Āfrikas, Karību un Klusā okeāna valstu, no vienas puses, un Eiropas savienības un tās dalībvalstu, no otras puses, noslēgtā partnerattiecību nolīguma apvienotā Parlamentārā asambleja - Rezolūcija par kvalificētu strādnieku migrāciju un tās ietekmi uz valsts attīstību



Oficiālais Vēstnesis 254 , 26/10/2007 Lpp. 0031 - 0039



20070628 Rezolūcija [1] par ĀKK valstu sīkzemnieku nabadzības samazināšanu, sevišķi augļkopības, dārzeņkopības un puķkopības nozarē ĀKK-ES Kopējā parlamentārā asambleja, - tiekoties Vīsbādenē (Vācija) no 2007. gada 25. līdz 28. jūnijam, - ņemot vērā tās Reglamenta 17. panta 1. punktu, - ņemot vērā 2000. gada 23. jūnijā Kotonū parakstītā ĀKK un ES Partnerattiecību nolīguma mērķus tirdzniecības jomā un nabadzības mazināšanā, - ņemot vērā ANO ziņojumu par pārtikas nodrošinājumu jaunattīstības valstīs, ko ANO īpašais referents sniedza ANO Cilvēktiesību komisijai 2002. gada martā [2], - ņemot vērā Keiptaunas Deklarāciju par nākamajām ĀKK un ES sarunām par jaunu kārtību tirdzniecībā, - ņemot vērā to, ka Pasaules Pārtikas organizācijas 1996. gada augstākā līmeņa sanāksmes nodoms līdz 2015. gadam uz pusi samazināt to cilvēku skaitu, kam ir nepietiekams uzturs, ne tuvu netiek sasniegts [3], - ņemot vērā ANO Tūkstošgades attīstības mērķu (TAM) deklarāciju un tās saistības nabadzības izskaušanā [4], - ņemot vērā tiem sekojošos Apvienoto Nāciju Attīstības programmas sagatavotos pārskatus par tautas attīstību, - ņemot vērā ĀKK zemnieku organizāciju reģionālo tīklu 2006. gada 10. decembrī publicēto vidusposma pārskatu par ekonomisko partnerattiecību nolīgumiem (EPA) [5] un jau notiekošās sarunas par tiem, A. tā kā saskaņā ar UNCTAD 2006. gada ziņojumu par vismazāk attīstītām valstīm galējā nabadzībā dzīvojošu cilvēku skaits pēdējos trīsdesmit gados ir vairāk nekā divkāršojies, pieaugot no 138 miljoniem 20. gadsimta sešdesmitajos gados līdz 334 miljoniem 2000. gadā, un, ja pašreizējās tendences saglabāsies, to cilvēku skaits, kuri dienā tērē mazāk kā vienu dolāru, pieaugs no 334 miljoniem līdz 471 miljonam 2010. gadā; B. tā kā bads, nepareizs uzturs un tas, ka miljoniem cilvēku nav pieejama pārtika, cita starpā ir gan jaunattīstības valstu, gan rūpnieciski attīstīto valstu valdību ekonomiskās, lauksaimniecības un tirdzniecības politikas sekas; C. tā kā lauksaimniecība vairumam ĀKK iedzīvotāju ir galvenā ekonomikas nozare un viņu eksistence ir atkarīga no lauksaimniecības ražošanas un ar to saistītajām darbībām, un tā kā nodarbinātība šajā nozarē ir aprēķināta 60 % līmenī visās ĀKK valstīs; tā kā 73 % no lauku iedzīvotājiem Āfrikā ir sīkzemnieki, kas piekopj pašnodrošinājuma lauksaimniecību, kuriem nodrošinātība ar pārtiku ir galvenā prioritāte; B. tā kā bioloģiskā daudzveidība, ilgtspējīga lauksaimniecība un nodrošinātība ar pārtiku pilnībā ir atkarīga no ĀKK valstu pārtikas apgādes suverenitātes atzīšanas, politikas nodrošinājuma, kas vajadzīgs, lai aizsargātu ĀKK trauslās nozares un zemnieku individuālās un kolektīvās tiesības uzglabāt, mainīt, izplatīt un uzlabot sēklas, lai attīstītu pārtikas ražošanu; E. tā kā lielāko daļu ĀKK valstu lauksaimniecisko ražošanu un eksportu pamatā veic maza apjoma ģimenes saimniecības, kas ir ļoti jutīgas pret cenu svārstībām; F. tā kā lielākā daļa ĀKK lauksaimnieciskā eksporta ir atkarīga no viena vai diviem neapstrādātiem produktiem, kas ekonomikai dod mazu pievienoto vērtību, un tas pastiprina ĀKK ekonomikas neaizsargātību; G. tā kā tradicionālu lauksaimniecības produktu, piemēram, kafijas, kakao, ādas izstrādājumu un ādu, eksportam ir nenozīmīgs pieaugums ES tirgū iepriekšējo 15 gadu laikā, bet jaunu produktu, piemēram, ziedu, eksportam ir iespaidīgs (seškārtīgs) pieaugums, un godīgas tirdzniecības un organisko produktu tirgus nišas ir strauji paplašinājušās, un tām ir liels potenciāls; Vietējā atbalsta samazinājums un lēta importa pieaugums H. tā kā strukturālo pielāgojumu programmas, kas īstenotas kopš 20. gadsimta astoņdesmitajiem gadiem, ir novedušas pie valdības atbalsta samazināšanas sīkzemniekiem un pārtikas ražošanai un veicinājušas vietējās lauksaimniecības novājināšanos; I. tā kā krasās politikas pārmaiņas ĀKK lauksaimniecības nozarē ietver cenu kontroles atcelšanu saimniecībās izmantotajām izejvielām un tajās saražotajai produkcijai, importa tarifu krasu samazināšanu, valdības atbalsta samazināšanu lauksaimniecības paplašināšanai un veterinārajiem pakalpojumiem, pilnībā vai daļēji valsts kontrolētu lauksaimniecības produktu tirdzniecības organizāciju aiziešanu un vietējo tirgu atvēršanu ārējai konkurencei; J. tā kā ĀKK vietējos zemniekus apdraud vietējā patēriņa pamatproduktu, piemēram, graudaugu, piena, gaļas, dārzeņu un apstrādātu produktu imports; Negodīgi tirdzniecības noteikumi K. tā kā tirgus kultūru ekonomika, ko neizbēgami nosaka ģeoklimatiskie apstākļi un apvidus, nostāda ĀKK iedzīvotājus ļoti paradoksālā situācijā, kurā viņi ražo pārtiku starptautiskajiem tirgiem, bet no bagātām valstīm ieved subsidētus pārtikas pamatproduktus, lai apmierinātu savas vietējās vajadzības; L. ievērojot to, ka ĀKK valstu eksporta ieņēmumi pēdējās desmitgadēs ir samazinājušies, lai gan tām ir absolūtas priekšrocības attiecībā uz tropu produktiem, preču cenu svārstības ir izraisījušas sabrukumu tropu produktu, piemēram, kafijas, kakao, palmu eļļas un kokvilnas, tirgū līdz 60 %, un tam bijusi katastrofāla sociāla un ekonomiska ietekme uz ĀKK iedzīvotājiem; F. tā kā pašreizējais EPA sarunu process ir neatbilstīgs, jo īpaši attiecībā uz lauksaimniecības nozari, ņemot vērā milzīgās ražīguma un konkurētspējas atšķirības starp sešiem ĀKK reģioniem un ES; N. atgādinot, ka ĀKK un ES tirdzniecības attiecību pamatā ir Jaundes Nolīgumi starp bijušajām koloniālajām lielvalstīm un to bijušajām kolonijām, lai garantētu Eiropas piekļuvi konkrētām izejvielām, vienlaikus nodrošinot ĀKK valstīm drošus noieta tirgus un vērtīgus, stabilus un paredzamus ieņēmumus no eksporta, jo īpaši saskaņā ar preču protokoliem; Klimata pārmaiņu ietekme O. tā kā saskaņā ar ANO ziņojuma par ūdens uzraudzības sistēmu pasaulē otro izdevumu (2006) 75 % Āfrikas iedzīvotāju dzīvo sausos vai pussausos reģionos, un aptuveni 20 % dzīvo teritorijās, kurās ir lielas klimata ikgadējas svārstības; P. tā kā saskaņā ar Tūkstošgades ekosistēmas novērtējuma ziņojuma secinājumiem aptuveni 60 % pasaules ekosistēmas, tostarp saldūdens un zivju krājumi, tiek degradēti vai to izmantošana nav ilgtspējīga; tā kā pasaules visnabadzīgākie cilvēki visvairāk cieš šīs ekosistēmas degradācijas dēļ un visapdraudētākās jomas ir ūdens, lauksaimniecība, cilvēku veselība, bioloģiskā daudzveidība un jūras līmeņa celšanās; H. tā kā biežāk ir sagaidāma plūdu un sausuma iestāšanās, kas izsauc badu un rada plašus sabiedrības ekonomiskās labklājības traucējumus, jo īpaši Āfrikā, bet jūras līmeņa celšanās apdraud dažu Klusā okeāna salu dzīvotspēju; R. tā kā saskaņā ar Klimata pārmaiņu starpvalstu padomes (IPCC) 2007. gada ceturto novērtējumu klimata pārmaiņas nākamajos 50 gados varētu traucēt sasniegt Tūkstošgades attīstības mērķus, dažām Āfrikas valstīm ciešot no lauksaimniecības ražu samazināšanās par 50 % līdz 2020. gadam un mazajām salām Karību jūrā, Āfrikas piekrastē un Klusajā okeānā saskaroties ar nepietiekamiem dzeramā ūdens resursiem; HIV/AIDS ietekme S. tā kā saskaņā ar Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas (FAO) aprēķiniem 25 visvairāk skartajās valstīs Āfrikā kopš 1985. gada no HIV/AIDS miruši 7 miljoni laukstrādnieku un paredzams, ka divās nākamajās desmitgadēs no šīs slimības mirs vēl 16 miljoni cilvēku; T. tā kā sagaidāms, ka desmit Āfrikas valstīs ar vislielāko HIV/AIDS izplatību darbaspēks samazināsies no 10 % līdz 26 %, kas nopietni apdraud sabiedrības veselību un sociālo un ekonomisko attīstību tajās Āfrikas valstīs, kurās lauksaimniecībai ir galvenā nozīme; U. tā kā HIV/AIDS galvenokārt ietekmē produktīvo darbaspēku, atstājot skartos reģionus bez pārtikas ražotājiem un zemniekiem, iznīcinot lauksaimniecības nozari nākamajām paaudzēm; V. tā kā sīkzemnieku lauksaimniecības un HIV/AIDS problēmas ir būtībā savstarpēji saistītas, ņemot vērā, ka ilgtspējīga sīksaimniecību lauksaimniecības nozare ir svarīga ne tikai tāpēc, ka tā nodrošina finanšu līdzekļus, lai apmaksātu zāles pret retrovīrusu, bet arī tāpēc, ka tā nodrošina līdzsvarotu un barojošu diētu, kas nepieciešama, lai šīs zāles būtu efektīvas; W. tā kā ir jāattīsta rīcības stratēģija (zemes, kredītu un medikamentu pieejamība) un jauni instrumenti to lauku iedzīvotāju, jo īpaši vecāku cilvēku, sieviešu un slimības novājinātu pieaugušo, īpašo vajadzību apmierināšanai, kurus ir ietekmējusi pandēmija; Lauksaimniecība kā daļa no nacionālās attīstības politikas un ĀKK un ES sadarbības X. tā kā par spīti faktam, ka lielākā daļa nabadzīgo cilvēku ĀKK valstīs dzīvo lauku teritorijās, ne valstu valdības, ne ES attīstības sadarbības politika nepiešķir prioritāti lauksaimniecības un lauku attīstībai; Y. tā kā 9. Eiropas Attīstības fondā (EAF) tikai 4 no 78 ĀKK valstīm ir padarījušas lauksaimniecību par prioritāru nozari; Z. tā kā 30,7 % no 9. EAF tika piešķirta strukturālo pielāgojumu programmām, 21,4 % transportam, tikai 7 % lauku attīstībai un 1,1 % īpaši ar lauksaimniecību saistītām nozarēm; AA. tā kā, kaut arī ražotāju vairākums ir sievietes, viņu darbs netiek atzīts un viņu īpašajām vajadzībām velta ļoti maz vērības; AB. tā kā saskaņā ar 10. EAF katrā valstī izvēlas tikai divas svarīgākās nozares; AC. tā kā kredītu pieejamība sīkzemniekiem ir nopietna problēma, un tā kavē viņu attīstību; AD. tā kā sīkzemnieki mazāk labvēlīgos reģionos jāuzskata par prioritāti, jo viņi parasti nav saņēmuši lauksaimniecības atbalstu; tā kā subsidēšanas un ieguldīšanas princips attālākos un trūcīgos reģionos ir labi iesakņojies ES kohēzijas politikā; AE. tā kā ES pašlaik turpina izstrādāt stratēģiju "Atbalsts tirdzniecībai", kas sīkzemniekiem varētu radīt lielāku atbalstu; 1. uzskata, ka ĀKK un ES sadarbības attīstības politikas pamatā jābūt tam, ka tiek atzītas ĀKK valstu tiesības aizsargāt viņu lauksaimniecību, lai sīkzemniekiem garantētu pienācīgus ienākumus, palielinātu vietējo ražošanu, garantētu pārtikas nodrošinājumu, vienlaikus dodot iespēju attīstīties īpašām tirgus nišām, kā tas notika Eiropā; 2. uzskata, ka cīņā pret nabadzību un pārtikas trūkumu jāpievēršas nabadzības strukturālajiem cēloņiem jaunattīstības valstīs, un tādēļ aicina veikt pasākumus, kas veicinātu pieejamību zemes, ūdens un bioloģiskās daudzveidības resursiem un mudinātu īstenot vietējā atbalsta politiku ilgtspējīgām lauksaimniecības sīksaimniecībām; 3. atbalsta Āfrikas valstu vadītāju Maputo Deklarāciju [6], kas atzīst lauksaimniecības centrālo lomu cīņā pret nabadzību un vajadzību palielināt budžeta atbalstu šai nozarei 10 % apmērā; 4. uzskata, ka zemnieku organizācijas jāatzīst par nozīmīgiem dalībniekiem iniciatīvās, kas ietekmē lauku un lauksaimniecības nozares, un tās jāiekļauj nevalstisko dalībnieku grupā, kuru EK regulāri konsultē; jo īpaši uzskata, ka pienācīgi jāpārstāv to sīkzemnieku intereses, kas nodarbojas ar pašnodrošinājuma lauksaimniecību; EAF finansējuma pārorientēšana 5. aicina gan ES, gan ĀKK valstis pārorientēt savu politiku, EAF plānošanas pamatā izvirzot lauksaimniecību, jo jāņem vērā fakts, ka ĀKK valstīs lielākā daļa nabadzīgo cilvēku dzīvo laukos; 6. aicina ES atbalstīt nabadzīgo valstu ražošanas strukturālo pārveidošanu, lai uz eksportu pamatotas ekonomikas vietā pievērstos reģionu ilgtspējīgas attīstības stratēģijai, ņemot vērā iedzīvotāju patiesās vajadzības un mēģinot samazināt atkarību no rūpnieciski attīstītām valstīm, kā arī veidojot vietējo un reģionālo tirgu; 7. atkārtoti uzsver, ka ir svarīgi nodrošināt pietiekamu līdzekļu pieejamību, lai atvieglotu atbilstību noteikumiem, piemēram, attiecībā uz marķēšanu, iesaiņošanu un sabiedrības veselību, par produktiem, kas nāk no sīkzemniekiem un ko eksportē uz reģionālajiem un ES tirgiem, kā arī sniegtu piemērotu apmācību zemniekiem; 8. atkārtoti uzsver, ka ir svarīgi, lai sīkzemniekiem, jo īpaši sievietēm, būtu nodrošināta piekļuve pietiekamiem finanšu līdzekļiem ieguldījumiem vietējās ražošanas procesu pilnveidošanā; 9. iesaka palielināt līdzekļus, kas pieejami organizācijām, kuras apkalpo lauku kopienas un ražotājus, sniedzot EAF finansējumu atbilstīgi ĀKK un ES Kotonū Nolīgumam; 10. Pieprasa, kad iespējams, EAF palīdzību, lai pārietu uz bioloģisku lauksaimniecību un vajadzības gadījumā uz godīgas tirdzniecības lauksaimniecību, lai uz ilgu laika posmu veicinātu ilgtspējīgu ražošanu, kā arī lielākus ienākumus zemniekiem par saražotās produkcijas kilogramu; 11. pieprasa EAF palīdzību, lai dotu iespēju izmantot moderno jūras ūdens atsāļošanas un ūdens kvalitātes uzlabošanas tehnoloģiju tajās teritorijās, kurās ūdens resursi ir ierobežoti; 12. pieprasa EAF palīdzību, lai samazinātu kapitālietilpīgu pesticīdu un sintētiskā mēslojuma izmantošanu par labu ilgtspējīgākiem alternatīviem barības vielu avotiem un augu aizsardzības izstrādājumiem, kas pielāgoti vietējām vajadzībām; 13. pieprasa ĀKK un ES attīstības stratēģijas politikā piešķirt prioritāti to sīkzemnieku vajadzībām, kas nodarbojas ar pašnodrošinājuma lauksaimniecību, ņemot vērā to, ka viņi veido lielu daļu no ĀKK zemniekiem un ir īpaši neaizsargāti; Negodīgi tirdzniecības noteikumi 14. uzskata, ka brīvās tirdzniecības nolīgumi nevienlīdzīgu partneru starpā ir saasinājuši nabadzību un nelabvēlīgi ietekmē pārtikas nodrošinājumu, kā arī veicina situācijas pasliktināšanos dažās ĀKK pārtikas produktu neto importētājās valstīs; aicina ES un dalībvalstis ņemt to vērā, apsverot resursu piešķiršanu, kad tiek palielināta oficiālā attīstības palīdzība (OAP) ar tirdzniecību saistītu pielāgojumu prasībām; 15. konstatē, ka tas brīvās tirdzniecības politikas plāns, ko veidojuši līdzekļu piešķīrēji un kas ietver importa tarifu būtisku samazinājumu, ir radījis pārtikas importa pieaugumu vairākās Āfrikas valstīs: rīsu importa apjoms Burkinafaso ir pieaudzis no 99000 tonnām 1996. gadā līdz 137808 tonnām 2000. gadā, un vietējā nelobīto rīsu ražošana ir samazinājusies no 111700 tonnām 1997. gadā līdz 66300 tonnām 2001. gadā, un Kamerūnā pašlaik rīsu importa apjoms apmierina vajadzības 87 % iedzīvotāju uz vietējo ražotāju rēķina; Ekonomisko partnerattiecību nolīgumi (EPA) un ĀKK virzītā reģionālā integrācija 16. aicina ĀKK valstis sasniegt pamatīgu, darboties spējīgu, ilgtspējīgu un papildinošu reģionālo integrāciju pirms brīvās tirdzniecības nolīguma izskatīšanas ar ES un/vai citiem un uzskata, ka ĀKK virzītajai reģionālajai integrācijai ir jābūt par priekšnoteikumu, lai noslēgtu uz attīstību orientētus ekonomisko partnerattiecību nolīgumus; 17. ar izbrīnu atzīmē, ka reģionālās konfigurācijas, lai vadītu EPA sarunas, ne vienmēr saskan ar pašreizējām reģionālajām struktūrām, kurās ĀKK valstis pašreiz darbojas; 18. aicina pašreizējās EPA sarunās iesaistītās puses nodrošināt, lai tiek atbalstīts un ievērots pienākums nodrošināt tos ieguvumus, kuru pamatā ir garantijas, kas ietvertas pašreizējos tirdzniecības nolīgumos, lai turpmākajos EPA neviena ĀKK valsts nenonāk sliktākā situācijā; 19. uzskata, ka pašreizējās EPA brīvās tirdzniecības sarunas var radīt nopietnus draudus ĀKK vietējai ražošanai, ja tās rada konkurenci starp divām lauksaimniecības sistēmām, kas ļoti atšķiras attiecībā uz ražīgumu, politiku un ES subsīdijām, un mudina ES ņemt vērā vietējo valdību viedokļus; 20. norāda, ka godīga tirdzniecība starp Ziemeļiem un Dienvidiem nozīmē taisnīgas cenas noteikšanu jaunattīstības valstu resursiem un lauksaimniecības produktiem, t.i., tādas cenas, kas atspoguļo iekšējās un ārējās izmaksas, ņemot vērā obligātos kritērijus, kuri nosaka darbaspēka darba apstākļus un algas, kā arī vides aizsardzību; mudina ES un ĀKK pastiprināt atbalstu godīgai tirdzniecībai saskaņā ar saistībām Kotonū Nolīguma 23. panta g punktā; 21. uzsver nepieciešamību atbalstīt valsts un reģionālās attīstības procesus ĀKK valstīs; aicina vietējās struktūras un reģionālos tīklus stiprināt lauksaimniecības ražošanu un izplatīšanu; 22. uzstājīgi aicina attīstīt un izmantot vispārēji pieejamus finansējuma instrumentus finansiāli vājiem ražotājiem; uzsver mazu un vidēju aizdevumu programmu nozīmi, lai veicinātu lauku attīstību un atbalstītu vietējos ražotājus, vietējos kooperatīvus, kā arī uzņēmumu (jo īpaši sieviešu vadītu) izveidi; Klimata pārmaiņas 23. norāda uz klimata pārmaiņu postošo ietekmi uz neaizsargātajām valstīm, ārkārtas situācijām ar pārtiku, kas notiek katru gadu un kuru skaits kopš 20. gadsimta astoņdesmito gadu vidus ir trīskāršojies, un ka tikai 2006. gadā vien vairāk nekā 25 miljoni afrikāņu saskārās ar pārtikas krīzēm; 24. atzīmē, ka Pasaules Veselības organizācijas (PVO) 2005. gada pētījumā teikts, ka globālās klimata pārmaiņas ir tieši saistītas ar pieaugošu malārijas gadījumu skaitu, nepareizu uzturu un caureju, un tajā prognozēts, ka Āfrikā straujāk pieaugs slimību gadījumu un citu apdraudējumu skaits, jo tā ir vāji nodrošināta šo problēmu risināšanai; 25. aicina ĀKK valstis un ES dalībvalstis likt klimata pārmaiņas stratēģiskas attīstības politikas centrā un pievērst uzmanību globālās sasilšanas radītajam apdraudējumam pārtikas ražošanai, kas pēc ANO ziņojuma prognozēm samazināsies par 5 % līdz 2080. gadam, vienlaikus pieļaujot, ka var zaudēt no 25 % līdz 40 % Āfrikas dabisko dzīvotņu un ka 30 % tās piekrastes infrastruktūras var tikt iznīcināta; 26. aicina ES īstenot tās mērķi, nodrošinot maksimālo temperatūras paaugstināšanos par 2 grādiem — nepieciešamā ieguldījuma tēriņi jāapmaksā rūpnieciski attīstītajām valstīm; 27. pieprasa sagatavot novērtējumu par tirdzniecības liberalizācijas nolīgumu ietekmi uz vidi, lai noteiktu ekoloģiskās izmaksas un to ietekmi uz pārtikas nodrošinājumu, enerģijas resursiem un globālo sasilšanu; Cīņa pret HIV/AIDS 28. pauž nopietnas bažas par HIV/AIDS iespējami nelabvēlīgo ietekmi uz ĀKK valstu ilgtspējīgu attīstību un jo īpaši par tā ietekmi uz pašnodrošinājuma un komerciālo lauksaimniecību lauku darbaspēka samazināšanās dēļ, kā arī cilvēku ar lauksaimniecības zināšanām un kvalificētu strādnieku zaudējuma dēļ, kas paredz ražīguma krišanos, samazinātas nodarbinātības iespējas un pārtikas trūkumu; 29. uzskata, ka cīņai pret HIV/AIDS ir jābūt ĀKK valstu valdību un ES attīstības politikas uzmanības centrā, lai stātos pretī HIV/AIDS postošajām sekām attiecībā uz pārtikas nodrošinājumu un sociāli ekonomisko attīstību, un ka pasākumi cīņai pret HIV/AIDS ir attiecīgi jāsasaista ar lauksaimniecības un lauku attīstības programmām; 30. uzskata, ka augstā maksa par zālēm HIV/AIDS un citu izārstējamu slimību apkarošanai nopietni apdraud ĀKK lauksaimniecības ražošanu un lauku nozaru attīstību ĀKK valstīs; Atbalsts lauksaimniecībai un ticības došana iedzīvotājiem par nākotni 31. uzsver, ka strukturālo pielāgojumu politika, ko jau kopš 20. gadsimta 80. gadiem īsteno starptautiskās finanšu iestādes (SFI) un atbalsta Eiropas Savienība un kuru pamatā ir vienīgi ekonomiskā deflācija, izmantojot monetāros pasākumus, neatbilst uzdevumam samazināt nabadzību; 32. pieprasa likvidēt visas ES eksporta subsīdijas, jo tās nopietni apdraud vietējo pārtikas ražošanu; 33. šajā sakarā atzinīgi vērtē ES lēmumu, kas pieņemts Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) konferencē 2005. gadā Honkongā, līdz 2013. gadam likvidēt lauksaimniecības eksporta subsīdijas, un mudina izstrādāt pieņemto lēmumu īstenošanu; 34. pieprasa ES dalībvalstīm un Eiropas Komisijai apņemties risināt masveida migrācijas strukturālos cēloņus, mainot to pašreizējo politiku, tostarp ES izstrādājumu dempingu trešās pasaules tirgos, lai ļautu Āfrikas valstīm aizsargāt un veidot savu ekonomiku, un garantēt to iedzīvotājiem pienācīgus ienākumus, tādējādi piedāvājot labākas nākotnes perspektīvas. 35. uzdod līdzpriekšsēdētājiem nosūtīt šo rezolūciju ĀKK un ES Padomei un Eiropas Komisijai. [1] Pieņēma 2007. gada 28. jūnijā Vīsbādenē (Vācija). [2] ANO īpašā referenta par tiesībām uz pārtiku Jean Ziegler ziņojums (E/CN.4/2002/58) ANO Cilvēktiesību komisijai. [3] Romas Deklarācija par pasaules nodrošinātību ar pārtiku, kas pieņemta Pasaules Pārtikas organizācijas sammitā 1996. gada 13.- 17. novembrī Romā, Itālijā. [4] ANO Ģenerālās asamblejas rezolūcija Nr. 5/2, kas pieņemta 2000. gada 18. septembrī — "ANO Tūkstošgades deklarācija". [5] Vidusposma pārskats par ekonomisko partnerattiecību nolīgumiem (EPA), zemnieku organizāciju reģionālo tīklu neatkarīgs ieguldījums, 2006. gada 10. decembris. [6] Maputo Deklarācija "Mūsu nākotnes kopīga veidošana", ĀKK valstu un valdību vadītāju 4. sammits, Maputo, Mozambika, 2004. gada 23. un 24. jūnijs (ACP/28/010/04 galīgā redakcija). --------------------------------------------------