LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys C 362/1

ELPA priežiūros institucijos pranešimas – Vertikaliųjų apribojimų gairės

2012/C 362/01

TURINYS

Dalys Psl. I. ĮŽANGA 1–7 3 1. Gairių paskirtis 1–4 3 2. 53 straipsnio taikymas vertikaliesiems susitarimams 5–7 4 II. VERTIKALIEJI SUSITARIMAI, KURIE PAPRASTAI NEPATENKA Į 53 STRAIPSNIO 1 DALIES TAIKYMO SRITĮ 8–22 4 1. Nedidelės svarbos susitarimai bei mažosios ir vidutinės įmonės (MVĮ) 8–11 4 2. Atstovavimo susitarimai 12–21 5 2.1. Atstovavimo susitarimų apibrėžimas 12–17 5 2.2. 53 straipsnio 1 dalies taikymas atstovavimo susitarimams 18–21 7 3. Subrangos susitarimai 22 8 III. BENDROSIOS IŠIMTIES TAIKYMAS 23–73 8 1. Bendrąja išimtimi sukurtas saugus prieglobstis 23 8 2. Bendrosios išimties taikymo sritis 24–46 8 2.1. Vertikaliųjų susitarimų apibrėžimas 24–26 8 2.2. Vertikalieji konkurentų susitarimai 27–28 10 2.3. Mažmenininkų asociacijos 29–30 10 2.4. Vertikalieji susitarimai, kuriuose yra nuostatų dėl intelektinės nuosavybės teisių (INT) 31–45 11 2.5. Ryšys su kitomis bendrosiomis išimtimis 46 14 3. Pagrindiniai apribojimai pagal bendrąją išimtį 47–59 14 4. Atskiri pagrindinių pardavimo apribojimų atvejai, kuriems gali būti netaikoma 53 straipsnio 1 dalis arba kurie gali atitikti 53 straipsnio 3 dalies sąlygas 60–64 19 5. Neleistini apribojimai pagal bendrąją išimtį 65–69 20 6. Atskyrimas 70–71 21 7. Produktų, platinamų ta pačia platinimo sistema, portfelis 72–73 21 IV. BENDROSIOS IŠIMTIES ATŠAUKIMAS IR BENDROSIOS IŠIMTIES NETAIKYMAS 74–85 21 1. Atšaukimo procedūra 74–78 21 2. Bendrosios išimties netaikymas 79–85 22 V. RINKOS APIBRĖŽIMAS IR RINKOS DALIES APSKAIČIAVIMAS 86–95 23 1. ELPA priežiūros institucijos pranešimas dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo 86 23 2. Atitinkama rinka 30 % rinkos dalies ribai pagal bendrąją išimtį apskaičiuoti 87–92 24 3. Rinkos dalių apskaičiavimas pagal bendrąją išimtį 93–95 25 VI. ĮGYVENDINIMO POLITIKA ATSKIRAIS ATVEJAIS 96–229 25 1. Analizės struktūra 96–127 25 1.1. Neigiamas vertikaliųjų apribojimų poveikis 100–105 27 1.2. Teigiamas vertikaliųjų apribojimų poveikis 106–109 28 1.3. Analizės metodas 110–127 30 1.3.1. Svarbūs vertinimo pagal 53 straipsnio 1 dalį veiksniai 111–121 31 1.3.2. Svarbūs vertinimo pagal 53 straipsnio 3 dalį veiksniai 122–127 33 2. Konkrečių vertikaliųjų apribojimų analizė 128–229 34 2.1. Įsipareigojimas pirkti iš vieno tiekėjo 129–150 34 2.2. Išskirtinis platinimas 151–167 38 2.3. Išskirtinio kliento paskyrimas 168–173 42 2.4. Pasirinktinis platinimas 174–188 43 2.5. Franšizė 189–191 47 2.6. Išskirtinis tiekimas 192–202 48 2.7. Išankstinis prieigos mokestis 203–208 50 2.8. Kategorijos valdymo susitarimai 209–213 51 2.9. Susiejimas 214–222 52 2.10. Perpardavimo kainų apribojimai 223–229 54

A. Šis pranešimas skelbiamas vadovaujantis Europos ekonominės erdvės susitarimo (toliau – EEE susitarimas) ir ELPA valstybių susitarimo dėl Priežiūros institucijos ir Teisingumo teismo įsteigimo (toliau – Priežiūros institucijos ir teismo susitarimas) nuostatomis.

B. Europos Komisija paskelbė pranešimą „Vertikaliųjų apribojimų gairės“ (1). Šiuo neprivalomu dokumentu nustatomi principai, kurių Europos Komisija laikosi vertindama vertikaliuosius susitarimus pagal SESV 101 straipsnį.

C. ELPA priežiūros institucija laikosi nuomonės, kad pirmiau minėtas aktas yra svarbus EEE. Siekdama išlaikyti vienodas konkurencijos sąlygas ir užtikrinti vienodą EEE konkurencijos taisyklių taikymą visoje Europos ekonominėje erdvėje, ELPA priežiūros institucija priima šį pranešimą pagal Priežiūros institucijos ir teismo susitarimo 5 straipsnio 2 dalies b punktu jai suteiktus įgaliojimus. Ji ketina laikytis šiame pranešime išdėstytų principų ir taisyklių konkrečiu atveju taikydama atitinkamas EEE taisykles.

D. Šiuo pranešimu pakeičiamas institucijos ankstesnis pranešimas „Vertikaliųjų apribojimų gairės“ (2).

I. ĮŽANGA

1. Gairių paskirtis

(1) Šiose gairėse nustatomi vertikaliųjų susitarimų vertinimo pagal Europos ekonominės erdvės susitarimo 53 straipsnį (toliau – 53 straipsnis) principai. Termino „vertikalieji susitarimai“ apibrėžtis pateikta EEE susitarimo XIV priedo 2 punkte nurodyto teisės akto (2010 m. balandžio 20 d. Komisijos reglamentas (ES) Nr. 330/2010 (3)) dėl EEE susitarimo 53 straipsnio 3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų rūšims (toliau – bendroji išimtis) 1 straipsnio 1 dalies a punkte (žr. 24–46 dalis). Šiomis gairėmis neprieštaraujama galimam lygiagrečiam Europos ekonominės erdvės susitarimo 54 straipsnio (toliau – 54 straipsnis) taikymui vertikaliesiems susitarimams. Šios gairės sudarytos tokiu būdu: — II skyriuje (8–22 dalys) aprašomi vertikalieji susitarimai, kurie paprastai nepatenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį; — III skyriuje (23–73 dalys) išaiškinamos bendrosios išimties taikymo sąlygos; — IV skyriuje (74–85 dalys) aprašomi bendrosios išimties atšaukimo ir bendrosios išimties netaikymo principai; — V skyriuje (86–95 dalys) pateikiamos atitinkamos rinkos apibrėžimo ir rinkos dalies apskaičiavimo gairės; — VI skyriuje (96–229 dalys) aprašoma bendra analizės struktūra ir ELPA priežiūros institucijos įgyvendinimo politika atskirais vertikaliųjų susitarimų atvejais.

(2) Šiose gairėse analizė taikoma ir prekėms, ir paslaugoms, nors tam tikri vertikalieji apribojimai daugiausia yra taikomi prekių platinimui. Be to, gali būti sudaryti vertikalieji susitarimai dėl tarpinių bei galutinių prekių ir paslaugų. Jei nenurodyta kitaip, šiose gairėse pateikta analizė ir argumentai taikomi visoms prekių ir paslaugų grupėms ir visų lygių prekybai. Todėl terminas „produktai“ apima ir prekes, ir paslaugas. Terminai „tiekėjas“ ir „pirkėjas“ vartojami kalbant apie visus prekybos lygius. Bendroji išimtis ir šios gairės susitarimams su galutiniais vartotojais, jeigu pastarieji nėra įmonės, netaikomi, nes 53 straipsnis taikomas tik įmonių susitarimams.

(3) Paskelbdama šias gaires, ELPA priežiūros institucija siekia padėti įmonėms pačioms įvertinti savo vertikaliuosius susitarimus pagal EEE susitarimo konkurencijos taisykles. Toliau šiose gairėse nustatytų standartų negalima taikyti mechaniškai, jie turi būti taikomi tinkamai atsižvelgiant į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes. Kiekvienas atvejis turi būti vertinamas pagal jo faktus.

(4) Šiomis gairėmis neprieštaraujama ELPA teismo praktikai, susijusiai su 53 straipsnio taikymu vertikaliesiems susitarimams, arba Bendrojo Teismo ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktikai, susijusiai su EEE susitarimo 53 straipsnio ir SESV 101 straipsnio taikymu vertikaliesiems susitarimams. ELPA priežiūros institucija, remdamasi suinteresuotųjų šalių ir nacionalinių konkurencijos institucijų perduodama rinkos informacija, toliau stebės bendrosios išimties ir gairių veikimą ir, atsižvelgdama į būsimus pokyčius ir naują informaciją, gali peržiūrėti šį pranešimą.

2. 53 straipsnio taikymas vertikaliesiems susitarimams

(5) 53 straipsnis taikomas vertikaliesiems susitarimams, kurie gali turėti įtakos Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai ir kurie trukdo, riboja arba iškraipo konkurenciją (vertikalieji apribojimai) (4). 53 straipsnis – tai teisinis vertikaliųjų apribojimų vertinimo pagrindas, kuriame atsižvelgiama į antikonkurencinį ir konkurenciją skatinantį poveikį. 53 straipsnio 1 dalimi draudžiami tie susitarimai, kuriais akivaizdžiai ribojama ar iškraipoma konkurencija, tuo tarpu 53 straipsnio 3 dalyje numatyta išimtis susitarimams, kurių teikiama nauda yra reikšmingesnė nei jų antikonkurencinis poveikis (5).

(6) Daugeliu vertikaliųjų apribojimų atveju pavojus konkurencijai gali kilti tik jei nėra pakankamos konkurencijos viename ar keliuose prekybos lygiuose, t. y. jei egzistuoja tam tikra rinkos galia tiekėjo arba pirkėjo arba abiem lygiais. Vertikalieji apribojimai paprastai yra mažiau žalingi nei horizontalieji apribojimai ir gali sudaryti esmines sąlygas veiksmingumui didinti.

(7) 53 straipsnio tikslas – užtikrinti, kad įmonės nesinaudotų susitarimais, šiuo atveju vertikaliaisiais susitarimais, konkurencijai rinkoje riboti pakenkiant vartotojams. Vertinti vertikaliuosius apribojimus taip pat labai svarbu atsižvelgiant į platesnį tikslą siekti integruotos teritorijos, kuriai taikomas EEE susitarimas. Rinkos integracija didina konkurenciją Europos ekonominėje erdvėje. Įmonėms neturėtų būti leidžiama atkurti privačių kliūčių tarp Susitariančiųjų Šalių, kuriose sėkmingai buvo pašalintos valstybinės kliūtys.

II. VERTIKALIEJI SUSITARIMAI, KURIE PAPRASTAI NEPATENKA Į 53 STRAIPSNIO 1 DALIES TAIKYMO SRITĮ

1. Nedidelės svarbos susitarimai bei mažosios ir vidutinės įmonės (MVĮ)

(8) Susitarimams, kurie negali turėti pastebimos įtakos Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai arba kurių tikslas ar poveikis negali būti pastebimas konkurencijos apribojimas, 53 straipsnio 1 dalis netaikoma. Bendroji išimtis taikoma tik susitarimams, kurie patenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Šiomis gairėmis neprieštaraujama ELPA priežiūros institucijos pranešimo dėl nedidelės svarbos susitarimų, kurie nežymiai riboja konkurenciją pagal EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį (de minimis) (6), ar kokio nors būsimo de minimis pranešimo taikymui.

(9) Laikantis de minimis pranešime nustatytų sąlygų, susijusių su pagrindiniais apribojimais ir bendro poveikio klausimais, nekonkuruojančių įmonių, kurių rinkos dalis atitinkamoje rinkoje nėra didesnė kaip 15 %, vertikalieji susitarimai paprastai nepatenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (7). Nedaroma prielaidos, kad įmonių, užimančių daugiau kaip 15 % rinkos, vertikalieji susitarimai automatiškai pažeidžia 53 straipsnio 1 dalį. Įmonių, kurių rinkos dalis didesnė kaip 15 %, susitarimai vis dar gali neturėti pastebimo poveikio Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai arba gali pastebimai neriboti konkurencijos (8). Tokie susitarimai turi būti vertinami atsižvelgiant į jų teisinį ir ekonominį kontekstą. Atskirų susitarimų vertinimo kriterijai išdėstyti 96–229 dalyse.

(10) Jeigu yra nustatyti pagrindiniai apribojimai, apibrėžiami de minimis pranešime, 53 straipsnio 1 dalis gali būti taikoma esant ir mažesnei kaip 15 % rinkos daliai, jeigu daromas pastebimas poveikis Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai ir konkurencijai. Šiuo atveju atsižvelgiama į taikytiną ELPA teismo, Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo praktiką (9). Taip pat atsižvelgiama į galimą poreikį įvertinti teigiamą ir neigiamą pagrindinių apribojimų poveikį, kaip aprašyta šių gairių 47 dalyje.

(11) Be to, ELPA priežiūros institucija mano, kad priklausomai nuo bendro poveikio ir pagrindinių apribojimų, mažųjų ir vidutinių įmonių vertikalieji susitarimai, kaip apibrėžta 2003 m. gegužės 6 d. Komisijos rekomendacijos dėl labai mažų, mažųjų ir vidutinių įmonių apibrėžimo (10) priede, retai gali turėti pastebimą poveikį Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai ar pastebimai riboti konkurenciją, kaip apibrėžta 53 straipsnio 1 dalyje, todėl paprastai tokie susitarimai nepatenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Tais atvejais, kai tokie susitarimai vis dėlto atitinka 53 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygas, ELPA priežiūros institucija dėl nepakankamo Europos ekonominės erdvės intereso paprastai nepradės procedūrų, nebent tokios įmonės kartu arba atskirai užima dominuojančią padėtį didelėje teritorijos, kuriai taikomas EEE susitarimas, dalyje.

2. Atstovavimo susitarimai

2.1. Atstovavimo susitarimų apibrėžimas

(12) Atstovas – tai juridinis arba fizinis asmuo, įgaliojamas kito asmens (atstovaujamojo) vardu derėtis ir (arba) sudaryti toliau nurodytas sutartis paties atstovo vardu arba atstovaujamojo vardu: — dėl prekių arba paslaugų atstovaujamajam pirkimo, arba — atstovaujamojo tiekiamų prekių arba paslaugų pardavimo.

(13) Lemiamas veiksnys apibrėžiant atstovavimo susitarimą 53 straipsnio 1 dalies taikymo tikslu yra atstovo prisiimta finansinė arba komercinė rizika, susijusi su veikla, kuriai atstovauti jį paskyrė atstovaujamasis (11). Šiuo aspektu vertinant nėra svarbu, ar atstovas dirba vienam, ar keliems atstovaujamiesiems. Atliekant šį vertinimą taip pat nesvarbu, kaip savo susitarimus kvalifikuoja šalys ar kaip jos kvalifikuojamos nacionalinės teisės aktuose.

(14) Yra trys finansinės ir komercinės rizikos rūšys, svarbios apibrėžiant atstovavimo susitarimus 53 straipsnio 1 dalies taikymo tikslu. Pirma, yra sutartims būdinga rizika, tiesiogiai susijusi su atstovaujamojo vardu atstovo sudarytomis ir (arba) suderėtomis sutartimis, pavyzdžiui, sutartys dėl atsargų finansavimo. Antra, egzistuoja rizika, susijusi su rinkos investicijomis. Tai investicijos, kurių reikia tam tikros rūšies atstovo veiklai, kurią vykdyti jį paskyrė atstovaujamasis, t. y. investicijos, kurių reikia, kad atstovas galėtų sudaryti ir (arba) suderėti tokios rūšies sutartį. Tokios investicijos paprastai yra prarandamos, tai reiškia, kad jei tam tikra veikla nutraukiama, jų negalima panaudoti kitai veiklai arba parduoti be didelių nuostolių. Trečia, kyla su kitomis veiklos rūšimis, pavyzdžiui, aptarnavimu po pardavimo, remonto paslaugomis arba toje pačioje produkto rinkoje vykdoma veikla, susijusi rizika, jeigu atstovaujamasis reikalauja, kad atstovas imtųsi tokios veiklos, bet ne kaip atstovaujamojo atstovas, o pats rizikuodamas.

(15) Taikant 53 straipsnio 1 dalį, susitarimas yra laikomas atstovavimo susitarimu, jeigu atstovas, atstovaujamojo vardu sudarydamas ir (arba) suderėdamas sutartis arba darydamas tam tikras rinkos investicijas, susijusias su ta veiklos sritimi, ir vykdydamas kitą veiklą, kurios reikalauja atstovaujamasis toje pačioje produkto rinkoje, visai nerizikuoja arba jo rizika yra minimali. Tačiau rizika, susijusi su atstovavimo paslaugų teikimu, t. y. rizika, susijusi su atstovo pajamų priklausomybe nuo jo sėkmės darbe arba su bendromis investicijomis, pavyzdžiui, nuomojant patalpas arba samdant personalą, atliekant šį vertinimą nėra svarbi.

(16) Taikant 53 straipsnio 1 dalį, susitarimas paprastai bus laikoma atstovavimo susitarimu, kai pagal sutartį pirktų arba parduotų prekių nuosavybė nepereina atstovui arba kai atstovas pats neteikia sutarties paslaugų, taip pat kai atstovas: a) neprisideda prie išlaidų, susijusių su sutarties prekių arba paslaugų teikimu ir (arba) pirkimu, įskaitant prekių pervežimo išlaidas, dengimo. Tai nereiškia, kad atstovas negali teikti transportavimo paslaugų, jeigu išlaidas dengia atstovaujamasis; b) savo rizika arba sąskaita nelaiko sutarties prekių atsargų, įskaitant atsargų finansavimo išlaidas ir atsargų praradimo išlaidas, ir gali grąžinti neparduotas prekes atstovaujamajam be išlaidų, nebent atsiranda atstovo kaltė (pvz., nesilaikė tinkamų saugumo priemonių, kad išvengtų atsargų praradimo); c) neprisiima atsakomybės už parduoto produkto sukeltą žalą trečiosioms šalims (produkto atsakomybė), nebent jis kaip atstovas yra atsakingas už kaltę šiuo atžvilgiu; d) nėra atsakingas, jeigu pirkėjai nevykdo sutarties, išskyrus atstovo komisinių praradimą, nebent atsiranda atstovo kaltė (pvz., nesilaikė tinkamų saugumo priemonių arba apsisaugojimo nuo vagystės priemonių arba nepranešė apie vagystę atstovaujamajam ar policijai, arba nepranešė atstovaujamajam visos būtinos turimos informacijos apie pirkėjo finansinį patikimumą); e) nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nėra įpareigotas investuoti į prekybos reklamavimą, t. y. daryti įnašus į reklamai skirtą atstovaujamojo biudžetą; f) nedaro rinkos investicijų į įrangą, patalpas arba personalo mokymą, pavyzdžiui, benzino saugojimo rezervuarus, reikalingus mažmeninėje prekyboje benzinu, ar tam tikrą programinę įrangą, draudimo agentams reikalingą draudimo polisams parduoti, nebent šias sąnaudas visiškai padengia atstovaujamasis; g) toje pačioje produkto rinkoje nevykdo kitos atstovaujamojo reikalaujamos veiklos, nebent už visą šią veiklą atlygina atstovaujamasis.

(17) Tai nėra išsamus sąrašas. Tačiau kai atstovas patiria vieną ar daugiau rizikos atvejų ar išlaidų, išvardytų 14, 15 ir 16 dalyse, atstovo ir atstovaujamojo susitarimas nebus laikomas atstovavimo susitarimu. Rizikos klausimas turi būti vertinamas kiekvienu atveju atskirai ir labiau atsižvelgiant į tikrąją ekonominę padėtį, o ne į teisinę formą. Praktiniais sumetimais rizikos analizė gali būti pradėta nuo sutarčiai būdingos rizikos vertinimo. Jeigu atstovas patiria sutarčiai būdingą riziką, to pakanka nuspręsti, kad atstovas yra nepriklausomas platintojas. Ir priešingai, jeigu atstovas nepatiria jokios su sutartimi susijusios rizikos, bus būtina toliau tęsti analizę vertinant su rinkos investicijomis susijusią riziką. Galiausiai, jeigu atstovas nepatiria jokios su sutartimi susijusios rizikos ir su rinkos investicijomis susijusios rizikos, gali būti nagrinėjama su kitomis reikalaujamomis veiklos rūšimis susijusi rizika toje pačioje produkto rinkoje.

2.2. 53 straipsnio 1 dalies taikymas atstovavimo susitarimams

(18) 2.1 skyriuje apibrėžiamų atstovavimo susitarimų atveju atstovo atliekamo pardavimo arba pirkimo funkcijos sudaro dalį atstovaujamojo veiklos. Kadangi atstovaujamasis prisiima komercinę ir finansinę riziką, susijusią su sutarties prekių ir paslaugų pardavimu ir pirkimu, visi atstovui taikomi įpareigojimai, susiję su atstovaujamojo vardu sudarytomis ir (arba) suderėtomis sutartimis, nepatenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Visi toliau išvardyti atstovo įpareigojimai laikomi neatskiriama atstovavimo susitarimų dalimi, nes kiekvienas iš jų susijęs su atstovaujamojo kompetencija nustatyti atstovo veiklos apimtį sutarties prekių ar paslaugų atžvilgiu, o tai svarbu, jeigu atstovaujamasis pasirengęs imtis atsakomybės, taigi ir nustatyti komercinę strategiją: a) teritorijos, kurioje atstovas gali parduoti šias prekes arba paslaugas, apribojimas; b) vartotojų, kuriems atstovas gali parduoti šias prekes arba paslaugas, apribojimas; c) kainų ir sąlygų, kuriomis atstovas privalo parduoti šias prekes arba paslaugas, nustatymas.

(19) Be to, be pagrindinių pirkimo arba pardavimo sąlygų, kuriomis atstovas atstovaujamojo vardu perka arba parduoda sutarties prekes ar paslaugas, atstovavimo susitarimuose neretai numatytos atstovo ir atstovaujamojo tarpusavio santykių nuostatos. Visų pirma juose gali būti nuostata, pagal kurią atstovaujamajam neleidžiama paskirti kito atstovo tam tikros rūšies sandorio, pirkėjo arba teritorijos atžvilgiu (išskirtinio atstovavimo nuostata), ir (arba) nuostata, pagal kurią atstovui neleidžiama dirbti įmonių, konkuruojančių su atstovaujamuoju, atstovu arba platintoju (nuostatos dėl pirkimo iš vieno tiekėjo). Kadangi atstovas yra atskira nuo atstovaujamojo įmonė, nuostatos, susijusios su atstovo ir atstovaujamojo tarpusavio santykiais, gali pažeisti 53 straipsnio 1 dalį. Išskirtinio atstovavimo nuostatos paprastai nesukelia antikonkurencinio poveikio. Tačiau nuostatos dėl pirkimo iš vieno tiekėjo, įskaitant nuostatą nekonkuruoti pasibaigus terminui, yra susijusios su skirtingų prekės ženklų prekių konkurencija, ir gali pažeisti 53 straipsnio 1 dalį, jei tai sukelia arba prisideda prie (stiprėjančio) išstūmimo iš atitinkamos rinkos, kurioje yra perkamos arba parduodamos sutarties prekės ar paslaugos (žr. VI.2.1 skyrių). Tokioms nuostatoms gali būti taikoma bendroji išimtis, visų pirma tais atvejais, kai tenkinamos bendrosios išimties 5 straipsnio sąlygos. Atskirais atvejais jas galima pagrįsti veiksmingumu pagal 53 straipsnio 3 dalį, kaip, pavyzdžiui, aprašyta 144–148 dalyse.

(20) Atstovavimo susitarimas taip pat gali patekti į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, net jei atstovaujamajam tenka visa susijusi finansinė ir komercinė rizika, kai tokiu susitarimu sudaroma galimybė sudaryti slaptą susitarimą. Pavyzdžiui, tai gali būti atvejis, kai keli atstovaujamieji kartu turi tuos pačius atstovus, kitiems neleisdami naudotis tų atstovų paslaugomis, arba kai jie naudojasi atstovų paslaugomis, kad slapta susitartų dėl rinkodaros strategijos arba tarpusavyje pasikeistų slapta rinkos informacija.

(21) Jeigu atstovas prisiima vieną susijusios rizikos dalį ar keletą, kaip apibūdinta 16 dalyje, atstovo ir atstovaujamojo susitarimas nelaikomas atstovavimo susitarimu taikant 53 straipsnio 1 dalį. Tokiomis aplinkybėmis atstovas bus laikomas nepriklausoma įmone, o atstovo ir atstovaujamojo susitarimui, kaip ir bet kuriam kitam vertikaliajam susitarimui, bus taikoma 53 straipsnio 1 dalis.

3. Subrangos susitarimai

(22) Subranga yra tada, kai rangovas subrangovą aprūpina technologija arba įranga, o subrangovas tuo pagrindu įsipareigoja gaminti tam tikrus produktus (išskirtinai) rangovui. Subrangai taip pat taikomas ELPA priežiūros institucijos pranešimas dėl tam tikrų subrangos susitarimų vertinimo pagal EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį (12) (toliau – Pranešimas dėl subrangos). Remiantis šiuo pranešimu, kuris lieka galioti, subrangos susitarimams, pagal kuriuos subrangovas įsipareigoja gaminti tam tikrus produktus išskirtinai rangovui, 53 straipsnio 1 dalis paprastai netaikoma, jei būtinai reikia technologijos ar įrangos, kad subrangovas galėtų gaminti produktus. Tačiau 53 straipsnis gali būti taikomas kitiems apribojimams, kurie nustatomi subrangovui, pvz., kaip prievolė nevykdyti tyrimų arba plėtros savo paties iniciatyva ir jais nesinaudoti, arba apskritai negaminti trečiosioms šalims (13).

III. BENDROSIOS IŠIMTIES TAIKYMAS

1. Bendrąja išimtimi sukurtas saugus prieglobstis

(23) Daugeliu vertikaliųjų apribojimų atveju pavojus konkurencijai gali kilti tik jei nėra pakankamos konkurencijos viename ar keliuose prekybos lygiuose, t. y. jei egzistuoja tam tikra rinkos galia tiekėjo arba pirkėjo arba abiem lygiais. Jei jie nėra pagrindiniai konkurencijos apribojimai, t. y. apribojimai, kuriais siekiama apriboti konkurenciją, bendrąja išimtimi sukuriama vertikaliųjų susitarimų teisėtumo prielaida, priklausomai nuo tiekėjo ir pirkėjo rinkos dalies. Remiantis bendrosios išimties 3 straipsniu, bendrosios išimties taikymą lemia tiekėjo rinkos dalis rinkoje, kurioje jis parduoda sutarties prekes ar paslaugas, ir pirkėjo rinkos dalis rinkoje, kurioje jis perka sutarties prekes ar paslaugas. Kad būtų galima taikyti bendrąją išimtį, ir tiekėjo, ir pirkėjo rinkos dalis turi neviršyti 30 %. Šių gairių V skyriuje pateikiamos atitinkamos rinkos apibrėžimo ir rinkos dalių apskaičiavimo gairės. Jei rinkos dalis viršija 30 % ribą, prielaida, kad vertikalieji susitarimai patenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį arba kad jie neatitinka 53 straipsnio 3 dalies sąlygų, nedaroma, tačiau taip pat nedaroma prielaida, kad vertikalieji susitarimai, kurie patenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, dažniausiai atitiks 53 straipsnio 3 dalies sąlygas.

2. Bendrosios išimties taikymo sritis

2.1. Vertikaliųjų susitarimų apibrėžimas

(24) Bendrosios išimties 1 straipsnio 1 dalies a punkte vertikalusis susitarimas apibrėžiamas kaip „dviejų arba daugiau įmonių, kurių kiekviena, vykdydama susitarimo ar suderinto veiksmo sąlygas, veikia skirtingame gamybos arba platinimo grandinės lygyje, susitarimas arba suderintas veiksmas, susijęs su sąlygomis, kuriomis šalys gali pirkti, parduoti arba perparduoti tam tikras prekes arba paslaugas“.

(25) 24 dalyje pateiktas vertikaliojo susitarimo apibrėžimas apima keturis pagrindinius elementus: a) bendroji išimtis taikoma susitarimams ir suderintiems veiksmams. Bendroji išimtis netaikoma vienašaliams susijusių įmonių veiksmams. Tokie vienašaliai veiksmai gali patekti į 54 straipsnio, kuriame nustatytas draudimas piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi, taikymo sritį. Kad susitarimui būtų taikomas 53 straipsnis, šalims pakanka pareikšti savo bendrą ketinimą veiksmus rinkoje vykdyti tam tikru būdu. Nesvarbu, kaip ketinimas bus pareikštas, jei tik pareiškimas yra sąžininga šalių ketinimo išraiška. Tuo atveju, jei nėra aiškaus susitarimo, kuriame būtų pareikštas bendras ketinimas, ELPA priežiūros institucija turės įrodyti, kad viena šalis pritaria kitos šalies vienašališkai politikai. Vertikaliuosiuose susitarimuose pritarimas konkrečiai vienašališkai politikai gali būti pareikštas dviem būdais. Pirma, apie pritarimą gali būti sprendžiama iš įgaliojimų, kurie suteikiami šalims iš anksto parengtame bendrame susitarime. Jei iš anksto parengto susitarimo straipsniuose numatyta, kad vėliau bus taikoma tam tikra vienašališka politika, arba šalis įgaliojama taikyti tokią politiką, kuri bus privaloma kitai šaliai, tuo remiantis gali būti nustatomas kitos šalies pritarimas tokiai politikai (14). Antra, jei nėra tokio aiškaus pritarimo, ELPA priežiūros institucija gali įrodyti, kad yra tylusis pritarimas. Tam būtina įrodyti, pirma, kad viena šalis aiškiai ar numanomai reikalauja kitos šalies bendradarbiavimo įgyvendinant jos vienašališką politiką, ir antra, kad kita šalis laikosi to reikalavimo praktiškai įgyvendindama tą vienašališką politiką (15). Pavyzdžiui, jei po to, kai tiekėjas paskelbia apie vienašališką tiekiamų prekių kiekio sumažinimą, siekdamas užkirsti kelią lygiagrečiai prekybai, platintojai iš karto sumažina savo užsakymus ir nebevykdo lygiagrečios prekybos – tokiu atveju platintojai tyliuoju pritarimu pritaria tiekėjo vienašališkai politikai. Tačiau tokia išvada negali būti daroma, jei platintojai toliau vykdo lygiagrečią prekybą arba ieško naujų lygiagrečios prekybos vykdymo būdų. Apie tylųjį pritarimą vertikaliesiems susitarimams gali būti sprendžiama ir iš to, kiek viena šalis verčia kitą susitarimo šalį arba šalis drauge su platintojais, kurie jau vykdo tiekėjo vienašališką politiką, taikyti tą vienašališką politiką. Pavyzdžiui, tiekėjo nustatyta stebėjimo ir nuobaudų sistema, kuria jis naudojasi skirdamas nuobaudas tiems platintojams, kurie nesilaiko jo vienašališkos politikos, rodo tylųjį pritarimą tiekėjo vienašališkai politikai, jei tokia sistema leidžia tiekėjui praktiškai įgyvendinti savo politiką. Abu šioje dalyje minėti pritarimo nustatymo būdai gali būti taikomi kartu; b) susitarimą arba suderintus veiksmus vykdo dvi ar daugiau įmonių. Bendroji išimtis netaikoma vertikaliesiems susitarimams su galutiniais vartotojais, kurie nėra veikiančios įmonės. Apskritai susitarimai su galutiniais vartotojais nepatenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, nes šis straipsnis taikomas tik įmonių susitarimams, įmonių asociacijų sprendimams ir suderintiems įmonių veiksmams. Tai nepažeidžia galimybės taikyti 54 straipsnį; c) susitarimą arba suderintus veiksmus vykdo įmonės, kurių kiekviena, vykdydama susitarimo sąlygas, veikia skirtingame gamybos arba platinimo grandinės lygyje. Tai, pavyzdžiui, reiškia, kad viena įmonė gamina žaliavas, kurias kita įmonė naudoja savo gamybai, arba kad pirmoji įmonė yra gamintoja, antroji – didmenininkė, o trečioji – mažmenininkė. Tai neužkerta kelio įmonei veikti daugiau nei viename gamybos ar platinimo grandinės lygyje; d) susitarimai arba suderinti veiksmai susiję su sąlygomis, kuriomis susitarimo šalys, tiekėjas ir pirkėjas „pirkti, parduoti arba perparduoti tam tikras prekes arba paslaugas“. Tai atspindi bendrosios išimties paskirtį apimti pirkimo ir platinimo susitarimus. Tai susitarimai, kuriuose apibrėžiamos tiekėjo tiekiamų prekių ar teikiamų paslaugų pirkimo, pardavimo arba perpardavimo sąlygos ir (arba) pirkėjo prekių ar paslaugų, į kurias yra įtrauktos tos (tiekėjo) prekės ar paslaugos, pardavimo sąlygos. Pagal bendrąją išimtį ir tiekėjo tiekiamos prekės ar teikiamos paslaugos, ir galutinės prekės ar paslaugos yra laikomos sutarties prekėmis ar paslaugomis. Bendroji išimtis taip pat apima vertikaliuosius susitarimus, susijusius su visomis galutinėmis ir tarpinėmis prekėmis ir paslaugomis. Vienintelė išimtis – automobilių sektorius, kol šiam sektoriui galioja atskira bendroji išimtis, nustatyta teisės aktu, nurodytu EEE susitarimo XIV priedo 4b punkte (2010 m. gegužės 27 d. Komisijos reglamentas (ES) Nr. 461/2010 (16)), dėl EEE susitarimo 53 straipsnio 3 dalies taikymo tam tikrų rūšių vertikaliesiems susitarimams ir suderintiems veiksmams variklinių transporto priemonių sektoriuje. Tiekėjo tiekiamas prekes ar teikiamas paslaugas pirkėjas gali perparduoti arba naudoti kaip išteklius savo paslaugų ar prekių gamybai.

(26) Bendroji išimtis taip pat taikoma prekėms, kurios parduodamos arba perkamos, kad būtų išnuomotos trečiosioms šalims. Tačiau ji netaikoma nuomos ir išperkamosios nuomos sutartims, nes tiekėjas neparduoda pirkėjui nei prekių, nei paslaugų. Apskritai bendroji išimtis netaikoma apribojimams arba įsipareigojimams, nesusijusiems su pirkimo, pardavimo arba perpardavimo sąlygomis, pavyzdžiui, įsipareigojimui, kuriuo susitarimo šalims neleidžiama vykdyti nepriklausomų tyrimų ir plėtros, kuriuos šalys kitu atveju galėtų įtraukti į vertikalųjį susitarimą. Be to, remiantis bendrosios išimties 2 straipsnio 2–5 dalimis iš to teisės akto taikymo srities tiesiogiai arba netiesiogiai išskiriami tam tikri vertikalieji susitarimai.

2.2. Vertikalieji konkurentų susitarimai

(27) Remiantis bendrosios išimties 2 straipsnio 4 dalimi iš jos taikymo srities aiškiai išskiriami „konkuruojančių įmonių vertikalieji susitarimai“. Vertikalieji konkurentų susitarimai, kuriais gali būti sudarytos sąlygos slaptam susitarimui, aptariami ELPA priežiūros institucijos rekomendacijose dėl EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo horizontalaus bendradarbiavimo susitarimams (17). Tačiau tokių susitarimų vertikalieji aspektai turi būti vertinami vadovaujantis šiomis gairėmis. Bendrosios išimties 1 straipsnio 1 dalies c punkte konkuruojanti įmonė apibrėžiama kaip „esamas arba galimas konkurentas“. Dvi įmonės laikomos esamomis konkurentėmis, jei jos veikia toje pačioje atitinkamoje rinkoje. Įmonė laikoma galima kitos įmonės konkurente, jei ji realiai, o ne tik teoriškai, jei nebūtų susitarimo, nedaug bet nuolat didėjant santykinėms kainoms greičiausiai per trumpą (paprastai ne ilgesnį kaip vienų metų) laikotarpį greičiausiai padarytų būtinas papildomas investicijas ar skirtų kitų būtinų keitimo sąnaudų, kad patektų į atitinkamą rinką, kurioje veikia kita įmonė. Toks vertinimas turi būti pagrįstas realistiniais pagrindais, tik teorinės galimybės patekti į rinką neužtenka (18). Platintojas, kuris pateikia gamintojui specifikacijas gaminti tam tikras prekes su platintojo prekės ženklu, pats nebus laikomas tokių jo prekės ženklą turinčių prekių gamintoju.

(28) Bendrosios išimties 2 straipsnio 4 dalyje nustatytos dvi išimtys, susijusios su bendru vertikaliųjų konkurentų susitarimų išskyrimu iš reglamento taikymo srities. Šios išimtys susijusios su neabipusiais susitarimais. Bendroji išimtis taikoma neabipusiams konkurentų susitarimams, kai a) tiekėjas yra prekių gamintojas ir tiekėjas, o pirkėjas yra tik platintojas, bet ne konkuruojanti įmonė gamybos lygiu, arba b) tiekėjas teikia paslaugas keliuose prekybos lygmenyse, o pirkėjas veikia mažmeniniu lygiu ir nėra konkuruojanti įmonė tame prekybos lygmenyje, kuriame jis perka sutartyje nurodytas paslaugas. Pirmoji išimtis apima dvejopą platinimą, t. y. tam tikrų prekių gamintojas taip pat platina savo prekes, konkuruodamas su nepriklausomais jo prekių platintojais. Dvejopo platinimo atveju manoma, kad iš esmės bet koks galimas poveikis konkurenciniams gamintojo ir mažmenininko ryšiams mažmeniniu lygiu yra ne toks svarbus kaip galimas bendras vertikaliojo tiekimo susitarimo poveikis konkurencijai gamybos ar mažmeniniu lygiu. Antroji išimtis taikoma esant panašiai dvejopo platinimo padėčiai, tačiau šiuo atveju kalbama apie paslaugas, kai tiekėjas yra ir produktų tiekėjas mažmeniniame lygmenyje, kuriame veikia pirkėjas.

2.3. Mažmenininkų asociacijos

(29) Remiantis bendrosios išimties 2 straipsnio 2 dalimi, į jos taikymo sritį įtraukiami įmonių asociacijų vertikalieji susitarimai, kurie tenkina tam tikras sąlygas, o visų kitų asociacijų sudarytiems vertikaliesiems susitarimams bendroji išimtis netaikoma. Bendroji išimtis įmonių asociacijos ir jos narių arba tokios asociacijos ir jos tiekėjų vertikaliesiems susitarimams taikoma tik tuo atveju, jeigu visi jos nariai yra prekių (ne paslaugų) mažmenininkai ir nė vieno asociacijos nario metinė apyvarta neviršija 50 mln. EUR. Mažmenininkai yra platintojai, perparduodantys prekes galutiniams vartotojams. Jei tik nedaugelio asociacijos narių apyvarta viršija 50 mln. EUR ribą ir jei bendra šių narių apyvarta sudaro mažiau kaip 15 % bendros visų narių apyvartos, tai paprastai neturėtų paveikti vertinimo pagal 53 straipsnį.

(30) Įmonių asociacija gali sudaryti ir horizontaliuosius, ir vertikaliuosius susitarimus. Horizontalieji susitarimai turi būti vertinami pagal principus, išdėstytus Rekomendacijose dėl EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo horizontalaus bendradarbiavimo susitarimams (19). Jei atlikus tokį vertinimą padaroma išvada, kad įmonių bendradarbiavimas pirkimo arba pardavimo srityje yra priimtinas, tiriant asociacijų sudarytus vertikaliuosius susitarimus su jų tiekėjais ar jų atskirais nariais reikalingas tolesnis vertinimas. Tas vertinimas turi atliekamas vadovaujantis bendrosios išimties taisyklėmis ir šiomis gairėmis. Pavyzdžiui, asociacijos narių sudaryti susitarimai arba asociacijų sprendimai, kaip antai sprendimas reikalauti, kad nariai pirktų iš asociacijos, arba sprendimas nariams paskirti išskirtines teritorijas, pirmiausia turi būti vertinami kaip horizontalieji susitarimai. Jei atlikus tokį vertinimą padaroma išvada, kad horizontalusis susitarimas nėra antikonkurencinis, būtina atlikti asociacijos ir atskirų narių arba asociacijos ir tiekėjų vertikaliųjų susitarimų vertinimą.

2.4. Vertikalieji susitarimai, kuriuose yra nuostatų dėl intelektinės nuosavybės teisių (INT)

(31) Remiantis bendrosios išimties 2 straipsnio 3 dalimi, į jos taikymo sritį įtraukiami vertikalieji susitarimai, kuriuose numatyta tam tikrų nuostatų, susijusių su INT perleidimu pirkėjui arba pirkėjo naudojimusi INT, o visiems kitiems vertikaliesiems susitarimams, kuriuose numatyta nuostatų dėl INT, bendroji išimtis netaikoma. Bendroji išimtis taikoma vertikaliesiems susitarimams, kuriuose numatyta nuostatų dėl INT, kai tenkinamos šios penkios sąlygos: a) INT nuostatos turi būti vertikaliojo susitarimo dalis, t. y. susitarimas su sąlygomis, kuriomis šalys gali pirkti, parduoti arba perparduoti tam tikras prekes ar paslaugas; b) INT turi būti perleistos pirkėjui arba pirkėjas turi jomis naudotis pagal licenciją; c) INT nuostatos neturi būti pagrindinis susitarimo objektas; d) INT nuostatos turi būti tiesiogiai susijusios su tuo, kad pirkėjas arba jo klientai naudoja, parduoda arba perparduoda prekes ar paslaugas. Franšizės atveju, kai INT naudojimo tikslas yra rinkodara, prekes arba paslaugas platina pagrindinis franšizės gavėjas arba gavėjai; e) INT nuostatose, susijusiose su sutarties prekėmis arba paslaugomis, neturi būti konkurencijos apribojimų, kurių objektas būtų identiškas vertikaliųjų apribojimų, kuriems pagal bendrąją išimtį išimtis netaikoma, objektui.

(32) Tokiomis sąlygomis užtikrinama, kad bendroji išimtis būtų taikoma vertikaliesiems susitarimams, kai prekių ar paslaugų naudojimas, pardavimas arba perpardavimas gali būti efektyvesnis, nes pirkėjui yra perleistos INT arba suteikta teisė INT naudotis pagal licenciją. Kitaip tariant, apribojimams, susijusiems su INT perleidimu arba naudojimu, reglamentas gali būti taikomas tuomet, kai pagrindinis susitarimo objektas yra prekių ar paslaugų pirkimas arba platinimas.

(33) Iš pirmosios sąlygos aišku, kad kontekstas, kuriame yra numatytos INT, yra susitarimas pirkti arba platinti prekes arba susitarimas pirkti ar teikti paslaugas, bet ne susitarimas, susijęs su INT perleidimu arba licencijos INT suteikimu, kad būtų galima gaminti prekes, nei tikroji licencinė sutartis. Pavyzdžiui, bendroji išimtis netaikoma: a) susitarimams, kai viena šalis kitai šaliai perduoda receptą ir suteikia licencijas gaminti gėrimą pagal tą receptą; b) susitarimams, kai viena šalis suteikia kitai šaliai šabloną arba originalą ir suteikia licenciją gaminti arba platinti kopijas; c) prekės ženklo arba simbolio tikrajai licencijai, suteikiamai prekiavimo tikslu; d) rėmimo sutartims dėl teisės reklamuoti save kaip oficialų renginio rėmėją; e) autorių teisių licencijoms, pavyzdžiui, transliavimo sutartims, susijusioms su teise įrašyti ir (arba) transliuoti renginį.

(34) Iš antrosios sąlygos aišku, kad bendroji išimtis netaikoma, kai pirkėjas suteikia INT tiekėjui, – nesvarbu, ar INT yra susijusios su gamybos, ar su platinimo būdu. Bendroji išimtis netaikoma susitarimams dėl INT perleidimo tiekėjui ir nustatantiems galimus tiekėjo pardavimų apribojimus. Tai reiškia, kad subranga, įskaitant praktinės patirties (angl. know-how) perdavimą subrangovui (20) nepatenka į bendrosios išimties taikymo sritį (taip pat žr. 22 dalį). Tačiau į bendrosios išimties taikymo sritį patenka vertikalieji susitarimai, pagal kuriuos pirkėjas tiekėjui perduoda tik specifikacijas, kuriose aprašytos tiektinos prekės arba teiktinos paslaugos.

(35) Iš trečiosios sąlygos aišku teigia, kad, siekiant taikyti bendrąją išimtį, INT perleidimas arba licencijos suteikimas negali būti pagrindinis susitarimo objektas. Pagrindinis objektas turi būti prekių ar paslaugų pirkimas, pardavimas arba perpardavimas, o nuostatos dėl INT turi padėti įgyvendinti vertikalųjį susitarimą.

(36) Pagal ketvirtąją sąlygą reikalaujama, kad suteikus INT pirkėjui arba jo klientams turėtų būti sudarytos geresnės sąlygos naudoti, parduoti arba perparduoti prekes ar paslaugas. Paprastai licencijos suteikėjas tiekia prekes arba teikia paslaugas naudojimo arba perpardavimo tikslu, bet licencijos gavėjas gali jas nupirkti ir iš trečio tiekėjo. Nuostatos dėl INT paprastai susijusios su prekių ar paslaugų rinkodara. Pavyzdžiui, taip yra franšizės sutarties atveju, kai franšizės teisių suteikėjas parduoda franšizės gavėjui prekes, kad šis jas perparduotų, ir suteikia franšizės gavėjui licenciją naudotis jo prekės ženklu bei praktine patirtimi parduodant prekes, arba kai koncentruoto ekstrakto tiekėjas suteikia pirkėjui licenciją prieš parduodant gėrimą ekstraktą skiesti bei pilstyti į tarą.

(37) Penktąja sąlyga visų pirma pabrėžiama, kad nuostatų dėl INT objektas negali būti toks pats kaip pagrindinių apribojimų, išvardytų bendrosios išimties 4 straipsnyje, arba kaip kurio nors apribojimo, kuriam bendroji išimtis, remiantis to teisės akto 5 straipsniu, netaikoma (žr. šių gairių 47–69 dalis).

(38) Intelektinės nuosavybės teisės, svarbios vertikaliajam susitarimui įgyvendinti, kaip apibrėžta bendrosios išimties 2 straipsnio 3 dalyje, paprastai yra susijusios su trimis pagrindinėmis sritimis: prekės ženklais, autoriaus teisėmis ir praktine patirtimi.

Prekės ženklas

(39) Prekės ženklo licencijos suteikimas platintojui gali būti susijęs su licencijos turėtojo produktų platinimu tam tikroje teritorijoje. Jei tai yra išskirtinė licencija, susitarimas prilygsta išskirtiniam platinimui.

Autoriaus teisės

(40) Autoriaus teisių savininkas gali įpareigoti prekių, kurioms taikomos autoriaus teisės (knygos, programinė įranga ir kt.), perpardavėjus perparduoti prekes tik jei pirkėjas, kuris yra kitas perpardavėjas arba galutinis vartotojas, nepažeidžia autoriaus teisių. Tokiam perpardavėjo įsipareigojimui, jei jis iš viso patenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, taikoma bendroji išimtis.

(41) Susitarimai, pagal kuriuos perparduoti tiekiamos programinės spausdintinės kopijos, ir kai perpardavėjas nėra įsigijęs licencijos, suteikiančios kokias nors teises į programinę įrangą, o turi tik teisę perparduoti spausdintines kopijas, taikant bendrąją išimtį yra laikomi perparduoti skirtų prekių tiekimo susitarimais. Tokio platinimo atveju autoriaus teisių savininkas programinės įrangos licenciją perduoda tik programinės įrangos naudotojui. Tai tokia licencija, kai sąlygos įtrauktos į spausdintinės kopijos paketą, kurį atidarydamas galutinis naudotojas patvirtina, kad sutinka su tomis sąlygomis.

(42) Autoriaus teisių turėtojas gali įpareigoti techninės kompiuterių įrangos, kurioje įdiegta autoriaus teisėmis saugoma programinė įranga, pirkėjus nepažeisti autoriaus teisių, todėl pirkėjams gali būti draudžiama daryti kopijas ir perparduoti programinę įrangą arba daryti kopijas ir naudoti programinę įrangą su kita technine kompiuterių įranga. Tokiems naudojimo apribojimams, jei jie iš viso patenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, taikoma bendroji išimtis.

Praktinė patirtis

(43) Franšizės sutartys, išskyrus pramoninės franšizės sutartis, yra akivaizdžiausias pavyzdys, kai praktinė patirtis perduodama pirkėjui rinkodaros tikslu (21). Franšizės sutartys apima intelektinės nuosavybės teisių, susijusių su prekių ženklais arba simboliais ir praktinės patirties taikymu naudojant ir platinant prekes arba teikiant paslaugas, licencijas. Be INT licencijos, franšizės teisių suteikėjas franšizės gavėjui visą sutarties galiojimo laikotarpį paprastai teikia komercinę ir techninę pagalbą, kaip antai pirkimo paslaugas, mokymą, konsultacijas dėl nekilnojamojo turto, finansų planavimo ir pan. Licencija ir pagalba yra neatskiriami verslo būdo, kuriam taikoma franšizė, komponentai.

(44) Bendroji išimtis taikoma franšizės sutarčių licencijavimui, jei tenkinamos visos penkios 31 dalyje išvardytos sąlygos. Šios sąlygos paprastai tenkinamos, kadangi pagal daugumą franšizės sutarčių, įskaitant pagrindines franšizės sutartis, franšizės teisių suteikėjas tiekia prekes ir (arba) teikia paslaugas, pirmiausia komercinės ar techninės pagalbos paslaugas, franšizės gavėjui. INT padeda franšizės gavėjui perparduoti franšizės teisių suteikėjo (arba jo paskirto tiekėjo tiekiamus produktus, arba panaudoti tuos produktus ir parduoti galutines prekes ar paslaugas. Jeigu franšizės sutartys susijusios tik (ar visų pirma) su INT licencijavimu, tokios sutartys nepatenka į bendrosios išimties taikymo sritį, tačiau ELPA priežiūros institucija tokioms sutartims paprastai taikys bendrojoje išimtyje ir šiose gairėse nustatytus principus.

(45) Toliau išvardyti su INT susiję įsipareigojimai paprastai laikomi būtinais franšizės teisių suteikėjo INT apsaugoti ir, jei jie patenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, jiems taikoma bendroji išimtis: a) franšizės gavėjo įsipareigojimas tiesiogiai arba netiesiogiai nedalyvauti jokiame panašiame versle; b) franšizės gavėjo įsipareigojimas neįgyti su konkuruojančios įmonės kapitalu susijusių finansinių interesų, dėl kurių franšizės gavėjas įgytų galią daryti įtaką tos įmonės ekonominei elgsenai; c) franšizės gavėjo įsipareigojimas trečiosioms šalims neatskleisti franšizės teisių suteikėjo (praktinės patirties, kol ji nėra viešai žinoma; (d) franšizės gavėjo įsipareigojimas perduoti franšizės teisių suteikėjui (bet kokią patirtį, įgytą naudojant franšizę, ir suteikti franšizės teisių suteikėjui bei kitiems franšizės gavėjams neišskirtinę licenciją naudotis praktine patirtimi, kylančia iš tos patirties; e) franšizės gavėjo įsipareigojimas informuoti franšizės teisių suteikėją (apie licencijuotos intelektinės nuosavybės teisių pažeidimus, imtis teisinių veiksmų pažeidėjų atžvilgiu arba padėti franšizės teisių suteikėjui vykdyti bet kokius teisinius veiksmus prieš pažeidėjus; f) franšizės gavėjo įsipareigojimas nesinaudoti franšizės teisių suteikėjo licencijuota praktine patirtimi kitu tikslu nei franšizės naudojimas; g) franšizės gavėjo įsipareigojimas be franšizės teisių suteikėjo sutikimo neperduoti pagal franšizės sutartį įgytų teisių ir įsipareigojimų.

2.5. Ryšys su kitomis bendrosiomis išimtimis

(46) 2 straipsnio 5 dalyje teigiama, kad bendroji išimtis „netaikoma vertikaliesiems susitarimams, kuriems taikoma bet kuri kita bendroji išimtis, nebent tokiame teisės akte numatyta kitaip“. Todėl bendroji išimtis netaikoma vertikaliesiems susitarimams, kuriems taikomas EEE susitarimo XIV priedo 5 punkte nurodytas teisės aktas (2004 m. balandžio 27 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 772/2004 (22)) dėl EEE susitarimo 53 straipsnio 3 dalies taikymo technologijų perdavimo susitarimų kategorijoms, EEE susitarimo XIV priedo 4b punkte nurodytas teisės aktas (2010 m. gegužės 27 d. Komisijos reglamentas Nr. 461/2010 (23)) dėl EEE susitarimo 53 straipsnio 3 dalies taikymo tam tikrų rūšių vertikaliesiems susitarimams ir suderintiems veiksmams variklinių transporto priemonių sektoriuje, EEE susitarimo XIV priedo 6 punkte nurodytas teisės aktas (2000 m. lapkričio 29 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 2658/2000 (24)) dėl EEE susitarimo 53 straipsnio 3 dalies taikymo specializacijos susitarimų grupėms ir EEE susitarimo XIV priedo 7 punkte nurodytas teisės aktas (2000 m. lapkričio 29 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 2659/2000 (25)) dėl EEE susitarimo 53 straipsnio 3 dalies taikymo mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros susitarimų grupėms, pagal kuriuos vertikaliesiems susitarimams, sudarytiems vykdant horizontaliuosius susitarimus, taikoma bendroji išimtis, ar kuriems ateityje gali būti taikomi tokio pobūdžio teisės aktai, nebent tokiame akte būtų nurodyta kitaip.

3. Pagrindiniai apribojimai pagal bendrąją išimtį

(47) Bendrosios išimties 4 straipsnyje pateikiamas sąrašas pagrindinių apribojimų, kuriems esant visam vertikaliajam susitarimui netaikoma bendroji išimtis (26). Jei toks pagrindinis apribojimas įtraukiamas į susitarimą, daroma prielaida, kad susitarimas patenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Taip pat daroma prielaida, kad susitarimas tikriausiai neatitiks 53 straipsnio 3 dalies sąlygų, todėl bendroji išimtis netaikoma. Tačiau įmonės gali kiekvienu atskiru atveju nurodyti konkurenciją skatinantį poveikį pagal 53 straipsnio 3 dalį (27). Jeigu įmonės pagrindžia, kad tikėtiną veiksmingumą lemia tai, kad į susitarimą įtrauktas pagrindinis apribojimas, ir įrodo, kad apskritai tenkinamos visos 53 straipsnio 3 dalyje nustatytos sąlygos, ELPA priežiūros institucija turės veiksmingai įvertinti galimą neigiamą poveikį konkurencijai, ir tik tada ji galės atlikti galutinį vertinimą, ar tenkinamos 53 straipsnio 3 dalies sąlygos (28).

(48) Pagrindinis apribojimas, nurodytas bendrosios išimties 4 straipsnio a punkte, susijęs su perpardavimo kainos palaikymu, – tai yra susitarimai arba suderinti veiksmai, kuriais tiesiogiai arba netiesiogiai siekiama nustatyti fiksuotas ar minimalias perpardavimo kainas arba fiksuotą ar minimalų kainų lygį, kurio turi laikytis pirkėjas. Jeigu pagal sutarties nuostatas arba suderintais veiksmais perpardavimo kaina nustatoma tiesiogiai, apribojimas yra visiškai akivaizdus. Tačiau perpardavimo kainos palaikymas gali būti pasiektas ir netiesioginėmis priemonėmis. Tokių priemonių pavyzdys yra susitarimas, nustatantis platinimo maržą, maksimalią nuolaidą, kurią nuo nurodyto kainos lygio gali suteikti platintojas, taip pat nustatantis, kad tiekėjas taikys nuolaidas arba kompensuos reklamos išlaidas, jeigu laikomasi nurodyto kainos lygio, susiejantis nurodytas perpardavimo kainas su konkurento perpardavimo kainomis, grasinimai, bauginimai, įspėjimai, baudos, tiekimo uždelsimas ar nutraukimas arba sutarties nutraukimas dėl nurodyto kainų lygio laikymosi. Tiesioginės arba netiesioginės priemonės, kuriomis siekiama nustatyti kainas, gali būti dar veiksmingesnės, kai jos derinamos su priemonėmis, skirtomis platintojams, kurie nesilaiko nurodytų kainų, nustatyti, kaip antai kainų stebėsenos sistema arba mažmenininkų įsipareigojimas pranešti kitiems platinimo tinklo nariams, kas nukrypo nuo standartinio kainų lygio. Panašiai ir tiesioginis arba netiesioginis kainų nustatytas gali būti dar veiksmingesnis, kai jis derinamas su priemonėmis, kuriomis galima sumažinti pirkėjo suinteresuotumą mažinti perpardavimo kainą, pavyzdžiui, tiekėjas išspausdina rekomenduojamą perpardavimo kainą ant produkto arba tiekėjas įpareigoja pirkėją taikyti palankiausiai vertinamo kliento sąlygą. Tokios pačios netiesioginės priemonės ir tokios pačios „paramos“ priemonės gali būti taikomos siekiant maksimaliomis arba rekomenduojamomis kainomis palaikyti perpardavimo kainas. Tačiau nelaikoma, kad konkrečios paramos priemonės arba tiekėjo rekomenduojamų ar maksimalių kainų sąrašo pateikimas pirkėjui yra perpardavimo kainos palaikymo priemonė.

(49) Atstovavimo susitarimų atveju atstovaujamasis paprastai nustato pardavimo kainą, kadangi atstovas netampa prekių savininku. Tačiau kai taikant 53 straipsnio 1 dalį (žr. 12–21 dalis) toks susitarimas negali būti laikomas atstovavimo susitarimu, įsipareigojimas, kuriuo atstovui apribojama arba draudžiama galimybė pasidalyti fiksuotais arba kintančiais komisiniais su klientu, remiantis bendrosios išimties 4 straipsnio a punktu bus pagrindinis apribojimas. Siekiant išvengti tokio pagrindinio apribojimo įtraukimo į susitarimą, atstovui turi būti leidžiama savo nuožiūrą sumažinti galiojančią kliento mokamą kainą nesumažinant atstovaujamojo pajamų (29).

(50) Pagrindiniai apribojimai, išdėstyti bendrosios išimties 4 straipsnio b punkte, susiję su susitarimais arba suderintais veiksmais, kuriais tiesiogiai arba netiesiogiai siekiama riboti pirkėjo, kuris yra susitarimo šalis, arba jo klientų atliekamą pasyvų pardavimą, jei tie apribojimai susiję su teritorija, kurioje pirkėjas arba jo klientai gali parduoti sutarties prekes ar paslaugas, arba su klientais, kuriems pirkėjas gali parduoti sutarties prekes ar paslaugas. Šis pagrindinis apribojimas – tai rinkos pasidalijimas pagal teritorijas arba klientų grupę. Tai gali būti tiesioginių įsipareigojimų rezultatas, pavyzdžiui, įsipareigojimas neparduoti tam tikriems klientams arba klientams tam tikroje teritorijoje, arba įsipareigojimas perduoti tokių klientų užsakymus kitiems platintojams. Tai taip pat gali lemti netiesioginės priemonės, kuriomis siekiama paskatinti platintoją neparduoti tokiems klientams, pavyzdžiui, premijų arba nuolaidų panaikinimas ar jų sumažinimas, atsisakymas tiekti, tiekiamo kiekio sumažinimas arba jo apribojimas iki poreikio priskirtoje teritorijoje ar priskirtose klientų grupėse, grasinimas nutraukti sutartį, reikalaujant didesnės kainos už eksportuojamus produktus ir taip ribojant prekių, kurios gali būti eksportuotos, pardavimo apimtį, arba įpareigojimas perduoti pelną. Tai gali kilti ir dėl to, kad tiekėjas neteikia garantinių paslaugų visoje EEE, kadangi visi platintojai paprastai yra įsipareigoję teikti garantines paslaugas ir už šias paslaugas tiekėjas jiems atlygina, net ir tada, kai garantinės paslaugos teikiamos produktams, kuriuos jų teritorijoje parduoda kiti platintojai (30). Tokia praktika netgi labiau turėtų būti laikoma ribojančia pirkėjo pardavimą, kai naudojama kartu su tiekėjo įgyvendinama stebėsenos sistema, kuria siekiama tikrinti tiekiamų prekių tikrąją paskyrimo vietą, pvz., naudojant skirtingas etiketes arba serijos numerius. Tačiau pagrindiniu apribojimu taip pat nelaikomas perpardavėjo įsipareigojimas, susijęs su tiekėjo ženklo demonstravimu. Kadangi 4 straipsnio b dalis susijusi tik su pirkėjo arba jo klientų pardavimo apribojimais, tai reiškia, kad tiekėjo pardavimo apribojimai taip pat nėra pagrindinis apribojimas, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta 59 dalyje dėl atsarginių dalių pardavimo remiantis bendrosios išimties 4 straipsnio e dalimi. 4 straipsnio b dalis taikoma nepažeidžiant pirkėjo įsisteigimo vietos apribojimo. Todėl bendrąja išimtimi nustatyta išimtis tebetaikoma, jei susitariama dėl pirkėjo platinimo punkto (-ų) ir sandėlio (-ių) konkretaus adreso, vietos ar teritorijos.

(51) Esama keturių bendrosios išimties 4 straipsnio b dalyje nurodyto pagrindinio ribojimo taikymo išimčių. Pagal 4 straipsnio b dalies i punktu nustatytą pirmąją išimtį tiekėjui leidžiama riboti aktyvų pirkėjo, kuris yra susitarimo šalis, pardavimą teritorijoje arba klientų grupei, kuri buvo išskirtinai paskirta kitam pirkėjui arba rezervuota paties tiekėjo. Teritorija arba klientų grupė išskirtinai priskiriama, kaip tiekėjas sutaria savo produktą parduoti tik vienam platintojui platinti tam tikroje teritorijoje arba tam tikrai klientų grupei, o išskirtinis platintojas apsaugomas nuo tiekėjo arba visų kitų Europos ekonominėje erdvėje veikiančių tiekėjo pirkėjų aktyvaus pardavimo jo teritorijoje arba jo klientų grupei, nepriklausomai nuo tiekėjo pardavimų. Tiekėjui leidžiama derinti išskirtinės teritorijos ir išskirtinės klientų grupės paskyrimą, pvz., tam tikrai klientų grupei tam tikroje teritorijoje paskiriant išskirtinį tiekėją. Tokia išskirtinai paskirtų teritorijų arba klientų grupių apsauga turi būti leidžiama vykdyti pasyvų pardavimą tokiose teritorijose arba tokioms klientų grupėms. ELPA priežiūros institucija, taikydama bendrosios išimties 4 straipsnio b punktą, taip aiškina aktyvius ir pasyvius pardavimus: — Aktyvūs pardavimai– tai aktyvus kreipimasis į atskirus klientus, pavyzdžiui, tiesiogiai jiems siunčiant laiškus, įskaitant neužsakytus e. laiškus, arba juos lankant; arba aktyvus kreipimasis į klientų grupę ar klientus tam tikroje teritorijoje, reklamuojantis žiniasklaidos priemonėse, internete arba kitomis priemonėmis, nukreiptomis būtent į tą klientų grupę arba tuos klientus toje teritorijoje. Reklama ar kitos priemonės, kurios pirkėjui patrauklios tik tuo atveju, jei ta reklama ar kitos priemonės (taip pat) prieinamos konkrečioms klientų grupėms ar klientams konkrečioje teritorijoje, laikomos aktyviu pardavimu tai klientų grupei ar klientams toje teritorijoje. — Pasyvūs pardavimai– tai reagavimas į atskirų klientų savo valia pareikštus prašymus, įskaitant prekių ar paslaugų pristatymą tokiems klientams. Pasyviu pardavimu laikoma bendra reklama arba rėmimas, prieinama klientams kitų platintojų (išskirtinių) teritorijose arba klientų grupėms, tačiau kurie yra ir racionalus būdas pasiekti klientus už tų teritorijų arba klientų grupių ribų, pavyzdžiui, pasiekti klientus savo paties teritorijoje. Laikoma, kad bendra reklama arba rėmimas yra racionalus būdas tokiems klientams pasiekti, jei daryti tokias investicijas pirkėjui būtų patrauklu, taip pat jei tai nepasiektų klientų kitų platintojų (išskirtinių) teritorijoje arba klientų grupėse.

(52) Internetas – galinga priemonė, kuria galima pasiekti daugiau ir įvairesnių klientų nei naudojantis įprastesniais pardavimo būdais, todėl tam tikri interneto naudojimo apribojimai laikomi perpardavimo ir (arba) pardavimo apribojimais. Iš principo, visiems platintojams turi būti leidžiama naudotis internetu, kaip produktų pardavimo priemone. Apskritai, jei platintojas naudojasi interneto svetaine produktams parduoti, toks pardavimas laikomas pasyviu pardavimu, nes tai yra racionalus būdas, kuriuo klientams suteikiama galimybė pasiekti platintoją. Naudojantis interneto svetaine poveikis gali būti daromas už platintojo teritorijos arba klientų grupės ribų; tačiau toks poveikis atsiranda dėl technologijų, kuriomis sudaromos galimybės lengvai pasiekti informaciją iš bet kur. Jei klientas apsilanko platintojo interneto svetainėje, bendrauja su platintoju ir dėl to įvyksta pardavimas, įskaitant pristatymą, tai vadinama pasyviu pardavimu. Tos pačios nuomonės laikomasi, jei klientas išreiškia norą, kad platintojas siųstų (automatinius) pranešimus, ir dėl to įvyksta pardavimas. Interneto svetainėje siūloma galimybė pasirinkti skirtingas kalbas savaime nekeičia pasyvaus tokio pardavimo pobūdžio. Todėl ELPA priežiūros institucija, atsižvelgdama į tai, kiek tokiais apribojimais gali būti apribotos platintojo galimybės pasiekti daugiau ir įvairesnių klientų, pagrindiniais pasyvaus pardavimo apribojimais laiko, pavyzdžiui, šiuos apribojimus: a) susitarimą, kad (išskirtinis) platintojas neleistų kitoje (išskirtinėje) teritorijoje esantiems klientams matyti jo svetainės, arba susitarimą, kad platintojas automatiškai nukreiptų klientus į gamintojo arba kitų (išskirtinių) platintojų svetaines. Tuo nedraudžiamas sutikimas, kad platintojo svetainėje būtų pateikiamos kelios papildomos nuorodos į kitų platintojų ir (arba) tiekėjo svetaines; b) susitarimą, kad (išskirtinis) platintojas nutrauktų klientų sandorius internete, jei iš jų kreditinės kortelės duomenų matyti, kad adresas yra ne platintojo (išskirtinio) teritorijoje; c) susitarimą, kad platintojas ribotų bendrą pardavimo internetu dalį. Tuo nedraudžiama tiekėjui reikalauti, neribojant platintojo pardavimo internetu, kad pirkėjas parduotų ne internetu (savo fizinėje parduotuvėje) bent jau tam tikrą absoliutų prekių kiekį, siekiant užtikrinti sėkmingą jo fizinės parduotuvės (fizinės pardavimo vietos) veiklą, taip pat tiekėjui neužkertamas kelias įsitikinti, kad platintojo veikla internetu atitinka tiekėjo nustatytą platinimo modelį (žr. 54 ir 56 dalis). Šis absoliutus ne internetu parduotų prekių kiekis gali būti toks pats visiems pirkėjams arba kiekvienam pirkėjui nustatytas atskirai, remiantis objektyviais kriterijais, kaip antai pirkėjo dydis tinklo ar geografinės vietovės atžvilgiu; d) susitarimą, kad už produktus, kuriuos platintojas ketina perparduoti internetu platintojas mokėtų didesnę kainą, nei už produktus, kuriuos jis ketina perparduoti ne internetu. Tuo nedraudžiama tiekėjui susitarti su pirkėju dėl fiksuoto mokesčio (t. y. nekintamo mokesčio, kurio suma ne internetu parduotų prekių apyvartai padidėjus nesikeičia, nes tai prilygtų netiesioginei dvigubai kainodarai) internetu ir ne internetu vykdomam pardavimui skatinti.

(53) Interneto naudojimo apribojimas, kurį taiko susitarimą pasirašę platintojai, suderinamas su bendrąja išimtimi, jei reklamos internetu ar naudojimosi internetu rezultatas – aktyvus pardavimas, pavyzdžiui, išskirtinėse kitų platintojų teritorijose ar klientų grupėms. ELPA priežiūros institucija mano, kad specialiai tam tikriems klientams skirta reklama yra aktyvaus pardavimo tiems klientams būdas. Pavyzdžiui, teritorinės reklamjuostės trečiųjų šalių svetainėse – aktyvaus pardavimo priemonė toje teritorijoje, kurioje tos reklamjuostės rodomos. Apskritai, konkrečios tam tikrai teritorijai ar tam tikrai klientų grupei skirtos priemonės laikomos aktyviu pardavimu toje teritorijoje ar tai klientų grupei. Pavyzdžiui, paieškos sistemos ar interneto reklamos paslaugų teikėjui mokėti už klientams konkrečioje teritorijoje skirtą reklamą reiškia vykdyti aktyvų pardavimą toje teritorijoje.

(54) Tačiau pagal bendrąja išimtį tiekėjas gali reikalauti laikytis jo prekių perpardavimo interneto svetainėje kokybės standartų, taip pat gali kelti kokybės standartų reikalavimus parduotuvei, parduodant prekes pagal katalogus arba apskritai reklamuojant ir remiant jo prekių pardavimą. Tai gali būti svarbu visų pirma pasirinktinio platinimo atveju. Pavyzdžiui, pagal bendrąją išimtį tiekėjas gali reikalauti, kad platintojai, norintys tapti jo platinimo sistemos nariais, turėtų vieną ar kelias fizines parduotuves ar demonstravimo sales. Tokią sąlygą pagal bendrąją išimtį galima vėliau pakeisti, nebent tais pakeitimais būtų siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai apriboti platintojų vykdomą pardavimą internetu. Tiekėjas taip pat gali reikalauti, kad jo platintojai sutarties produktams platinti naudotųsi trečiųjų šalių platformomis tik laikydamiesi tiekėjo ir platintojų sutartų naudojimosi internetu standartų ir sąlygų. Pavyzdžiui, jei platintojo svetainė įkeliama į trečiosios šalies platformą, tiekėjas gali reikalauti, kad klientai platintojo svetainėje nesilankytų per svetainę su trečiosios šalies platformos pavadinimu ar logotipu.

(55) Numatytos trys papildomos bendrosios išimties 4 straipsnio b punkte nustatyto pagrindinio apribojimo išimtys. Visomis trimis išimtimis leidžiama riboti aktyvų ir pasyvų pardavimą. Pagal pirmąją išimtį leidžiama riboti didmenininko pardavimą galutiniams vartotojams, tai leidžia tiekėjui atskirti didmeninio lygio ir mažmeninio lygio prekybą. Tačiau pagal šią išimtį nedraudžiama galimybė leisti didmenininkui parduoti prekes tam tikriems galutiniams vartotojams, pavyzdžiui, didesniems galutiniams vartotojams, bet neleisti parduoti prekių (visiems) kitiems galutiniams vartotojams. Pagal antrąją išimtį tiekėjui leidžiama riboti pasirinktinio platinimo sistemoje paskirto platintojo pardavimą bet kuriuo prekybos lygmeniu neįgaliotiems platintojams, esantiems bet kurioje teritorijoje, kurioje šiuo metu veikia sistema arba kurioje tiekėjas dar neparduoda sutarties prekių (4 straipsnio b punkto iii dalyje nurodyta, kad tai teritorija, kurioje tiekėjas taiko tokią sistemą). Pagal trečiąją išimtį tiekėjui leidžiama riboti sudedamųjų dalių, kurios tiekiamos surinkimui, pirkėjo galimybes jas perparduoti tiekėjo konkurentams. Terminas „sudedamoji dalis“ apima bet kurią tarpinę prekę, o terminu „surinkimas“ apibrėžiamas bet kokių išteklių naudojimas prekėms gaminti.

(56) Bendrosios išimties 4 straipsnio c dalyje nustatytas pagrindinis apribojimas netaikomas apribojimui, kuris nustatytas pasirinktinio platinimo tinklo narių atliekamam aktyviam ir pasyviam pardavimui galutiniams vartotojams (nesvarbu, ar tai profesionalūs galutiniai vartotojai, ar tiesiog galutiniai vartotojai), nepažeidžiant galimybės uždrausti tinklo nariui veikti neįgaliotoje steigimo vietoje. Taigi, pasirinktinio platinimo sistemoje, kaip apibrėžta bendrosios išimties 1 straipsnio 1 dalies e punkte, negali būti ribojamas prekiautojo vartotojų, kuriems jis gali parduoti, arba pirkimo atstovų, dirbančių tų vartotojų vardu, pasirinkimas, išskyrus tuos atvejus, kai siekiama apsaugoti kitur taikomą išskirtinę platinimo sistemą (žr. 51 dalį). Pasirinktinio platinimo sistemoje prekiautojai turi turėti galimybę savo nuožiūra aktyviai ir pasyviai parduoti visiems galutiniams vartotojams, taip pat internetu. Todėl ELPA priežiūros institucija pagrindiniais apribojimais laiko visus įsipareigojimus, kuriais paskirtiesiems prekiautojams, norintiems pasiekti daugiau ir įvairesnių klientų, trukdoma naudotis internetu nustatant pardavimo internetu kriterijus, kurie iš esmės nėra lygiaverčiai kriterijams, nustatytiems pardavimui fizinėje parduotuvėje. Tai nereiškia, kad pardavimui internetu nustatyti kriterijai turi būti tokie patys kaip nustatytieji pardavimui ne internetu, tačiau jais turi būti siekiama tų pačių tikslų ir palyginamų rezultatų, o kriterijų skirtumai turi būti pagrįsti skirtingų šių dviejų platinimo būdų pobūdžiu. Pavyzdžiui, siekdamas užkirsti kelią pardavimui neįgaliotiesiems prekiautojams, tiekėjas gali neleisti pasirinktiems prekiautojams parduoti didesnį sutarties prekių kiekį už nustatytąjį individualiems galutiniams vartotojams. Toks reikalavimas gali būti griežtesnis parduodant prekes internetu, jei neįgaliotajam prekiautojui jų lengviau gauti internetu. Ir atvirkščiai, toks reikalavimas gali būti griežtesnis parduodant prekes ne internetu, jei jų lengviau gauti fizinėje parduotuvėje. Kad būtų užtikrintas sutarties prekių pristatymas laiku, tiekėjas gali reikalauti, kad jei prekės parduodamos ne internetu, jos būtų pristatytos nedelsiant. Kadangi tokio reikalavimo negalima nustatyti parduodant prekes internetu, tiekėjas gali nurodyti tam tikrus įvykdomus tokiam pardavimui taikomus terminus. Kad būtų padengiamos prekes grąžinančių klientų išlaidos ir taikomos saugios mokėjimo sistemos, gali prireikti nustatyti konkrečius internetinės vėlesnio aptarnavimo tarnybos reikalavimus.

(57) Toje teritorijoje, kurioje tiekėjas taiko pasirinktinį platinimą, negalima taikyti išskirtinio platinimo, nes dėl to būtų nustatytas pagrindinis prekiautojų vykdomo aktyvaus arba pasyvaus pardavimo apribojimas pagal bendrosios išimties 4 straipsnio c dalį, tačiau galima apriboti galimybę prekiautojui pasirinkti savo verslo patalpų vietą. Pasirinktiems platintojams gali būti neleidžiama užsiimti veikla kitose patalpose arba atidaryti naujo punkto kitoje vietoje. Tokiomis aplinkybėmis platintojo naudojimasis savo svetaine negali būti prilyginamas naujo punkto atidarymui kitoje vietoje. Jeigu prekiautojo punktas yra mobilus, gali būti nustatyta teritorija, už kurios ribų mobilus punktas negali veikti. Be to, tiekėjas gali įsipareigoti tiekti tik vienam prekiautojui arba ribotam prekiautojų skaičiui konkrečioje teritorijos, kurioje taikoma pasirinktinio platinimo sistema, dalyje.

(58) Bendrosios išimties 4 straipsnio d punkte nustatytas pagrindinis apribojimas susijęs su kryžminio tiekimo ribojimu tarp paskirtų platintojų, priklausančių pasirinktinio platinimo sistemai. Taigi, susitarimu arba suderintais veiksmais negali būti siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai kliudyti sutarties produktų aktyviam ar pasyviam pardavimui tarp pasirinktų platintojų arba riboti juos. Pasirinkti platintojai privalo turėti galimybę savo nuožiūra pirkti sutarties produktus iš kitų tinklui priklausančių paskirtų platintojų, veikiančių tame pačiame arba skirtinguose prekybos lygmenyse. Todėl pasirinktinis platinimas negali būti derinamas su vertikaliaisiais apribojimais, kuriuos taikant platintojai verčiami pirkti sutarties prekes išskirtinai tik iš nustatyto šaltinio. Tai taip pat reiškia, kad pasirinktinio platinimo tinkle negali būti ribojamas paskirtų didmenininkų produkto pardavimas paskirtiems mažmenininkams.

(59) Bendrosios išimties 4 straipsnio e punkte nustatytas pagrindinis apribojimas susijęs su susitarimais, kuriais kliudoma galutiniams vartotojams, nepriklausomiems remontuotojams ir paslaugų teikėjams įsigyti atsarginių dalių tiesiogiai iš tų atsarginių dalių gamintojų ar tai ribojama. Atsarginių dalių gamintojo ir pirkėjo, kuris tas dalis panaudoja savo produktuose (originalių įrenginių gamintojas) susitarimu negali tiesiogiai arba netiesiogiai būti kliudoma tų atsarginių dalių gamintojui parduoti jas galutiniam vartotojui, nepriklausomam remontuotojui arba paslaugų teikėjui arba tai riboti. Netiesioginių apribojimų visų pirma gali atsirasti, kai ribojamas atsarginių dalių tiekėjo techninės informacijos ir specialios įrangos, kuri būtina, kad vartotojai, nepriklausomi remontuotojai arba paslaugų teikėjai galėtų naudoti atsargines dalis. Susitarimu gali būti ribojamas atsarginių dalių tiekimas remontuotojams arba paslaugų teikėjams, kuriems originalių įrenginių gamintojas pavedė vykdyti savo prekių remontą arba jų techninę priežiūrą. Kitaip sakant, originalių įrenginių gamintojas gali reikalauti, kad jo remonto ir paslaugų tinklas atsargines dalis pirktų iš jo.

4. Atskiri pagrindinių pardavimo apribojimų atvejai, kuriems gali būti netaikoma 53 straipsnio 1 dalis arba kurie gali atitikti 53 straipsnio 3 dalies sąlygas

(60) Pagrindiniai apribojimai išskirtiniais atvejais gali būti praktiškai būtini tam tikros rūšies ar pobūdžio susitarimams (31), todėl 53 straipsnio 1 dalis jiems netaikoma. Pavyzdžiui, pagrindinis apribojimas gali būti praktiškai būtinas siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi viešojo draudimo parduoti pavojingas medžiagas tam tikriems klientams saugos ar sveikatos sumetimais. Be to, įmonės gali atskiru atveju pasitelkti argumentus dėl veiksmingumo pagal 53 straipsnio 3 dalį. Šiame skyriuje pateikiami keli perpardavimo ir (arba) pardavimo apribojimų pavyzdžiai, o perpardavimo kainų palaikymo klausimai nagrinėjami VI.2.10 skyriuje.

(61) Platintojui, kuris pirmas pradės prekiauti naujo prekės ženklo prekėmis arba esamo prekės ženklo prekėmis naujoje rinkoje ir taip užsitikrins tikrą patekimą į atitinkamą rinką, kurioje anksčiau apskritai nebuvo tokios rūšies produkto paklausos arba tokio gamintojo gaminamo tokios rūšies produkto paklausos, gali tekti daug investuoti. Tokios išlaidos dažnai gali negrįžti ir tokiomis aplinkybėmis platintojas negali sudaryti platinimo susitarimo nebūdamas tam tikrą laiką apsaugotas nuo (aktyvaus ir) pasyvaus kitų platintojų pardavimo jo teritorijoje arba jo klientų grupei. Pavyzdžiui, toks atvejis gali susiklostyti, kai gamintojas, įsisteigęs tam tikroje nacionalinėje rinkoje, patenka į kitą nacionalinę rinką ir pristato savo produktus rinkai per išskirtinį platintoją, o tam platintojui reikia investuoti, kad jis galėtų pradėti pardavinėti to prekės ženklo prekes ir įtvirtinti tą prekės ženklą naujojoje rinkoje. Jeigu platintojui reikia daug investuoti, kad sukurtų ir (arba) plėtotų naują rinką, kitų platintojų pasyvaus pardavimo tokioje teritorijoje ar tokiai klientų grupei apribojimams, kurių reikia, kad platintojas galėtų atgauti tas investicijas, 53 straipsnio 1 dalis paprastai netaikoma pirmuosius dvejus metus, per kuriuos šis platintojas parduoda sutarties prekes ar paslaugas toje teritorijoje ar tai klientų grupei, nors apskritai manoma, kad tokie pagrindiniai apribojimai patenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.

(62) Jei naujas produktas realiai išbandomas tam tikroje teritorijoje ar tam tikroje klientų grupėje arba jei naujas produktas pristatomas rinkai laipsniškai, produkto bandymo ar pristatymo rinkai laikotarpiu gali būti ribojamos platintojų, paskirtų parduoti naująjį produktą bandomojoje rinkoje ar dalyvauti pirmajame ir (arba) pirmuosiuose laipsniško pristatymo rinkai etapuose, galimybės vykdyti aktyvų pardavimą už tos bandomosios rinkos ar rinkos ir (arba) rinkų, kuriai (-ioms) tas produktas pirmiausia pristatomas, netaikant 53 straipsnio 1 dalies.

(63) Pasirinktinio platinimo sistemos atveju paprastai kryžminis tiekimas tarp paskirtųjų platintojų turi būti neribojamas (žr. 58 dalį). Tačiau jei skirtingose teritorijose esantys paskirtieji didmenininkai privalo investuoti į reklamos veiklą savo teritorijose, kad paskatintų paskirtųjų mažmenininkų vykdomą pardavimą, ir susitarime nurodyti reikiamos reklamos veiklos faktiškai neįmanoma, didmenininkų aktyvaus pardavimo paskirtiesiems mažmeniniams kitų didmenininkų teritorijose apribojimai, nustatyti siekiant išvengti pasinaudojimo, atskirais atvejais gali atitikti 53 straipsnio 3 dalies sąlygas.

(64) Apskritai susitarimas, kad už produktus, kuriuos ketinama perparduoti internetu, platintojas mokėtų didesnę kainą nei už produktus, kuriuos ketinama perparduoti ne internetu (dviguba kainodara), yra pagrindinis apribojimas (žr. 52 dalį). Tačiau tam tikromis specialiomis aplinkybėmis toks susitarimas gali tenkinti 53 straipsnio 3 dalies sąlygas. Tokios aplinkybės gali susiklostyti, kai gamintojas susitaria dėl tokios dvigubos kainodaros su platintojais, nes parduodant internetu patiriamos gerokai didesnės išlaidos nei parduodant ne internetu. Pavyzdžiui, platintojas, parduodamas prekes ne internetu, atlieka įrengimo darbus namuose, o parduodamas internetu – tokių darbų neatlieka, todėl antruoju atveju gamintojas gali gauti daugiau klientų skundų ir garantinių pretenzijų. Tokiomis aplinkybėmis ELPA priežiūros institucija taip pat svarstys, kiek apribojimu gali būti ribojamas pardavimas internetu ir sudaromos kliūtys platintojui pasiekti daugiau ir įvairesnių klientų.

5. Neleistini apribojimai pagal bendrąją išimtį

(65) Bendrosios išimties 5 straipsnyje nustatyta, kad tam tikriems įsipareigojimams bendroji išimtis netaikoma, net jei nėra viršijama rinkos dalies riba. Tačiau bendroji išimtis taikoma likusiai vertikaliojo susitarimo daliai, jei tą dalį galima atskirti nuo įsipareigojimų, kuriems išimtis netaikoma.

(66) Pirmoji tokia galimybė netaikyti bendrosios išimties yra numatyta jo 5 straipsnio 1 dalies a punkte, ir yra susijusi su įsipareigojimais nekonkuruoti. Įsipareigojimai nekonkuruoti – tai susitarimai, pagal kuriuos pirkėjas turi pirkti daugiau kaip 80 % visų sutarties prekių ar paslaugų arba jų pakaitalų (kaip apibrėžta bendrosios išimties 1 straipsnio 1 dalies d punkte) pirkimo praėjusiais kalendoriniais metais iš tiekėjo arba iš kitos tiekėjo nurodytos įmonės, taip kliudant pirkėjui pirkti konkuruojančias prekes ar paslaugas arba apribojant tokį pirkimą iki mažiau kaip 20 % visų jo pirkimų. Jeigu pirmaisiais metais po susitarimo sudarymo nėra atitinkamų duomenų apie pirkėjo pirkimus per metus iki sudarant sutartį, gali būti naudojamas tinkamiausias pirkėjo metinio viso poreikio apskaičiavimas. Tokiems įsipareigojimams nekonkuruoti bendroji išimtis netaikoma, jei jų trukmė nėra nustatyta ar yra ilgesnė kaip penkeri metai. Įsipareigojimams nekonkuruoti, kurie tyliu sutikimu pratęsiami po penkerių metų, bendroji išimtis taip pat netaikoma (žr. 5 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą). Apskritai įsipareigojimams nekonkuruoti išimtis pagal tą teisės aktą taikoma, jei jų trukmė yra penkeri metai arba mažiau ir nėra jokių kliūčių, kurios trukdytų pirkėjui veiksmingai nutraukti įsipareigojimo nekonkuruoti pasibaigus penkerių metų laikotarpiui. Jeigu, pavyzdžiui, susitarime numatytas įsipareigojimas penkerius metus nekonkuruoti ir tiekėjas suteikia pirkėjui paskolą, tos paskolos grąžinimas neturi trukdyti pirkėjui veiksmingai nutraukti įpareigojimo nekonkuruoti pasibaigus penkerių metų laikotarpiui. Taip pat, kai tiekėjas aprūpina pirkėją įranga, kuri nėra konkrečiai susijusi, pirkėjas turi turėti galimybę pasibaigus įsipareigojimo nekonkuruoti galiojimui įsigyti šią įrangą rinkos kaina.

(67) Penkerių metų laikotarpio apribojimas netaikomas, kai pirkėjas perparduoda prekes ar paslaugas „tiekėjui priklausančiose patalpose ir žemėje ar patalpose ir žemėje, kuriuos tiekėjas nuomoja iš trečiųjų šalių, nesusijusių su pirkėju“. Tokiais atvejais įsipareigojimas nekonkuruoti gali trukti tiek pat, kiek ir laikotarpis, kuriuo pirkėjas naudojasi pardavimo vieta (bendrosios išimties 5 straipsnio 2 dalis). Tokios išimties priežastis yra ta, kad paprastai neprotinga tikėtis, jog tiekėjas leis be jo sutikimo parduoti konkuruojančius produktus savo nuosavose patalpose arba žemėje. Tokie patys principai taikomi tais atvejais, kai pirkėjas veikia mobiliajame punkte, kuri priklauso tiekėjui arba tiekėjas ją nuomoja iš trečiųjų šalių, nesusijusių su pirkėju. Netikros nuosavybės pastatams, pavyzdžiui, platintojui perdavus žemės ir patalpų nuosavybės teises tiekėjui tik tam tikram laikotarpiui, siekiant išvengti penkerių metų laikotarpio taikymo, ši išimtis negali būti taikoma.

(68) Antroji galimybė netaikyti bendrosios išimties numatyta bendrosios išimties 5 straipsnio 1 dalies b punkte ir yra susijusi su pirkėjo įsipareigojimais nekonkuruoti terminui pasibaigus. Paprastai tokiems įpareigojimams bendroji išimtis netaikoma, nebent įsipareigojimas būtinai reikalingas siekiant apsaugoti tiekėjo pirkėjui perduotą praktinę patirtį ir apsiriboja tik pardavimo vieta, kurioje pirkėjas dirba sutarties laikotarpiu, ir šis įsipareigojimas galioja ilgiausiai vienerius metus (žr. bendrosios išimties 5 straipsnio 3 dalį). Pagal bendrosios išimties 1 straipsnio 1 dalies g punkte pateiktą apibrėžimą, praktinė patirtis turi būti svarbi – tai reiškia, jog praktinė patirtis apima informaciją, kuri yra svarbi ir naudinga pirkėjui naudojant, parduodant ar perparduodant sutarties prekes ar paslaugas.

(69) Trečioji bendrosios išimties netaikymo galimybė numatyta bendrosios išimties 5 straipsnio 1 dalies c punkte ir yra susijusi su konkuruojančių prekių pardavimu pasirinktinio platinimo sistemoje. Bendroji išimtis taikoma tuo atveju, kai pasirinktinis platinimas derinamas su įsipareigojimu nekonkuruoti, įpareigojant platintojus apskritai neperpardavinėti konkuruojančių prekių ženklų. Tačiau jeigu tiekėjas tiesiogiai arba netiesiogiai trukdo savo paskirtiems platintojams iš konkretaus konkuruojančio tiekėjo pirkti produktus perparduoti, tokiam įsipareigojimui bendroji išimtis negali būti taikoma. Jo netaikymo tokiam įsipareigojimui tikslas – išvengti situacijos, kai keletas tiekėjų, naudodamiesi tais pačiais pasirinktinio platinimo punktais, trukdo vienam konkrečiam konkurentui arba keliems konkretiems konkurentams naudotis tais punktais savo produktų pardavimui (naudojimosi teisės atėmimas iš konkuruojančio tiekėjo kolektyvinio boikoto forma) (32).

6. Atskyrimas

(70) Pagal bendrąja išimtį vertikaliesiems susitarimams taikoma išimtis, jeigu susitarime nenumatyta arba praktikoje nevykdomi pagrindiniai apribojimai, nustatyti to teisės akto 4 straipsnyje. Jeigu esama vieno ar daugiau pagrindinių apribojimų, bendroji išimtis netaikoma visam vertikaliajam susitarimui. Pagrindinių apribojimų atveju atskyrimas netaikomas.

(71) Tačiau atskyrimo taisyklė taikoma neleistiniems apribojimams, nustatytiems bendrosios išimties 5 straipsnyje. Todėl bendroji išimtis netaikoma tik tai vertikaliojo susitarimo daliai, kuri netenkina 5 straipsnyje nustatytų sąlygų.

7. Produktų, platinamų ta pačia platinimo sistema, portfelis

(72) Jeigu tiekėjas naudojasi ta pačia platinimo sutartimi keletui prekių ar paslaugų platini, vienoms jų, atsižvelgiant į rinkos dalies ribą, gali būti taikoma bendroji išimtis, o kitoms – ne. Tokiu atveju bendroji išimtis taikoma tokioms prekėms ir paslaugoms, kurių atžvilgiu tenkinamos taikymo sąlygos.

(73) Prekių ar paslaugų, kurios nepatenka į bendrosios išimties taikymo sritį, atžvilgiu taikomos įprastos konkurencijos taisyklės, o tai reiškia, kad: a) bendroji išimtis netaikoma, bet taip pat nedaroma ir prielaida dėl neteisėtumo; b) jei esama 53 straipsnio 1 dalies pažeidimo, kuriam negali būti taikoma išimtis, gali būti svarstoma, ar esama tinkamų priemonių konkurencijos problemai veikiančioje platinimo sistemoje išspręsti; c) jei tokių tinkamų priemonių nėra, atitinkamas tiekėjas turės sudaryti kitą platinimo susitarimą. Tokia situacija susiklostyti ir tada, jeigu vieniems produktams 54 straipsnis taikomas, o kitiems – ne.

IV. BENDROSIOS IŠIMTIES ATŠAUKIMAS IR BENDROSIOS IŠIMTIES NETAIKYMAS

1. Atšaukimo procedūra

(74) Bendrąja išimtimi pripažinta teisėtumo prielaida gali būti atšaukta, jei manoma, kad vertikalusis susitarimas atskirai arba kartu su kitais panašiais konkuruojančių tiekėjų arba pirkėjų vykdomais susitarimais patenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį ir netenkina visų 53 straipsnio 3 dalies sąlygų.

(75) 53 straipsnio 3 dalies sąlygos gali būti netenkinamos pirmiausia tuo atveju, kai patekimas į atitinkamą rinką ar konkurencija joje yra gerokai apribota dėl konkuruojančių tiekėjų arba pirkėjų vykdomų panašių vertikaliųjų susitarimų lygiagrečių tinklų bendro poveikio. Vertikaliųjų susitarimų lygiagretūs tinklai laikomi panašiais, jei jie nustato apribojimus, kurie rinkoje sukelia panašų poveikį. Pavyzdžiui, tokia padėtis gali susiklostyti, kai tam tikroje rinkoje tam tikri tiekėjai vykdo tik kokybinį pasirinktinį platinimą, o kiti tiekėjai vykdo kiekybinį pasirinktinį platinimą. Tokia padėtis taip pat gali susiklostyti, kai tam tikroje rinkoje bendrai taikant kokybinius kriterijus sudaromos kliūtys veiksmingesniems platintojams. Tokiomis aplinkybėmis vertinant susitarimą reikia atsižvelgti į antikonkurencinį poveikį, priskiriamą kiekvienam atskiram susitarimų tinklui. Atitinkamais atvejais gali būti atšaukiamas tik konkretus kokybinis kriterijus arba tik kiekybiniai apribojimai, taikomi tam tikram įgaliotųjų platintojų skaičiui.

(76) Atsakomybė už bendrą antikonkurencinį poveikį gali būti priskirta tik toms įmonėms, dėl kurių jis daugiausia atsirado. Įmonių, kurios neturėjo didelės įtakos bendram poveikiui, sudaryti susitarimai nepatenka į 53 straipsnio 1 dalyje numatyto draudimo sritį (33), todėl jie nėra atšaukimo mechanizmo dalykas. Tokia įtaka bus vertinama vadovaujantis 128–229 dalyse išdėstytais kriterijais.

(77) Jeigu taikoma atšaukimo procedūra, ELPA priežiūros institucijai tenka pareiga įrodyti, kad susitarimas patenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį ir kad susitarimas netenkina vienos ar kelių 53 straipsnio 3 dalies sąlygų. Sprendimas dėl atšaukimo gali turėti tik ex nunc poveikį – tai reiškia, kad jis neturės įtakos atitinkamo susitarimo išimtinei padėčiai iki tos dienos, kai pradės galioti atšaukimas.

(78) Europos Komisija ir ELPA priežiūros institucija, remdamosi EEE susitarimo 56 straipsnio nuostatomis dėl bylų paskirstymo šioms dviem institucijoms, turi išskirtinę teisę atšaukti bendrosios išimties taikymą vertikaliesiems susitarimams, kuriais apribojama konkurencija atitinkamoje geografinėje rinkoje, kuri yra didesnė nei vienos EEE valstybės teritorija. Jeigu vienos EEE valstybės teritorija arba jos dalis yra atitinkama geografinė rinka, kompetentinga priežiūros institucija ir atitinkama EEE valstybė turi vienodą kompetenciją atšaukti.

2. Bendrosios išimties netaikymas

(79) Bendrosios išimties 6 straipsniu ELPA priežiūros institucijai leidžiama rekomendacijos pavidalu paskelbti, kad bendroji išimtis netaikoma, jei lygiagretūs panašių vertikaliųjų apribojimų tinklai apima daugiau nei 50 % atitinkamos rinkos. Tokia rekomendacija skiriama ELPA valstybei ar ELPA valstybėms, kurios patenka į nagrinėjamą atitinkamą rinką.

(80) Kadangi bendrosios išimties taikymo atšaukimas reiškia sprendimo, kuriuo nustatoma, kad atskira įmonė pažeidė 53 straipsnį, priėmimą, rekomendacija, priimta pagal 6 straipsnį, siekiama tik panaikinti bendrosios išimties taikymą ir vėl pradėti visapusiškai taikyti 53 straipsnio 1 ir 3 dalis apribojimams ir atitinkamai rinkai. ELPA valstybei ar ELPA valstybėms priėmus ELPA priežiūros institucijos rekomendaciją netaikyti bendrosios išimties tam tikriems vertikaliesiems apribojimams tam tikroje rinkoje, atskiriems susitarimams 53 straipsnis turi būti taikomas vadovaujantis ELPA teismo, Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo nustatytais precedentais atitinkamose bylose ir ELPA priežiūros institucijos pranešimais bei ankstesniais sprendimais. Atitinkamais atvejais ELPA priežiūros institucija priims sprendimą konkrečioje byloje, kuriuo galės vadovautis visos susijusioje rinkoje veikiančios įmonės.

(81) Norint apskaičiuoti 50 % rinkos aprėpties koeficientą, turi būti atsižvelgiama į kiekvieną vertikaliųjų susitarimų, kuriuose numatyta apribojimų, tinklą arba į apribojimų derinį, kuris rinkai daro panašų poveikį. Bendrosios išimties 6 straipsnis neįpareigoja ELPA priežiūros institucijos imtis veiksmų, kai viršijama 50 % rinkos dalis. Paprastai netaikymas tinkamas, kai yra tikimybė, kad patekimas į atitinkamą rinką arba konkurencija joje yra pastebimai ribojama. Taip pirmiausia gali būti, kai pasirinktinio platinimo lygiagretūs tinklai, apimantys daugiau kaip 50 % rinkos, yra atsakingi už rinkos apribojimą taikant pasirinkimo kriterijus, kurie nėra reikalingi dėl atitinkamų prekių pobūdžio ar yra diskriminuojantys tam tikrų platinimo būdų, pritaikytų tokių prekių pardavimui, atžvilgiu.

(82) Vertindama būtinybę taikyti bendrosios išimties 6 straipsnį, ELPA priežiūros institucija svarstys, ar individualus atšaukimas būtų priimtinesnė priemonė. Tai ypač gali priklausyti nuo konkuruojančių įmonių, prisidedančių prie bendro poveikio rinkoje, skaičiaus, arba nuo paveiktų geografinių rinkų EEE skaičiaus.

(83) Kiekvienoje rekomendacijoje, minėtoje bendrosios išimties 6 straipsnyje, turi būti aiškiai nustatyta tos rekomendacijos taikymo sritis. Todėl ELPA priežiūros institucija turi, pirma, apibrėžti atitinkamą (-as) produkto ir geografinę rinką (-as), ir, antra, nustatyti vertikaliojo apribojimo, kuriam nebebus taikoma bendroji išimtis, pobūdį. Pastarojo aspekto atžvilgiu ELPA priežiūros institucija gali moduliuoti savo rekomendacijos taikymo sritį atsižvelgdama į konkurencijos klausimą, kurį ji ketina nagrinėti. Pavyzdžiui, nors nustatant 50 % rinkos dalį atsižvelgiama į visus įsipareigojimų pirkti iš vieno tiekėjo susitarimų lygiagrečius tinklus, ELPA priežiūros institucija vis tiek gali pritaikyti rekomendaciją dėl netaikymo tik įsipareigojimui nekonkuruoti, kurio trukmė viršija tam tikrą laikotarpį. Taigi trumpesnio laikotarpio ar mažiau ribojantys susitarimai gali būti palikti dėl mažesnio pašalinimo iš rinkos laipsnio, priskirtino tokiems apribojimams. Jeigu tam tikroje rinkoje pasirinktinis platinimas derinamas su papildomais apribojimais, t. y. nekonkuravimu arba kiekybiniu pirkėjo apribojimu, netaikymo rekomendacija gali būti taikoma tik tokiems papildomiems apribojimams. Atitinkamais atvejais ELPA priežiūros institucija taip pat gali pateikti gaires, nustatydama rinkos dalies lygį, kuris, atsižvelgiant į konkrečią rinką, gali būti laikomas nepakankamu, kad atskira įmonė galėtų pastebimai prisidėti prie bendro poveikio.

(84) Pagal į EEE susitarimą įtrauktos bendrosios išimties (žr. adaptaciją, pateiktą EEE susitarimo XIV priedo 2 punkte) 6 straipsnį, ELPA priežiūros institucija turės nustatyti trijų mėnesių pereinamąjį laikotarpį, kuriam pasibaigus bus laikoma, kad rekomendaciją netaikyti bendrosios išimties ELPA valstybė ar ELPA valstybės, kuriai (-ioms) ta rekomendacija skirta, priėmė savaime. Jei ELPA valstybė ar ELPA valstybės, kuriai (-ioms) rekomendacija skirta, ją priima ar į ją laiku neatsako, tai valstybei (-ėms) taikomas EEE susitarime nustatytas teisinis įpareigojimas įgyvendinti rekomendaciją per tris mėnesius nuo jos paskelbimo. Taip susijusioms įmonėms turėtų būti sudarytos galimybės pakeisti savo susitarimus atsižvelgiant į rekomendaciją netaikyti bendrosios išimties.

(85) Rekomendacija netaikyti bendrosios išimties neturės įtakos susijusių susitarimų išimtinei padėčiai laikotarpiu iki jos įsigaliojimo.

V. RINKOS APIBRĖŽIMAS IR RINKOS DALIES APSKAIČIAVIMAS

1. ELPA priežiūros institucijos pranešimas dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo

(86) ELPA priežiūros institucijos pranešime dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Europos ekonominės erdvės konkurencijos teisės tikslais (34) pateikiamos taisyklių, kriterijų ir įrodymų, kuriuos ELPA priežiūros institucija taiko spręsdama rinkos apibrėžimo klausimus, gairės. Tas pranešimas šiose gairėse toliau nebus aiškinamas, juo bus remiamasi sprendžiant rinkos apibrėžimo klausimus. Šiose gairėse nagrinėjami tik konkretūs klausimai, kurie susiję su vertikaliaisiais apribojimais ir kurie nėra nagrinėjami tame pranešime.

2. Atitinkama rinka 30 % rinkos dalies ribai pagal bendrąją išimtį apskaičiuoti

(87) Remiantis bendrosios išimties 3 straipsniu, tiekėjo ir pirkėjo rinkos dalis yra pagrindiniai rodikliai sprendžiant, ar taikoma bendroji išimtis. Kad būtų galima taikyti bendrąją išimtį, ir tiekėjo rinkos dalis rinkoje, kurioje jis parduoda pardavėjui sutarties produktus, ir pirkėjo rinkos dalis rinkoje (-ose), kurioje (-iose) jis perka sutarties produktus, turi neviršyti 30 %. Mažų ir vidutinių įmonių susitarimų atveju paprastai nebūtina apskaičiuoti rinkos dalių (žr. 11 dalį).

(88) Siekiant apskaičiuoti įmonės rinkos dalį, būtina nustatyti atitinkamą rinką, kurioje ta įmonė atitinkamai parduoda ir perka sutarties produktus. Taigi, turi būti apibrėžiamos atitinkamos produkto ir geografinė rinkos. Atitinkama produkto rinka apima tokias prekes arba paslaugas, kurias pirkėjas dėl jų savybių, kainų ir numatomos paskirties laiko lygiavertėmis. Atitinkama geografinė rinka apima teritorija, kurioje susijusios įmonės yra susijusios su atitinkamų prekių ar paslaugų pasiūla arba paklausa, kurioje konkurencijos sąlygos yra gana vienodos ir kuri gali būti atskirta nuo gretimų geografinių teritorijų, nes visų pirma konkurencijos sąlygos tose teritorijose akivaizdžiai skiriasi.

(89) Produkto rinkos apibrėžimas pirmiausia priklauso nuo produkto pakeičiamumo pirkėjo požiūriu. Jeigu tiekiamas produktas yra naudojamas kitam produktui gaminti ir paprastai nėra atpažįstamas galutiniame produkte, produkto rinka paprastai apibrėžiama atsižvelgiant į tiesioginių pirkėjų teikiamą pirmenybę. Pirkėjų klientai paprastai neturi tvirtos nuomonės dėl pirmenybės teikimo produktams, kuriuos pirkėjas naudoja galutiniam produktui gaminti. Paprastai vertikalieji apribojimai, dėl kurių yra susitarę tiekėjas ir toliau gamyboje naudojamo produkto pirkėjas, susiję tik su tarpinio produkto pardavimu ir pirkimu, bet ne su galutinio produkto pardavimu. Galutinių prekių platinimo atveju tai, kokias prekes tiesioginiai pirkėjai laiko pakaitalu, paprastai priklauso nuo galutinių vartotojų teikiamos pirmenybės. Platintojas, kaip perpardavėjas, pirkdamas galutines prekes negali ignoruoti galutinių vartotojų teikiamos pirmenybės. Be to, platinimo lygiu vertikalieji apribojimai paprastai susiję ne tik su produktų pardavimu tarp tiekėjo ir pirkėjo, bet ir su jų perpardavimu. Kadangi paprastai konkuruoja skirtingi platinimo būdai, rinkos apskritai nėra apibrėžiamos pagal taikomą platinimo būdą. Tiekėjai paprastai parduoda produktų portfelį, todėl visas portfelis gali sudaryti produkto rinką, kai pirkėjas pakaitalu laiko visą portfelį, o ne atskirus produktus. Kadangi platintojai yra profesionalūs pirkėjai, geografinė didmeninė rinka paprastai yra platesnė už mažmeninę rinką, kurioje produktai perparduodami galutiniam vartotojui. Dažnai tokiu atveju būtina apibrėžti nacionalinę arba platesnę didmeninę rinką. Tačiau mažmeninės rinkos taip pat gali būti didesnės nei galutinių vartotojų paieškos teritorijos, jei rinkos sąlygos yra vienodos, o vietos ar regioninės rinkos teritorijos iš dalies sutampa.

(90) Jeigu vertikaliuosius susitarimus sudaro trys šalys, kurių kiekviena veikia skirtingame prekybos lygmenyje, kiekvienos jų rinkos dalis turi neviršyti 30 %, kad joms būtų taikoma bendroji išimtis. Kaip nurodyta bendrosios išimties 3 straipsnio 2 dalyje, jei pagal daugiašalį susitarimą įmonė perka sutarties prekes ar paslaugas iš vienos įmonės, kuri yra susitarimo šalis, ir parduoda tas sutarties prekes ar paslaugas kitai įmonei, kuri yra susitarimo šalis, bendroji išimtis taikoma tik tuo atveju, jei jos, ir kaip pirkėjo, ir kaip tiekėjo, rinkos dalis neviršija 30 %. Jeigu, pavyzdžiui, gamintojo, didmenininko (arba mažmenininkų asociacijos) ir mažmenininko susitarime numatytas įsipareigojimas nekonkuruoti, gamintojo ir didmenininko (arba mažmenininkų asociacijos) atitinkamos vartotojų rinkos dalis turi neviršyti 30 %, o didmenininko (arba mažmenininkų asociacijos) ir mažmenininko rinkos dalis turi neviršyti 30 % atitinkamos pirkimo rinkos, kad būtų galima taikyti bendrąją išimtį.

(91) Jeigu tiekėjas gamina ir originalią įrangą, ir tos įrangos atsargines arba pakeičiamas dalis, jis neretai bus vienintelis arba didžiausias atsarginių ar pakeičiamų dalių tiekėjas jų aptarnavimo po pardavimo rinkoje. Taip pat taip gali nutikti, kai tiekėjas sudaro rangos sutartį dėl atsarginių arba pakeičiamų dalių gaminimo. Kad būtų taikoma bendroji išimtis, atitinkama rinka gali būti originalios įrangos, įskaitant atsargines dalis, rinka, arba atskira originalios įrangos rinka ir aptarnavimo po pardavimo rinka, atsižvelgiant į aplinkybes, pavyzdžiui, į esamų apribojimų poveikį, įrangos eksploatavimo trukmę ir remonto arba pakeitimo sąnaudų svarbą (35). Iš esmės, reikia nustatyti, ar daug pirkėjų rinkdamiesi produktą atsižvelgia į jo eksploatavimo laikotarpio sąnaudas. Jei taip, tai reiškia, kad originalios įrangos ir atsarginių dalių rinka yra bendra.

(92) Jeigu vertikaliajame susitarime esama nuostatų ne tik dėl sutarties prekių tiekimo, bet ir dėl INT, pavyzdžiui, nuostata dėl tiekėjo prekės ženklo naudojimo siekiant padėti pirkėjui prekiauti sutarties prekėmis, tada tiekėjo rinkos dalis rinkoje, kurioje jis parduoda sutarties prekes, svarbi bendrosios išimties taikymo požiūriu. Jeigu franšizės teisių suteikėjas netiekia prekių perparduoti, bet teikia keletą paslaugų ir prekių drauge laikantis nuostatų dėl INT, o tai kartu sudaro verslo būdą, dėl kurio sudaroma franšizės sutartis, franšizės teisių suteikėjui reikia atsižvelgti į savo, kaip verslo būdo suteikėjo, rinkos dalį. Šiuo tikslu franšizės teisių turėtojui suteikėjui reikia apskaičiuoti savo rinkos dalį rinkoje, kurioje taikomas šis verslo būdas, t. y. rinkoje, kurioje franšizės teisių suteikėjas taiko verslo būdą prekėms ar paslaugoms galutiniam vartotojui tiekti. Franšizės teisių suteikėjas savo rinkos dalį turi pagrįsti franšizės gavėjo tiekiamų prekių arba teikiamų paslaugų verte toje rinkoje. Tokioje rinkoje konkurentai gali būti ne tik kitų franšize perduodamų verslo būdų teikėjai, bet ir pakaitinių prekių arba paslaugų, kurioms franšizė netaikoma, tiekėjai. Pavyzdžiui, nepažeidžiant tokios rinkos apibrėžimo, jei tai būtų greitojo maisto paslaugų rinka, tokioje rinkoje veikiančiam franšizės teisių suteikėjui savo rinkos dalį reikėtų apskaičiuoti remiantis atitinkamais savo franšizės gavėjų duomenimis apie pardavimus toje rinkoje.

3. Rinkos dalių apskaičiavimas pagal bendrąją išimtį

(93) Rinkos dalių apskaičiavimą iš esmės reikia pagrįsti vertės duomenimis. Jeigu vertės duomenų nėra, gali būti atlikti kitokie pagrįsti skaičiavimai. Tokie skaičiavimai gali būti paremti kita patikima rinkos informacija, pavyzdžiui, pardavimų apimties duomenimis (žr. bendrosios išimties 7 straipsnio a punktą).

(94) Atliekant konkurencijos analizę, labai svarbus veiksnys gali būti vidaus produkcija, t. y. savo reikmėms naudojami tarpiniai produktai, nes tai vienas iš konkurencijos suvaržymų arba būdas pabrėžti įmonės padėtį rinkoje. Tačiau apibrėžiant rinką ir apskaičiuojant tarpinių prekių ir paslaugų rinkos dalį į vidaus produkciją nebus atsižvelgiama.

(95) Tačiau esant galutinių produktų dvejopam platinimui, t. y. kai galutinių produktų gamintojas rinkoje veikia ir kaip platintojas, apibrėžiant rinką ir apskaičiuojant rinkos dalį reikia įtraukti jo paties prekių pardavimus, kuriuos gamintojai atliko per savo vertikaliai integruotus platintojus ir atstovus (žr. bendrosios išimties 7 straipsnio c punktą). Integruoti platintojai yra susijusios įmonės, kaip apibrėžta bendrosios išimties 1 straipsnio 2 dalyje (36).

VI. ĮGYVENDINIMO POLITIKA ATSKIRAIS ATVEJAIS

1. Analizės struktūra

(96) Jeigu bendroji išimtis netaikoma, svarbu išanalizuoti, ar konkrečiu atveju susitarimui taikoma 53 straipsnio 1 dalis ir, jei taip, ar tenkinamos 53 straipsnio 3 dalyje nustatytos sąlygos. Jei jomis nesiekiama riboti konkurencijos ir jei tai visų pirma nėra pagrindiniai konkurencijos apribojimai, nedaroma prielaidos, kad vertikalieji susitarimai, kuriems netaikoma bendroji išimtis, nes viršijama rinkos dalies riba, patenka į 53 straipsnio 1 dalies taikymo sritį arba neatitinka 53 straipsnio 3 dalies sąlygų. Reikia atlikti atskirą tikėtino susitarimo poveikio vertinimą. Įmonės skatinamos pačios atlikti vertinimą. Susitarimai, kuriais, kaip apibrėžta 53 straipsnio 1 dalyje, neribojama konkurencija arba kurie atitinka 53 straipsnio 3 dalyje nustatytas sąlygas, galioja ir yra vykdytini. Remiantis teisės akto, nurodyto EEE susitarimo 21 protokolo 3 straipsnio 1 dalies 3 punkte (2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1/2003 (37)) dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų EEE susitarimo 53 ir 54 straipsniuose, įgyvendinimo 1 straipsnio 2 dalimi ir Priežiūros institucijos ir teismo susitarimo 4 protokolo II skyriaus 1 straipsnio 2 dalimi, kad būtų galima pasinaudoti atskira išimtimi pagal 53 straipsnio 3 dalį, pranešimo pateikti nereikia. Jeigu ELPA priežiūros institucija nagrinėja atskirą atvejį, ji turi įrodyti, kad nagrinėjamu susitarimu pažeidžiamos 53 straipsnio 1 dalies nuostatos. Įmonės, kurios siekia pasinaudoti 53 straipsnio 3 dalimi, turi įrodyti, kad jos atitinka toje dalyje nustatytas sąlygas. Jeigu yra įrodomas tikėtinas antikonkurencinis poveikis, prieš ELPA priežiūros institucijai priimant sprendimą, ar susitarimas atitinka 53 straipsnio 3 dalies nuostatas, įmonės gali pasitelkti veiksmingumo argumentą ir paaiškinti, kodėl tikėtina, kad tam tikra platinimo sistema būtina siekiant suteikti vartotojams naudos nepanaikinant konkurencijos.

(97) Vertinimas, ar vertikaliuoju susitarimu ribojama konkurencija, bus atliekamas lyginant faktinę padėtį ir ateityje galimą padėtį atitinkamoje rinkoje, kurioje galioja vertikalieji apribojimai, su padėtimi, kuri vyrautų, jeigu susitarime nebūtų numatyta vertikaliųjų apribojimų. Vertindama atskirus atvejus ELPA priežiūros institucija prireikus atsižvelgs ir į faktinį, ir į galimą poveikį. Kad vertikalieji susitarimai savo poveikiu ribotų konkurenciją, faktinei arba potencialiai konkurencijai jie turi daryti tokį poveikį, kad egzistuotų gana didelė tikimybė, jog atitinkamoje rinkoje bus neigiamai veikiamos kainos, gamybos apimtis, naujovių diegimas arba prekių ir paslaugų asortimentas arba kokybė. Tikėtinas neigiamas poveikis konkurencijai turi būti pastebimas (38). Tikėtina, kad pastebimas neigiamas poveikis konkurencijai atsiranda tuo atveju, kai bent viena iš šalių turi arba įgyja tam tikrą įtaką rinkai, o susitarimu tą įtaką rinkai padedama sukurti, išlaikyti arba sustiprinti, arba šalims suteikiama galimybių ja pasinaudoti. Įtaka rinkai yra galimybė gana ilgą laikotarpį išlaikyti didesnes nei konkurentų kainas, didesnę nei konkurentų kiekybinę produktų gamybos apimtį, produktų kokybę ir asortimentą arba žemesnį nei konkurentų naujovių diegimo lygį. Įtakos rinkai lygis, kurio paprastai reikia, kad būtų nustatytas 53 straipsnio 1 dalies nuostatų, yra žemesnis už įtakos rinkai lygį, kuris pagal 54 straipsnį vertinamas kaip dominavimas.

(98) Vertikalieji apribojimai paprastai mažiau žalingi nei horizontalieji. Pagrindinė priežastis, dėl kurios horizontaliesiems apribojimams skiriama daugiau dėmesio, yra ta, kad tokie apribojimai gali būti susiję su konkurentų, gaminančių vienodas arba pakeičiamas prekes ar teikiančių vienodas ar pakeičiamas paslaugas, susitarimu. Esant tokiems horizontaliems ryšiams, vienos įmonės panaudojama rinkos galia (didesnė jos produktų kaina) gali būti naudinga jos konkurentams. Tai gali paskatinti konkurentus skatinti vienas kitą veikti pažeidžiant konkurenciją. Esant vertikaliems ryšiams vieno produktas yra kito ištekliai, kitaip tariant, susitarimo šalių veikla papildo viena kitą. Todėl tiekėjų arba gamintojų rinkose veikiančios įmonės rinkos galios panaudojimas paprastai mažins kitos įmonės produkto paklausą. Todėl susitarimą sudariusios įmonės dažniausiai stengiasi sukliudyti kitoms pasinaudoti rinkos galia.

(99) Tačiau tokia savireguliacijos ypatybė neturėtų būti pervertinama. Jeigu įmonė neturi rinkos galios, ji gali tik stengtis padidinti savo pelną optimizuodama gamybos ir platinimo procesą pasitelkdama vertikaliuosius apribojimus arba be jų. Kalbant bendriau, dėl to, kad vertikaliojo susitarimo šalys papildo viena kitos veiklą siekdamos, kad produktas pasiektų rinką, vertikalieji apribojimai gali sudaryti esmines sąlygas veiksmingumui didėti. Tačiau turėdama rinkos galią įmonė taip pat gali stengtis didinti savo pelną savo tiesioginių konkurentų sąskaita – padidindama jų išlaidas pirkėjų ir galiausiai vartotojų sąskaita, stengdamasi pasisavinti dalį jų perteklinių lėšų. Taip gali atsitikti, kai tiekėjų arba vartotojų rinkoje veikianti įmonė dalijasi papildomu pelnu arba kai viena iš tokių įmonių naudojasi vertikaliaisiais viso papildomo pelno pasisavinimo apribojimais.

1.1. Neigiamas vertikaliųjų apribojimų poveikis

(100) Neigiamas poveikis rinkai, kurį gali sukelti vertikalieji apribojimai ir kuriam siekiama užkirsti kelią remiantis EEE konkurencijos teise, yra toks: a) antikonkurencinis rinkos apribojimas kitiems tiekėjams arba pirkėjams, didinant patekimo į rinką ar plėtimosi kliūtis; b) tiekėjo ir jo konkurentų konkurencijos mažinimas ir (arba) geresnės galimybės šiems tiekėjams sudaryti slaptą susitarimą, dažnai reiškiantis skirtingų prekės ženklų prekių konkurencijos mažinimą (39); c) pirkėjo ir jo konkurentų konkurencijos mažinimas ir (arba) geresnės galimybės šiems konkurentams sudaryti slaptą susitarimą, dažnai reiškiantis tam tikrų prekės ženklų prekių konkurencijos mažinimą, jei tai susiję su platintojų konkurencija dėl to paties tiekėjo prekės ženklo arba produkto; d) rinkos integracijos kliūčių kūrimas, įskaitant visų pirma vartotojų galimybių pirkti prekes arba paslaugas bet kurioje jų pasirinktoje ES valstybėje narėje arba ELPA valstybėje apribojimą.

(101) Rinkos apribojimas, konkurencijos mažinimas ir slaptas susitarimas gamintojų lygmeniu gali pakenkti vartotojams, visų pirma dėl to, kad didinamos didmeninės produktų kainos, ribojamas produktų pasirinkimas, bloginama kokybė arba mažinamas produkto naujovių lygis. Rinkos apribojimas, konkurencijos mažinimas ir slaptas susitarimas platintojų lygmeniu gali pakenkti vartotojams visų pirma dėl to, kad didinamos mažmeninės produktų kainos, ribojamas kainų ir aptarnavimo derinio ir platinimo būdų pasirinkimas, mažinamas mažmeninių paslaugų prieinamumas ir kokybė, taip pat mažinamas platinimo naujovių lygis.

(102) Rinkoje, kurioje atskiri platintojai platina tik vieno tiekėjo prekės ženklą (-us), dėl to paties prekės ženklo platintojų konkurencijos sumažėjimo sumažės šių platintojų prekės ženklų konkurencija, bet tai gali neturėti neigiamo poveikio platintojų konkurencijai apskritai. Tokiu atveju, jei vyksta arši to paties prekės ženklo prekių konkurencija, nepanašu, kad dėl to paties prekės ženklo prekių konkurencijos sumažėjimo atsirastų neigiamas poveikis va