LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys L 261/21

ELPA PRIEŽIŪROS INSTITUCIJOS SPRENDIMAS

Nr. 416/10/COL

2010 m. lapkričio 3 d.

dėl investavimo subjektų apmokestinimo pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą

(Lichtenšteinas)

ELPA PRIEŽIŪROS INSTITUCIJA (TOLIAU – INSTITUCIJA),

ATSIŽVELGDAMA į Europos ekonominės erdvės susitarimą (toliau – EEE susitarimas), ypač į jo 61–63 straipsnius ir 26 protokolą,

ATSIŽVELGDAMA į ELPA valstybių susitarimą dėl Priežiūros institucijos ir Teisingumo Teismo įsteigimo (toliau – Priežiūros institucijos ir Teismo susitarimas), ypač į jo 24 straipsnį,

ATSIŽVELGDAMA į Priežiūros institucijos ir Teismo susitarimo 3 protokolą (toliau – 3 protokolas), ypač į I dalies 1 straipsnio 2 dalį ir II dalies 4 straipsnio 4 dalį, 6 straipsnį, 7 straipsnio 5 dalį ir 14 straipsnį,

ATSIŽVELGDAMA į konsoliduotą 2004 m. liepos 14 d. Institucijos sprendimą Nr. 195/04/COL dėl įgyvendinimo nuostatų, nurodytų 3 protokolo II dalies 27 straipsnyje (toliau – Įgyvendinimo nuostatų sprendimas) (1),

PARAGINUSI suinteresuotąsias šalis pateikti pastabas pagal minėtas nuostatas ir atsižvelgdama į jų pastabas,

kadangi:

I. FAKTAI

1. PROCEDŪRA

2007 m. kovo 14 d. raštu Institucija Lichtenšteino valdžios institucijoms nusiuntė prašymą pateikti informaciją apie įvairias mokesčių lengvatas, teikiamas tam tikrų rūšių bendrovėms pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą. Po daugkartinio susirašinėjimo 2009 m. kovo 18 d. raštu Institucija Lichtenšteino valdžios institucijoms pranešė nusprendusi dėl investavimo subjektų apmokestinimo pradėti 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą. Institucijos sprendimas Nr. 149/09/COL pradėti oficialią tyrimo procedūrą, kuriame suinteresuotosios šalys raginamos teikti pastabas, buvo paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir jo EEE priede (2). Komisija gavo pastabų iš suinteresuotųjų šalių. 2010 m. sausio 26 d. raštu Institucija šias pastabas nusiuntė Lichtenšteino valdžios institucijoms ir suteikė galimybę atsakyti. Tą jos padarė 2010 m. kovo 17 d. raštu.

2. TIRIAMOS PRIEMONĖS APRAŠYMAS

2.1. Pavadinimas

Šis tyrimas susijęs su 1996–2006 m. investavimo subjektams taikoma tvarka pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą (Gesetz über die Landes-und Gemeindesteuern; toliau – Mokesčių įstatymas) (3).

2.2. Investavimo subjekto apibrėžtis

1996 m. Lichtenšteino investavimo subjektų įstatyme (Gesetz über Investmentunternehmen; toliau – Investavimo subjektų įstatymas) investavimo subjektas apibrėžiamas taip:

„turtas, įgytas iš visuomenės viešai skatinant kolektyviai investuoti kapitalą, kurį administruojanti bendrovė valdo atskirų investuotojų vardu, jei nenumatyta kitaip, dažniausiai pagal rizikos pasidalijimo principą“ (4).

Pagal Lichtenšteino teisę investavimo subjektas teisiškai gali veikti kaip kolektyvinės patikos subjektas, t. y. investicinis fondas (Anlagefonds) (5), arba kaip investicinė bendrovė (Anlagegesellschaft) (6). Investicinio fondo atveju fondą valdo atskiras subjektas (toliau – fondo valdytojas) (7). Investicinės bendrovės atveju už valdymą atsakinga pati investicinė bendrovė. Taigi, priešingai nei investicinis fondas, investicinė bendrovė yra vienas subjektas. Abiem atvejais už valdymą atsakingi subjektai, teikdami atlygintinas paslaugas, vykdo ekonominę veiklą.

Neatsižvelgiant į organizacinę formą, investuotojų vardu valdomas turtas turi būti atskirtas nuo nuosavo valdymo įmonės turto. Už valdymo paslaugas valdymo įmonei mokamas valdymo mokestis, kuris tampa nuosavo turto dalis. Be to, valdymo įmonė gali taikyti sėkmės mokestį ar kitus mokesčius (8), kurie taip pat būtų nuosavo valdymo įmonės turto dalis.

3. INVESTAVIMO SUBJEKTAMS TAIKOMOS MOKESČIŲ NUOSTATOS LICHTENŠTEINE

3.1. Lichtenšteino įmonių apmokestinimas

3.1.1. Pajamų ir kapitalo mokestis

Mokesčių įstatymo A antraštinės dalies „Bendrovių mokesčiai“ (Die Gesellschaftssteuern) 4 dalies 73–81 straipsniuose nustatyti dviejų rūšių įmonių mokesčiai (9):

— įmonių pajamų mokestis (Ertragssteuer), kuris pagal Mokesčių įstatymo 77 straipsnį skaičiuojamas nuo pajamų, atėmus reikalavimus atitinkančias išlaidas (įskaitant nurašytas sumas). Pajamų mokesčio tarifas priklauso nuo grynųjų pajamų ir apmokestinamo kapitalo santykio ir svyruoja nuo 7,5 % iki 15 % (10). Šis tarifas gali būti padidintas 1–5 procentiniais punktais, atsižvelgiant į dividendų ir apmokestinamo kapitalo santykį. Todėl didžiausias pajamų mokestis – 20 %,

— kapitalo mokestis (Kapitalsteuer), kuris pagal Mokesčių įstatymo 76 straipsnį skaičiuojamas nuo apmokėto akcinės bendrovės įstatinio kapitalo, ribotos atsakomybės bendrovės įstatinio kapitalo, akcinio kapitalo ir nominaliojo kapitalo, taip pat nuo bendrovės atidėjinių, kurie sudaro jos akcinį kapitalą. Mokestis skaičiuojamas bendrovės finansinių metų pabaigoje (paprastai gruodžio 31 d.). Tarifas – 2 ‰ (0,2 %).

Pagal Mokesčių įstatymo 73 straipsnį komercinę veiklą Lichtenšteine vykdantys juridiniai subjektai moka tiek pajamų, tiek kapitalo mokestį. Tokios pačios nuostatos taikomos užsienio bendrovėms, turinčioms filialus Lichtenšteine.

3.1.2. Atkarpos mokestis

Mokesčių įstatymo 5 dalyje nustatytas atkarpos mokestis (vertybinių popierių palūkanų mokestis, angl. coupon tax). Pagal Mokesčių įstatymo 88 straipsnio a punkto 1 papunktį Lichtenšteinas apmokestina vertybinių popierių (arba lygiaverčių dokumentų), kuriuos išleidžia nacionaliniai subjektai, atkarpas. Nacionalinis subjektas – tai bet kuris asmuo, nuolat ar laikinai gyvenantis Lichtenšteine arba turintis šioje šalyje buveinę. Nacionaliniai subjektai taip pat yra įmonės, registruotos Lichtenšteino viešajame registre. Atkarpos mokestis taikomas bendrovėms, kurių kapitalą sudaro akcijos, pavyzdžiui, bendrovėms, kurių atsakomybė ribojama akcijomis, ir ribotos atsakomybės bendrovėms (11). Mokestis, kurio tarifas – 4 %, skaičiuojamas nuo paskirstytųjų dividendų ar pelno dalių (įskaitant paskirstytąsias akcijas).

3.2. Investavimo subjektų apmokestinimas 1996–2006 m.

3.2.1. Investuotojų vardu valdomo turto apmokestinimas

Nuo 1996 m., kai į Mokesčių įstatymą įtraukta 84 straipsnio 5 dalis, investavimo subjektams taikoma tokia pati valdomo turto apmokestinimo tvarka kaip ir vietos rinkoje veiklos nevykdančioms registruotoms bendrovėms (vok. Sitzgesellschaften, toliau – veiklos nevykdančios bendrovės) (12). Kadangi veiklos nevykdančios bendrovės nemokėjo pajamų mokesčio, investavimo subjektų valdomam turtui pajamų mokestis taip pat nebuvo taikomas. Pagal Mokesčių įstatymo 84 straipsnio 1 dalį taikytas sumažintas 1 ‰ kapitalo mokestis (vietoj 2 ‰) (13). Pagal Mokesčių įstatymo 85 straipsnio 2 dalį dar mažesnis tarifas (0,4 ‰) taikytas investavimo subjektams, kurių kapitalas viršija 2 mln. CHF (14). 1996 m. panaikintas ir atkarpos mokestis, skaičiuojamas nuo paskirstytojo pelno, gauto iš fondo kapitalo (15).

3.2.2. Valdymo bendrovės nuosavo turto apmokestinimas

3.2.2.1. Investicinių fondų valdymo funkcijas vykdančių subjektų apmokestinimas

Kaip ir kitos Lichtenšteine veikiančios bendrovės, investicinių fondų valdytojai (fondo valdymo funkcijas vykdantys subjektai) turėjo mokėti visus pajamų, kapitalo ir atkarpos mokesčius nuo nuosavų pajamų ir kapitalo. Fondų valdytojai turėjo mokėti visus šiuos mokesčius ir iki 1996 m. pagal 1961 m. Mokesčių įstatymo 84 straipsnio 2 dalį.

3.2.2.2. Investicinių bendrovių valdymo funkcijas vykdančių subjektų apmokestinimas

Investicinių bendrovių atveju valdymo bendrovės nuosavas turtas ir valdomas turtas mokesčių tikslais neskiriamas. Todėl pagal Mokesčių įstatymo 84 straipsnio 2 dalį investicinių bendrovių nuosavam turtui taikytos tokios pačios taisyklės kaip ir veiklos nevykdančioms bendrovėms. Taigi, valdymo veiklai arba valdomam turtui pajamų mokestis netaikytas; kapitalo mokesčio tarifas buvo 1 ‰ vietoj 2 ‰ (pagal Mokesčių įstatymo 85 straipsnio 2 dalį dar mažesnis tarifas taikytas 2 mln. CHF viršijančiam kapitalui); atkarpos mokestis netaikytas. Investicinių fondų ir investicinių bendrovių mokestinę padėtį 1996–2006 m. galima apibūdinti taip:

Investiciniai fondai (Anlagefond) Fondo valdytojas (nuosavas turtas) Pajamų mokestis Visas kapitalo mokestis Atkarpos mokestis Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas Pajamų mokestis netaikomas Taikomas mažesnis kapitalo mokestis Atkarpos mokestis netaikomas





Investicinės bendrovės (Anlagegesellschaft) Nuosavas valdymo bendrovės turtas Pajamų mokestis netaikomas Taikomas mažesnis kapitalo mokestis Atkarpos mokestis netaikomas Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas Pajamų mokestis netaikomas Taikomas mažesnis kapitalo mokestis Atkarpos mokestis netaikomas

3.3. Padėtis nuo 2006 m. iki dabar

2005 m. priimtais teisės aktais reikalaujama, kad investicinės bendrovės atskirai registruotų ir valdytų nuosavą turtą ir valdomą turtą. Mokesčių įstatymas taip pat peržiūrėtas ir įtraukta nauja 73 straipsnio f dalis, kuria nustatyta, kad tiek investicinių fondų valdytojai, tiek investicinės bendrovės turi mokėti pajamų, kapitalo ir atkarpos mokesčius nuo nuosavo turto (16).

Investicinių fondų ir investicinių bendrovių mokestinę padėtį nuo 2006 m. galima apibūdinti taip:

Investiciniai fondai (Anlagefond) Fondo valdytojas (nuosavas turtas) Pajamų mokestis Kapitalo mokestis Atkarpos mokestis Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas Mokesčiai netaikomi





Investicinės bendrovės (Anlagegesellschaft) Nuosavas valdymo bendrovės turtas Pajamų mokestis Kapitalo mokestis Atkarpos mokestis Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas Mokesčiai netaikomi

3.4. Pagrindas pradėti procedūrą

Sprendime pradėti oficialų tyrimą Institucija abejojo, ar investicinių bendrovių nuosavo turto mokesčių lengvata atitinka valstybės pagalbos taisykles. Priešingai nei teigė Lichtenšteino valdžios institucijos, Institucija iš pradžių manė, kad mokesčių teisės aktais investicinėms bendrovėms suteiktas atrankusis pranašumas, kuriuo iškraipoma konkurencija ir daromas poveikis prekybai EEE. Taigi, Institucija negalėjo atmesti galimybės, kad mokesčių taisyklės, taikomos investicinių bendrovių nuosavam turtui (visiškai netaikomi pajamų ir atkarpos mokesčiai ir taikomas ne visas kapitalo mokestis), yra valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį. Institucija taip pat abejojo, ar tos priemonės galėtų būti suderinamos su EEE susitarime, visų pirma 61 straipsnio 3 dalies c punkte, nustatytomis valstybės pagalbos nuostatomis.

4. TREČIŲJŲ ŠALIŲ PASTABOS

Trečiųjų šalių pastabų santrauka:

— atsižvelgdamos į Europos Komisijos sprendimus dėl Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimo (17) ir Ispanijos mokesčių lengvatos, taikomos pajamoms, gautoms iš tam tikro nematerialiojo turto (18), trečiosios šalys tvirtino, kad bet kuris fizinis ar juridinis asmuo galėjo įsteigti investavimo subjektą ir pasinaudoti šiomis mokesčių lengvatomis; taigi, ši mokesčių lengvata nėra atrankioji priemonė,

— kai 1996 m. įsigaliojo teisės aktas, nebuvo aišku, ar valstybės pagalbos taisyklės bus taikomos mokesčių priemonėms,

— jei Institucija daro išvadą, kad šios lengvatos yra pagalba, jos turėtų būti laikomos esama pagalbos priemone, nes galiojo nuo 1996 m.,

— remdamosi 3 protokolo 15 straipsniu (jame nustatyta, kad susigrąžinimo senaties terminas yra dešimt metų), trečiosios šalys tvirtino, kad nebūtų galima reikalauti grąžinti pagalbą, nes mokesčių lengvata buvo nustatyta 1996 m.,

— tvirtinta, kad reikalavimu grąžinti pagalbą būtų pažeisti teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo principai,

— kai kuriais atvejais nebūtų galima reikalauti grąžinti pagalbą, nes mokesčių lengvatų sumoms būtų taikoma de minimis taisyklė.

5. LICHTENŠTEINO VALDŽIOS INSTITUCIJŲ PASTABOS

2010 m. kovo 17 d. ir 2010 m. liepos 16 d. raštais Lichtenšteino valdžios institucijos pateikė tokias pastabas:

— mokesčių lengvata nėra valstybės pagalba, kaip apibrėžta EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje, ir nėra atrankinio pobūdžio. Šį argumentą siekiama įrodyti remiantis dviem Europos Komisijos sprendimais dėl Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimo ir dėl Ispanijos mokesčių lengvatos, taikomos pajamoms, gautoms iš tam tikro nematerialiojo turto,

— jei būtų atmesti išdėstyti argumentai, bet kokia pagalba yra esama pagalba, kuriai galioja 10 m. senaties terminas, nustatytas 1 straipsnio b punkto iv papunktyje kartu su 3 protokolo II dalies 15 straipsniu; be to, priemonė tapo pagalba išplėtus Europos ekonominę erdvę (3 protokolo II dalies 1 straipsnio b punkto v papunktis),

— galiausiai, Lichtenšteino valdžios institucijos tvirtina, kad tuo atveju, jei šie argumentai nebus priimti, Institucija neturėtų nurodyti grąžinti pagalbą, nes tai neatitiktų bendrųjų EEE teisės principų, visų pirma susijusių su teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo apsauga.

II. VERTINIMAS

1. VALSTYBĖS PAGALBOS BUVIMAS

EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad:

„Išskyrus tuos atvejus, kai šis Susitarimas nustato kitaip, EB valstybių narių, ELPA valstybių arba iš jų valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su šiuo Susitarimu, kai ji daro įtaką Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai.“

1.1. Valstybės lėšų buvimas

Pagalbos priemonę turi skirti valstybė arba ji turi būti skiriama naudojant valstybės išteklius.

Dėl to, kad visiškai arba iš dalies netaikomi mokesčiai, valstybė netenka mokestinių pajamų, o tai prilygsta valstybės lėšų sunaudojimui fiskalinių (mokesčių) išlaidų pavidalu (19). Dėl pajamų, kapitalo ir atkarpos mokesčių nemokėjimo Lichtenšteino valdžios institucijos netenka pajamų.

Dėl šių priežasčių Institucija mano, kad mokesčių taisyklės investicinėms bendrovėms taikomos naudojant valstybės išteklius.

1.2. Pranašumo tam tikriems subjektams ar tam tikrų prekių gamybai suteikimas

Pirma, pagalbos priemone gavėjams turi būti suteikiamas pranašumas, kuriuo naudodamiesi jie nemoka mokesčių, paprastai mokamų iš savo biudžeto.

Investicinės bendrovės įgyja pranašumą, palyginti su kitais subjektais, kuriems taikoma įprasta ūkinės veiklos pajamų apmokestinimo tvarka, nes jos neprivalo mokėti pajamų mokesčio, atkarpos mokesčio ir moka mažesnį kapitalo mokestį nuo nuosavo kapitalo.

Pranašumas yra atrankus, nes suteiktas tik tam tikros rūšies investavimo subjektams – investicinėms bendrovėms. Institucija nesutinka su Lichtenšteino valdžios institucijų ir trečiųjų šalių pateiktais argumentais, kad kiekvienas tokią ekonominę veiklą Lichtenšteine vykdantis subjektas iš esmės nevaržomas gali pasirinkti pačią palankiausią teisinę formą ir taip pasinaudoti mokesčių lengvatomis. Mokesčių lengvata, taikoma konkrečiai subjektų grupei, negali būti laikoma bendrąja priemone grindžiant tuo, kad bet kuris suinteresuotas subjektas gali įvykdyti konkrečius kriterijus ir pasinaudoti šia lengvata, jei jo veikla organizuojama tam tikru būdu (20).

Europos Teisingumo Teismas Sprendime GIL Insurance (21) padarė šią išvadą: EB sutarties 87 straipsnio 1 dalyje reikalaujama nustatyti, ar tam tikroje teisinėje sistemoje valstybės priemonė gali palaikyti „tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą“, palyginti su kitomis, kurios minėtos sistemos siekiamo tikslo atžvilgiu atsidurtų panašioje faktinėje ir teisinėje padėtyje. Institucija daro išvadą, kad subjektai, kurių teisinė ir faktinė padėtis vienoda, šiuo atveju yra visi subjektai, Lichtenšteine mokantys (viso tarifo) pajamų, kapitalo ir atkarpos mokesčius, taigi, palyginti su jais, investicinėms bendrovėms Lichtenšteine suteikiamas atrankusis pranašumas. Tiksliau tariant, investicinės bendrovės įgyja pranašumą, palyginti su tą pačią veiklą vykdančiais investicinių fondų valdytojais, tačiau turinčiais mokėti tokius pačius mokesčius kaip ir kiti Lichtenšteine veikiantys subjektai.

Tačiau speciali mokesčių priemonė gali būti pateisinama remiantis mokesčių sistemos logika. Specialios investicinėms bendrovėms taikomos mokesčių taisyklės nebūtų atrankios pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį, jei jos būtų pateisinamos remiantis Lichtenšteino mokesčių sistemos pobūdžiu ir bendra struktūra (22). Skirtingai nuo tam tikrų pastarojo meto sudėtingų fiskalinės pagalbos atvejų, nagrinėjamos mokesčių sistemos tikslai yra aiškūs. Mokesčių sistemos tikslas arba logika – gauti pajamų valstybei. Pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą Lichtenšteine veikiantys juridiniai asmenys privalo mokėti pajamų mokestį nuo savo pajamų ir kapitalo mokestį nuo bendrovės nuosavo kapitalo. Bendrovės, kurių kapitalą sudaro akcijos, taip pat privalo mokėti atkarpos mokestį nuo dividendų. Investicinės bendrovės – juridiniai asmenys, kurie pagal Lichtenšteino teisę priskiriami bendrovėms, kurių atsakomybė ribojama akcijomis. Taigi, joms taikomos bendrosios Lichtenšteino mokesčių įstatyme pateiktos pajamų, kapitalo ir atkarpos mokesčių nuostatos. Institucija mano, kad mokesčių lengvata, taikoma valdymo bendrovės nuosavam turtui, neatitinka nei bendrosios Lichtenšteino mokesčių sistemos, nei konkrečios investavimo subjektų apmokestinimo logikos. Institucijos nuomone, investicinių bendrovių veiklos organizavimo forma nėra kažkuo išskirtinė, kad būtų galima pateisinti specialią mokesčių lengvatą investicinių bendrovių valdymo veiklai, palyginti su investicinių fondų valdymo veikla (23). Sumažinti mokesčių tarifai ir lengvatos, taikomos veiklos nevykdančioms bendrovėms (24) ir investicinėms bendrovėms, buvo nustatyti siekiant skatinti investavimo veiklą Lichtenšteine. Todėl, Institucijos nuomone, bendrovės nuosavam turtui taikoma mokesčių lengvata negali būti pateisinama remiantis Lichtenšteino mokesčių sistemos pobūdžiu ir bendra struktūra.

2006 m. reglamentavimas pakeistas ir investicinėms bendrovėms pradėta taikyti įprasta įmonių apmokestinimo tvarka, kaip ir investicinių fondų valdytojams bei kitiems Lichtenšteine veiklą vykdantiems juridiniams asmenims. Lichtenšteino valdžios institucijų nuomone, taip panaikintas „neatitikimas“ (25), kurio priežastis – ankstesnis mokesčių netaikymas nuosavam turtui.

Todėl Institucija mano, kad priemonėmis investicinėms bendrovėms suteiktas atrankusis pranašumas, kuris nuo 2006 m. galiojančiu teisės aktu panaikintas.

Trečia, pagalbos priemonė turi būti skirta subjektams, vykdantiems ekonominę veiklą. Sprendime BBL (26) Europos Teisingumo Teismas nagrinėjo investicinių bendrovių (pagal Belgijos teisę – kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektų) veiklą; jos, siekdamos gauti nuolatinių pajamų ir naudodamosi iš fizinių asmenų surinktu kapitalu, užsiėmė kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius veikla. Teismas nusprendė, kad tai yra ekonominė veikla, kaip apibrėžta Šeštosios PVM direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje. Investicinės bendrovės kaupia ir valdo įvairių investuotojų turtą ir nustatydamos įvairius mokesčius už suteiktas paslaugas siekia gauti pelno. Todėl Institucija mano, kad valdymo bendrovės, valdydamos turtą, vykdo ekonominę veiklą ir todėl yra įmonės, kaip apibrėžta EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje (27).

1.3. Konkurencijos iškraipymas ir poveikis Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai

Pagalbos priemonė turi iškraipyti konkurenciją ir daryti poveikį EEE susitarimo Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai.

Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, draudimas pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį, neatsižvelgiant į sumą, taikomas bet kokiai pagalbai, kuria iškraipoma arba gali būti iškraipyta konkurencija, jei ja daromas poveikis Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai (28). Komisija taip pat padarė išvadą, kad investicinės bendrovės veikia tarptautinėse rinkose ir vykdo komercinę ir kitokią ekonominę veiklą didelės konkurencijos rinkose (29). Todėl Institucija mano, kad 1996–2006 m. investicinių bendrovių nuosavam turtui taikomomis mokesčių lengvatomis sustiprinta tų investicinių bendrovių konkurencinė padėtis EEE, nes dėl šių mokesčių lengvatų sumažėjo tokių bendrovių įprastos veiklos išlaidos, palyginti su kitomis bendrovėmis (30). Investicinės bendrovės konkuruoja su kitomis finansų įmonėmis ir veikia atviroje intensyvios EEE vidaus prekybos rinkoje. Poveikis taip pat daromas Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai (31).

Todėl Institucija mano, kad mokesčių lengvatomis iškraipoma arba gali būti iškraipyta konkurencija ir daromas poveikis Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai.

1.4. Išvada

Institucija daro išvadą, kad 1996–2006 m. pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą valdymo bendrovių nuosavam turtui taikyti mažesni mokesčiai buvo valstybės pagalba, kaip apibrėžta EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje.

2. PROCEDŪRINIAI REIKALAVIMAI

Pagal 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 dalį „ELPA Priežiūros institucijai prieš tam tikrą laiką, kurio pakaktų pastaboms pateikti, pranešama apie bet kokius ketinimus teikti valstybės pagalbą arba keisti jos sąlygas (…). Susijusi valstybė nepradeda taikyti siūlomų priemonių tol, kol pagal procedūrą nepriimamas galutinis sprendimas“. Lichtenšteino valdžios institucijos Institucijai nepranešė apie šią pagalbos priemonę. Lichtenšteino valdžios institucijos tvirtino, kad pagalba yra esama pagalba, nes priemonės tapo pagalba tik išplėtus EEE ir (arba) atsižvelgiant į 3 protokolo II dalies 1 straipsnio b punkto iv papunktį ir 15 straipsnį, kuriame nustatyta, kad Institucijos įgaliojimams susigrąžinti pagalbą taikomas dešimties metų senaties terminas. Tačiau Institucija laikosi nuomonės, kad Europos Teisingumo Teismas dar praėjusio amžiaus aštuntąjį dešimtmetį aiškiai nurodė, kad mokesčių lengvatos, kurių pobūdis panašus į nagrinėjamų mokesčių lengvatų, gali būti valstybės pagalba. 1974 m. (32) Teismas nusprendė, kad bet kurios priemonės, kuriomis siekiama konkretaus sektoriaus įmonėms netaikyti mokesčių, mokamų įprastai taikant mokesčių sistemą (jei nėra jokio tokio netaikymo pateisinimo atsižvelgiant į šios sistemos pobūdį ar bendrą struktūrą), yra valstybės pagalba. 1987 m. (33) Teismas aiškiai konstatavo, kad mokesčių pajamų netekimas yra lygiavertis valstybės išteklių naudojimui fiskalinių išlaidų pavidalu.

Šis požiūris taip pat įtvirtintas Institucijos sprendimuose, priimtuose prieš įgyvendinant Lichtenšteino mokesčių įstatymą, kuriuose daroma išvada, kad įmonių mokamų mokesčių lengvatos yra (nesuderinama) valstybės pagalba Suomijoje (1994 m.) (34) ir Norvegijoje (1995 m. (35) ir 1997 m. (36)). 1997 m. gruodžio 1 d., pasibaigus išsamioms diskusijoms dėl poreikio Bendrijos lygmeniu derinti veiksmus siekiant panaikinti žalingą mokesčių konkurenciją, Europos Ministrų Taryba patvirtino keletą išvadų ir susitarė dėl rezoliucijos dėl elgesio kodekso įmonių apmokestinimo srityje (37). Komisija įsipareigojo (tai buvo susitarimo dalis) prisidėti siekiant tikslo panaikinti žalingą mokesčių konkurenciją įgyvendindama pranešimą (38) dėl valstybės pagalbos taisyklių taikymo su tiesioginiu įmonių apmokestinimu susijusioms priemonėms ir įsipareigojo „griežtai taikyti nurodytas pagalbos taisykles“. 1998 m. gruodžio mėn. paskelbtame pranešime teigiama: „Vadovaujantis tvirtai nusistovėjusia praktika ir precedentų teise (39), mokesčių priemonė, kurios pagrindinis tikslas yra skatinti vieną arba kelis veiklos sektorius, yra laikoma pagalba“ (40). Todėl Komisija įsipareigojo griežčiau taikyti esamas taisykles (41).

Institucija nesutinka, kad iš Lichtenšteino valdžios institucijų ir trečiųjų šalių pateiktų argumentų matyti, kad nuo tada, kai patvirtintos tiriamos priemonės, keitėsi atrankumo nustatymo kriterijai, Komisijos (ar Institucijos) taikomi vertinant mokesčių klausimus. Komisijos pranešimas dėl įmonių apmokestinimo ir atitinkamos Institucijos gairės yra pagrįstos seniai nusistovėjusia Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktika ir patvirtina, kad mokesčių priemonėms (atitinkamai) taikomi SESV 107 ir 108 straipsniai ir EEE 61 straipsnio 1 dalis. Be to, vadovaujantis teismų praktika, net jei būtų galima nustatyti, kad praktika iš tikrųjų keitėsi, argumentas, kad mokesčių priemonės yra esama pagalba, vis tiek negalėtų būti priimtinas, nes nėra požymių, kad atrankumo nustatymo kriterijai, kuriuos taiko arba Komisija, arba Institucija, būtų pakeisti siekiant „išplėsti Europos ekonominę erdvę“, kaip apibrėžta 3 protokolo II dalies 1 straipsnio b punkto v papunktyje (42).

Todėl Institucija nesutinka su tuo, kad priemonės gali būti apibrėžiamos kaip esama pagalba, įgyvendinta prieš išplečiant EEE susitarimą. Priemonė yra nauja pagalba, apie kurią Institucijai nepranešta. Taigi Lichtenšteino valdžios institucijos nesilaikė savo įsipareigojimų, prisiimtų pagal 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 dalį.

Kalbant apie dešimties metų senaties terminą, Institucija sutinka, kad pagalbos, išmokėtos iki 1997 m. kovo 15 d., negalima susigrąžinti remiantis 3 protokolo II dalies 1 straipsnio b punkto iv papunkčiu ir 15 straipsniu. Tačiau Institucija nesutinka, kad vien dėl to, jog atitinkamos įstatymo nuostatos buvo įgyvendintos iki 1997 m. kovo 15 d., visa po to išmokėta pagalba turėtų būti laikoma esama pagalba. Tais atvejais, kai pagalba mokama ne vieną kartą (pavyzdžiui, jei pagalba teikiama pagal schemą ar mokesčių nuostatą, kaip nagrinėjamu atveju), senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo kiekvienos individualios pagalbos suteikimo dienos (o ne nuo pirmosios mokesčių priemonės ar schemos taikymo dienos). Pirmosios instancijos teismas teigė (43): „Tuo atveju, kai pagalbos schema nustatyta daugiau nei dešimt metų prieš pirmąjį senaties termino nutraukimą, neteisėta ir nesuderinama pagalba, suteikta pagal šią schemą per pastaruosius dešimt metų, turi būti išieškoma“.

3. PAGALBOS SUDERINAMUMAS

Pagalbos priemonės, kurios laikomos valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį, paprastai yra nesuderinamos su EEE susitarimo veikimu, išskyrus atvejus, kai gali būti taikoma viena iš EEE susitarimo 61 straipsnio 2 arba 3 dalyje nustatytų išimčių. 61 straipsnio 2 dalyje nustatyta išimtis netaikoma nagrinėjamai pagalbai, nes ja nesiekiama jokių toje nuostatoje išdėstytų tikslų. Netaikomas ir EEE susitarimo 61 straipsnio 3 dalies a ar b punktas.

Nagrinėjama pagalba nesusijusi su jokiomis investicijomis į gamybos kapitalą. Ja tik mažinamos išlaidos, kurias bendrovės paprastai patirtų vykdydamos kasdienę ūkinę veiklą, todėl ji laikoma veiklos pagalba. Veiklos pagalba paprastai nėra tinkama siekiant palengvinti tam tikrų rūšių ekonominės veiklos ar tam tikrų regionų plėtrą, kaip nustatyta EEE susitarimo 61 straipsnio 3 dalies c punkte. Veiklos pagalba leidžiama tik tam tikromis aplinkybėmis (pavyzdžiui, tam tikrų rūšių aplinkos apsaugos arba regioninės pagalbos atveju), kai tokia išimtis nustatyta Institucijos gairėse. Nagrinėjamai pagalbai netaikoma nė viena iš šių gairių.

Todėl Institucija daro išvadą, kad pagalba, teikiama taikant specialias investicijų valdymo bendrovėms skirtas mokesčių taisykles, yra nesuderinama su EEE susitarimu.

4. TEISĖTI LŪKESČIAI IR TEISINIS TIKRUMAS

Lichtenšteino valdžios institucijos ir trečiosios šalys, kurioms buvo suteikta ši pagalba, tvirtino, kad siekiant susigrąžinti pagalbą būtų pažeisti pagrindiniai EEE teisės principai, nes dėl Europos Komisijos veiksmų gavėjai buvo įsitikinę, kad pagalba teikiama teisėtai. Be to, jos tvirtino, kad kai Lichtenšteinas pasirašė EEE susitarimą, investicinėms bendrovėms taikomi mokesčiai nebuvo laikomi valstybės pagalba, o numatyti, kad taip bus, nebuvo įmanoma.

Pagalbos gavėjai gali pasitelkti pagrindinius teisinius teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo principus ir užginčyti nurodymą susigrąžinti neteisėtai suteiktą valstybės pagalbą. Tačiau šie principai taikomi tik išskirtinėmis aplinkybėmis ir įmonė negali paprastai puoselėti teisėtų lūkesčių, kad pagalba yra teisėta, išskyrus tuos atvejus, kai pagalba suteikta laikantis pranešimo Institucijai (arba Europos Komisijai tam tikrais atvejais (44)) apie pagalbą procedūros. Šį principą Teisingumo Teismas neseniai dar kartą patvirtino: „Tokioje situacijoje kaip pagrindinėje byloje negalima teigti, kad egzistuoja ypatinga aplinkybė atsižvelgiant ir į teisinio saugumo principą, nes Teisingumo Teismas iš esmės yra nusprendęs, kad kol Komisija nepriėmė pagalbą patvirtinančio sprendimo ir kol nesibaigė terminas pateikti ieškinį dėl tokio sprendimo panaikinimo, gavėjas negali būti tikras dėl pagalbos teisėtumo, kuris vienintelis gali sukelti pagalbos gavėjo teisėtus lūkesčius, ir todėl negalima remtis nei teisėtų lūkesčių apsaugos, nei teisinio saugumo principais“ (45). Iš esmės Teisingumo Teismo praktikoje teigiama, jog teisėtais lūkesčiais, kad pagalba yra teisėta, remtis negalima, išskyrus atvejus, kai ši pagalba buvo suteikta laikantis 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 punkte nustatytos procedūros (46), ir primenama, kad rūpestingas verslininkas paprastai turėtų gebėti nustatyti, ar tos procedūros laikytasi (47).

Tačiau Teismas taip pat sutiko, kad išskirtinėmis aplinkybėmis neteisėtai suteiktos pagalbos (nes apie ją nepranešta) gavėjas, siekdamas užginčyti jos grąžinimą, gali remtis teisėtais lūkesčiais, kad pagalba buvo teisėta (48). Teisingumo Teismas teigė, kad asmuo gali remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu, jei Bendrijos institucija sukėlė jam pagristų lūkesčių (49). Tai reiškia, kad šiomis aplinkybėmis valstybė arba pagalbos gavėjas turi remtis ankstesniais Institucijos (arba Europos Komisijos) veiksmais, pavyzdžiui, tvirtinant tokią pačią ar panašią pagalbos priemonę. Nei Institucija, nei Komisija tokių veiksmų nesiėmė ir atsižvelgiant į Institucijos sprendimus, kuriais neleistos fiskalinės pagalbos priemonės Suomijoje ir Norvegijoje prieš pat Lichtenšteinui įgyvendinant mokesčių įstatymą, turėjo būti aišku, kad apie mokesčių priemones, skirtas tam tikroms bendrovėms ar bendrovių grupėms, turi būti pranešta Institucijai (50).

Galiausiai Institucija, remdamasi Teismo jurisprudencija ir tuo, kad EEE susitarimo 61 straipsnis ir SESV 107 straipsnis gali būti taikomi plačiai, nesutinka, kad kokie nors argumentai, susiję su teisiniu tikrumu, šiuo atveju gali būti pagrįsti. Tai, kad tiriamos mokesčių priemonės gali būti valstybės pagalba, visada buvo galima numatyti.

Todėl Institucija nesutinka, kad šiuo sprendimu pažeidžiami pagrindiniai EEE teisės principai.

5. IŠVADA

Institucija daro išvadą, kad Lichtenšteino valdžios institucijos neteisėtai suteikė nagrinėjamą pagalbą ir taip pažeidė 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 dalį.

Pagalba yra nesuderinama su EEE susitarimo veikimu dėl pirmiau išdėstytų priežasčių.

PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:

1 straipsnis

Pagalbos priemonės, kurias Lichtenšteino valdžios institucijos taikė investicinėms bendrovėms ir kurios nuo 2006 m. birželio 30 d. buvo panaikintos, yra nesuderinamos su EEE susitarimo veikimu, kaip apibrėžta EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje.

2 straipsnis

Kadangi Lichtenšteino valdžios institucijos neįvykdė reikalavimo pranešti apie pagalbą Institucijai prieš ją teikiant, pagal 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 dalį šios priemonės yra neteisėta valstybės pagalba.

3 straipsnis

Lichtenšteino valdžios institucijos imasi visų būtinų priemonių, kad susigrąžintų iš investicinių bendrovių 1 straipsnyje nurodytą pagalbą, neteisėtai teiktą gavėjams nuo 1997 m. kovo 15 d. iki paskutinės šių mokesčių lengvatų taikymo gavėjams dienos jas panaikinus 2006 m.

4 straipsnis

Pagalba susigrąžinama nedelsiant ir bet kokiu atveju iki 2011 m. kovo 3 d., laikantis nacionalinės teisės aktuose nustatytų procedūrų, jeigu pagal jas galima nedelsiant ir veiksmingai įgyvendinti sprendimą. Pagalba susigrąžinama kartu su palūkanomis ir sudėtinėmis palūkanomis, kurios taikomos nuo pagalbos suteikimo gavėjams dienos iki jos susigrąžinimo dienos. Palūkanos apskaičiuojamos pagal Įgyvendinimo nuostatų sprendimo 9 straipsnį.

5 straipsnis

Per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą Lichtenšteino valdžios institucijos informuoja Instituciją apie priemones, kurių ėmėsi šiam sprendimui įgyvendinti.

6 straipsnis

Šis sprendimas skirtas Lichtenšteino Kunigaikštystei.

7 straipsnis

Šio sprendimo tekstas autentiškas tik anglų kalba.

Priimta Briuselyje 2010 m. lapkričio 3 d. ELPA priežiūros institucijos vardu Per SANDERUD Pirmininkas Sverrir Haukur GUNNLAUGSSON Kolegijos narys

(1) Paskelbta http://www.eftasurv.int/media/decisions/195-04-COL.pdf

(2) OL C 236, 2009 10 1, ir EEE priede Nr. 51, 2009 10 1.

(3) Lichtenšteino oficialusis leidinys (Liechtensteinisches Landesgesetzblatt), 1961 m., Nr. 7, su vėlesniais pakeitimais.

(4) 1996 m. Investavimo subjektų įstatymo 2 straipsnio 1 dalis.

(5) 1996 m. Investavimo subjektų įstatymo 3 straipsnio 2 dalis.

(6) 1996 m. Investavimo subjektų įstatymo 3 straipsnio 3 dalis.

(7) 1996 m. Investavimo subjektų įstatymo 39 straipsnio 2 dalis.

(8) Lichtenšteino valdžios institucijos nurodė, kad neįmanoma išvardyti visų tokių mokesčių, nes fondų valdytojai (arba investicinių bendrovių valdymo padaliniai) gali nevaržomi taikyti mokesčius savo nuožiūra.

(9) Fiziniams asmenims nustatytas pajamų mokestis (Erwerbssteuer) ir nekilnojamojo turto mokestis (Vermögenssteuer), tačiau jie atliekant šį tyrimą nenagrinėjami.

(10) Grynasis pelnas apskaičiuojamas atsižvelgiant į apmokestinamą kapitalą. Mokesčio tarifas apskaičiuojamas grynojo pelno procentinę dalį nuo apmokestinamo kapitalo padalijus per pusę. Tačiau nustatytas mažiausias lygis (7,5 %) ir aukščiausia viršutinė riba (15 %), žr. Mokesčių įstatymo 79 straipsnio 2 dalį.

(11) Mokesčių įstatymo 88 straipsnio d punktas.

(12) Veiklos nevykdančios bendrovės – viešajame registre registruoti juridiniai asmenys, kurių buveinė ar biuras yra Lichtenšteine, tačiau jie jokios komercinės ar ūkinės veiklos Lichtenšteine nevykdo.

(13) Mokesčių lengvata veiklos nevykdančioms bendrovėms nustatyta prieš Lichtenšteinui pasirašant EEE susitarimą, todėl šiame spendime nenagrinėjama; šiame sprendime nagrinėjamos tik nuo 1995 m. gegužės 1 d. (Lichtenšteino prisijungimo prie EEE data) taikomos mokesčių lengvatos.

(14) Plg. Mokesčių įstatymo 85 straipsnio 2 dalį, iš dalies pakeistą 1996 m., LGBL, 1996 m., Nr. 88.

(15) Panaikintas 1961 m. Mokesčių įstatymo 88 straipsnio f punktas, 88 straipsnio g punktas, 88 straipsnio h punkto 3 papunktis ir 88 straipsnio i punkto 2 papunktis, kuriuose nustatyta investiciniams fondams taikoma atkarpos mokesčio tvarka. Žr. Vyriausybės potvarkį Nr. 69/1995, p. 10, kuriame nurodyta, kad panaikinti paskirstytųjų atkarpų mokestį buvo būtina, kad būtų steigiami investavimo subjektai. Dėl įsigaliojimo žr. 1996 m. gegužės 3 d. Įstatymą dėl Mokesčių įstatymo pakeitimo (Gesetz vom 3.5.1996 über die Abänderung des Steuergesetzes), LGBl, Nr. 88, 1996 7 10.

(16) Šiuo įstatymu taip pat panaikinta 84 straipsnio 5 dalis ir įtraukta nauja 86 straipsnio 2 dalis, kuria aiškiai išdėstyta, kad abiejų rūšių investavimo subjektų valdomam turtui kapitalo mokestis netaikomas.

(17) 2004 m. rugsėjo 22 d. Komisijos sprendimas dėl valstybės pagalbos N 354/04.

(18) 2008 m. vasario 13 d. Komisijos sprendimas dėl valstybės pagalbos N 480/07.

(19) Žr. Institucijos valstybės pagalbos gairių įmonių apmokestinimo srityje 3 punkto 3 papunktį.

(20) Pavyzdžiui, Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad mokestinė priemonė netampa neatrankia vien todėl, kad ji grindžiama objektyviais kriterijais, žr. 2002 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją, T-127/99, T-129/99 ir T-148/99, Rink. p. II-1275.

(21) 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Gil Insurance ir kiti, C-308/01, Rink. p. I-4777, 68 punktas. Taip pat žr. 2001 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Adria-Wien Pipeline, C-143/99, Rink. p. I-8365, 41 punktą, 2003 m. vasario 13 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C-409/00, Rink. p. I-1487, 47 punktą.

(22) Minėto Sprendimo Fesil ir kt. prieš Instituciją, sujungtos bylos E-5/04 – E-7/04, 82 ir tolesni punktai.

(23) Abiejų rūšių investavimo subjektai turi vesti atskirą nuosavo turto ir valdomo investuotojų turto, laikomo indėlių banke, apskaitą; bankroto atveju tiek investicinių fondų, tiek investicinių bendrovių nuosavas turtas atitenka kreditoriams.

(24) Sumažintų mokesčių tarifų, taikomų veiklos nevykdančioms bendrovėms, Institucija nenagrinėjo, nes šios nuostatos galiojo prieš pasirašant EEE susitarimą.

(25) Citata iš eksperto nuomonės, kurią pateikė Lichtenšteino valdžios institucijos, dėl investavimo subjektų teisinės formos ir atitinkamos apmokestinimo tvarkos (DII skyriaus b punkto ii papunkčio 3 dalis).

(26) 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo Banque Bruxelles Lambert SA (BBL) prieš Belgijos valstybę, C-8/03, Rink. p. I-10157, 42 ir 43 punktai. Sprendimas susijęs su mokesčių sritimi, tačiau Institucija mano, kad nagrinėjama problema remiantis valstybės pagalbos taisyklėmis yra tokia pati. Žr. taip pat 2005 m. rugsėjo 6 d. Komisijos sprendimą dėl pagalbos schemos, kurią Italija taiko kai kuriems kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektams (toliau – Italijos kolektyvinio investavimo schema) (OL L 268, 2006 9 27, p. 1).

(27) Žr. taip pat 2005 m. rugsėjo 6 d. Komisijos sprendimą dėl Italijos kolektyvinio investavimo schemos (OL L 268, 2006 9 27, p. 1) ir Sprendimo Associazione Italiana del risparmio gestito ir kt. prieš Komisiją, T-445/05, 127 ir tolesnius punktus.

(28) 1998 m. balandžio 30 d. Sprendimo Vlaamse Gewest prieš Komisiją, T-214/95, Rink. p. II-717, 46 punktas. 2009 m. kovo 4 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, T-424/05, 154 ir tolesni punktai.

(29) Žr. Komisijos sprendimą dėl Italijos kolektyvinio investavimo schemos (45 punktas), kurį patvirtino Pirmosios instancijos teismas minėtu Sprendimu Associazione italiana del risparmio gestito prieš Komisiją, T-445/05, ir Sprendimu Italija prieš Komisiją, T-424/05.

(30) Žr. minėto sprendimo T–424/05 156 punktą.

(31) Pagal teismų praktiką (žr. minėto sprendimo T-424/05 160 punktą) Institucija neprivalo įrodyti, kad visos investicinės bendrovės veikia tarptautinėse rinkose. Vertinant pagalbos schemą pakanka įvertinti jos bendrąsias savybes nenagrinėjant visų atskirų taikymo atvejų.

(32) 1974 m. liepos 2 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją, 173/73, Rink. p. 709.

(33) 1987 m. spalio 14 d. Sprendimas Vokietija prieš Komisiją, 248/84, Rink. p. 4013.

(34) Kai po 1994 m. gruodžio 1 d. priimto Institucijos sprendimo Nr. 213/94/COL panaikintos mokesčių lengvatos pramoninės gamybos srityje.

(35) 1995 m. spalio 31 d. Institucijos sprendimas Nr. 106/95/COL dėl bendrojo mokesčio netaikymo stiklo pakuočių sektoriuje.

(36) 1997 m. gegužės 14 d. Institucijos sprendimas Nr. 145/97/COL dėl atitinkamų priemonių, susijusių su regioniniu mastu diferencijuojamų socialinio draudimo mokesčių.

(37) OL C 2, 1998 1 6, p. 1.

(38) Komisija pranešimą paskelbė 1998 m. lapkričio mėn. (OL C 384, 1998 12 10). Panašus pranešimas 1999 m. birželio mėn. buvo įtrauktas į Institucijos valstybės pagalbos gaires kaip 17B skyrius.

(39) Žr., be kita ko, 1994 m. kovo 15 d. Sprendimą Banco Exterior de España SA prieš Ayuntamiento de Valencia, C-387/92, Rink. p. I-877.

(40) Pranešimo 18 punktas.

(41) Žr. Elgesio kodekso J skirsnį.

(42) Sprendimo Territorio Histórico de Álava ir kiti prieš Komisiją, sujungtos bylos T-346/99, T-347/99 ir T-348/99, 84 punktas.

(43) 2008 m. lapkričio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Hôtel Cipriani prieš Komisiją, sujungtos bylos T-254/00, T-270/00 ir T-277/00, (kuriame nurodomas 2002 m. balandžio 30 d. Sprendimo Gibraltaro Vyriausybė prieš Komisiją, sujungtos bylos T-195/01 ir T-207/01, Rink. p. II-2309, 130 punktas).

(44) 1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-5/89, Rink. p. I-3437, 14 punktas; 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C-169/95, Rink. p. I-135, 51 punktas; 1997 m. kovo 20 d. Sprendimo Land Rheinland-Pfalz prieš Alcan Deutschland GmbH, C-24/95, Rink. p. I-1591, 25 punktas.

(45) 2010 m. kovo 11 d. Sprendimas Centre d’Exportation du Livre Français (CELF), Ministre de la Culture et de la Communication prieš Société Internationale de Diffusion et d’Édition, C-1/09. ř. taip pat 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C-91/01, Rink. p. I-4355, 66 ir 67 punktus.

(46) 1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-5/89, Rink. p. I-3437, 14 punktas ir 2005 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Regione Autonoma della Sardegna prieš Komisiją, T-171/02, Rink. p. II-2123, 64 punktas.

(47) 1990 m. rusėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-5/89, Rink. p. I-3437, 14 punktas ir 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C-169/95, Rink. p. I-135, 51 punktas.

(48) 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Demesa ir Territorio Histórico de Álava prieš Komisiją, C-183/02 P ir C-187/02 P, Rink. p. I-10609, 51 punktas.

(49) 2000 m. sausio 18 d. Sprendimas Mehibas Dordstelaan prieš Komisiją, T-290/97, Rink. p. II-15, ir 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo Belgija ir Forum 187 ASBL prieš Komisiją, C-182/03 ir C-217/03, Rink. p. I-05479, 147 punktas.

(50) Pagal ataskaitą Lichtenšteino Parlamentui dėl EEE susitarimo (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum vom 2. Mai 1992) Lichtenšteino valdžios institucijos pripažįsta, kad iš esmės mokesčių lengvatos yra valstybės pagalba, kaip apibrėžta EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje, ir kad tam tikromis aplinkybėmis būtina pranešti apie Lichtenšteino mokesčių priemones (p. 134). Žr. taip pat paaiškinimus Lichtenšteino Parlamentui skirtoje ataskaitoje dėl dalyvavimo Europos ekonominėje erdvėje (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend die Teilnahme am Europäischen Wirtschaftsraum (EWR) 2.Teil, Nr. 1995/1), p. 168.