt aizsardzības darba kārtību; 39. Uzsver, ka ir svarīgi, lai gūtā pieredze būtu pieejama ne tikai "vadošai nācijai", un ir būtiski izstrādāt Eiropas doktrīnu par iejaukšanos humanitārās situācijās, jo īpaši pamatojoties uz to ES dalībvalstu pieredzi, kas tam visvairāk pievērš uzmanību, lai uzlabotu noteikumus par spēka pielietošanu; 40. Uzsver nepieciešamību formalizēt sakaru sistēmu starp NVO un ANO un reģionālajām organizācijām, jo īpaši aptverot bīstamas teritorijas, kas atrodas mieru uzturēšanas aizsardzībā; 41. Atgādina par prasību, ka saskaņā ar starptautiskajiem un valstu tiesību aktu nosacījumiem valstis uztur un ciena cilvēktiesības un humānos neitralitātes un objektivitātes principus, kā arī nodrošina, ka humānās palīdzības sniedzējiem ir droša un netraucēta piekļuve tautām, kurām šāda palīdzība ir nepieciešama; 42. Mudina miera uzturēšanas organizācijas sistemātiski iesaistīties sarunās ar vietējo sabiedrību par mandātu interpretāciju attiecībā uz civiliedzīvotāju aizsardzību un operācijas politisko un militāro vadību izstrādāt līdzīgu komunikācijas sistēmu ar vietējām politiskajām un pārvaldes institūcijām; 43. Uzsver, ka ir jāizveido katrā miera uzturēšanas struktūrā kontaktgrupa, kuras uzdevums ir nodrošināt nepārtrauktu komunikāciju un informēt vietējos iedzīvotājus, tostarp kaimiņu teritoriju iedzīvotājus, par misijas patiesajām pilnvarām, un ka tas ir svarīgākais pasākums, lai uzturētu miera atbalsta operāciju neitralitāti; paziņo, ka šīs grupas galvenais uzdevums ir izveidot sūdzību reģistrēšanas mehānismu, iesaistot procesā vietējo sabiedrību; 44. Norāda, ka komunikācija ar vietējiem iedzīvotājiem ir nepieciešama un ka vajadzētu pieņemt tādu attieksmi, kas nodrošina skaidru informāciju un vienlīdzīgu pieeju abiem dzimumiem; šāda attieksme jāveicina arī klātesošo trešo pušu spēkos un humānajās, cilvēktiesību un attīstības organizācijās; 45. Uzsver, ka ir svarīgi efektīvi un nepārtraukti novērtēt faktorus, kas ietekmē civiliedzīvotāju (ne)drošību, un ka iegūtie rezultāti jāizmanto par pamatu, lai noteiktu aizsardzības stratēģijas un novērstu vardarbīgu konfliktu atjaunošanos; 46. Aicina ES sadarbībā ar citiem iesaistītajiem dalībniekiem, piemēram, Humānās palīdzības koordinācijas biroju, veikt īpašu pētījumu par aizsardzības stratēģiju iekļaušanu ES izstrādātajā militārajā pieejā krīžu pārvaldībai un iekļaut ES līmenī iegūto pieredzi attiecībā uz civiliedzīvotāju, jo īpaši bērnu, aizsardzību, un uzskata, ka tam vajadzētu kļūt par pamatu plašākas "ES aizsardzības doktrīnas" pieņemšanai, kas ietvertu tiesiskās, civiliedzīvotāju, humānās un militārās aizsardzības elementus un ieteikumus; 47. Uzsver, ka ir svarīgi izveidot vadošas iestādes, kas var noteikt skaidrus stratēģiskos virzienus, identificēt galvenos trūkumus un noskaidrot pienākumus un atbildību konflikta gadījumā; 48. Uzdod saviem līdzpriekšsēdētājiem nosūtīt šo rezolūciju ĀKK un ES Ministru Padomei, ĀS komisijai, Panāfrikas parlamentam un nacionālajiem un reģionālajiem parlamentiem, Eiropas Komisijai, ANO un reģionālajām organizācijām, ES Padomes prezidentūrai un ĀS. [1] Pieņemta ĀKK un ES Apvienotajā parlamentārajā asamblejā 2008. gada 28. novembrī Portmorsbijā (Papua-Jaungvinejā). [2] OV L 317, 15.12.2000., 3. lpp. [3] OV L 287, 28.10.2005., 4. lpp. [4] OV C 272, 3.11.2005., 26. lpp. [5] OV C 307, 15.12.2006., 17. lpp. --------------------------------------------------